Végjáték (I)
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szs

Orson Scott Card

VÉGJÁTÉK

Orson Scott Card: Enders Game

Copyright © 1985 by Orson Scott Card

Fordította: F. Nagy Piroska

Javított, második kiadás

Geoffrey-nak, aki eszembe juttatja, milyen ifjak,
egyszersmind vének tudnak lenni a gyerekek.

Ez egy kitalált történet. A benne szereplő emberek és események a képzelet szülöttei, s ha bármilyen hasonlóságot mutatnának élő emberekhez vagy valódi eseményekhez, az csak a véletlen műve lehet.

1
HARMADIK

– Az ő szemével néztem, az ő fülével hallottam, és állítom, hogy ő az. Legalábbis a lehetőségekhez képest a leginkább ő az.

– Ezt mondta a bátyjáról is.

– A bátyja alkalmatlannak bizonyult a próbán. Más okokból. Hiába van meg hozzá a tehetsége.

– És ugyanez a helyzet a nővérével is. Adódnak kétségek persze a fiúval kapcsolatban is. Túl hajlítható. Túl készségesen veti alá magát egy másik akaratnak.

– Akkor nem, ha az a másik az ellensége.

– Akkor mi legyen? Gondoskodjunk róla, hogy mindig ellenségek vegyék körül?

– Igen, ha ezt kell tennünk.

– Mintha azt mondta volna, hogy kedveli ezt a kölyköt.

– Ha a hangyok majd elkapják, úgy fogok viselkedni, mintha a kedvenc nagybácsija volnék.

– Rendben van. Elvégre a világot akarjuk megmenteni. Hozza el!

A monitoros hölgy kedvesen elmosolyodott, beletúrt a fiú hajába, és azt mondta:

– Az az érzésem, Andrew, hogy már torkig vagy ezzel a rémes monitorral. Na de én most jó hírt hoztam neked! Ez a monitor ma kikerül innen. Egyszerűen kivesszük, és nem is fog fájni.

Ender bólintott. Az persze hazugság volt, hogy nem fog fájni. De mivel a felnőttek mindig ezt mondták, mielőtt valami igenis fájt, úgy vette ezt a bejelentést, mint amely pontosan jelzi, mi vár rá a jövőben. A hazugságok néha megbízhatóbbak voltak, mint az igazság.

– Most gyere szépen ide, Andrew, és ülj föl a vizsgálóasztalra! Mindjárt jön az orvos, és megvizsgál.

A monitor eltűnik. Ender megpróbálta elképzelni, hogy a kis készülék már nincs ott a tarkóján. Hanyatt fordulok az ágyban, és nem nyom. Zuhanyozás közben nem bizsereg, ahogy kiegyenlíti a hőt. És Peter többé nem fog utálni. Hazamegyek, megmutatom neki, hogy a monitor eltűnt, és meg fogja látni, hogy nekem sem sikerült. Hogy ezentúl én is ugyanolyan normális gyerek leszek, mint ő. Akkor majd nem lesz minden olyan rossz. Meg fogja bocsátani, hogy nekem egy teljes évvel tovább volt meg a monitorom, mint neki. Akkor mi ketten majd...

Nem, barátok talán azért nem leszünk. Nem, Peter ahhoz túl veszedelmes. Túlságosan dühös. Testvérek, talán. Nem ellenségek, nem is barátok, hanem testvérek, akik megférnek egymással ugyanabban a házban. Nem fog gyűlölni, békén fog hagyni, és kész. És ha majd kedve támad hangyot és űrhajóst játszani, talán nekem nem lesz muszáj játszanom, akár el is mehetek olvasni.

De míg Ender mindezt végiggondolta, már tudta, hogy Peter nem fogja őt békén hagyni. Valahányszor abban a veszett kedvében volt, megjelent valami a szemében, és ha Ender észrevette ezt a különös csillogást, rögtön tudta, hogy most minden megtörténhet, csak az nem, hogy Peter őt békén hagyja. „Ender, leülök a zongorához gyakorolni. Gyere, lapozd a kottát! Nocsak, olyan sok a monitoros fiú dolga, hogy nem segíthet a bátyjának? Ehhez ő túl okos? Dolga van, végeznie kell valami hanggyal, űrhajóssal? Tudod mit, már nem is akarom, hogy segíts! Magam is meg tudom csinálni, te kis piszok, te kis Harmadik.”

– Nem fog sokáig tartani, Andrew – mondta az orvos.

Ender bólintott.

– Kivehetőre tervezték, hogy ne okozzon se fertőzést, se sérülést. Egy kicsit azért bizseregni fog, és néhányan azt mondják, hogy utána hiányérzetük volt. A tekinteted folyton körbejár majd, mintha keresnél valamit, de nem fogsz rá emlékezni, hogy mit. Megmondom én. A monitort keresed, ami már nincs ott. De néhány nap, és elmúlik ez az érzés.

Az orvos valamit megcsavart a tarkóján. Fájdalom hasított belé, végignyilallt a nyakától az ágyékáig. Érezte, hogy durván görcsbe rándul a háta, kifeszül a teste, s a feje az ágyra vágódik. A lába rángott, két karja egymásba kulcsolódott, s fájva-sajogva szorították egymást.

– Deedee! – üvöltötte az orvos. – Segítsen. – Lélekszakadva rohant be a nővér. – El kell lazítanunk az izmokat. Csinálja már, de gyorsan. Mire vár?.

Egy másik kezet érzett magán, de nem látta, kinek a keze. A teste oldalt billent, és lecsúszott a vizsgálóasztalról.

– Kapja el! – kiáltotta a nővér.

– Csak tartsa erősen....

– Tartsa maga, doktor, én nem bírok vele....

– Ne az egész testét emelje. Meg fogja állítani a szívét...

Ender érezte, hogy egy tű szúródik a hátába, közvetlenül az inggallérja fölött. Égette a fájdalom, de amerre ez a tűz szétáradt benne, ott lassanként elernyedtek az izmai. Most végre kitörhetett belőle a fájdalommal és félelemmel teli sírás.

– Jól vagy, Andrew? – kérdezte a nővér.

Andrew elfelejtette, hogyan kell beszélni. Fölemelték az asztal tetejére. Megnézték a pulzusát, mindenfélét csináltak vele, amiből nem értett semmit.

A doktor egész testében reszketett, még a hangja is remegett, amikor megszólalt:

– Három évig tartják bent ezeket a holmikat a gyerekekben, hát mit várnak? Van róla fogalma, hogy végképp ki is kapcsolhattuk volna? Egyszer és mindenkorra kikapcsolhattuk volna az agyát!

– Mikor múlik el a gyógyszer hatása? – érdeklődött a nővér.

– Legalább egy óráig tartsa itt! Figyeljen rá! Ha negyedórán belül nem szólal meg, szóljon! Örökre kikapcsolhattuk volna! Annyi eszem sincs, mint egy hangynak!

A kicsengetés előtt alig tizenöt perccel ért vissza Miss Pumphrey órájára. Kicsit még bizonytalanul állt a lábán.

– Jól érzed magad, Andrew? – kérdezte Miss Pumphrey.

Bólintott.

– Beteg voltál?

Megrázta a fejét.

– Nem festesz valami jól!

– Jól vagyok.

– Jobb lesz, ha leülsz, Andrew!

Elindult a helye felé, de nyomban meg is állt. Most meg mit keresek? Fogalmam sincs.

– Ott a helyed – mutatta Miss Pumphrey. Leült, de érezte, hogy valami más kellett volna, valami, amit elveszített. Majd később megkeresem.

– A monitorod – súgta a mögötte ülő lány.

Andrew vállat vont.

– A monitorja – súgta a lány a többieknek.

Andrew odanyúlt, s megtapogatta a nyakát. Be volt kötve. A monitor eltűnt. Most már ő is olyan volt, mint a többiek.

– Kimostak, Andy? – kérdezte egy fiú, aki mögötte, a másik padsor szélén ült. Nem jutott eszébe a neve. Peter. Nem, ez valaki más volt.

– Csend legyen, Mr. Stilson! – szólt rá Miss Pumphrey. Stilson önelégülten vigyorgott.

Miss Pumphrey a szorzásról beszélt. Ender hegyekkel teli szigetek körvonalait, s ezekből afféle térképet rajzolt a padja kijelzőjére, majd kiadta az utasítást, hogy jelenjen meg minden szögben a szigetek háromdimenziós képe. A tanár persze tudta, hogy nem figyel, de nem tette szóvá. Ender akkor is tudta a választ, ha a ő azt hitte, nem figyel oda.

A pad kijelzőjének sarkában megjelent, majd körbemasírozott egy szó. Fejjel lefelé és hátulról előre bukkant föl, de Ender már jóval azelőtt, hogy a kijelző aljára érve a feje tetejéről a talpára állt volna, felismerte a szót:

HARMADIK

Ender elmosolyodott. Ő találta ki, hogyan kell üzeneteket küldeni és meneteltetni a kijelzőn – és még ha titkos ellensége gúnynevekkel illeti is, a továbbítás módjával mégis őt dicséri. Nem ő tehet róla, hogy Harmadik lett. A kormány ötlete volt, nekik volt rá felhatalmazásuk – másként hogyan járhatott volna iskolába egy Ender-féle Harmadik? És a monitor most eltűnt. Az Andrew Wiggin nevű kísérlet végül nem járt sikerrel. Szent meggyőződése, hogy ha tehették volna, a legszívesebben visszavonták volna azokat a mentesítéseket, amelyek lehetővé tették, hogy egyáltalán megszülethessen. A dolog nem vált be, tehát el kell tüntetni a kísérlet nyomait.

Megszólalt a csengő. Mindenki kikapcsolta a pad kijelzőjét, vagy sietve begépelt még valami emlékeztetőt. Voltak, akik leckéket vagy adatokat töltöttek fel az otthoni számítógépükre. Páran a nyomtatóknál gyűltek össze, míg kész nem lett az, amit épp meg akartak mutatni a többieknek. Ender a pad alsó részébe illesztett, gyerekkézre méretezett billentyűzet fölé emelte mindkét kezét, s közben az járt a fejében, milyen érzés lehet, ha az embernek olyan nagy keze van, mint egy felnőttnek. Mit lehet kezdeni azokkal a nagy, ügyetlen, vastag és tömzsi ujjakkal, húsos tenyérrel. Persze, a billentyűik is nagyobbak – de vaskos ujjaikkal hogyan is tudnának olyan finom vonalakat húzni, mint ő, hogyan tudnák a vonalakat olyan pontosan meghúzni, hogy hetvenkilencszer haladjon körbe a csigavonal a képernyő közepétől a széléig, de úgy, hogy egyszer se érintsék vagy fedjék egymást. Ezzel volt elfoglalva, miközben a tanár csak mondta, mondta a magáét a számtanról. Számtan! Hároméves volt, amikor Valentine megtanította neki a számtant.

– Jól vagy, Andrew?

– Igen, asszonyom.

– Lekésed a buszt.

Ender bólintott, és fölállt. A többiek már elmentek. A rosszak azonban meg fogják várni. Már nem gubbaszt a nyakán a monitor, amely hallotta és látta mindazt, amit ő hallott és látott. Most azt mondhatnak, amit csak akarnak. Meg is üthetik – már nem látja senki, így hát nem is siethet senki a segítségére. Voltak a monitornak előnyei is, melyek ezentúl hiányozni fognak.

Persze, Stilson volt az. A legtöbbjüknél ő sem volt nagyobb, de Endernél mindenesetre nagyobb volt. És mások is voltak vele. Mint mindig.

– Hé, te Harmadik!

Ne válaszolj! Nincs mit mondanod.

– Hé, Harmadik, hozzád beszélünk! Hé, hangyimádó, hozzád szólunk!

Nem jut eszembe semmi, amit válaszolhatnék. Akármit mondanék, csak rosszabb lenne. Jobb, ha nem szólok.

– Hé, Harmadik, hé, hányadék, kibuktál, mi? Azt hitted, jobb vagy nálunk, de most mégiscsak elvesztetted a kütyüdet, te vakarcs, és kaptál helyette egy kötést a nyakadra!

– Átengedtek? – kérdezte Ender.

– Átengedjük? Szerintetek át kéne engednünk? – Ezen mindnyájan jót nevettek. – Hát persze hogy átengedünk. Előbb a karodat, aztán a seggedet, aztán egy darabot a térdedből.

– Hol a kütyüd, Harmicsek? Hol a kütyüd, Harmicsek? – kántálták kórusban a többiek.

Stilson fél kézzel tolni kezdte, mire valaki hátulról is tolni kezdte, de vissza, Stilson felé.

– Adj, király, katonát! – rikkantotta valaki.

– Teniszezzünk!

– Pingpongozzunk!

Ennek már a fele se tréfa. Ender úgy döntött, nem hagyja, hogy a végén rajta csattanjon az ostor. Amikor legközelebb feléje lódult Stilson karja, utánakapott, de elvétette.

– Nocsak, hát harcolni akarsz velem? Velem akarsz harcolni, Harmicsek?

Az Ender mögött állók elkapták, és erős kézzel fogták.

Nem sok kedve volt nevetni, mégis elnevette magát.

– Szerintetek ilyen sokan kelletek ahhoz, hogy elbánjatok egyetlen Harmadikkal?

– Mi emberek vagyunk, nem Harmadikok, seggfej! És te olyan erős vagy, mint a lepkefing!

De azért elengedték. Ender abban a szent pillanatban keményen meglódította a lábát, és pontosan mellcsonton találta Stilsont. A fiú összecsuklott. Endert meglepte a dolog – nem hitte volna, hogy egyetlen rúgással földre teríti Stilsont. Még nem fordult elő, hogy Stilson ne vett volna komolyan egy efféle harcot, hogy egy ilyen igazán nekikeseredett ütésre ne készült volna föl.

A többiek hátrahőköltek, Stilson pedig ott feküdt mozdulatlanul. Mindenkinek az járt a fejében, nem halt-e meg. Ender viszont azon töprengett, elejét tudná-e venni valami módon a bosszújuknak. Meg tudná-e akadályozni, hogy holnap teljesen kikészítsék? Ezt most az egyszer és mindenkorra meg kell nyernem, különben újra kezdhetem mindennap, és mindig csak rosszabb és rosszabb lesz.

Ender – bár még csak hatéves volt – ismerte a férfias hadviselés íratlan szabályait. Tilos bántani az ellenfelet, ha az tehetetlenül fekszik a földön; ilyet csak az állatok csinálnak.

Ender tehát odasétált a hanyatt fekvő Stilsonhoz, és gonoszul a bordái közé rúgott. Stilson felnyögött, s arrébb gurult. Ender megkerülte, megint belerúgott, ezúttal a lába között. Stilson torkán nem jött ki hang; csak összegörnyedt, s könnyek buggyantak ki a szeméből.

Ender ekkor jéghideg pillantással végigmérte a többieket.

– Lehet, hogy most az jár a fejetekben, hogy egyszerre mind rám támadtok. Biztosan jól össze is vernétek. De eszetekbe fog jutni, hogy mit csinálok azzal, aki bántani próbál. És attól kezdve csak arra fogtok gondolni, hogy mikor kaplak el benneteket, és hogy az milyen rossz lesz. – Belerúgott Stilson arcába. A fiú orrából vér fröccsent a földre. – Nem lesz ilyen rossz – mondta Ender. – Rosszabb lesz!

Megfordult, és elment. Senki sem ment utána. Befordult a buszmegállóhoz vezető folyosóra. Még hallotta, hogy a háta mögött összesúgnak a fiúk.

– Jézusom... Nézzetek rá! Ennek annyi!

Ender a falnak támasztotta a fejét, és sírt. Egészen addig sírt, amíg be nem futott a busz. Éppen olyan vagyok, mint Peter. Elvették a monitoromat, és máris olyan vagyok, mint Peter.

2
PETER

– Jól van, kivették. Hogy van a fiú?

– Az ember megszokja, ha évekig benne él valakinek a testében. Most nézem az arcát, és nem tudom, mi van. Nem szoktam hozzá, hogy az arcát figyeljem. Éreztem, hogy milyen arcot vág.

– Jaj, hagyjuk a lelkizést, kérem! Katonák vagyunk, nem kuruzslók! Maga is látta, hogyan verte laposra a banda vezérét!

– Alapos munkát végzett. Nemcsak úgy elpáholta, hanem kegyetlenül ellátta a baját. Akárcsak Mazer Rackham a...

– Kíméljen meg! Ezek szerint a bizottság alkalmasnak tartja.

– Nagyjából igen. Lássuk, mit művel a testvérével most, hogy már nincs benne a monitor.

– Bizony, a testvére. Attól nem fél, hogy vele mit fog művelni a testvére?

– Épp maga mondta, hogy a dolog nem lesz veszélytelen.

– Átnéztem néhány régebbi felvételt. Nem tehetek róla, kedvelem a gyereket. Azt hiszem, tönkre fogjuk tenni.

– Persze. Ez a dolgunk. Mi vagyunk a gonosz boszorkányok. Mézeskalácsot ígérünk, de aztán elevenen felfaljuk a kis csibészeket.

– Sajnálom, Ender – suttogta Valentine a tarkóján lévő kötést nézve.

Ender megérintette a falat, és az ajtó becsukódott mögötte.

– Én nem bánom. Örülök, hogy eltűnt.

– Mi tűnt el? – Peter lépett be a nappaliba, szája tele volt mogyoróvajas kenyérrel.

Ender egyáltalán nem olyannak látta Petert, mint a felnőttek, akik szerint a gyönyörű, tízéves fiú sűrű, sötét, bozontos hajával és arcvonásaival pontosan olyan volt, mint Nagy Sándor. Ha Ender Peterre nézett, csak haragot vagy bosszúságot látott rajta, és e veszedelmes hangulatok az ő számára végső soron mindig valami fájdalmat jelentettek.

Most is, hogy fölfedezte a nyakán a kötést, Peter arcán nyomban átcikázott a düh. Ezt persze Valentine is észrevette.

– Most már olyan, mint mi vagyunk – mondta. Csillapítani próbálta bátyját, még mielőtt az odacsaphatott volna.

De Peter nem akart csillapodni.

– Mint mi vagyunk? Hatéves koráig megtarthatta a kis szerkentyűjét. Te mikor vesztetted el a tiédet? Hároméves korodban. Én még öt se voltam, amikor elvesztettem. Neki meg majdnem sikerült, a kis nyavalyásnak, a kis hangynak!

Jól van ez így, gondolta Ender. Beszélj, Peter, csak beszélj! Beszélni jó dolog.

– Szóval, mostantól nem figyelnek rád az őrangyalaid – folytatta Peter. – Nem nézik, fáj-e valamid, nem hallgatják, hogy mit mondok, nem figyelik, mit csinálok veled. Na, mit szólsz hozzá? Akkor most mi van?

Ender vállat vont.

Peter hirtelen elvigyorodott, s ingerkedve csapta össze a tenyerét.

– Játsszunk hangyát és űrhajóst! – kiáltotta.

– Anya hol van? – kérdezte Valentine.

– Elment – felelte Peter. – Én vigyázok rátok.

– Azt hiszem, fölhívom papát.

– Tegyél le róla! – mondta Peter. – Tudod, hogy sosincs bent.

– Játszom – szólt közbe Ender.

– Te leszel a hangy – szögezte le Peter.

– Engedd, hogy egyszer ő legyen az űrhajós! – kérte Valentine.

– Ne üsd bele az orrodat, nagypofájú! – intette le Peter. – Indíts az emeletre, és válaszd ki a fegyvereidet!

Ender tudta, hogy ez nem lesz jó játék. Nem arról fog szólni, hogy ki győz. Amikor a gyerekek bandákba verődve a folyosókon játszottak, a hangyok sohasem győztek, és megesett, hogy a játék eldurvult. Itt náluk azonban már durván is kezdődött, és a hangy nem mondhatta, hogy elég volt, elfáradt, nem vonulhatott vissza, mint az igazi háborúban harcoló hangyok. Itt folytatnia kellett, amíg az űrhajós úgy nem döntött, hogy vége.

Peter kinyitotta a legalsó fiókját, és kivette a hangymaszkot. Anya mérges volt rá, amikor megvette, de a papa azt mondta, a háború attól nem fog elhárulni, hogy az ember eldugja a hangymaszkokat, és nem engedi meg a gyerekeinek, hogy játék lézerfegyverekkel játsszanak. Minél ügyesebben játsszák a háborús játékokat, annál több esélyük van életben maradni, ha megint jönnek a hangyok.

Feltéve, hogy túlélem a játékokat, gondolta Ender. Föltette a maszkot. Úgy rátapadt, mintha egy kéz simult volna szorosan az arcára. De a hangynak nem ilyen érzés, gondolta. Ők nem maszkként viselik, ez valóban az ő arcuk. Vajon otthon a hangyok is embermaszkot tesznek föl, és ők is játszanak? Minek nevezhetnek bennünket? Pacninak, amiért hozzájuk képest olyan puhák és zsírosak vagyunk?

– Vigyázz, Pacni! – mondta Ender. A szemrésen át alig látta Petert.

– Nocsak, Pacni? – vigyorgott Peter. – Jól van, hangyi-bangyi, most lássuk, hogy töröm ripityára a képed.

Ender nem látott semmit, csak érzékelte Peter tömegének enyhe elmozdulását; a maszk miatt megszűnt a perifériás látása. Az ütés fájdalmas taszítása váratlanul érte oldalt, a fején; elvesztette tőle az egyensúlyát, és elesett.

– Nem látsz valami jól, igaz, hangy?

Ender kezdte magáról lehámozni a maszkot. Peter az ágyékához nyomta a talpát.

– Ne vedd le a maszkot! – parancsolta.

Ender visszahúzta az álarcot a helyére, és elvette a kezét.

Peter még jobban rányomta a talpát. A testébe hasító fájdalomtól Ender összegörnyedt.

– Feküdj nyugton, hangy! Most egy kis élveboncolás következik. Végre-valahára egy élő példányotok jutott a kezünkbe; most megnézzük, hogy működtök.

– Peter, hagyd abba! – kérte Ender.

– Peter, hagyd abba! Nagyszerű! Szóval ti, hangyok, ki tudjátok találni a nevünket. Képesek vagytok rá, hogy panaszos kisgyerekhangon szólaljatok meg, hogy szeressünk benneteket, és kedvesen bánjunk veletek. De nem fog sikerülni. Én olyannak látlak, amilyen igazából vagy. Azt akarták, hogy ember legyél, kis Harmadik, de valójában hangy vagy, és ez most ki is derült.

Fölemelte a lábát, lépett egyet, majd rátérdelt Enderre; térde a mellcsont alatt nyomódott be Ender hasába. Egyre jobban és jobban ránehezedett Enderre, aki mind nehezebben szedte a levegőt.

– Meg is ölhetnélek így – suttogta Peter. – Addig nyomnám, amíg meghalsz. Azt mondanám, nem tudtam, hogy ettől bajod lehet, el is hinnék, és akkor minden jó lenne. Te halott lennél, és minden jó lenne.

Ender nem tudott szólni, a levegő kínlódva préselődött ki a tüdejéből. Lehet, hogy Peter komolyan gondolja. Eddig talán nem, de most lehet.

– Komolyan gondolom – mondta Peter. – Akármit hiszel, komolyan gondolom. Téged csak azért engedélyeztek, mert én olyan ígéretes voltam. De nálam nem jött össze. Te jobban csináltad. Szerintük te jobb vagy. Csakhogy én nem akarok egy jobb öcsikét, Ender! Nem akarok egy Harmadikat!

– Meg foglak mondani! – szólt Valentine.

– Senki sem hinne neked!

– De hinnének!

– Akkor te is meghalsz, drága húgocskám!

– Ó, persze – bólogatott Valentine. – Azt biztosan elhiszik „Nem tudtam, hagy Andrew meghal tőle. És azután, hogy meghalt, nem tudtam, hogy Valentine-t is meg fogja ölni.”

A nyomás engedett valamicskét.

– Jó, akkor nem ma. De jön még olyan nap, amikor ti kerten nem lesztek együtt. És akkor bekövetkezik egy baleset.

– Te szájhős! Magad sem gondolod komolyan – mondta Valentine.

– Nem?

– És tudod, hogy miért nem? – folytatta Valentine. – Mert egyszer majd be akarsz kerülni a kormányba. És hiába akarod megválasztatni magadat, nem fog sikerülni, ha az ellenfeleid rájönnek, hogy az öcséd meg a húgod gyanús balesetekben halt meg kiskorában. Különös tekintettel arra a levélre, amit a titkos fiókomba helyeztem el, azzal a kikötéssel, hogy csak halálom esetén szabad felbontani.

– Ne akard nekem bemesélni ezt a marhaságot! – mondta Peter.

– A levélben az áll, hogy nem természetes halállal haltam meg. Hogy Peter ölt meg, és ha eddig még nem tette volna, hamarosan megöli Andrew-t is. Ettől ugyan még nem fognak elítélni, de ahhoz elég lesz, hogy ne válasszanak meg soha.

– Most te vagy a monitora – jelentette ki Peter. – Tartsd is szemmel éjjel-nappal! Jól teszed, ha mindig mellette vagy!

– Ender és én nem vagyunk hülyék. Mindenben ugyanannyi pontot szereztünk, mint te. Bizonyos dolgokban többet is. Mi mind csodálatosan okos gyerekek vagyunk. Te nem a legokosabb, csak a legnagyobb vagy köztünk, Peter.

– Tudom, persze. De eljön még a nap, amikor nem leszel mellette, amikor megfeledkezel a dologról. Akkor hirtelen eszedbe jut, odarohansz hozzá, és látod, hogy ott van, minden a legnagyobb rendben. És legközelebb már nem aggódsz annyira, és nem rohansz olyan lélekszakadva. És mindig minden rendben lesz vele. Majd azt fogod hinni, hogy elfelejtettem. Lehet, hogy emlékezni fogsz rá, hogy én előre megmondtam, de akkor is azt fogod hinni, hogy elfelejtettem. És múlnak majd az évek. Egyszer csak bekövetkezik egy szörnyű baleset, én találom meg a holttestet, ott fogok zokogni fölötte, és akkor majd eszedbe jut ez a beszélgetés, Vally, és szégyellni fogod magad, amiért eszedbe jutott. Mert tudni fogod, hogy én már megváltoztam, és tényleg baleset volt, ezért kegyetlenség tőled, hogy még emlékszel egy gyerekkori veszekedéskor mondott szavaimra. Pedig ez lesz az igazság. Erre az alkalomra várok. Ő szépen meghal, és te semmit, de semmit nem fogsz csinálni. Továbbra is azt fogod hinni, hogy én csak a legnagyobb vagyok.

– A legnagyobb segg – közölte Valentine.

Peter fölugrott, s már indult is feléje. A lány elugrott előle. Ender letépte magáról a maszkot. Peter hanyatt vágta magát az ágyán, és kitört belőle a nevetés. Teli torokból, vidáman kacagott, még a szeme is könnyes lett bele.

– Nahát, hogy ti milyen fantasztikusak Vagytok! Még ilyen marhákat nem látott a földgolyó!

– Most majd közli velünk, hogy tréfa volt az egész – mondta Valentine.

– Nem tréfa, hanem játék. Akármit be tudok mesélni nektek. Zsinóron rángathatlak benneteket! – Ijesztő hangon huhogta:

– Megöllek benneteket, apró darabokra szaggatlak, behajítalak a szemétledobóba! Ó, ti, a naprendszer legnagyobb hülyéi! – tört ki belőle újból a nevetés.

Ender csak állt, nézte, ahogy nevet, és arra gondolt, milyen érzés volt beletaposni Stilson testébe. Itt van az, aki rászolgált. Itt, ennek kellett volna kapnia.

– Nem, Ender – súgta oda Valentine, mintha csak olvasott volna a gondolataiban.

Peter ekkor az oldalára gördült, leszökkent az ágyról, és támadóállásba merevedett.

– De igen, Ender – mondta. – Bármikor, Ender.

Ender fölemelte a jobb lábát, levette róla, és a magasba tartotta a cipőt.

– Látod ezt itt, a cipő orrán? Ez vér, Peter.

– Ó, jaj! Mindjárt meghalok, mindjárt meghalok! Ender megölt egy gilisztát, és most engem is meg akar ölni!

Nem lehetett ráijeszteni. Peter a szíve mélyén gyilkos volt, és ezt nem tudta senki más, csak Valentine és Ender.

Megjött anya, és nagyon sajnálta Endert a monitor miatt. Megjött apa, és egyre csak azt hajtogatta, hogy micsoda gyönyörű meglepetés, hogy nekik ilyen fantasztikus gyerekeik vannak, mert lám, a kormány mondta, hogy legyen három gyerekük, és most végül a kormány nem kérte el egyiket sem, így velük maradhat mind a három, megtarthatják a Harmadikat is... mígnem Ender a legszívesebben ráüvöltött volna, tudom, hogy Harmadik vagyok, tudom, de ha akarod, elmegyek, hogy ne kelljen szégyenkezned mindenki előtt, sajnálom, hogy elveszítettem a monitort, és most itt vagy három gyerekkel, amire nincs kézenfekvő magyarázat, milyen kellemetlen ez neked, sajnálom, sajnálom, sajnálom!

Feküdt az ágyában, bámult bele a sötétbe. A fölötte lévő ágyról lehallatszott Peter nyugtalan forgolódása, fészkelődése. Aztán Peter lecsússzam az ágyról, és kiment. Ender hallotta a vécétartály zubogását, majd meglátta az ajtóban álló Peter körvonalait.

Azt hiszi, alszom. Meg fog ölni.

Peter az ágyhoz lépett, és lám, valóban nem mászott föl, hanem megállt Ender fejénél.

De nem nyúlt egy párna után, hogy megfojtsa vele Endert. Fegyvertelen volt.

– Nagyon sajnálom, Ender! – suttogta. – Nagyon sajnálom, tudom, mit érzel, és sajnálom! A testvéred vagyok, szeretlek.

Nagy sokára tudatta csak egyenletes lélegzése, hogy Peter elaludt. Ender akkor leszedte a kötést a nyakáról. És aznap másodjára elsírta magát.

3
GRAFF

– Számunkra a nővére a gyenge láncszem. A fiú tényleg szereti őt.

– Tudom. Ő az, aki már az elején mindent elronthat. A fiú majd nem akar megválni tőle.

– Akkor mit fog csinálni?

– Meggyőzöm, hogy inkább akarjon velünk jönni, mint a lánnyal maradni.

– És ezt hogy csinálja?

– Hazudni fogok neki.

– És ha nem válik be?

– Akkor megmondom az igazat. Vészhelyzetben ezt is szabad. Tudja, mindenre nem készülhetünk fel előre.

A reggelinél Ender nem volt éhes. Másra sem tudott gondolni, csak hogy mi lesz az iskolában. Hogy fog megállni Stilson előtt a tegnapi verekedés után? Mit csinálnak majd Stilson barátai? Lehet, hogy semmit, de ezt nem tudhatta. Nem akaródzott iskolába mennie.

– Nem eszel, Andrew – figyelmeztette az anyja.

Peter lépett be.

– Jó reggelt, Ender! Kösz, hogy a zuhanyozóban hagytad a ragacsos mosdókesztyűdet.

– Csak a kedvedért – dünnyögte Ender.

– Andrew, enned kell!

Ender egy olyan mozdulattal nyújtotta oda mindkét csuklóját, mintha ezt mondaná: akkor add be nekem infúziósán!

– Nagyon vicces – mondta anya. – Hiába minden törődésem, az én zseniális gyerekeimet mindez hidegen hagyja.

– Minden a te génjeid miatt van, anya – mondta Peter. – Hogy nem apa génjei miatt, az fix.

– Hallottam – közölte apjuk, aki evés közben föl sem pillantott az asztali kijelzőn megjelenő hírekből.

– Kárba is veszett volna, ha nem hallod.

Ekkor közbecsipogott az asztal. Valaki állt az ajtóban.

– Ki lehet az? – kérdezte anya.

Apa megnyomott egy gombot, mire egy férfi képe jelent meg a kijelzőn. A Nemzetközi Flotta egyenruháját viselte, az egyetlent, ami még jelentett valamit.

– Azt hittem, vége van már – jegyezte meg apa.

Peter nem szólt semmit, csak tejet öntött a zabpelyhére.

Még a végén tényleg nem kell ma iskolába mennem, gondolta Ender.

Apjuk ajtót nyitott a kóddal, majd fölállt az asztaltól.

– Majd én elintézem – mondta. – Ti maradjatok, és egyetek!

Maradtak, de nem ettek. Apa néhány perc múlva visszajött, és intett anyának, hogy menjen ő is.

– Most jó nagy szarban vagy – mondta Peter. – Megtudták, mit műveltél Stilsonnal, és most majd leülheted odakint a Zónában a büntetésedet.

– Csak hatéves vagyok, idióta! Kiskorú.

– Harmadik vagy, seggfej! Nincsenek jogaid!

Valentine lépett be, a haja mint álmos glória vette körül az arcát.

– Hol van anya és apa? Nagyon rosszul vagyok, nem tudok iskolába menni.

– Egy újabb szóbeli vizsga, mi? – vigyorgott Peter.

– Fogd be a szád, Peter! – felelte Valentine.

– Lazíts, és érezd jól magad! – mondta Peter. – Rosszabb is lehetne!

– Fogalmam sincs, hogyan.

– Ha nem szóbeli lenne, hanem végbeli.

– Kac-kac – húzta el a száját Valentine. – Hol van anya és apa?

– Egy fickóval beszélgetnek, aki az NF-től jött.

A lány ösztönösen Enderre pillantott. Végtére is évekig reménykedtek, hogy majd beállít valaki, és közli, hogy Ender megfelelt, Ender az, akire szükségük van.

– Helyes, nézz csak rá! – mondta Peter a tőle megszokott sértett hangon. – De tudod, lehet, hogy most rólam van szó. A végén rájöhettek, hogy mégiscsak én voltam mind közül a legjobb.

Nyílt az ajtó.

– Ender – szólt be apa – gyere ide!

– Bocs, Peter – gúnyolódott Valentine.

– Gyerekek, ez nem tréfadolog! – villantotta rájuk apjuk a szemét.

Ender apja mögött belépett a nappaliba, mire az NF-tiszt fölállt, de nem nyújtott kezet neki.

Anya a jegygyűrűjét forgatta az ujján.

– Andrew – mondta –, nem hittem volna, hogy ilyen verekedős vagy.

– A Stilson fiú kórházban van – jelentette be apa. – Te aztán alaposan helybenhagytad! A cipőddel, Ender! Ez nem volt valami sportszerű.

Ender megrázta a fejét. Arra számított, hogy Stilson ügyében az iskolából jön majd valaki, és nem egy flottatiszt. Vagyis az ügy komolyabb, mint gondolta. Pedig nem nagyon tudta, mi mást tehetett volna.

– Meg tudod magyarázni a viselkedésedet, fiatalember? – kérdezte a tiszt.

Ender ismét csak a fejét rázta. Nem tudta, mit mondjon, és félt, nehogy még nagyobb szörnyetegnek tüntesse föl magát, mint amekkorának a cselekedetei mutatták. Vállalom, gondolta, bármekkora lesz is a büntetés. Essünk túl rajta!

– Hajlandók vagyunk tekintetbe venni az enyhítő körülményeket – mondta a tiszt. – De meg kell mondanom, nem áll jól az ügyed. Amikor már lent feküdt a földön, ágyékon rúgtad, többször is belerúgtál az arcába meg a testébe – ez úgy hangzik, mintha kifejezetten élvezted volna.

– Nem élveztem – suttogta Ender.

– Akkor miért csináltad?

– Ott volt vele az egész bandája.

– Hát aztán? Mentség ez bármire is?

– Nem.

– Mondd el, miért rugdostad meg annyiszor! Hiszen már győztél.

– Azzal, hogy leütöttem, csak az első menetet nyertem meg. Ott és akkor meg akartam nyerni az összes többit is, hogy mostantól kezdve hagyjanak békén.

Ender hiába igyekezett, annyira meg volt rémülve, annyira szégyellte, amit csinált, hogy megint csak elsírta magát. Nem szeretett sírni, ritkán is fordult elő, s most, nem egészen egy nap alatt háromszor is megesett vele. És mindannyiszor rosszabb volt. Milyen szégyenletes dolog, hogy itt sír az anyja, apja és a katona előtt.

– Elvették tőlem a monitort – mondta. – Nekem kellett magamra vigyázni, nem?

– Segítséget kellett volna kérned egy felnőttől, Ender! – mondta az apja.

A tiszt azonban fölállt, s odament a szoba másik végében álló Enderhez.

– A nevem Graff – mondta, és nyújtotta a kezét. – Hyrum Graff ezredes. Én irányítom az alapkiképzést a Zónában lévő Hadiskolában. Azért jöttem, hogy meghívjalak ebbe az iskolába.

– De hát a monitor.

– Még az is a próbához tatozott, hogy megnézzük, mi történik, ha eltávolítják a monitort. Nem minden esetben ez a módja, de nálad...

– És átmentem?

Anya nem hitt a fülének.

– Kórházba juttatni a Stilson fiút? Mit csinálnak akkor, ha Andrew megöli őt? Érdemrendet adnak neki?

– Nem azért, amit tett, Mrs. Wiggin. Hanem amiért tette. – Graff ezredes átnyújtott neki egy vastag dossziét. – Az igénybevételről szóló papírok. Az NF Sorozási Bizottsága már engedélyezte a fiú felvételét. Természetesen birtokunkban van a hozzájárulásuk, melyet a fogantatás beigazolódásakor foglaltak írásba, különben a fiú meg sem születhetett volna. Onnantól fogva, amennyiben alkalmasnak bizonyul, ő már a miénk.

– Nem valami kedves maguktól – szólalt meg apa remegő hangon –, hogy elhitetik velünk, nem tartanak rá igényt, s a végén mégis elveszik.

– És ez a kérdezz-felelek játék a Stilson gyerekről... – vágott közbe anya.

– Nem játék volt, Mrs. Wiggin. Amíg nem tudtuk, mi volt Ender motivációja, nem lehettünk benne biztosak, hogy megfelel-e meg kellett értenünk, mi volt az akció értelme. Vagy legalábbis Ender szerint mi volt az értelme.

– Feltétlenül ezen a hülye becenéven kell hívnia? – sírta el magát anya.

– Bocsásson meg, Mrs. Wiggin! De hát ő is ezt a nevet használja magára.

– Mi a szándéka, Graff ezredes? – kérdezte apa. – Fogja és kisétál vele az ajtón?

– Attól függ – Felelte Graff.

– Mitől?

– Hogy Ender akar-e velem jönni.

Anya sírása keserű nevetésbe csapott át.

– Ó, hisz ez végtére is önkéntes vállalkozás! Milyen kedves!

– Önök ketten Ender fogantatásakor már választottak. Ender azonban még egyáltalán nem választott. Agyútölteléknek jók a besorozott újoncok, de a tisztjeink csakis önkéntesekből kerülhetnek ki.

– Tisztet mondott? – kérdezte Ender, s erre mindenki más elhallgatott.

– Igen – felelte Graff. – A Hadiskolában képezzük ki a jövő csillaghajóinak kapitányait, a flottillák sorhajókapitányait és a flotta admirálisait.

– Azért ne essünk tévedésbe! – csattant fel apa. – A Hadiskola hány növendékéből lesz végül flottaparancsnok?

– Attól tartok, Mr. Wiggin, ez bizalmas adat. Annyit mindenesetre elárulhatok, hogy az első évet elvégzett fiaink közül mindenki tiszti rangot szerzett. És az alacsonyabb rangúak egyike sem szolgált bolygóközi jármű főparancsnokánál kisebb beosztásban. És bőven akad tiszteletre méltó szolgálat a saját naprendszerünkön belüli honvédelem területén is.

– Hányan végzik el az első évet? – érdeklődött Ender.

– Mindenki, aki akarja – válaszolta Graflf.

Endernek már a nyelve hegyén volt, hogy „én akarom”, de lenyelte. Akkor nem kellene iskolába járnia, de hát ez ostobaság volt, hiszen az egész csak néhány napig jelentene problémát. Elkerülne Peter közeléből – ez már számított, ez életbevágó szempont volt. De el kellene hagynia anyát és apát, és mindenekfölött Valentine-t. És katonának állni. Ender nem szeretett harcolni. Nem szerette Peter módszerét, azt, hogy az erős megtámadja a gyengét, és nem lelte örömét a saját módszerében sem, amikor az okos állt szemben a butával.

– Azt hiszem – mondta Graff –, Endernek és nekem négyszemközt kellene beszélgetnünk.

– Nem – mondta apa.

– Nem viszem el úgy, hogy ne beszélhessenek vele még egyszer – jegyezte meg Graff. – És igazából úgysem akadályozhatnak meg benne.

Apa egy hosszú percig szótlanul meredt Graffra, aztán fölállt, és kiment a szobából. Anya megállt Ender mellett, és megszorította a kezét. Amikor kiment, becsukta maga mögött az ajtót.

– Ender – kezdte Graff –, ha velem jössz, ide sokáig nem térhetsz vissza. A Hadiskolában nincs vakáció. És látogatás sincs. A teljes kiképzési idő tizenhat éves korodig tart; az első eltávozást, meghatározott körülmények között, tizenkét éves korodban kapod. Hidd el nekem, Ender, hat év alatt, tíz év alatt az emberek megváltoznak! Ha most velem jössz, a nővéred, Valentine nő lesz, mire viszontlátod. Idegenül álltok majd egymással szemben. Szeretni fogod őt akkor is, de már nem fogod ismerni. Látod, nem teszek úgy, mintha könnyű lenne.

– Hát anya és apa?

– Ismerlek téged, Ender. Régóta figyeltem már a monitorlemezeidet. Anyád, apád nem fognak hiányozni neked, legalábbis nem nagyon és nem sokáig. És te sem fogsz hiányozni nekik:

Hiába, hogy nem akarta, könnyek szöktek Ender szemébe. Elfordította az arcát, de nem nyúlt oda, hogy letörölje a könnyeit.

– Ők szívből szeretnek téged, Ender. De meg kell értened, mibe került nekik az, hogy élsz. Tudod, ők vallásosnak születtek. Apád a keresztségben a John Paul Wieczorek nevet kapta. Katolikus. Kilenc gyerek közül ő volt a hetedik.

Kilenc gyerek. Elképzelhetetlen volt. Bűnös dolog.

– Igen, mert tudod, az emberek a vallásért különös dolgokra képesek. Ugye tudsz róla, milyen megtorlásokkal járt ez – akkoriban még nem volt akkora szigorúság, de nem lehetett valami könnyű. Ingyenes oktatásban csak az első két gyerek részesülhetett. Minden újabb gyerekkel emelkedtek az adók. Amikor az apád betöltötte a tizenhatodik évét, az Ellenszegülő Családok Törvényére hivatkozva szakított a családjával. Nevet változtatott, megtagadta a hitét, és megesküdött, hogy az engedélyezett kettőnél nem lesz több gyereke. Komolyan is gondolta. Gyerekként annyi szégyenkezésben és üldöztetésben volt része, hogy megfogadta, nem lesz olyan gyereke, akinek mindezt el kell szenvednie. Érted?

– Nem akart engem.

– Nos, Harmadikat ma már senki sem akar. Reménykedni sem lehet benne, hogy boldog lesz. Csakhogy a te apád és anyád esete különleges. Ők mindketten megtagadták a vallásukat – anyád mormon volt –, az érzelmeik azonban továbbra is ambivalensek. Tudod, mit jelent az, hogy ambivalens?

– Hogy így is éreznek meg úgy is.

– Szégyellik, hogy ellenszegülő családból származnak. Titkolják. Annyira, hogy anyád még azt sem árulja el senkinek, hogy Utahban született, nehogy gyanút fogjon bárki is. Apád tagadja lengyel származását, mert Lengyelország mind a mai napig ellenszegülő nemzet, és emiatt nemzetközi szankció sújtja. Megértheted hát, hogy egy Harmadikkal, még ha közvetlen kormányutasításra hozták is a világra, visszacsinálták mindazt, amit tenni próbáltak.

– Tudom.

– A dolog azonban még ennél is bonyolultabb. Az apád mindezek ellenére szentekről nevezett el benneteket. Egyébként ő maga meg is keresztelt titeket rögtön a születésetek után, amikor hazakerültetek. Anyád tiltakozott. Ezen mindig összevesztek, nem mintha anyád nem akarta volna a keresztséget, hanem mert nem akarta, hogy katolikusnak kereszteljenek. Valójában nem adták fel a vallásukat. Rád egyenesen büszkék voltak, mert úgy érezték, azzal, hogy sikerült szert tenniük egy Harmadikra, kijátszották a törvényt. Ugyanakkor a gyávaságot is jelképezed számukra, mert ennél messzebbre nem merészkednek, nem vállalják a továbbra is jogosnak tartott ellenszegülést. És a szégyenük megtestesítője is vagy, hisz lépten-nyomon meghiúsítod, hogy asszimilálódhassanak a rendes, engedelmes társadalomba.

– Honnan tudja mindezt?

– Figyeltük a bátyádat és a nővéredet, Ender. Meglepődnél, ha tudnád, milyen érzékenyek a műszereink. Közvetlen kapcsolatot létesítettünk az agyadhoz. Mindent hallottunk, amit te, akár figyeltél rá, akár nem, akár megértetted, akár nem. Mi megértettük.

– Szóval a szüleim szeretnek is meg nem is?

– Szeretnek. A kérdés inkább úgy szól, hogy akarják-e, hogy itt légy. A jelenléted felér egy szüntelen rendbontással. Örökös feszültségforrás. Érted?

– Nem én keltek feszültséget.

– Nem arról van szó, hogy bármit is csinálnál, Ender! A puszta létezésed. A bátyád gyűlöl, mert te vagy az élő bizonyíték rá, hogy ő nem volt elég jó. A szüleid az egész megtagadni kívánt múlt miatt neheztelnek rád.

– Valentine szeret.

– Teljes szívéből. Mindenestül, feltétel nélkül ragaszkodik hozzád, és te is szereted őt. Mondtam neked, hogy nem lesz könnyű.

– És ott milyen lesz?

– Kemény munka vár. Éppúgy tanulni kell, mint itt az iskolában, csak sokkal komolyabban vesszük a matematikát és a számítástechnikát. Van hadtörténelem, stratégia és taktika. És mindenekfölött ott van a küzdőterem.

– Az mi?

– Harci játékok. Minden fiút hadseregekbe szervezünk. Nap mint nap úgynevezett csatákban mérik össze az erejüket null gravitáción. Sebesülés nincs, de van győztes és van vesztes. Mindenki parancsokat teljesítő közkatonaként kezdi. Az idősebb fiúk játsszák a tisztek szerepét, az ő feladatuk, hogy kiképezzenek és csatába vezessenek benneteket. Ennél többet nem mondhatok. Olyan ez, mint a hangy és űrhajós játék – kivéve, hogy ott a fegyvereid működnek, bajtársak harcolnak melletted, s az egész jövőd, sőt az emberi faj jövője azon múlik, hogy milyen jól tanulsz, milyen jól harcolsz. Az bizony kemény élet, ott nem számíthatsz normális gyerekkorra. Persze, amilyen eszed van és még ráadásul Harmadik is vagy, amúgy sem lenne kifejezetten átlagos gyerekkorod.

– Mindenki fiú?

– Akad pár lány is. Ritkán fordul elő, hogy teljesítik a próbákat és bekerülnek. Sok-sok évszázadnyira lemaradtak a fejlődésben. Egyébként nem lesz köztük olyan, mint Valentine. De ott is lesznek testvéreid, Ender.

– Mint Peter?

– Peter nem felelt meg, Ender, épp azok miatt, amiért te gyűlölöd őt.

– Nem gyűlölöm őt. Csak...

– Félsz tőle. Nos, Peter nem teljesen rossz. Sokáig ő volt a legjobb, akit láttunk. Megkértük a szüleidet, hogy legközelebb lányt válasszanak – amúgy is azt választottak volna –, remélve, hogy Valentine is Peter lesz, csak szelídebb. De túl szelíd volt. Így vettünk igénybe téged.

– Hogy félig Peter legyek, félig meg Valentine.

– Ha minden jól megy.

– És az vagyok?

– Amennyire meg tudjuk ítélni. Nagyon jó tesztekkel dolgozunk, Ender, de mindent azok sem árulnak el. Őszintén szólva az igazán lényeges dolgokról alig-alig árulnak el valamit. De a semminél mégiscsak jobbak. – Graff előrehajolt, és megfogta Ender kezét. – Ender Wiggin! Ha csak arról volna szó, hogy a lehető legjobb, legboldogabb jövőt válasszuk számodra, azt tanácsolnám neked, hogy maradj itthon. Maradj itthon, nőj fel, légy boldog! Léteznek rosszabb dolgok is, mint Harmadiknak lenni, de még annál is, hogy történetesen van egy bátyád, aki nem tudja eldönteni, ember legyen-e vagy sakál. E rosszabb dolgok közül az egyik a Hadiskola. De szükségünk van rád. A hangyok számodra ma még játéknak tűnhetnek fel, holott legutóbb kis híján megsemmisítettek bennünket. És ez még nem is volt elég. Megfagyasztottak, felülmúltak, lefegyvereztek bennünket. Csak azért menekültünk meg, mert a világ valaha létezett legnagyszerűbb katonai parancsnoka vezetett minket. Nevezd sorsnak, Istennek vagy átkozott szerencsének, hogy velünk volt Mazer Rackham! De ő nincs többé velünk, Ender! Mindent összeszedtünk, amit az emberiség csak alkotni tud, olyan flottát, amelyhez képest úgy fest az, amit a legutóbb ellenünk küldtek, mintha egy csapat gyerkőc hancúrozna az úszómedencében. Újak a fegyvereink is. De nem biztos, hogy ez elég lesz – hiszen az utolsó háború óta hetven év telt el, s ezalatt nekik is épp annyi idejük volt a felkészülésre, mint nekünk. Mindenből a legjobbra van szükségünk, amit csak megkaphatunk, és nagyon gyorsan kell minden. Lehet, hogy nem te harcolod ki nekünk, de lehet, hogy épp te leszel az. Össze is roskadhatsz a nyomás alatt, tönkre is mehet az életed, s meggyűlölsz, amiért ma eljöttem a házatokba. De ha van rá esély, hogy épp azért, mert te a flottával vagy, az emberiség életben maradhat, s a hangyok talán örökre békén hagynak bennünket, nos, épp ezért kérlek, hogy tedd meg. Gyere velem!

Ender nehezen tudta figyelmét Graff ezredesre összpontosítani. Valahogy távolinak és egészen picinek látszott, mintha egy csipesszel felkaphatta és a zsebébe dughatta volna. Itt hagyni mindent és elmenni valahova, ahol nagyon nehéz az élet, s nincs vele Valentine, nincs se anya, se apa.

Aztán eszébe jutottak a hangyokról szóló filmek, melyeket évente legalább egyszer mindenkinek meg kellett néznie. A Kína bukása. Az Ütközet a Zónában. Csupa halál, csupa szenvedés, csupa szörnyűség. És Mazer Rackham meg az ő fényes hadműveletei, melyek révén legyőzte a kétszeres túlerőben lévő, kétszeres tűzerejű ellenséges flottát.

Milyen törékenynek, milyen gyengének látszottak az emberek apró kis hajói – mintha gyerekek harcolnának felnőttek ellen. És mi győztünk.

– Félek – mondta csendesen. – De elmegyek magával.

– Mondd még egyszer! – szólt Graff.

– Erre születtem, nem? Ha nem megyek, miért élek?

– Nem elég jó – mondta Graff.

– Nem akarok menni – folytatta Ender –, de megyek.

Graff bólintott.

– Még meggondolhatod magad. Addig, amíg be nem ülsz mellém a kocsimba, meggondolhatod magad. Attól kezdve viszont már a Nemzetközi Flotta rendelkezik veled. Megértetted?

Ender bólintott.

– Jól van! Akkor mondjuk meg nekik!

Anya sírt. Apa szorosan magához ölelte, Peter kezet fogott vele, és azt mondta:

– Micsoda mázlista vagy, te kis tökmag! – Valentine megcsókolta, s közben potyogtak a könnyei.

Csomagolnia nem kellett. Semmit sem vihetett magával.

– Az iskola mindennel ellát, amire szükséged lesz, az egyenruhától a tanszerekig. Ami pedig a játékokat illeti – ott csak egy játék létezik.

– Isten veletek! – köszönt el Ender a családjától. Fölnyúlt, megfogta Graff ezredes kezét, és kisétált vele az ajtón.

– Ölj meg nekem néhány hangyot! – kiáltotta utána Peter.

– Szeretlek, Andrew! – kiabálta anya.

– Majd írunk! – Ígérte apa.

Amikor beszállt a folyosón némán várakozó kocsiba, meghallotta Valentine szívfájdalommal teli kiáltását:

– Gyere vissza hozzám! Én örökké szeretni foglak!

4
FELSZÁLLÁS

– Ender esetében különösen finom egyensúlyt kell megtartanunk. Olyan mértékben kell elszigetelnünk, hogy még kreatív maradjon – különben alkalmazkodik az itteni rendszerhez, és azzal már el is veszítettük –, ugyanakkor bizonyosnak kell lennünk abban, hogy megőrzi a vezetésre való rátermettségét.

– Ha lesz rangfokozata, vezetni fog.

– Ez nem olyan egyszerű! Mazer Rackham tudott bánni a kis flottájával, és győzött vele. Ám ez a háború túl nagy falat lenne még egy lángelmének is. Az a rengeteg apró hajó. Minden zökkenő nélkül kell együtt dolgoznia az alárendeltjeivel.

– Pompás! Legyen egy személyben lángelme és kedves fiú.

– Nem kedves. Ha kedves lenne, azzal a nyakunkra engedné a hangyokat.

– Tehát el fogja szigetelni.

– Mire megérkezünk az iskolába, teljesen el fogom különíteni a többiekről.

– Efelől nincs semmi kétségem. Már nagyon várom, hogy megérkezzenek. Megnéztem a felvételeken, hogy mit művelt a Stilson fiúval. Ami azt illeti, nem valami aranyos kis kölyköt hoz ide.

– Ebben viszont téved. Még annál is aranyosabb. De ne féljen! Ezt sürgősen kiirtjuk belőle.

– Néha úgy érzem, élvezi, ha összetörheti ezeket a kis zseniket.

– Bizonyos értelemben valóban művészi munka, és én mestere vagyok a szakmának. De élvezni? Na jó, talán. Amikor utána összeszedegetik a darabjaikat, és ettől még jobbak lesznek.

– Maga szörnyeteg.

– Kösz! Ez azt jelenti, hogy emelést kapok?

– Csak egy plecsnit. A költségvetés nem feneketlen zsák.

Azt mondják, a súlytalanságban tájékozódási zavarok léphetnek föl, különösen gyerekeknél, mert bennük még nem fejlődött ki teljesen az irányérzék. De még mielőtt elhagyták volna a Föld gravitációs mezőjét, Ender már el volt tájolódva. Sőt, mielőtt az űrrepülőgép fölszállt volna.

Ezen a járaton rajta kívül még tizenkilenc fiú utazott. A buszból egyenesen a liftbe sorjáztak be, közben fecsegtek, tréfálkoztak, hencegtek és nevetgéltek. Ender hallgatott. Feltűnt neki, milyen arccal figyeli őket Graff és a többi tiszt. Elemzik a viselkedésüket. Mindennek, amit teszünk, jelentősége van, eszmélt rá. Ők nevetnek. Én nem nevetek.

Eljátszott a gondolattal, hogy mi lenne, ha megpróbálna olyan lenni, mint a többiek. De egyetlen tréfa sem jutott az eszébe, és az övéikben sem talált semmi mulatságosat. Nem tudta, honnan jön belőlük a nevetés, de abban biztos volt, hogy őbenne ilyen hely nincs. Félt, és a félelem komollyá tette.

Egyenruhába, azaz egybeszabott kezeslábasba öltöztették; különös érzés volt, hogy a derekát nem fogja át öv, ettől valahogy bumfordinak és mezítelennek érezte magát. Az összegörnyedt, zsákmányra leső emberek vállán mint állatok gubbasztottak a serényen működő tévékamerák. Ha valamelyik ember arrébb ment, léptei lassúak, macskaszerűek voltak, hogy sima legyen a kamera mozgása. Ender azon kapta magát, hogy ő is így mozog.

Elképzelte, amint egy interjú szereplőjeként megjelenik a tévé képernyőjén. „Hogy érzi magát, Mr. Wiggin? Egész jól, csak éhes vagyok. Éhes? Ó, persze, hiszen a kilövést megelőző huszonnégy órában nem szabad enni. Milyen érdekes, ezt nem is tudtam!” Való igaz, mindnyájan éhesek vagyunk. És mindvégig, amíg az interjú tart, ő meg a tévés fickó hosszú, ruganyosán puha léptekkel lopakodnak el az operatőr előtt. Endernek most először támadt nevethetnékje. Elmosolyodott. Nem messze tőle a többi fiú is épp nevetett valamin, de persze más okból. Azt hiszik, az ő viccükön mosolygok, gondolta Ender. Pedig az enyém sokkal mulatságosabb.

– Egyenként menjetek föl a létrán! – mondta egy tiszt. – A szabad üléseket foglaljátok el! Ablak melletti ülések nincsenek.

Ez vicc volt. A többiek nevettek.

Enderre majdnem utoljára, de nem a legutolsóként került sor. A tévékamerák még ekkor sem nem álltak le. Vajon látni fogja Valentine, hogyan tűnök el az űrrepülőben? Arra gondolt, hogy majd integet neki, hogy odafut az operatőrhöz, és megkérdezi: „Elbúcsúzhatok Valentine-tól?” Nem tudta, hogy ha megteszi is, kivágják, mert a Hadiskolába repülő fiatalokat mind egy szálig hősnek tartják. Olyan nincs, hogy nekik hiányozna valaki. Ender nem tudott a cenzúra létezéséről, azt azonban tudta, hogy helytelen volna a kamerákhoz futnia.

Az űrrepülő ajtajához vezető rövid hídra lépve észrevette, hogy jobb oldalt a falat szőnyeg borítja, mintha padló volna. Itt kezdődtek a tájékozódási zavarai. Mihelyt úgy gondolt a falra, mint padlóra, úgy érezte, mintha falon lépdelne. Amikor a létrához ért, meglátta, hogy a mögötte lévő függőleges síkot szintén szőnyeg borítja. Mászok fölfelé a padlón. Kúszva-kapaszkodva, lépésről lépésre. És akkor, puszta szórakozásból, úgy tett, mintha lefelé mászna a falról. Szinte abban a pillanatban az agyát is meggyőzte róla, noha a gravitáció az ellenkezőjét bizonyította. Azon kapta magát, hogy erősen markolja az ülést, pedig érzi, milyen határozottan nyomja neki a gravitáció.

A többi fiú rögtön rugózni kezdett a széken: pici lökés, pici nyomás és egy kiáltás. Ender megkereste a hevedereket, megnézte, hogyan kapcsolódnak össze a lába között, a derekán és a vállán, hogy megtartsák a testét. Elképzelte a hajót, amint fejjel lefelé himbálózik a Föld alsó felületén, amikor a gravitáció erős ujjai tartják meg őket a helyükön. De hát el fogunk oldódni tőle, gondolta. Le fogunk esni a bolygóról.

Akkor nem fogta föl ennek a jelentőségét. Később emlékezni fog rá, hogy még el sem hagyta a Földet, de már úgy gondolt rá, mint egy bolygóra a többi között, nem pedig úgy, mint a saját világára.

– Ó, már ki is találtad – mondta Graff. Ott állt a létrán.

– Velünk jön? – kérdezte Ender.

– Nem járok le rendszeresen újoncozni – felelte Graff. – Többnyire ott vagyok szolgálatban. Mint az iskola igazgatója. Afféle főnök. Azt mondták, menjek vissza, különben elveszítem az állásomat. – Mosolygott.

Ender visszamosolygott rá. Graff mellett biztonságban érezte magát. Jó ember volt. És ő a Hadiskola igazgatója. Ettől kicsit megnyugodott. Lesz ott egy barátja.

A többieket, azokat, akik nem tettek úgy, mint Ender, beszíjazták az ülésbe. Aztán vesztegeltek még egy órát, mialatt az űrrepülő elejébe épített tévé elmesélte nekik, milyen a repülés űrrepülővel, elmesélte az űrhajózás történetét és azt, hogy milyen jövővel kecsegtetik őket az NF óriási csillaghajói. Nagyon unalmas volt. Ender már korábban is látott ilyen filmeket. Kivéve, hogy akkor nem volt beszíjazva az űrrepülőgép egyik ülésébe. És nem lógott fejjel lefelé a Föld hasából.

A felszállás nem volt kellemetlen. Kicsit ijesztő: egy zökkenés, s néhány pillanatnyi riadalom, vajon nem ez lesz-e az űrrepülés történetének első sikertelen felszállása. A filmekből nem derült ki, mit kell kibírnia az embernek egy puha ülésben hanyatt fekve. Aztán vége lett, s őt valóban csak a hevederek tartották fogva, híre-hamva nem lévén a gravitációnak.

Mivel addigra már visszanyerte a tájékozódó-képességét, nem lepte meg, amikor látta, hogy Graff hátrafelé jön fel a létrán, mintha a jármű elejébe mászna le. Az sem zavarta, amikor Graff, a lábfejét egy létrafok alá beakasztva úgy lökte el magát a kezével, hogy váratlanul függőleges helyzetbe lendült, mintha csak holmi közönséges repülőgépben volna.

A tájékozódás visszanyerése meghaladta némelyek erejét. Az egyik fiúnak felkavarodott a gyomra; Ender ekkor értette meg, miért nem engedték, hogy a felszállást megelőző huszonnégy órában bármit is egyenek. Null gravitáción hányni nem volt tréfadolog.

Annál mulatságosabb volt számára Graff gravitációs játéka. Magában tovább is színezte, elképzelve, hogy Graff valóban fejjel lefelé lóg az ülések közti folyosón, majd kipróbálta azt a képet is, hogy az egyik fal síkjából áll ki, arra merőlegesen. A gravitáció bármelyik irányba hathatott. Csak akarnom kell. Megtehetem, hogy a feje tetejére állítom Graffot, s ő még csak nem is tud róla.

– Mi olyan mulatságos, Wiggin?

Graff hangja élesen, dühösen csattant. Mit csinálhattam rosszul, töprengett Ender.

Hangosan nevettem volna?

– Kérdeztem valamit, katona! – reccsent rá Graff.

Na, igen. Kezdődik a kiképzés. Ender már látott a tévében katonai témájú műsorokat, és azokban a kiképzés elején, még mielőtt a katona és a tiszt összebarátkoztak volna, mindig sokat kiabáltak.

– Igen, uram! – felelte.

– Akkor válaszoljon!

– Arra gondoltam, hogy ön a lábánál fogva, fejjel lefelé lóg. Mulatságosnak tartottam.

Most, hogy Graff ilyen hidegen nézett rá, bárgyún csengett az egész.

– Magának, gondolom az volt. A jelenlévők közül mulatságosnak tartja még valaki?

Halk nemek hangzottak mindenünnen.

– De hát miért nem? – nézett rájuk Graff mély megvetéssel. – Micsoda híg agyú társaság gyűlt össze ezen a járaton! Zöldfülű mamlaszok! Mind közül csak egynek volt annyi esze, hogy rájöjjön, a súlytalanságban tetszés szerint föl lehet cserélni az irányokat. Érted ezt, Shafts?

A fiú bólintott.

– Nem, nem érted! Persze, hogy nem! Nem elég, hogy ostoba, még hazudik is! Ezen a járaton csak egy fiúnak van sütnivalója egyáltalán, és az Ender Wiggin! Jól nézzétek meg őt, kisfiaim! Ti még pelenkások lesztek odafönt, amikor ő már parancsnok lesz! Ő ugyanis tudja, hogyan kell gondolkodni null gravitáción, nektek meg csak az okádáson jár az eszetek!

Nem erre a folytatásra számított. Azt hitte, Graff kötözködni akar vele, nem pedig kikiáltani a legjobbnak. Előbb ellenfelekké kellett volna válniuk, hogy később barátok lehessenek.

– A legtöbben jégre kerültök! Szokjátok a gondolatot, kisfiáim! A Harci Iskolában végzitek, mert nincs annyi eszetek, hogy rátok lehessen bízni a mélyűri járművek kormányzását. A legtöbben nem hozzátok be az árát, amennyiért felhozunk ide a Hadiskolába, mert nincs meg bennetek az, ami ide kell. Lehet, hogy néhányan elvégzitek. Néhányan esetleg értek valamit az emberiségnek. De fogadást ne kössetek rá! Én csak egyvalakire kötök fogadást.

Graff egy váratlan hátraszaltó után két kézzel elkapta a létrát, majd nyomban el is rúgta magát róla. Kézen állt – abban az esetben, ha a padló lent volt; ellenben ha fönt volt, akkor a kezénél fogva lógott lefelé. Ezek után könnyedén visszalendült az átjárón túlra, a helyére.

– Úgy néz ki, hogy neked itt már nyert ügyed van – suttogta a mellette ülő fiú.

Ender megrázta a fejét.

– Ó, hát még szóba sem állsz velem? – kérdezte a fiú.

– Nem kértem őt, hogy ilyeneket mondjon – súgta Ender.

Éles fájdalmat érzett a feje búbján. És megint. Valaki kuncogott a háta mögött. Nyilván a mögötte ülő kikapcsolta a hevederét. Újabb ütés érte a fejét. Hagyd abba, gondolta Ender! Nem csináltam neked semmit. Megint megütötték. A fiúk nevettek. Graff nem látta? Nem fogja leállítani? Megint egy ütés. Még erősebb. Ez már tényleg fájt. Hol van Graff?

Aztán rájött. Graff szántszándékkal idézte ezt elő. Ez rosszabb volt, mint a filmekben mutatott durvaságok. Ha az őrmester kitol veled, a többiek annál jobban szeretnek. De ha a tiszt kivételez veled, mindenki megutál.

– Hé, seggfej! – suttogta valaki a háta mögött, miközben egy újabb ütés érte a fején. – Ez jó neked? Hé, szuperagy, ez vicces? – Egy akkora ütés következett, hogy Ender felnyögött fájdalmában.

Ha Graff szándékosan hozta ilyen helyzetbe, akkor csak maga segíthet magán. Megvárta, míg úgy nem érezte, hogy újabb ütés közelít. Most, gondolta. És az ütés valóban megérkezett. Fájt, de Ender ekkor már a következő érkezését próbálta kiszámítani. Most! Igen, jött is, pontosan, ahogy kellett. Értelek már, gondolta Ender.

És a következőnél mindkét kezével fölnyúlt, a csuklójánál fogva elkapta a fiút, és keményen lerántotta a karját.

Ha gravitációban lettek volna, a gyerek nekiütközik Ender széktámlájának, és megüti a mellét. De mivel súlytalanságban voltak, egész testével az ülés fölé röppent, majd tovább, föl a mennyezet felé. Ender erre nem számított. Nem gondolta, hogy a súlytalanság még egy gyerek erejét is így megnöveli. A fiú elvitorlázott a levegőben, majd előbb a mennyezetnek, utána egy másik, a helyén ülő fiúnak ütközött, azután hadonászva kivágódott az ülések közti folyosóra, s végül üvöltve, bal karját maga alá csavarva, becsapódott a fülke elejében lévő válaszfalba.

Mindez másodpercek alatt játszódott le. Graff már ott volt, jóformán a levegőben kapta el a fiút. Gyakorlott kézzel hajtotta előre a folyosón a másik ember felé.

– Bal kar. Szerintem eltört. – A fiú perceken belül kapott valami drogot, amitől békésen feküdt a levegőben, mialatt a tiszt felfújható sínbe tette a karját.

Ender émelygett. Ő csak el akarta kapni a fiú karját. Nem. Nem, tényleg bántani akarta, teljes erejéből megrántotta. Nem gondolta, hogy mindez így, mindenki szeme láttára fog lejátszódni, de a fiú pontosan azt a fájdalmat érezte, amit Ender szánt neki. A null gravitáció elárulta őt, ennyi az egész. Peter vagyok. Pontosan olyan vagyok, mint ő. És Ender gyűlölte magát.

Graff megállt a kabin elejében.

– Micsoda lassú felfogású banda vagytok! Egyetlen apróságot sem tudtatok még felfogni azzal a szűk kis agyatokkal? Azért hoztunk ide benneteket, hogy katonák legyetek! A régi iskolátokban, a régi családotokban lehet, hogy ti voltatok a nagymenők, a kemény gyerekek, talán még az okosok is. Mi azonban a legjobbak közül is a legjobbakat válogattuk ki, úgyhogy itt csupa ilyen gyerekkel találkoztok. És ha én azt mondom, hogy ezen a járaton Ender Wiggin a legjobb, akkor értsetek a szóból, zöldfülűek! Ne kössetek bele! A Hadiskolában már haltak meg kisfiúk. Érthetően fejeztem ki magam?

Az út további része csendben telt el. Az Ender mellett ülő fiú még arra is vigyázott, hogy hozzá ne érjen valahogy.

Nem vagyok gyilkos, hajtogatta magában Ender. Nem vagyok Peter. Akármit mond is, nem vagyok az. Nem. Én csak védekeztem. Sokáig tűrtem. Türelmes voltam. Nem vagyok az, aminek mondott.

Egy hang közölte velük, hogy közelednek az iskolához; még húsz perc, és megkezdik a lassítást és a dokkolást. Ender lemaradt a többiek mögött. Nem vették tőle rossznéven, hogy utolsónak akarja elhagyni az űrrepülőt, miközben óvatosan másztak fölfelé, arra, ami lefelének számított akkor, amikor beszálltak. Graff a repülőtől a Hadiskola szívébe vezető szűk alagút végében várakozott.

– Tetszett a repülés, Ender? – kérdezte vidáman.

– Azt hittem, maga a barátom. – Ender hangja önkéntelenül is megremegett.

Graff mintha zavarba jött volna.

– Miből gondoltad ezt, Ender?

– Abból, hogy... Abból, hogy olyan kedvesen és őszintén beszélt velem. Hogy nem hazudott nekem.

– Most sem fogok hazudni – mondta Graff. – Nem az a dolgom, hogy barátkozzam. Az a dolgom, hogy a világ legjobb katonáit állítsam elő. A világtörténelem legjobb katonáit. Egy Napóleonra van szükségünk. Egy Nagy Sándorra. Eltekintve attól, hogy Napóleon veszített a végén, Sándor pedig fellobbant, majd meghalt fiatalon. Nekünk egy Julius Caesar kell, eltekintve attól, hogy diktátort csinált magából, és ezért meghalt. Nekem az a dolgom, hogy egy ilyen embert állítsak ide, s melléje mindazokat a férfiakat és nőket, akiknek a segítségére majd szüksége lesz. Ebben sehol nem szerepel az, hogy nekem gyerekekkel kellene barátkoznom.

– Elérte, hogy gyűlöljenek.

– És? Mit kezdesz vele? Behúzódsz egy sarokba? Kinyalod a kis feneküket, hogy újra szeressenek? Csak egy dologgal érheted el, hogy ne gyűlöljenek. Mindenben, amit csinálsz, olyan jónak kell lenned, hogy ne tudjanak semmibe venni. Azt mondtam nekik, hogy te vagy a legjobb. Most hát legyél az, a keservit neki!

– És ha nem tudok?

– Az nagy baj lesz. Nézd, Ender, sajnállak, amiért magányos vagy és félsz! De odakint lesnek ránk a hangyok. Tízmilliárdan, százmilliárdan, billióan, legjobb tudomásunk szerint. És pontosan ennyi hajóval. Fegyverekkel, melyekről azt sem tudjuk, hogy hogyan működnek. Azzal az eltökélt szándékkal, hogy e fegyvereket ellenünk fordítva kiirtanak bennünket. Nem a világ van veszélyben, Ender. Csak mi. Csak az emberiség. Ha mi eltűnünk a színről, a föld többi része alkalmazkodni fog, és megteszi a következő evolúciós lépést. Csakhogy az emberiség nem akar meghalni. Mint faj azért fejlődtünk ki, hogy életben maradjunk. Ennek érdekében mindig újabb és újabb erőfeszítést teszünk, s így néhány nemzedékenként sikerül zsenit szülnünk. Azt az embert, aki feltalálja a kereket. A fényt. A repülést. Aki várost épít, nemzetet, birodalmat. Értesz ebből valamit?

Ender úgy érezte, igen, de nem volt benne biztos, ezért inkább nem szólt semmit.

– Nem, persze hogy nem. Akkor megmondom nyíltan. Az emberi lények mindaddig szabadok, amíg az emberiségnek nincs szüksége rájuk. Lehet, hogy az emberiségnek rád van szüksége. Hogy tégy meg valamit. Lehet, hogy az emberiségnek szüksége van rám – hogy kiderítsem, te mire vagy jó. Művelhetünk mindketten megvetendő dolgokat, Ender, de ha az emberiség életben marad, akkor jó eszközök voltunk.

– Csak azok? Csak eszközök?

– Egyenként minden ember csak eszköz, melyet a többiek arra használnak, hogy a segítségükkel mindannyian életben maradjunk.

– Hazugság!

– Nem. Csak féligazság. A másik feléért majd akkor fájjon a fejed, ha már megnyertük ezt a háborút.

– Túl leszünk rajta, még mielőtt én felnövök – jegyezte meg Ender.

– Remélem, tévedsz – mondta Graff. – Egyébként azzal, ha velem beszélgetsz, egyáltalán nem segítesz magadon. A többiek már nyilván elújságolták egymásnak, hogy a derék Ender Wiggin lemaradt, csakhogy benyaljon Graffnak. Ha egyszer híre megy, hogy valamelyik tanár kedvence vagy, eláshatod magad. Más szóval menj, és hagyj engem békén!

– Viszontlátásra! – köszönt el Ender, s kapaszkodva elindult az alagútban arra, amerre a többiek eltűntek. Graff utánanézett.

– Ő az? – kérdezte egy tanár, aki nem messze állt tőle.

– Isten tudja – válaszolta Graff. – Ha nem Ender az, akkor jobb, ha minél előbb kiderül róla.

– Talán nincs is senki – vélekedett a tanár.

– Meglehet. De ha így van, Anderson, akkor én azt mondom, hogy az Isten is hangy. Mondja azt, hogy én mondtam.

– Majd mondom.

Sokáig álltak ott némán.

– Anderson.

– Hmm?

– A kölyök téved. Én igenis a barátja vagyok.

– Tudom.

– Mert tiszta. A szíve legmélyéig jó.

– Olvastam a jelentéseket.

– Gondolja csak el, Anderson, mit fogunk művelni vele!

Anderson dacosan vágta föl a fejét.

– A történelem legjobb katonai parancsnokát faragjuk belőle.

– És aztán a vállára tesszük a világ sorsának a gondját. Csak az ő kedvéért reménykedem abban, hogy mégsem ő az. Komolyan mondom.

– Ne búsuljon! Könnyen lehet, hogy mire végezne, a hangyok már rég megöltek mindnyájunkat.

– Igaza van – mosolyodott el Graff. – Máris jobban érzem magam.

5
JÁTSZMÁK

– Fogadja elismerésem! Ez a kartörés... mesteri ütés volt.

– Véletlen volt.

– Valóban? És én már megdicsértem magát a hivatalos jelentésben!

– Nem kell abból a másik kis gazemberből hőst csinálni. Csak megnehezítené egy csomó kölyök kiképzését. Arra számítottam, hogy esetleg segítséget kér.

– Segítséget kér? Azt hittem, ezt becsüli a legtöbbre benne – hogy elrendezi a saját problémáit. Odakint egy egész ellenséges flotta veszi majd körül, s hiába hívna, senki nem lesz, aki segíthetne rajta.

– Ki gondolta volna, hogy a kis szarházi kiröpül a székéből? És hogy ilyen szerencsétlenül megy neki a válaszfalnak?

– Újabb példa a hadsereg hülyeségére. Ha egy csöpp esze lett volna, valódi hivatást választ, például elszegődik életbiztosítási ügynöknek!

– Maga is, nagyokos!

– De rá kellett ébrednünk, hogy másodosztályúak vagyunk, miközben az emberiség sorsa a kezünkben van. Jólesik a tudat, hogy ekkora hatalmunk van, mi? Különösen mert ezúttal, ha veszítünk sem fog érni bennünket semmiféle kritika.

– Ez így még sohasem jutott az eszembe. De inkább ne veszítsünk!

– Lássuk, hogyan birkózik meg a helyzettel Ender! És ha nem képes rá, ha máris elveszítettük, ki lesz a következő? Ki lehet még?

– Majd készítek egy listát.

– Közben találja ki azt is, hogyan ne veszítsük el Endert!

– Már mondtam. Meg kell hagyni érintetlenül az elszigeteltségében. Soha nem hiheti, hogy bárki az életben bármikor segíthet rajta. Ha egyszer is felötlik benne, hogy létezik könnyű megoldás, elveszett.

– Igaza van... Rettenetes lenne, ha azt hinné, van barátja.

– Barátai lehetnek. Szülei nem lehetnek.

Mire Ender megérkezett, a többiek már választottak maguknak ágyat. A hálóterem ajtajában állva kereste az egyetlen, még szabad fekhelyet. A mennyezet alacsony volt – ha Ender fölnyúlt, elérte a kezével. Gyerekekre méretezett szoba volt, az alsó fekhelyeket közvetlenül a földre tették. A többi fiú a szeme sarkából figyelte őt. Az egyetlen üres ágy természetesen az ajtó melletti alsó fekhely volt. Ender agyán átfutott ugyan a gondolat, ha eltűri, hogy a többiek a legrosszabb helyre utalják, azzal szinte felszólítja őket, hogy nyugodtan ingereljék. De igazából senkit nem akart kitúrni a helyéről.

Így aztán szélesen elmosolyodott.

– Hé, kösz szépen! – mondta, egyáltalán nem gúnyosan, inkább nagyon is komolyan, mintha a többiek a legjobb helyet tartották volna fenn a számára. – Épp arra gondoltam, hogy kérni fogom, hadd legyen az enyém az ajtó melletti alsó ágy...

Leült, és belekukkantott az ágy lábánál lévő, nyitott ajtajú szekrénybe. Az ajtó belsején egy cédula fityegett.

TEDD A KEZED AZ ÁGYAD FEJÉNÉL LÉVŐ

SZKENNERRE, ÉS MONDD A NEVED KÉTSZER.

Ender megtalálta a szkennert, egy áttetsző műanyag lapot. Rátette a bal kezét, és azt mondta:

– Ender Wiggin. Ender Wiggin.

A lap egy percre zöld fénnyel felizzott. Ender becsukta a szekrényt, majd megpróbálta újra kinyitni. Nem tudta. Akkor rátette a kezét a lapra, és azt mondta.

– Ender Wiggin. – A zár kipattant. Így tett három másik rekesszel is.

Az egyikben négy olyan kezeslábas volt, amilyet most is viselt, és még egy fehér. Egy másikban kis írópolcot talált, pontosan olyat, amilyet az iskolában használtak. Ezek szerint még nem fejezték be a tanulmányaikat.

A legnagyobb rekeszben találta meg fáradozása jutalmát. Első pillantásra űrruhának látszott, még a sisak és a kesztyű is megvolt hozzá. Mégsem az volt; nem lehetett légmentesen lezárni. De így is jól védte a testet. Vastagon kipárnázták, ettől kicsit merev is lett. És volt hozzá pisztoly is. Tömör, átlátszó üvegből készült vége láttán lézerfegyvernek gondolta volna, ha nem tudja, hogy halált okozó fegyvert nyilván nem adnak gyerekek kezébe...

– Nem lézer – szólalt meg egy férfi. Ender fölnézett. Ezt az embert még nem látta. A fiatal, kedves arcú férfi így folytatta: – De azért elég erős a sugara, és jól befogja a célt. Akár egy száz méter távolságban lévő falra is rávetíthetsz vele egy háromhüvelykes fénykört.

– Mire való? – tudakolta Ender.

– A pihenőidő alatti játékok egyikében szoktuk használni. Más is kinyitotta már a szekrényét? – nézett körül a férfi. – Úgy értem, betápláltátok már az utasításnak megfelelően a hangotokat és a kezeteket? Mert addig nem nyúlhattok be a szekrényekbe. Körülbelül egy évig ez a szoba lesz az otthonotok itt, a Hadiskolában, úgyhogy helyezkedjetek el a kiválasztott ágyon, ezentúl az lesz a tiétek. Rendszerint megengedjük, hogy ti válasszátok meg a saját tiszteteket, akit az ajtó melletti alsó fekhelyen helyeztek el, de látom, hogy itt már foglalt ez a hely. A szekrények kódját már nem lehet megváltoztatni. Akkor hát gondolkozzatok rajta, kit akartok megválasztani! Vacsora hét perc múlva. Kövessétek a padlón látható, kivilágított pontokat! A ti színkódotok piros, sárga, sárga – valahányszor el kell jutnotok valahova, az egymás melletti három, piros, sárga, sárga pontot kell követnetek, azaz arra kell mennetek, amerre ezek a fények mutatnak. Mi a színkódotok, fiúk?

– Piros, sárga, sárga.

– Nagyon helyes! Az én nevem Dap. Az elkövetkező néhány hónapban én leszek a mamátok.

A fiúk nevettek.

– Nevessetek csak, de ne felejtsétek el! Ha eltévedtek az iskolában, amire minden esélyetek megvan, ne nyitogassátok az ajtókat! Némelyik a szabadba vezet. – Újabb nevetés. – Inkább szóljatok valakinek, hogy a mamátok Dap, és ő majd értesít engem. Vagy mondjátok meg a színeteket, és akkor kivilágítja azt az utat, amelyen hazajuthattok. Ne felejtsétek el, itt egyedül én vagyok az az ember, akit azért fizetnek, hogy kedves legyen hozzátok! Persze azért ne túl kedves. Ha például valaki pimaszkodik, azt képen törlöm. Rendben?

Megint nevettek. Dapet az egész szoba barátjává fogadta. Megriadt gyerekeket könnyű megnyerni.

– Meg tudná valaki mondani, merre van a lefelé?

Megmondták neki.

– Helyes, úgy is van! De ez az irány kifelé mutat. A hajó forog, s ettől érzitek úgy, hogy arra van lefelé. A valóságban a padló ott hajlik meg. Ha kitartóan mentek abba az irányba, vissza fogtok érni oda, ahonnan elindultatok. De ne próbáljátok ki! Mert arra a tanárok szálláshelye van, amarra meg a nagyobb gyerekeké. És a nagyobb gyerekek nem szeretik, ha a most kiröppenő Fiókák ott téblábolnak körülöttük. Esetleg erőszakhoz folyamodnának. Biztos, hogy erőszakhoz fognak folyamodni. De akkor ne gyertek hozzám sírva! Megértettétek? Ez Hadiskola, nem pedig óvoda!

– Akkor mitévők legyünk ilyen esetben? – kérdezte egy pöttöm fekete kölyök, nem messze Endertől, az egyik felső ágyon.

– Ha nem szereted, hogy erőszakoskodnak veled, találd ki, hogyan védekezz ellene. De figyelmeztetlek, a gyilkosság kifejezetten szabályellenes cselekmény! És a szándékos bántalmazás is! Hallottam, hogy idefelé jövet történt egy gyilkossági kísérlet. Egy kartörés. Ha ilyesmi még egyszer előfordul, valaki jégre lesz téve! Megértettétek?

– Mi az, hogy jégre lesz téve? – érdeklődött az a fiú, akinek sínbe volt téve a karja.

– Lejegeljük. Kitesszük a fagyra. Visszaküldjük a Földre. Befejezi a hadiskolai pályafutását.

Senki sem nézett Enderre.

– Szóval, fiúk, ha valaki úgy érzi, hogy ő amolyan bajkeverő fajta, legalább csinálja ügyesen, jó?

Dap kiment. A többiek nem néztek Enderre.

Ender érezte, hogyan kúszik föl a gyomrából a félelem. Az eltört karú gyereket nem sajnálta. Ő is egy Stilson volt. És akárcsak Stilson, már ő is szervezte a bandát. Kis kölyökcsapat volt, egy-két nagyobb fiúval megerősítve. Ott nevetgéltek a szoba túlsó felében, miközben egyik-másik megfordult, és Enderre nézett.

Minden vágya az volt, hogy hazamehessen. Mi köze ennek itt a világ megmentéséhez? Itt nem volt monitor, és ő megint farkasszemet néz a bandával, csakhogy a banda most itt van bent, a szobájában. Peter, újra Peter, de már Valentine nélkül.

A félelem vele maradt a vacsora alatt is, amikor senki sem ült le mellé az ebédlőben. A többiek beszélgettek – az egyik falon látható jókora eredményhirdető tábláról, az ételről, a nagyobb gyerekekről, mindenféléről. Ender csak ült magában és figyelt.

Az eredményjelző tábla a csapatok állását mutatta – a legutóbbi győzelem-vereség pontállásait. A nagyobb fiúk közül némelyek szemmel láthatóan fogadásokat kötöttek a legfrissebb játszmákra. Két csapatnak, a Mantikór és az Áspiskígyó nevűeknek nem volt új eredménye; az őket jelző hely üresen villogott a táblán. Ender arra a következtetésre jutott, hogy biztosan épp most játszanak.

Észrevette, hogy az idősebb fiúk, a rajtuk lévő egyenruha szerint, csoportokra oszlanak. Látott ugyan más-más egyenruhát viselő beszélgetőket is, de általában minden csoportnak megvolt a saját helye. A Fiókáknak – vagyis nekik – és a közvetlenül fölöttük álló két vagy három idősebb csoportnak egyaránt világoskék egyenruhájuk volt. A nagyok azonban, akik már az egyes csapatok tagjai voltak, sokkal díszesebb öltözéket viseltek. Ender megpróbálta kitalálni, melyiknek mi lehet a neve. A Skorpió és a Pók könnyű volt, csakúgy, mint a Láng és az Áradat.

Ekkor leült melléje egy nagyfiú. Nem ám egy nála valamivel nagyobb – egy tizenkét-tizenhárom éves forma, egy igazi serdülő.

– Szervusz! – mondta.

– Szervusz! – felelte Ender.

– Mick vagyok.

– Ender.

– Ez egy név?

– Kicsi korom óta. A nővérem hívott így.

– Nem is rossz név itt. Ender. A Befejező. Igaz?

– Remélem.

– Ender, a csoportodban te vagy a hangy?

Ender vállat vont.

– Észrevettem, hogy egyedül eszel. Minden fiókacsapatban akad egy ilyen. Valaki, akit a többiek nem tudnak a helyére tenni. Néha már az is megfordul a fejemben, hogy a tanárok csinálják, méghozzá szándékosan. Nem valami rendes emberek. Majd meglátod.

– Aha.

– Szóval te vagy a hangy?

– Azt hiszem.

– Hé, ezen aztán nem kell keseregni, tudod-e? – Odaadta Endernek a zsemléjét, s elvette előle a pudingot. – Egyél tápláló dolgokat. Akkor megmarad az erőd. – S azzal Mick rávetette magát a pudingra.

– És veled mi van? – érdeklődött Ender.

– Velem? Én semmi sem vagyok. Egy fing a légkondicionálóban. Mindig jelen vagyok, de legtöbbször senki sem vesz észre.

Ender megkockáztatott egy mosolyt.

– Muris, tudom, pedig nem vicc. Semmire sem jutottam itt. És közben megnőttem. Rövidesen elküldenek a következő iskolába. Kizárt, hogy a Taktikai Iskolába. Tudod, én sohasem voltam vezető. Csak azok próbálhatják meg, akikből vezetők lesznek.

– Hogyan lesz az ember vezető?

– Hé, ha én azt tudnám, gondolod, hogy így néznék ki? Hány akkora fiút látsz itt, mint én vagyok?

Nem sokat. De Ender nem mondta ki.

– Keveset. Nem én vagyok az egyetlen félig hidegre tett hangyabrak. Vagyunk egy páran. A többiek – ők már mind parancsnokok. A társaim közül már mindnek van saját csapata. Csak nekem nincs.

Ender bólogatott.

– Figyelj, kisapám! Teszek neked egy szívességet. Szerezz barátokat! Legyél vezető! Nyald ki akárki seggét, ha muszáj, de ha a többiek lenéznek – érted, mire gondolok?

Ender megint bólintott.

– Nem, nem értesz te semmit! Ti, Fiókák mind egyformák vagytok! Nem tudtok semmit! Az agyatok akár az űr! Semmi sincs benne. És ha valami eltalál benneteket, szétestek. Nézd, ha a végén úgy jársz, mint én, jusson eszedbe, hogy egyszer figyelmeztetett valaki. Ez volt az utolsó szívesség, amit az életben kaptál valakitől.

– Akkor miért mondtad el nekem? – kérdezte Ender.

– Mi vagy te, a főokos? Hallgass és egyél!

Ender hallgatott és evett. Nem tetszett neki Mick. És tudta, nincs rá esély, hogy ő is így végezze. Lehet, hogy a tanárok ezt a szerepet szánták neki, de ő ebbe nem megy bele. Nem leszek a hangy a csoportban, gondolta. Nem azért hagytam el Valentine-t, anyát és apát, hogy itt egyszerűen jégre tegyenek.

Ahogy a szájához emelte a villát, mintha ott ült volna körülötte a családja, úgy, ahogy eddig mindig. Tudta, ha elfordítja a fejét és fölpillant, ott lesz anya, épp arra kéri Valentine-t, hogy hagyja abba a szürcsölést. Ott lesz apa, a híreket böngészi az asztalon, de úgy tesz, mintha részt venne az asztali társalgásban. Peter megjátssza, hogy egy szétnyomott borsót vesz ki az orrából – még Peter is tudott mulatságos lenni. Rosszul tette, hogy rájuk gondolt. Érezte a torkát fojtogató zokogást, de gyorsan lenyelte; rá sem tudott nézni a tányérjára.

Nem sírhatott. Arra nem számíthat, hogy bárki is részvéttel lesz iránta. Dap nem volt anya. Ha gyengének mutatkozna, a Stilsonok és Peterek azt gondolnák, hogy ezt a fiút meg lehet törni. Most is ahhoz folyamodott tehát, amihez mindig, ha Peter kínozta. Számolni kezdett: minden szám az előző kétszerese volt. Egy, kettő, négy, nyolc, tizenhat, harminckettő, hatvannégy. Egészen odáig, amíg még fejben tudta tartani a számokat. 128, 256, 512, 1024, 2048, 4096, 8192, 16 384, 32 768, 65 536, 131 072, 262 144. 67 108 864-nél már elbizonytalanodott, nem hagyott-e ki véletlenül egy számot. Vajon most a tízmilliósoknál tart vagy a százmilliósoknál, vagy még csak a milliósoknál?

Újból megpróbálta megduplázni a számot, de nem sikerült. 1342 valamennyi. 16? Vagy 17 738? Eltűnt. Újrakezdte. Mindet, amit észben tudott tartani. A fájdalom elmúlt. A könnyek kiapadtak. Már nem fog sírni.

Éjszaka, amikor a fények elhomályosultak, több fiút is hallott messziről anyjuk, apjuk vagy a kutyájuk után nyafogni. Hiába nem akarta, szája mégiscsak Valentine nevét formázta, miközben hallotta a nevetését odalentről, a hallból. Látta anyát, ahogy odalép az ajtajához, s bekukkant, hogy lássa, minden rendben van-e vele. Hallotta apát, ment valami a videón, azon kuncogott. Az egész kép olyan tiszta volt, és soha többé nem lesz már ilyen. Öreg leszek, mire viszontlátom őket, leghamarabb tizenkét éves koromban. Miért egyeztem bele? Hogy lehettem ilyen bolond? Semmiség volna iskolába járni, naponta találkozni Stilsonnal. És Peterrel. Pisis kölyök. Már nem félt tőle.

Haza akarok menni, nyöszörögte.

De ez is csak olyan suttogás volt, mint amikor Peter gyötörte, és ő felkiáltott fájdalmában. A hang nem jutott messzebb a saját fülénél, és néha még odáig sem. A könnyei hívatlanul is ráhullhattak a párnájára, de a zokogása olyan néma volt, hogy meg sem remegtette az ágyat, nemhogy meghallották volna. A fájdalom azonban ott volt, feszítette a torkát, felforrósította a mellét és a szemét. Haza akarok menni.

Aznap éjjel Dap bejött, és csendben, egy-egy simogatásra készen, végigsétált az ágyak között. Amerre ment, nem csillapult, inkább felerősödött a sírás. E félelmetes helyen a kedvesség legkisebb jele is elég volt ahhoz, hogy valakiben felszakadjon a sírás. De nem Enderben. Amikor Dap odaért hozzá, ő már kisírta magát, könnyei felszáradtak. Ezt az arcát mutatta anyának és apának is, amikor Peter kegyetlenkedett vele, és ő nem merte elárulni. Peter, köszönet érte! Köszönet a száraz szemekért és a néma sírásért! Te tanítottál meg, hogyan rejtsem el az érzéseimet. Soha nem volt nagyobb szükségem rá, mint most.

Iskola is volt. Mindennapos tanítás. Olvasás. Számtan. Történelem. Véres űrcsaták a videón, a hangyhajók falán szétfröccsentek a tengerészek zsigerei. Holoképek a flották összecsapásairól, ahogy az egymást öldöklő űrhajók közül egyik-másik hirtelen fénypamaccsá változik a feneketlen éjszakában. Sok volt a tanulnivaló. Ender keményen dolgozott, akárcsak a többiek; mindnyájan életükben először küzdöttek, hiszen először fordult velük elő, hogy legalább olyan okos társakkal kellett versenyezniük, mint amilyenek ők maguk voltak.

De a játékok – ez volt az életük értelme. Ébredéstől lefekvésig ez töltötte ki az óráikat.

Dap a második napon bevezette őket a játékterembe, amely följebb volt, mint azok a szintek, ahol éltek és dolgoztak. Létrákon másztak fel odáig, ahol már gyengült a gravitáció, és a fönti barlangban nézték a játékok káprázatos fényeit. Néhány játékot ismertek; olyan is akadt, amit még odahaza is játszottak. Afféle egyszerű és kemény játékokat. Ender a kétdimenziós videojátékokat odahagyva azokat kezdte figyelni, amelyeket a nagyobb fiúk játszottak, a tárgyakat a levegőben lebegtető holografikus játékokat. Ő volt az egyetlen Fióka a teremnek ebben a részében, és többször előfordult, hogy egy nagyobb fiú elhessegette az útból. „Hát te mit keresel itt? Tűnj innen! Na, röpülj!” És ő röpült, hiszen könnyű volt felszökkenni ebben az alacsonyabb gravitációban, s lebegni odafont, míg csak bele nem ütközött valamibe vagy valakibe.

De mindig kiszabadította magát, és visszament, esetleg kicsit arrébb, hogy egy másik szögből is szemügyre vegye a játékot. Túl kicsi volt, a vezérlőpultot nem látta, ahonnan voltaképpen a játékot irányították. Nem számított. A levegőben lezajló mozgást figyelte. Ahogy a játékos alagutat fúr a sötétben, fényalagutat, melyet ha az ellenséges hajók észrevesznek, könyörtelenül a nyomába erednek, míg csak el nem kapják a játékos hajóját. Aztán csapdákat is lehetett állítani: aknákat, lebegő bombákat, hurkokat a levegőben, melyek az ellenséges hajókat végtelen ismétlésekre kényszerítik. Voltak okos játékosok és olyanok is, akik hamar veszítettek. De Ender azt szerette jobban, ha két fiú játszott egymás ellen. Utána egymás alagútjait kellett használniuk, és akkor gyorsan kiderült, melyikük ért valamit a játék stratégiájához.

Nagyjából egy óra múlva kezdett a dolog veszíteni az érdekességéből. Ender addigra már tisztába jött a szabályokkal, tudta, milyen szabályokat követ a számítógép, s nem volt számára kérdéses, hogy ha ő kezelné a gombokat, mindig legyőzné az ellenséget. Spirál, ha az ellenség ilyen, hurok, ha olyan; az egyik csapdánál lefeküdni és várni. Hét csapdát felállítani, aztán így meg így odacsalni őket. Ebben már nem volt semmi kihívás, csak addig lehetett folytatni, amíg a számítógép már olyan gyors iramot diktált, melyet az emberi reflexek már nem győztek követni. Ez már nem volt szórakoztató. Ő a többi fiúval akart játszani. Velük, akik már olyan gyakorlatot szereztek a számítógép mellett, hogy egymás elleni játszmáikban is a számítógépet akarták legyőzni – nem fiú, hanem gép módjára gondolkozva.

Így is meg tudnám őket verni, meg úgy is.

– Szeretnék kiállni ellened – szólt az iménti győzteshez.

– Úristen, mi ez itt? – hüledezett a fiú. – Hangya vagy hangy?

– Most volt az új törperesztés – mondta egy másik fiú.

– De hát ez itten beszél! Tudtátok, hogy ezek beszélnek?

– Értem – mondta Ender. – Nem mersz kiállni velem.

– Téged olyan könnyű volna megverni, mint a zuhany alatt pisálni – közölte a fiú.

– És félig sem olyan fincsi – lódította egy másik.

– Ender Wiggin vagyok.

– Idehallgass, torzpofa! Te egy senki vagy! Világos? Senki, érted? Addig nem is leszel valaki, amíg túl nem esel az első gyilkosságon. Megértetted?

Az idősebb fiúk sajátos nyelvének megvolt a maga ritmusa. Ender elég gyorsan megtanulta.

– Ha én senki vagyok, akkor hogyhogy nem mersz velem háromból kettőt játszani?

A többiek már kezdtek türelmetlenkedni.

– Öld meg gyorsan a kis pimaszt, aztán folytassuk!

Így történt, hogy Ender helyet foglalhatott az ismeretlen gombok között. A keze ugyan kicsi volt, de a szerkezet elég egyszerűnek mutatkozott. Egy kis gyakorlás után meg is találta, melyik gomb melyik fegyvert hozza működésbe. A hadművelet irányítását egy szabvány huzalgömb végezte. Kezdetben még lassúak voltak a reflexei, s a másik, akinek még most sem tudta a nevét, egykettőre az élre tört. Ender azonban már sokat tanult, és a játék vége felé már sokkal jobban csinálta.

– Meg vagy elégedve, Fióka?

– Háromból kettőt.

– Nem engedünk át három játszmából kettőt.

– Szóval legyőztél abban a játszmában, amikor még csak ismerkedem a dologgal. Ha nem tudod megismételni, nem érvényes a győzelmed.

Újabb játszmát kezdtek, és ezúttal Ender úgy ügyeskedett, hogy össze tudjon hozni pár olyan manővert, amit a fiú eddig még valószínűleg nem láthatott. Nem illettek bele az elgondolásaiba. Ha nem is simán, de Ender győzött.

A nagyobb fiúk addigra abbahagyták a nevetgélést és a viccelődést. A harmadik játszma már teljes némaságban zajlott. Ender gyorsan és látványosan győzött.

– Ideje, hogy lecseréljék ezt a gépet – mondta egy nagyfiú, amikor a játék véget ért hovatovább minden vakarcs meg tudja verni.

Egyetlen elismerő szó nem hangzott el. Süket csönd kísérte a távozó Endert.

Nem ment messzire. Mihelyt lehetett, megállt, s onnan figyelte, hogyan próbálják a következő játékosok alkalmazni azokat a fogásokat, amelyeket tőle láttak. Még hogy vakarcs? Ender befelé mosolygott. Nem fognak elfelejteni.

Jóleső érzés fogta el. Megnyert valamit, méghozzá a nagyobb fiúk ellenében. Talán nem a nagyfiúk legkiválóbbika ellen, de legalább elmúlt az a rémítő érzése, hogy elveszítheti a talajt a lába alól, s hogy a Hadiskola túlságosan nehéz lesz neki. Csak figyelnie kellett a játékot, és megérteni, mi hogyan működik, s ettől kezdve elég volt alkalmaznia a módszert. Sőt, túl is lépett rajta.

A legtöbbe a várakozás és a figyelés került. Mert addig ki kellett bírnia. A fiú, akinek eltörte a karját, bosszúra szomjazott. Ender hamar megtudta, hogy Bernard-nak hívják. Ő maga franciásan ejtette a nevét, mivel a pimaszul szeparatista franciák kikötötték, hogy négyéves kor előtt nem kezdődhet el a standard nyelv oktatása, akkorra viszont már rögzültek a gyerekben a francia nyelv szabályai. Bernard-t az akcentusa egzotikussá és érdekessé tette, törött karja valóságos mártírt csinált belőle – szadizmusa pedig mindazok figyelmének természetes középpontjába állította, akik örömüket lelték mások fájdalmában.

Ender az ellenségükké vált.

Apróságokkal kezdték. Valahányszor ki- és bejöttek az ajtón, belerúgtak az ágyába. Meglökték, amikor étellel teli tálcát vitt a kezében. Elgáncsolták a létrán. Ender hamar megtanulta, hogy semmit ne hagyjon kint a szekrényéből, s azt is, hogy fürgén mozogjon, mindig észnél legyen.

– Balkezes – mondta rá Bernard egy ízben, és a név rajta ragadt.

Néha megesett, hogy Ender komolyan dühbe jött. Bernarddal szemben ez természetesen nem használt. Ő a személyiségénél fogva eleve kínzó volt. Endert az dühítette, hogy a többiek milyen készségesen tartanak vele. Tudniuk kellett, hogy Bernard bosszúja egyáltalán nem volt jogos. Tudhatták, hogy az űrrepülőben ő ütött először, és Ender csak válaszolt az erőszakra. Ha tudták is, úgy viselkedtek, mintha nem tudnák; de még ha nem tudták is, láthatták, hogy Bernard egy kígyó.

Ami azt illeti, nem Ender volt az egyetlen célpontja. Mert Bernard lassanként egy egész királyságot épített ki maga körül. Ender messziről figyelte, hogyan alakítja ki Bernard a rangsort. Akiknek hasznát vette, azoknak vérlázító módon hízelgett. Akik önként szegődtek a szolgálatába és mindent megtettek, amit csak kívánt, azokat megvetéssel kezelte.

De voltak, akik nehezen viselték Bernard uralmát. Ender, aki figyelt, tudta, ki neheztel Bernard-ra. A kis Shen törekvő volt, és könnyen felingerelhető. Bernard hamar kiismerte őt, és attól kezdve Kukacnak hívta.

– Mert olyan kicsi – magyarázta –, és olyan izgő-mozgó. Figyeljétek csak meg, hogyan riszálja járás közben a fenekét!

Shen tajtékzott, ám a többiek csak annál jobban nevették.

– Nézzétek a fenekét! Szia, Kukac!

Ender nem szólt Shennek – túl kézenfekvő lett volna, hogy akkor ő is nekilát, és megalakítja a saját, ellenséges bandáját. Inkább csak ült, ölében az írótáblát formázó számítógépével, és úgy tett, mint aki nagy buzgalommal tanul.

Nem tanult. Épp arra utasította a számítógépét, hogy harminc másodpercenként küldjön üzenetet a megszakítássorba. Az üzenet rövid volt, lényegre törő, és mindenkinek szólt. A nehézséget az okozta, hogy rájöjjön, miképpen titkolja el, kitől származik az üzenet. Ezt csak a tanárok tudták. A fiúk üzenetei alá automatikusan odakerült a nevük. Ender még nem törte fel a tanárok biztonsági rendszerét, ezért nem tehetett úgy, mintha tanár volna. Feltölthetett azonban egy fájlt egy nem létező diák nevében, akit hóbortos kedvében Istennek nevezett el.

Csak amikor az üzenet már útra készen állt, próbálta elkapni Shen tekintetét, ő is, mint a többi fiú, Bernard-ra és a cimboráira figyelt, akik harsány jókedvvel űztek csúfot a matematikatanárból, akinek szokása volt, hogy mondat közben megtorpanjon, és úgy pillantson körül, mint aki rossz megállóban szállt le, és most nem tudja, hová is került hirtelenjében.

A végén Shen mégiscsak körülnézett. Ender a fejével intett neki, és mosolyogva a képernyőjére mutatott. Shen arcán zavart kifejezés jelent meg. Ender kissé megemelte a számítógépet, majd ujjával rábökött. Shen nyúlt a sajátja után. Ender akkor elküldte az üzenetet, Shen meg is látta nyomban. Elolvasta, és hangosan fölnevetett. Kérdőn nézett Enderre: ezt te csináltad? Ender vállat vont: fogalmam sincs, ki volt, de nem én, az biztos.

Shen megint nevetett, és néhányan, akik nem kötődtek Bernard bandájához, elővették a táblájukat, és megnézték. Az üzenet harminc másodpercenként megjelent, átvonult a képernyőn, majd eltűnt. A fiúk egyszerre nevettek.

– Mi olyan vicces? – kérdezte Bernard. Ender szántszándékkal nem mosolygott, amikor Bernard körülnézett a teremben, inkább eljátszotta a félelmet, amit többen is éreztek a fiúk közül. Shen persze annál kihívóbban vigyorgott. Az egész egy percig tartott, aztán Bernard szólt az egyik alattvalójának, hogy hozzon neki egy írótáblát. Együtt olvasták az üzenetet.

TAKARD EL A FENEKED BERNARD NÉZI. ISTEN

Bernard elvörösödött a dühtől: – Ki csinálta ezt? – kiáltotta.

– Isten – válaszolta Shen.

– Hát nem te, az biztos – förmedt rá Bernard. – Ennyi esze nem lehet egy kukacnak.

Ender üzenete öt perc múlva lejárt. Kisvártatva Bernard üzenete jelent meg a képernyőjén.

TE VOLTÁL AZ, TUDOM. BERNARD

Ender nem nézett föl. Úgy tett, mintha észre sem vette volna az üzenetet. Bernard mindenáron rajta akar kapni, amint elfog a bűntudat. Valójában nem tudja, hogy én voltam-e.

Persze, ha tudná, a dolgokon az sem változtatna. Bernard így is, úgy is meg akarja őt büntetni, mert újra föl kell építenie a pozícióját. Azt az egyet nem tudná elviselni, ha a többi fiú kinevetné. Mindenki számára világossá kellett tennie, hogy ki a főnök, így esett, hogy aznap reggel Endert leütötték a zuhanyozóban. A Bernard-banda egy tagja úgy tett, mintha megbotlana benne, s így sikerült a térdével belegyalogolnia a hasába. Ender némán viselte el. A nyílt háborúskodást illetően ő továbbra is megfigyelő állásponton volt. Semmit sem akart tenni.

Ám a másik háborúban, az írótáblák háborújában máris végrehajtotta a következő támadását. Amikor visszaért a zuhanyozóból, Bernard az ágyak őrjöngő rugdosása közepette épp azt üvöltötte a fiúknak:

– Nem én írtam! Fogjátok be a szátokat!

Az összes fiú képernyőjén szüntelenül az alábbi üzenet vonult át:

TETSZIK A FENEKED! HADD CSÓKOLJAM MEG!

BERNARD

– Nem én írtam ezt az üzenetet! – tajtékzott Bernard. Az üvöltözés már tartott egy ideje, amikor megjelent az ajtóban Dap.

– Mi ez az izgalom? – kérdezte.

– Valaki üzeneteket küldözget a nevemben – hördült fel Bernard.

– Miféle üzeneteket?

– Mindegy, miféléket!

– Nekem nem mindegy. – Dap fölkapta a legközelebbi táblát, amely történetesen az Ender fölötti ágyban fekvő fiúé volt. Elolvasta, alig észrevehetően elmosolyodott, majd visszaadta az írótáblát. – Érdekes – mondta.

– Nem akarja kideríteni, ki tette? – követelőzött Bernard.

– Ó, hiszen tudom, hogy ki tette – válaszolta Dap.

No igen, gondolta Ender. Túl könnyű volt feltörni a rendszert. Akarják is, hogy törjük fel, legalábbis egyes pontjain. Tudják, hogy én voltam.

– Na, ki volt? – kiabálta Bernard.

– Kiabál velem, katona? – kérdezte halkan Dap.

A szobában nyomban megváltozott a hangulat. Bernard legközelebbi barátainak haragja, csakúgy, mint a többiek alig leplezett öröme, komorsággá változott. A hatalom készült megszólalni.

– Nem, uram! – mondta Bernard.

– Mindenki tudja, hogy a rendszer automatikusan a küldő nevét írja ki.

– Ezt nem én írtam! – csattant fel Bernard.

– Kiabál? – kérdezte Dap.

– Tegnap egy olyan üzenetet küldött valaki, amelynek az aláírója Isten volt – mondta Bernard.

– Valóban? Nem tudtam, hogy ő is bejelentkezett a rendszerbe.

Ezzel Dap sarkon fordult és kiment, a szobában pedig felharsant a nevetés.

Bernard igyekezete, hogy ő legyen a szobaparancsnok, megbukott – már csak kevesen tartottak ki mellette. Igaz, hogy a legelvetemültebbek. És Ender tudta, hogy amíg nem végez a megfigyeléssel, nagyon nehéz dolga lesz. Az viszont megtette a magáét, hogy belepiszkált a rendszerbe. Bernard szarvát letörték, és mindazok, akikben volt egy kis jóérzés, megszabadultak tőle. És ami a fő, Ender ezt úgy érte el, hogy Bernard-t nem kellett kórházba szállítani. Sokkal jobb volt így.

Ezek után hozzáfoghatott a nagy feladathoz, azaz a saját számítógépe biztonsági rendszerének kidolgozásához, mivel meggyőződött róla, hogy az eredetileg beépített biztosítékok nem kielégítőek. Inkább játékszernek szánhatták, ha egy hatéves gyerek tönkre tudta tenni az egész biztonsági rendszert. Játék, mint a többi, amit a tanárok felkínálnak nekünk. És ez az egyetlen dolog, amiben jó vagyok.

– Hogy csináltad? – kérdezte Shen a reggelinél.

Ender némán vette tudomásul, hogy a saját osztályából egy másik Fióka először telepszik mellé az étkezésnél.

– Mit hogy csináltam? – kérdezte vissza.

– Hogy hamis névvel küldtél üzenetet. Ráadásul Bernard nevén! Jó húzás volt! Azóta Segglesőnek hívják. A tanárok előtt csak Lesőnek, de mindenki tudja, mit les.

– Szegény Bernard! – mormolta Ender. – Amilyen érzékeny fiú.

– Mondd már meg, Ender! Belenyúltál a rendszerbe. Hogy csináltad?

Ender mosolyogva ingatta a fejét.

– Kösz, hogy azt hiszed, ilyen okos vagyok! Véletlenül én vettem észre elsőnek, ennyi az egész.

– Jó, jó, nem muszáj elmondanod – hagyta helyben Shen. – De akkor is nagyszerű volt. – Egy percig csendben ettek. – Tényleg riszálom magam járás közben?

– Ugyan! – felelte Ender. – Csak egy kicsit. Ne lépj olyan hosszúakat, ennyi az egész!

Shen bólintott.

– Bernard az első ember, aki észrevette.

– Ő egy disznó – szögezte le Shen.

– Ha jól meggondoljuk, a disznók nem olyan rosszak – vont vállat Ender.

– Igazad van – nevetett Shen. – Nem voltam valami rendes a disznókkal.

Együtt nevettek, és két másik Fióka is csatlakozott hozzájuk. Ender elszigeteltsége véget ért. Kezdődhetett a háború.

6
AZ ÓRIÁS ITALA

– Rendre csalódtunk a múltban, amikor évekig pátyolgattuk őket, reménykedve, hogy megállják a helyüket, aztán nem állták meg. Enderben az a szép, hogy rászánta magát, hogy az első hat hónapban jégre kerül.

– Ó!

– Nem veszi észe, mi folyik itt? Az észjátékban elakadt az Óriás italánál. Vannak a fiúnak öngyilkos hajlamai? Sohasem említette.

– Egyszer mindenki megkapja az Óriást.

– Csakhogy Ender nem fog belenyugodni. Mint Pinual.

– Időnként mindenki úgy viselkedik, mint Pinual. De ő az egyetlen, aki megölte magát. Nem hiszem, hogy a dolognak bármi köze volt az Óriás italához.

– Esküszik az életemre, mi? És nézze meg, mit művelt a saját csoportjával!

– Nem ő tehet róla, tudja maga is!

– Nem érdekel! Akár ő tehet róla, akár nem, mérgezi azt a csoportot. Kötődniük kéne egymáshoz, és ehelyett ott, ahol ő áll, egy mérföld széles szakadék tátong.

– Amúgy sem szándékozom sokáig ott hagyni őt.

– Akkor inkább készítsen új tervet! Az a társaság beteg, és a betegség tőle származik! A betegség gyógyulásáig ott kell maradnia!

– Én voltam a betegség forrása. Én szigeteltem el őt, és be is vált.

– Adjon neki időt! Hogy lássuk, mit kezd vele.

– Nincs időnk.

– Arra nincs, hogy továbbhajszoljunk egy gyereket, akinek éppannyi esélye van rá, hogy szörnyeteggé, mint hogy katonai lángelmévé váljon.

– Ez parancs?

– Ezt is felvesszük, mint mindent. Hátulról fedezve van, a pokolba magával!

– Ha parancs, akkor én...

– Parancs! Tartsa a helyén, amíg nem látjuk, hogyan kezeli az ügyeket a saját csoportjában! Graff, maga lesz az oka, ha gyomorfekélyt kapok!

– Nem kapna, ha rám hagyná az iskolát, és csak a flottával törődne.

– A flotta kiképzőparancsnokot keres. Amíg azt nem szállítja nekem, nincs mivel törődnöm.

Esetlenül, mint a gyerekek, amikor először mennek be az úszómedencébe, és erősen kapaszkodnak a korlátba, besoroltak a küzdőterembe. Megriasztotta, zavarba ejtette őket a null gravitáció; hamar kitapasztalták, hogy sokkal könnyebben boldogulnak, ha a lábukat egyáltalán nem használják. Sajnos a ruha még gátolta is őket a mozgásban. Mivel kicsit lassabban hajlik és kicsit ellenállóbb, mint azok az anyagok, melyekből eddig a ruháik készültek, nehezebb volt benne kiszámítani a mozdulatokat.

Ender megragadta a korlátot, és behajlította a térdét. Észrevette, hogy a lomha ruha egyszersmind föl is erősíti a mozdulatokat. Az öltözék lábát például nehezen lehetett mozgásba hozni, ám akkor is határozottan lépkedett tovább, ha a lábizmai már nem dolgoztak. Egy adott nyomóerőt a ruha kétszeres hatásfokkal hasznosított. Egy ideig ügyetlen leszek. Jobb lesz, ha máris elkezdem.

A korlátot továbbra is markolva, erőteljes lábmunkával tolni kezdte magát előre. Egyszer csak elröppent, s lábával a feje fölött, háttal a falnak csapódott. A visszapattanás még erősebbnek tűnt, a keze is elszakadt a korláttól. A levegőben bukfencezve átrepült a küzdőtermen.

Egy émelyítő pillanatig megpróbálta behatárolni, hol is volt a fönt és a lent, miközben a teste egyre az eredeti helyzetét, s az elveszett gravitációt kereste. De a pillanat elmúltával kényszerítette magát nézőpontja megváltoztatására. Vadul száguldott egy fal felé, azaz lefelé. És ezzel máris visszanyerte az önuralmát. Tehát nem repül, hanem zuhan. Lebukik a mélybe. Megválaszthatja, hogyan ér le a felszínre.

Túl gyorsan haladok ahhoz, hogy belekapaszkodhassak valamibe és megtartsam magam, de megszelídíthetem az ütközést, ha egy bizonyos szögben repülök, az ütközés pillanatában gurulni kezdek, és használom a lábamat...

Egyáltalán nem úgy sült el a dolog, ahogy elképzelte. Eltért ugyan egy bizonyos szögben, de nem úgy, ahogyan gondolta. De nem volt ideje, hogy gondolkozzon rajta. Nekiment egy újabb falnak, de olyan hamar, hogy föl sem tudott készülni rá. Ugyanakkor merő véletlenségből fölfedezte, hogyan irányíthatja a lábával a visszapattanási szöget. Ekkor újra átvitorlázott a helyiségen a többi fiú felé, akik még ekkor is ott álltak a falhoz tapadva. Ezúttal sikerült úgy lelassítania, hogy elkaphasson egy rudat. A többiekhez viszonyítva lehetetlen szögben érkezett meg, de akkor újra megváltoztatta a nézőpontját, úgy, hogy társai nem a falat támasztották, hanem a padlón feküdtek, s ő is csak úgy fejjel lefelé lógott, mint amazok.

– Meg akarod ölni magad? – szólt rá Shen.

– Próbáld ki! – felelte Ender. – A ruha megvéd a sérüléstől, és a lábaddal irányíthatod a visszapattanást, látod, így. – Nagyjából megmutatta a mozdulatot.

Shen a fejét rázta – esze ágában sem volt kipróbálni efféle bolond mutatványokat. Egy másik fiú azonban nekiindult, nem olyan gyorsan, mint az imént Ender, mert nem röppenéssel kezdte, de azért jó iramban. Endernek nem kellett látnia az arcát, hogy tudja, Bernard az. És rögtön utána elindult Bernard legjobb barátja, Alai is.

Ender a hatalmas terem túlsó végéből figyelte őket. Bernard azon kínlódott, hogy arrafelé irányítsa magát, amit padlónak nevezett ki. Alai átadta magát a mozgásnak, és felkészült rá, hogy majd visszapattan a falról. Nem csoda, gondolta Ender, hogy Bernard az űrrepülőben a karját törte. Megfeszíti magát repülés közben. Bepánikol. Ender elraktározta magában ezt az információt, mint amire a jövőben még szüksége lesz.

És még egy apróság. Alai nem arrafelé lendült el, amerre Bernard, hanem a szoba egyik sarkát célozta meg. Repülés közben útjaik mindinkább eltértek egymástól, és amikor Bernard egy esetlen, suta földet érés után nekivágódott a falnak, Alai egy hármasugrásban éppen hogy csak érintett három felületet ama sarok közelében, amely ilyenformán szinte érintetlenül hagyta a sebességét, és meglepő szögben repítette tovább. Közben egyfolytában kiáltozott és kurjongatott, akárcsak az őt figyelő fiúk.

Néhányan megfeledkeztek a súlytalanságról, és elengedték a falat, hogy tenyerüket összeverve tapsolhassanak. Ezek most lomhán elúsztak erre-arra, miközben úszó mozdulatokat téve hadonásztak a karjukkal.

Hát ez a baj, gondolta Ender. Mit tehet az ember, ha sodródik? Arra nincs lehetősége, hogy lökje magát. Elfogta a kísértés, hogy ő is engedje el magát, és próbálgatással oldja meg a problémát. De látta a többieket, a hasztalan igyekezetüket, hogy irányítsák magukat, és semmi nem jutott eszébe, amit azok ne próbáltak volna ki.

Fél kézzel a padlót fogta és szórakozottan babrálni kezdte a játékfegyvert, mely elöl, közvetlenül a válla alatt volt a ruhájához rögzítve. Eszébe jutottak a tengerészek kézi rakétái, melyeket olyankor használnak, amikor ellenséges állomáson kezdeményeznek támadást. Levette a ruhájáról, és megvizsgálta. Odabent, még a szobában minden gombot végignyomkodott rajta, de akkor nem történt semmi. Talán itt, a küzdőteremben működni fog. Utasításokat nem látott rajta, és a gombokon sem voltak feliratok. Hogy melyik a ravasz, afelől nem volt kétség – mint minden gyereknek, neki is szinte csecsemőkora óta voltak játékfegyverei. Két gombot is talált, melyet a hüvelykujjával könnyen elérhetett, a markolat alatt pedig azok sorakoztak, amikhez nem lehetett hozzáférni, csak ha mindkét kezét használta. Nyilvánvaló volt, hogy a hüvelykujja közelében lévő két gombot azonnali használatra szánták.

Megcélozta a padlót, és hátrahúzta a ravaszt. Azonnal érezte, hogy a pisztoly fölmelegszik, majd amikor ujját fölemelte a ravaszról, le is hűlt nyomban. Egyszersmind egy pici fénykör jelent meg a padlón, ott, ahová célzott. Ezután a fegyver felső részén lévő piros gombot nyomta meg, és ismét meghúzta a ravaszt. Ugyanaz történt, mint az előbb.

Azután megnyomta a fehér gombot is. Erős fény villant, mely szélesebb, de nem annyira éles fénykört vetített a padlóra. A fegyver ezúttal hideg maradt.

A vörös gombtól úgy viselkedik, mint egy lézer – holott Dap megmondta, hogy nem az –, ha meg a fehéret nyomom meg, akkor lámpa lesz. Egyiknek sem lehet valami nagy hasznát venni manőverezéskor. Vagyis minden azon múlik, hogyan löki el magát az ember, milyen irányra áll be induláskor. Ez azt jelenti, hogy nagyon jól meg kell tanulnunk a felszállás és a visszapattanás irányítását, mert különben csak ide-oda szálldosunk a semmi közepén. Ender körülnézett a teremben. Egyesek közel sodródtak a falhoz, s hadonászva próbálták elkapni a korlátot. Sokan ütköztek egymásnak, s ezen jót nevettek, mások kézen fogva köröztek, s ha kevesen is, de akadtak Enderhez hasonlók, akik nyugodtan megkapaszkodtak a falban, és figyeltek.

Látta, hogy köztük van Alai is, aki a végén, nem messze tőle, az egyik falnál kötött ki. Ender, egy hirtelen támadt sugallatra, ellökte magát és gyors iramban elindult Alai felé. Arra már csak a levegőben gondolt, mit is fog majd mondani neki. Alai Bernard barátja volt. Mi mondanivalója lehet számára?

De már nem lehetett irányt változtatni. Előreszegezte a tekintetét, s apró láb- és kézmozdulatokkal igyekezett befolyásolni, merrefelé sodródjon. Későn jött rá, hogy túlontúl pontosan mérte be az irányt: nem Alai mellett fog célba érni, hanem egyenesen neki fog menni.

– Hé, kapd el a kezem! – kiáltotta Alai.

Ender kinyújtotta a kezét, Alai pedig lecsillapította az ütközést, és segített, hogy szépen, simán érjen a falhoz.

– Ez jó volt – nyugtázta Ender. – Ezt a dolgot gyakorolnunk kellene.

– Én is erre gondoltam, csak a levegőben mindenkiből kimegy az erő – felelte Alai. – És ha együtt mennénk ki? Akkor ellökhetnénk egymást az ellenkező irányba.

– Igen.

– Rendben?

Ez annak beismerése volt, hogy talán nem minden történik köztük megfelelően. Rendben lévőnek találják, hogy valamit együtt csináljanak? Ender válaszképpen megragadta Alai csuklóját, és felkészült rá, hogy ellökje.

– Készen vagy? – kérdezte Alai. – Rajta!

Mivel különböző erővel taszították el egymást, körözni kezdtek egymás körül. Ender egy-két kisebb kézmozdulattal változtatott egyik lába helyzetén, s ettől lelassultak. Akkor újra megcsinálta az iménti manővert. Attól kezdve nem köröztek, hanem egyenletesen sodródtak.

– Nagy koponya vagy, Ender – mondta Alai. Óriási dicséret volt. – Lökjük el magunkat, mielőtt beléjük rohanunk!

– És találkozzunk odaát, abban a sarokban! – Ender nem akarta, hogy ez az ellenséges táborba vezető híd leomoljon.

– Aki utolsónak ér oda, telefinghat egy tejesüveget – közölte Alai.

Lassan, egyenletes mozgással, békamód elterpeszkedve és kezüket-térdüket egymásnak vetve megállapodtak egymással szemben.

– És most mi van? Csak pofákat vágunk? – kérdezte Alai.

– Ilyet még én sem csináltam soha – felelte Ender.

Ellökték egymást. A mozdulat a vártnál gyorsabban lódította el őket. Ender nekiment két fiúnak, aztán egy olyan falnak, amire nem számított. Beletelt egy percbe, mire visszanyerte a tájékozódó-képességét, és meglelte azt a sarkot, ahol össze kellett találkoznia Alaijal. Alai már el is indult arrafelé, Ender kijelölte az utat, amelyen – hogy elkerülje a fiúk legnépesebb csoportjával való összeütközést – két visszapattanás szerepelt.

Amikor odaért, Alai már ott volt, és két karját két egymás melletti fogantyún átdugva szundikálást mímelt.

– Győztél.

– Hadd lássam a finggyűjteményedet! – mondta Alai.

– A szekrényedben tartom. Nem vetted észre?

– Azt hittem, azok a zoknijaim.

– Már nem hordunk zoknit.

– Ó, persze. – Erről eszükbe jutott, milyen messze kerültek az otthonuktól. Ez valamicskét lelohasztotta a jókedvüket s afölötti örömüket, hogy egy kicsit már belejöttek a navigálásba.

Ender elővette a pisztolyát, és megmutatta, mire jutott a két gomb alapos szemügyre vételével.

– Mit csinál, ha embert veszel célba? – tudakolta Alai.

– Nem tudom.

– Mi lenne, ha kiderítenénk?

– Megsebesíthetünk valakit – rázta a fejét Ender.

– Szerintem rálőhetnénk egymás lábára, vagy ilyesmi. Én nem vagyok Bernard, sosem kínoztam macskákat szórakozásból.

– Ó!

– Nem lehet nagyon veszélyes, különben nem adnák gyerekek kezébe.

– Mi már katonák vagyunk.

– Lőj a lábamra!

– Nem, te lőj az enyémre!

– Lőjünk egymásra!

Úgy is tettek. Ender rögtön érezte, hogy a ruha lábrésze megmerevedik, térdben és bokában mozdíthatatlanná válik.

– Megfagytál? – kérdezte Alai.

– Merev vagyok, mint egy deszka.

– Fagyasszunk meg egyet-kettőt közülük! – javasolta Alai. – Indítsuk meg az első háborúnkat! Mi ketten mindnyájuk ellen!

Egymásra vigyorogtak. Aztán Ender azt mondta: – Inkább hívjuk ki Bernard-t!

– Ó! – rántott egyet az egyik szemöldökén Alai.

– És Shent!

– Azt a kis ferdeszemű seggriszálót?

Ender úgy döntött, hogy ez tréfa volt Alai részéről. – Hé, mindnyájan nem lehetünk niggerek!

– Ezért az ükapám még megölt volna – vigyorgott Alai.

– Előbb adta volna el őt az én ükapám.

– Kapjuk el Bernard-t és Shent, fagyasszuk meg ezeket a seggimádókat!

Húsz perc sem telt bele, mindenki meg volt fagyasztva a teremben, kivéve Endert, Bernard-t, Shent és Alait. Ők négyen addig ültek ott kurjongatva, nevetgélve, míg be nem jött Dap.

– Látom, megtanultátok, hogyan használjátok a felszerelést – mondta, majd csinált valamit a kezében lévő szerkezettel. Mindenki lassú iramban sodródni kezdett a fal felé, amelyen Dap állt. Ő elvegyült a fagyott fiúk között, megérintette őket, s ezzel megolvasztotta a ruhájukat. Megindult a panaszáradat Bernard és Alai ellen, akiknek a támadása fölkészületlenül érte őket.

– Miért nem készültetek föl rá? – kérdezte Dap. – Rajtatok is ugyanolyan régóta van a ruha, mint rajtuk. De ti csak evickéltetek ide-oda, mint a részeg kacsák. Ne nyafogjatok, mindjárt hozzá is kezdünk a munkához!

Ender észrevette, hogy Bernard-t és Alait tekintik a harc vezetőinek. Ez így nagyon is rendjén volt. Bernard tudta, hogy Ender és Alai együtt jöttek rá, hogyan működik a fegyver. És Ender meg Alai barátok lettek. Lehet, hogy Bernard azt hiszi, Ender beállt az ő csapatába, holott ez nem így volt. Ender egy új csapathoz csatlakozott. Alai csapatához. És Bernard is csatlakozott hozzá. Ez persze nem volt mindenki számára nyilvánvaló; Bernard ugyanúgy handabandázott, mint eddig, s hol ilyen, hol olyan megbízásokkal küldözgette a haverjait. Alai azonban most már szabadon mozgott az egész teremben, és ha Bernard-ra rájött a bolondóra, Alai meg-megeresztett valami kis tréfát, amivel lecsillapította. Amikor eljött a főnökválasztás ideje, szinte egyhangúlag Alait választották meg. Bernard duzzogott pár napig, de aztán észhez tért, és mindenki beleilleszkedett az új rendbe. A csapat már nem vált ketté Bernard bandájára és Ender számkivetettjeire. Alai volt köztük a híd.

Ender az ágyán ült, számítógépe a térdén. Az egyéni tanulás ideje volt, és Ender a Szabad Játékkal volt elfoglalva. Ebben a ravasz és hóbortos játékban az iskolai számítógép mindig új és új elem beiktatásával építgette azt az útvesztőt, amelyet az ember felderíthetett. Egy ideig vissza lehetett térni a már megkedvelt eseményekhez, de ha valaki túl sokáig hanyagolta őket, akkor eltűntek, és valami más lépett a helyükbe. Néha mulatságos dolgok, máskor izgalmasak, amikor ugyancsak fürgének kellett lennie, ha életben akart maradni. Sokszor meghalt, de ez így volt rendjén, mert ezekben a játékokban az ember csak sok-sok meghalás révén ismerte ki a dolgok csínját-bínját.

Az őt megelevenítő képernyős figura kisfiúként indult el. Aztán egy időre medvévé változott. Most éppen egy hatalmas egér volt, melynek hosszú, finom vonalú keze volt. El kellett futtatnia számtalan ormótlan bútordarab alatt. Rengeteget játszott a macskával, de már unta – túl könnyen ki tudott térni előle, hiszen ismert minden bútort. Most ne az egérlyukon keresztül, mondta magának. Már rosszul vagyok az Óriástól. Buta játék, és soha nem tudok győzni. Akármit választok, mindig rossz.

De aztán mégis átment az egérlyukon, majd a kertben lévő kis hídon is. Elkerülte a kacsákat és a zuhanóbombázó szúnyogokat – régebben próbált velük játszani, de túl könnyű volt, s ha nagyon sokáig játszott a kacsákkal, akkor hallá változott, és ezt nem szerette. Amikor hal volt, az nagyon is emlékeztette arra, amikor a küzdőteremben merevre fagyasztott testtel várta a gyakorlat végét, hogy Dap végre felolvassza. Így most is, mint általában, azon vette magát észre, hogy fölfelé lépdel a szelíden hullámzó dombokon.

Kezdődött a földcsuszamlás. Eleinte mindig betemette, összezúzta, és egy kőrakás alól rikítóan vörös vér szivárgott. De most már kitapasztalta, hogy olyan szögben fusson fel a kaptatón, hogy mindig magasabb szintre érve elkerülje az omlást.

És mint mindig, a földcsuszamlás már nem is kőgörgeteg volt. A domboldal szétnyílt, és az agyagpala átváltozott fehér cipóvá, amelynek leváló és lehulló héja alatt a tészta megkelt, mint a fánk. A puha, szivacsos anyag lelassította a mozgását. És amikor leugrott a cipóról, egy asztal tetején állt. Mögötte óriási karéj kenyér, mellette óriási vajtömb. És maga az Óriás, amint állát a két tenyerére támasztva nézi őt. Ender figurája akkora volt, mint az Óriás arca az állától a homlokáig.

– Azt hiszem, leharapom a fejed – mondta az Óriás, mint mindig.

De Ender most nem szaladt el, nem is maradt egy helyben, hanem odavitte magát az Óriás arcához, és belerúgott az állába.

Az Óriás kinyújtotta a nyelvét, és Ender elesett.

– Mit szólnál egy kitalálós játékhoz? – kérdezte az Óriás.

Szóval semmi sem változott – az Óriás mindig a kitalálós játékot játszotta. Hülye számítógép. Millió és millió forgatókönyvet táplálhattak be a memóriájába, és az Óriás csak ezt az egy hülye játékot tudta játszani.

Mint mindig, most is két hatalmas, Ender térdéig érő poharat tett az asztalra. Mint mindig, most is más-más folyadékkal voltak megtöltve. A számítógép gondoskodott róla, hogy a folyadékok soha ne ismétlődjenek, nem mintha Ender észben tudta volna tartani őket. Ezúttal az egyik egy sűrű, krémszerű folyadék volt, a másik ellenben pezsgett és sistergett.

– Az egyik méreg, a másik nem – közölte az Óriás. – Találd ki a helyes választ, és akkor elviszlek Tündérországba!

Úgy kellett kitalálni, hogy a fejét beledugta az egyik pohárba, és ivott. Sohasem találta el a helyes választ. Előfordult, hogy feloldódott a feje. Volt, hogy meggyulladt. Máskor meg beleesett, és megfulladt. Néha kiesett belőle, elzöldült és szétrohadt. Mindig kísérteties volt, és az Óriás mindig nevetett.

Ender tudta, hogy választhatja akármelyiket, úgyis meghal. A játék így volt kitalálva. Az első meghalás után újból megjelent az Óriás asztalán, hogy még egyszer megpróbálja. A második halál után vissza kellett mennie a földcsuszamláshoz. Aztán a kerti hídhoz. Aztán az egérlyukhoz. És ha onnan is visszament az Óriáshoz, megint játszott, és megint meghalt, akkor elsötétült a képernyő, megjelent rajta a „Szabad Játék vége” kiírás, mire Ender lefeküdt az ágyába, és remegve várta, hogy végre el tudjon aludni. A játék csaláson alapult, de ha már az Óriás említette azt a Tündérországot – ami biztosan valami hülye, háromévesnek való Tündérország a szokásos hülye Lúdanyóval vagy Hüvelyk Matyival vagy Pán Peterrel, úgyhogy nyilván nem is érdemes odamenni –, ki kell találni valami módszert, hogy megverje az Óriást, és eljusson oda.

Ivott egy kortyot a sűrű folyadékból, amitől szinte azonnal felfújódott, és emelkedni kezdett, mint valami léggömb. Az Óriás nevetett, ő pedig újra meghalt.

A legközelebbi játszmánál a folyadék megkötött, mint a cement, és fogva tartotta a fejét, miközben az Óriás a gerince mentén fölhasította a hátát, kicsontozta, mint a halat szokták, és enni kezdte – neki meg ezalatt remegett keze-lába.

Amikor ismét a földcsuszamlásnál találta magát, úgy döntött, nem megy tovább. Ez egyszer még azt is eltűrte, hogy elborítsa a leomló föld. És noha egyszerre érzett hideget-meleget, a következő életében visszament odáig, amíg a domb kenyérré változott, s ő ott állt az Óriás asztalán, előtte a hatalmas poharakkal.

Bámulta a két folyadékot. Az egyik habzott, a másik meg hullámokat vetett, mint a tenger. Töprengett, vajon melyik milyen halálnemet tartogat a számára. Az óceánra emlékeztetőből például előjön egy hal, és bekap. A habzó mérges gőzei megfullasztanak. Gyűlölöm ezt a játékot! Tisztességtelen! Hülye! Erkölcstelen!

És nem dugta be az arcát egyikbe se, hanem felrúgta előbb az egyiket, aztán a másikat, és miközben az Óriás azt kiáltozta: – Csaló! Csaló! –, ügyesen eliszkolt a keze ügyéből. Aztán fölugrott az Óriás arcára, fölkúszott a száján és az orrán, és nekiesett a szemének. Az anyag puha volt, mint a túró, és hiába üvöltözött az Óriás, az Ender-figura szabályosan beásta magát a szemébe, belemászott, és mind mélyebbre-mélyebbre fúrta magát benne.

Az Óriás hanyatt zuhant, dőltében elmozdult a kép, és amikor a hatalmas test mozdulatlanul feküdt a földön, körülötte ágas-bogasan kusza, szinte csipkeszerű fák jelentek meg.

Felröppent, majd leszállt a halott Óriás orrára egy denevér. Ender kivezette magát az Óriás szeméből.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte a denevér. – Ide nem jön soha senki.

Ender persze nem tudott neki válaszolni, ezért inkább lenyúlt, kimarkolt egy keveset az Óriás szeméből, és odakínálta a denevérnek.

Az elvette, felröppent, s még visszakiáltott:

– Isten hozott Tündérországban!

Szóval megcsinálta. Föl kéne fedeznie. Le kéne másznia az Óriás arcáról, és megnézni, mit jelent az, amit elért.

Ehelyett kijelentkezett a játékból, betette a számítógépet a szekrényébe, levetkőzött, és magára húzta a takarót. Nem akarta megölni az Óriást. Ennek játéknak kellett volna lennie, nem pedig választásnak a saját szörnyű halála és a még annál is rosszabb gyilkosság között. Gyilkos vagyok, még akkor is, ha játszom. Peter büszke volna rám.

7
SZALAMANDRA

– Hát nem nagyszerű tudni azt, hogy Ender képes a lehetetlenre?

– Mindig rosszul voltam a játékos halálnemeitől. Mindig az volt a véleményem, hogy a szellemi fejtörők legperverzebb darabja az Óriás Itala, de hogy valaki így nekiessen a szemének – és őt akarjuk mi megtenni a hajóhadaink parancsnokának?

– Egyedül az számít, hogy megnyerte azt a játékot, amit nem lehetett megnyerni.

– Gondolom, most majd elviszi.

– Arra voltunk kíváncsiak, hogyan rendezi el a dolgát Bernard-ral. Tökéletesen elrendezte.

– Vagyis mihelyt megbirkózik egy helyzettel, nyomban áthelyezi egy másikba, amivel nem tud megbirkózni. Pihennie sem lehet?

– Lesz egy, két, esetleg három hónapja a saját csoportjában. Egy gyerek életében ez igazán nagy idő.

– Észrevette egyáltalán, hogy ezek a fiúk nem gyerekek? Elnézem, amiket csinálnak, ahogy beszélnek, és nem látom rajtuk, hogy kisgyerekek volnának.

– A maga módján mindegyik a legokosabb gyerek a világon.

– De nem kellene továbbra is gyerekekként viselkedniük? Ezek nem normálisak. Úgy csinálnak, mintha ők lennének – a történelem. Napóleon és Wellington. Caesar és Brutus.

– Mi most a világot próbáljuk megmenteni, s nem a sebzett szíveket gyógyítani. Túl sok magában az együttérzés...

– Levy tábornok nem sajnál senkit. Az összes videó erről tanúskodik. De ne bántsa ezt a fiút!

– Tréfál?

– Úgy értem, ne bántsa jobban, mint amennyire muszáj!

Alai a vacsoránál szemben ült Enderrel.

– Végre rájöttem, hogy küldted azt az üzenetet. Bernard nevében.

– Én? – kérdezte Ender.

– Ki más? Az biztos, hogy nem Bernard volt. Shen pedig igazán nem remekel a számítógépnél. Azt is tudom, hogy nem én voltam. Akkor ki más? De nem számít. Rájöttem, hogy kell úgy tenni, mintha egy új tanuló lépne be a rendszerbe. Egyszerűen megalkottál egy tanulót, akinek a „Bernard-szóköz” nevet adtad, egy „B-E-R-N-A-R-D-space” nevet, úgy, hogy a számítógép ne dobja ki, mint egy már létező diáknevet.

– Működőképesnek hangzik – vélte Ender.

– Jó, jó. Működik. Csak éppen te ezt gyakorlatilag az első napon csináltad meg.

– Vagy én, vagy más. Talán Dap, hogy visszatartsa Bernard-t a túlzott uralomra töréstől.

– Találtam még valamit. A te neveddel nem tudom megcsinálni.

– Ó!

– Az Enderrel beléptetett dolgokat azonnal kidobja. És a te fájljaidba sem tudok bejutni. Megcsináltad a magad biztonsági rendszerét.

– Lehet.

– Sikerült feltörnöm és szétdúlnom valakinek az állományait – vigyorgott Alai. – De máris a nyomomban van. Védelemre van szükségem, Ender. A te rendszeredre van szükségem.

– Ha odaadom neked, rá fogsz jönni, hogyan csináltam, és ellenem fogod fordítani.

– Még hogy én? – méltatlankodott Alai. – Hisz a legjobb barátod vagyok!

– Majd kidolgozok neked is egy rendszert – nevetett Ender.

– Most?

– Befejezhetem még az evést?

– Te sohasem fejezed be az evést.

Ez igaz volt. Az étkezés végén Ender tálcáján mindig maradt étel. Ránézett a tányérjára, és úgy döntött, ennyi elég volt.

– Akkor menjünk!

A szállásukra érve Ender lekuporodott az ágya mellé, és azt mondta:

– Hozd ide a számítógépedet, megmutatom, hogy kell!

Ám amikor Alai megérkezett, ő még akkor is ott ült, és a szekrénye továbbra is zárva volt.

– Mi van? – kérdezte Alai.

Válaszul Ender rátenyerelt a szekrényére. Illetéktelen behatolási kísérlet, közölte a szekrény. A zár nem nyílt ki.

– Valaki borsot akar törni az orrod alá. Ki akar tolni veled – vélekedett Alai.

– Biztos, hogy még most is akarod a biztonsági rendszeremet?

– Ender fölállt, és elsétált az ágyától.

– Ender – szólt utána Alai.

Ender hátrafordult. Alai kezében egy kis papírlap volt.

– Mi az?

– Nem tudod? – nézett föl rá Alai. – Az ágyadon volt. Nyilván rajta ültél.

Ender elvette a cédulát.

ENDER WIGGIN AZONNALI HATÁLLYAL

ÁTIRÁNYÍTVA A SZALAMANDRA HADTESTBE

PARANCSNOK: BONZO MADRID

KÓD: ZÖLD, ZÖLD, BARNA

NEM VIHET MAGÁVAL SEMMIT

– Okos vagy, Ender, de a küzdőteremben nem vagy jobb nálam.

Ender megrázta a fejét. A legnagyobb ostobaságnak érezte, hogy most előléptetik. Senkit sem léptettek elő, amíg be nem töltötte a nyolcadik évét. Ő még hét sem volt. És akik együtt érkeztek, azok rendszerint együtt is vonultak be, úgyhogy majd minden sereg egyszerre kapott egy-egy gyereket. Egyetlen más ágyon sem volt ilyen áthelyező cédula.

Éppen akkor, amikor a dolgok kezdtek összeállni. Éppen akkor, amikor Bernard már kezdett kijönni mindenkivel, még Enderrel is. Éppen akkor, amikor Ender igazi barátságot kezdett érezni Alai iránt. Éppen akkor, amikor az élete végre kibírhatóvá vált.

Ender lenyúlt, hogy fölhúzza Alait az ágyról.

– A Szalamandra Hadtest egyébként versenyző csapat – jegyezte meg Alai.

Endert annyira dühítette ez a tisztességtelen áthelyezés, hogy haragjában könnyek szöktek a szemébe. Nem szabad sírni, győzködte magát.

Alai látta a könnyeket, de volt benne annyi jóérzés, hogy nem tett említést a dologról.

– Seggfejek, Ender, látod, még azt se engedik, hogy magaddal vidd, ami a tiéd!

Ender elvigyorodott, és ezzel elmúlt a sírhatnékja.

– Szerinted vetkőzzek le, és menjek pucéran?

Alai is nevetett.

Ender akkor megindultan átölelte, majdnem olyan erősen, mintha Valentine-t ölelné, és valóban Valentine jutott az eszébe, és olyan jó lett volna hazamenni.

– Nem akarok elmenni – mondta.

Alai viszonozta az ölelését.

– Megértem őket, Ender. Te vagy köztünk a legjobb. Lehet, hogy minél előbb meg akarnak tanítani mindenre.

– Mindenre nem akarnak megtanítani – felelte Ender. – Én azt akartam megtanulni, milyen az, ha az embernek van egy barátja.

Alai komoly képpel rábólintott.

– Mindig a barátom maradsz, a legjobb barátom – mondta, majd elvigyorodott. – Menj, és aprítsd a hangyokat!

– Jó – mosolygott vissza rá Ender.

Alai akkor váratlanul arcon csókolta, s a fülébe súgta:

– Szalem. – Aztán elvörösödő arccal elfordult, és visszament a saját ágyához, a hálóterem végébe. Ender sejtette, hogy a csók és a szó, amit hallott, tiltott dolog lehet. Talán egy betiltott vallás. De az is lehet, hogy a szó csak Alai számára bír valami bizalmas és erővel teli jelentéssel. De akármit mondott is Alai, Ender tudta, hogy szent dolog, s hogy ezzel leleplezte magát Ender előtt, mint egyszer régen az anyja, amikor ő még nagyon kicsi volt, még mielőtt a monitort behelyezték volna a nyakába, és az anyja, amikor azt hitte, hogy ő már alszik, a fejére tette mindkét kezét, és imát mondott fölötte. Ender soha senkinek nem említette, még anyának se, de szent emlékként őrizte magában, annak emlékeként, hogy mennyire szerette őt az anyja, amikor azt hitte, senki, még ő sem láthatja, hallhatja. Ezt adta most neki Alai, szent ajándékot, melynek jelentését még magának Endernek sem volt szabad megértenie.

Egy ilyen dolog után nincs mit mondani. Alai az ágyához érve pillantásával megkereste Endert. A tekintetük egy másodpercre találkozott, s értőn egymásba kulcsolódott. Aztán Ender elment.

Az iskolának ebben a részében nem volt zöld, zöld, barna jelzés, az egyik közös helyiségben kellett megkeresnie. A többiek mindjárt végeznek a vacsorával, ezért nem akart a kantin tájékára menni. A játékterem ellenben ilyenkor csaknem üres szokott lenni.

Pillanatnyi hangulatában egyik játék sem vonzotta. Odament hát a szoba végében sorakozó, mindenki által használható számítógépekhez, és bejelentkezett a saját játékával. Egykettőre megérkezett Tündérországba. Most úgy érkezett meg, hogy az Óriás már halott volt; óvatosan végig kellett másznia az asztalon, átugrani az Óriás feldöntött székének a lábára, majd onnan le a földre. Egy ideje már patkányok lakmároztak az Óriás tetemén, de miután Ender megölt egyet az Óriás rongyos ingéből kihúzott gombostűvel, a többiek békén hagyták.

Az Óriás teteme már eljutott a pusztulás végső szakaszába. Amit szét lehetett hordani belőle, széthordták az apró dögevők, a férgek elvégezték munkájukat a szerveken, s a test már nem volt egyéb, mint üres héj, múmia fagyottan vigyorgó fogsorral, kiürült szemgödörrel, begörbült ujjakkal. Endernek eszébe jutott, hogyan ásta ki a szemét, amikor még élő, gonosz és értelmes volt. Mostani dühében és csalódottságában szinte kívánta, bárcsak megint elkövethetne egy ilyen gyilkosságot. De az Óriás immár a táj részévé vált, már nem lehetett rá haragudni.

Azelőtt mindig átment a hídon a Szívkirálynő kastélyába, ahol elegendő szórakozást találhatott magának, most azonban egyik sem vonzotta. Megkerülte az óriás tetemet, és elindult a patak mentén fölfelé, oda, ahol a forrás fakadt az erdőben. Talált ott egy játszóteret csúszdákkal, mászórudakkal, libikókákkal, körhintákkal és egy tucatnyi vidáman játszadozó gyerekkel. Úgy tapasztalta, hogy a játékban gyerekké vált, noha az őt jelképező figura rendszerint felnőttként jelent meg a játékokban. A valóságban kisebb volt, mint a többi gyerek.

Beállt a csúszdánál váró sorba. A többiek nem törődtek vele. Felkapaszkodott a csúszda tetejére, figyelte, ahogy az előtte lévő fiú végigpörög a hosszú csigavonalon le a földig, aztán leült, és megindult ő is. Még egy perce sem csúszott, amikor kiesett a csúszdából, s a létra alatt ért földet. A csúszda nem akarta megtartani őt.

Akárcsak a mászórudak. Egy darabig mászhatott, aztán hol az egyik, hol a másik rúd tett úgy, mintha anyagtalanná vált volna, s ő lepottyant. A libikókán is addig ülhetett, míg föl nem ért a tetőre, akkor leesett. Amikor felgyorsult a körhinta, nem tartotta meg egyik rúd sem, s a centrifugális erő kiröpítette.

És a többi gyerek! Nevetésük érdes volt, támadó. Körülállták, percekig mutogattak rá nevetve, aztán visszamentek játszani.

Ender szerette volna megverni, beledobálni őket a patakba. De inkább bement az erdőbe. Talált egy ösvényt, amely csakhamar valami régi kövesútban folytatódott, s bár alaposan benőtte már a gaz, azért még járható volt. Kétoldalt jelzések mutatták a választható játszmákat, de Ender nem követte egyik jelzést sem. Fel akarta deríteni, hová vezet az út.

Egy tisztásra vezetett, a közepén egy kúttal, mellette táblával, melyen ez állt: „Igyál, utazó!” Ender előrehajolt, és belenézett a kútba. Abban a pillanatban dühös morgást hallott, s az erdőből tucatnyi nyálát csorgató, emberarcú farkas rontott elő. Ender rájuk ismert – a játszótéri gyerekek voltak. Csakhogy most tépőfogat növesztettek, s nyomban felfalták a fegyvertelen Endert.

Mint rendesen, legközelebb is ugyanott jelent meg, s ugyanúgy felfalták, pedig Ender megpróbált bemászni a kútba.

A következő megjelenése azonban a játszótéren volt, ahol megint kinevették a gyerekek. Nevessetek csak, gondolta, tudom már, mik vagytok! Meglökte az egyik lányt, aki dühödten vette üldözőbe. Ender fölvezette a csúszdára. Persze, megint leesett, de a közvetlenül mögötte igyekvő lány is leesett vele együtt. Amikor leért a földre, farkassá változott, s ott feküdt holtan vagy ájultan.

Ender egymás után sorra vezette csapdába mindegyiket. De mielőtt végzett volna az utolsóval is, éledezni kezdtek a farkasok, s már nem voltak többé gyerekek. Megint széttépték Endert.

A reszkető, izzadságban fürdő Ender ezek után az Óriás asztalán látta életre kelni saját figuráját. Abba kellene hagynom, gondolta. Ideje, hogy elinduljak az új hadtestemhez.

Ehelyett azonban leejtette magát az asztalról, s az Óriás testét megkerülve elment a játszótérre. És amikor a gyerek leesett a földre és farkassá változott, Ender a patakhoz vonszolta a testet, és beledobta. A test minden alkalommal sistergett, mintha a víz savas lenne; a farkas elhamvadt, és a helyén fekete füstfelhő emelkedett föl s oszlott szét. Ilyen könnyedén végzett a gyerekekkel, pedig a végén már kettesével, hármasával üldözték. Amikor látta, hogy a tisztáson nem les rá egyetlen farkas sem, a vödör kötelén leereszkedett a kútba.

Az üreget betöltő halvány fénynél is látta, hogy odalent halomban állnak a drágaságok. Mellettük elhaladtában észrevette, hogy a háta mögött, a drágakövek között szemek villognak. Az ennivalóval megrakott asztal nem érdekelte. A barlang mennyezetéről kalitkák lógtak le, amelyekben furcsa, de barátságos külsejű teremtmények voltak. Majd később játszom veletek, gondolta. Végül egy ajtóhoz ért, amelyen smaragdzöld fénnyel világítottak e szavak:

A VILÁG VÉGE

Nem tétovázott. Kinyitotta az ajtót, és belépett.

Egy kis sziklapárkányon állt, amely egy magasan lévő sziklatömbből nyúlt ki. Alatta hol világosabban, hol sötétebben zöldellő erdő, melyben itt-ott föl lehetett fedezni az őszi színek s a világosabb tisztások foltjait, ökörfogatokat, apró falvakat, egy távolabbi dombtetőn egy kastélyt, s ha lenézett, a lába alatt szélfútta felhők vonultak. Fölötte az égbolt egy tágas barlang mennyezete volt, ahol kristályok lógtak fényes cseppkövekben.

Az ajtó bezárult mögötte. Ender tüzetesen megnézte az elébe táruló látványt. Olyan gyönyörű volt, hogy ezúttal még annyira sem érdekelte, mint máskor, hogy életben marad-e. De még azzal sem törődött igazán, hogy miféle játék várja itt. Megtalálta a helyet, és hogy nézhette, már az maga jutalom volt. Így aztán, a következményekkel nem törődve, leugrott a párkányról.

Lefelé zuhant egy zavaros vizű folyó és vad sziklák felé, ám egyszer csak egy felhő alája siklott, felfogta s arrébb vitte onnan. Egyenesen a kastély tornyához, s ott is bevitte a nyitott ablakon át. Egy olyan szobában találta magát, ahol sem a padlóban, sem a mennyezeten nem látott ajtót, az ablakok pedig egy halálos veszélyt jelentő vízesésre nyíltak.

Az imént óvatlanul levetette magát egy meredélyről, most azonban tétovázott.

A kandalló előtti kis szőnyeg hosszú, karcsú testű, éles fogú kígyóvá göngyölődött.

– Csak rajtam keresztül menekülhetsz – mondta a kígyó. – A halál az egyedüli menekvésed.

Ender körülkémlelt a szobában fegyver után, de ekkor hirtelen elsötétült a képernyő, s az írótábla pereme körül szavak villantak fel:

AZONNAL JELENTKEZZ A PARANCSNOKNÁL.

ELKÉSTÉL.

ZÖLD, ZÖLD, BARNA

Ender dühösen kikapcsolta a gépet, s a színes falhoz lépve megkereste a zöld, zöld, barna szalagot, megfogta, s mihelyt kivilágosodott, elindult utána. A szalag sötétzöldje, világoszöldje és barnája arra a kora őszi pompájú királyi birtokra emlékeztette, amelyre a játékban bukkant rá. Vissza kell mennem oda, szögezte le magában. A kígyó egy hosszú fonál; le tudok ereszkedni a toronyból, és keresztülvágok a vidéken. Talán azért hívják ezt a helyet a világ végének, mert itt érnek véget a játékok, mert elmehetek az egyik faluba, hogy elvegyüljek az ott dolgozó és játszadozó kisfiúk között, akiknek nem kell ölni, és ahol engem sem öl meg senki, ahol csak élni kell.

De ahogy ezt végiggondolta, nem tudta elképzelni, milyen lehet „csak élni”. Ezt még soha nem csinálta. Mindenesetre szerette volna.

A hadtestek nagyobbak voltak, mint a Fióka-csapatok, és így a szállástermük is nagyobb volt. Hosszú, keskeny helyiség, kétoldalt emeletes ágyakkal; de olyan hosszú, hogy még a padló görbülete is látszott, ahogy a terem vége a Hadiskola kerekének részeként fölfelé hajlott.

Ender megállt az ajtóban. Egy-két közelebb lévő fiú futólag rápillantott, de idősebbek voltak, és mintha meg se látták volna. Az ágyukon fekve, könyökükre dőlve folytatták a beszélgetést. Csatákról folyt a szó, természetesen – mint a nagyobb fiúk között mindig. Sokkal nagyobbak voltak, mint Ender. Toronyként magasodtak fölébe a tíz-tizenegy évesek; még a legfiatalabb is nyolcéves volt, és Ender amúgy sem volt nagy termetű a korához képest.

Megpróbálta kifigyelni, melyikük lehet a parancsnok, de a legtöbbjük félig harci öltözékben, félig az úgynevezett éjjeli uniformisban, azaz a csupasz bőrükben voltak. Sokuk előtt ott volt a számítógép, de csak kevesen foglalkoztak tanulással.

Ender belépett a szobába. Erre már észrevették.

– Mit akarsz? – förmedt rá egy fiú az ajtó melletti felső ágyról. Ő volt a legnagyobb, és Ender már korábban felfigyelt rá, a nagyfiúra, akinek itt-ott már pelyhedzett az álla. – Te nem vagy Szalamandra.

– Állítólag az vagyok – felelte Ender. – Zöld, zöld, barna, igaz? Áthelyeztek. – Megmutatta a papírját a szemmel láthatóan ajtóőri tisztet betöltő fiúnak.

Amikor az ajtóőr utánanyúlt, Ender visszahúzta, csak annyira, hogy a másik ne érhesse el.

– Azt mondták, Bonzo Madridnak adjam át.

Addigra már egy másik fiú is odajött, az előzőnél kisebb, de Endernél még így is nagyobb.

– Nem bandzó, te pisis! Bon-szó! Ez egy spanyol név. Bonzo Madrid. Aqui nosotros hablamos español, Señor Gran Fedor.[1]

– Akkor hát biztosan te vagy Bonzo – próbálkozott Ender, ezúttal helyesen ejtve a nevet.

– Nem, én csak egy ragyogóan tehetséges nyelvzseni vagyok. Petra Arkanian. Az egyetlen lány a Szalamandra Hadtestben. Több golyóm van, mint akárkinek itt a szobában.

– Petra anyánk beszél – mondta az egyik fiú –, csak beszél és beszél.

– A szélbe, a szélbe, a szélbe... – kottyantotta közbe egy másik.

Páran nevettek.

– Maradjon köztünk – mondta Petra –, ha a Hadiskolának beöntést adnak, a zöld, zöld, barnánál dugják be.

Endert elfogta a kétségbeesés. Neki már tényleg semmi se sikerül – teljesen gyakorlatlan, kicsi, tapasztalatlan, a többiek utálták, amiért ilyen hamar előléptették –, és most, merő véletlenségből épp azzal barátkozott össze, akivel nem kellett volna. A Szalamandra Hadtest számkivetettjével, aki épp most kapcsolta őt magához a többiek agyában. Jó munka volt. Ahogy körbepillantott a nevető, csúfondáros arcokon, elképzelte, hogy a testüket szőr borítja, s a fogaik tépőfogakká hegyesednek. Én vagyok itt az egyetlen emberi lény? A többiek mind állatok, csak arra várnak, hogy felfalhassanak?

Aztán eszébe jutott Alai. Biztosan minden hadtestben van legalább egyvalaki, akivel érdemes megismerkedni.

Egyszer csak, bár senki sem szólt, hogy csendesedjenek el, a nevetés abbamaradt, a csoport elnémult. Ender az ajtó felé fordult. Egy magas, sötét és karcsú fiú állt ott, a szeme gyönyörű fekete, vékony ajka finoman metszett. Egy ilyen szépségnek csak engedelmeskedni lehet, mondta valami Enderben. Úgy kell látnom, ahogy ez a szempár lát.

– Ki vagy? – kérdezte a fiú halkan.

– Ender Wiggin, uram! – válaszolta Ender. – Az újoncokból irányítottak át a Szalamandra Hadtestbe. – És nyújtotta a parancsot.

A fiú gyorsan, határozottan vette át a papírt, egy pillanatra sem érintve Ender kezét.

– Hány éves vagy, Wiggin?

– Majdnem hét.

– Azt kérdeztem – folytatta a fiú ugyanolyan halkan –, hány éves vagy, nem pedig azt, hogy hány éves vagy majdnem.

– Hatéves kilenc hónapos és tizenkét napos.

– Mióta dolgozol a küzdőteremben?

– Már néhány hónapja.

– Kaptál kiképzést harci manőverezésből? Voltál már tagja valamilyen szakasznak? Vettél már részt közös gyakorlatban?

Ender ilyesmikről még csak nem is hallott eddig. Megrázta a fejét.

Madrid alaposan szemügyre vette.

– Értem. Mint arra hamarosan rá fogsz jönni, az iskola vezetőtisztjei, elsősorban a játékokat irányító Anderson őrnagy, nagyon szeretnek tréfálkozni. A Szalamandra Hadtest még csak most kezd kiemelkedni a méltatlan ismeretlenségből. Az utolsó húsz játszmánkból tizenkettőt megnyertünk. Rajtaütöttünk a Patkányon, a Skorpión és a Kopón, s máris készek vagyunk megütközni a vezetőségért. Így aztán egészen természetes, hogy egy ilyen hasznavehetetlen, kiképzetlen, kétségbeejtően alulfejlett példányt adnak nekem, mint amilyen te vagy.

– Nem örül, hogy megismerhetett téged – szólalt meg csendesen Petra.

– Pofa be, Arkanian! – mondta Madrid. – Ha próbatétel, akkor mi is megtoldjuk eggyel. De bármilyen akadályokat állítsanak is elénk a tisztjeink, mi akkor is...

– Szalamandrák vagyunk! – kiáltották egyszerre a katonák.

Enderben az eseményekről alkotott kép ösztönösen megváltozott. Itt egyfajta gyakorlat, amolyan szertartás zajlott. Madrid nem akarta őt megsérteni, csak a befolyása alá akart vonni egy váratlan eseményt, egyszersmind felhasználni arra, hogy megerősítse vezetői pozícióját a hadtestben.

– Mi vagyunk az a soklángú tűz, mely elemészti őket, felfalja a hasukat, a zsigereiket, a fejüket és a szívüket! Mi vagyunk a...

– Szalamandrák! – harsam fel újra a kiáltás.

– Még ettől sem leszünk gyengébbek.

Enderben egy pillanatra felcsillant a remény.

– Gyorsan tanulok, és keményen fogok dolgozni – mondta.

– Nem adtam neked engedélyt a szólásra – felelte Madrid. – Mihelyt lehet, megpróbállak elcserélni. Meglehet, hogy veled együtt le kell majd mondanom egy értékes emberemről is, de amilyen kicsi vagy, a semminél is kevesebbet érsz. Egy jegelttel több minden csatában, veled kapcsolatban erre lehet számítani; és most épp azon a ponton vagyunk, hogy minden fagyasztott katona beleszámít a verseny állásába. Szó sincs személyeskedésről, Wiggin, de biztos vagyok benne, hogy valaki más rovására kaphatsz kiképzést.

– Csupa szívjóság – kottyantotta közbe Petra.

Madrid közelebb lépett a lányhoz, és visszakézből pofon vágta. A pofon is halk volt, mert csak a körmei érték a lány arcát. A nyomuk azonban – négy élénkvörös jel – ott maradt, s apró vérpöttyök mutatták a helyet, ahol a körmök hegye felszántotta a bőrt.

– És most közlöm veled az utasításaimat, Wiggin! Remélem, utoljára vagyok kénytelen szólni hozzád! Ne légy láb alatt, amikor a küzdőteremben gyakorlatozunk! Természetesen ott kell lenned, de egyik szakaszhoz sem fogsz tartozni, és nem veszel részt a hadműveletekben. Ha kihívnak bennünket csatára, gyorsan felöltözöl, és a többiekkel együtt te is megjelensz a kapunál. De nem lépsz be rajta, amíg le nem telik a játék kezdetétől számított négy teljes perc, és utána is a kapuban maradsz fel nem húzott és el nem sütött fegyvereddel mindaddig, amíg a játszma véget nem ér.

Ender bólintott. Vagyis levegőnek fogják nézni. Remélte, hogy hamarosan túladnak rajta.

Azt is észrevette, hogy Petra föl sem jajdult fájdalmában, még csak az arcához sem kapott, pedig az egyik, gyönggyé hízott vércsepp gurulni kezdett le az álla felé, miközben piros csíkot húzott maga után. Lehet, hogy a lány számkivetett, de mivel Bonzo Madrid úgysem lesz a barátja, teljesen mindegy, akár össze is barátkozhat Petrával.

A számára kijelölt ágy a terem túlsó végében volt. Ez egy fölső priccs volt, úgyhogy fektében nem is látta az ajtót, mert eltakarta a mennyezet görbülete. A közelében fáradt tekintetű, mogorva, a legkevésbé értékesnek tartott fiúk voltak. Egyetlen üdvözlő szavuk nem volt Enderhez.

Megpróbálta a tenyerével nyílásra bírni a szekrényét, de nem történt semmi. Aztán rájött, hogy ezek a szekrények nincsenek biztosítva. A rajtuk lévő gyűrűnél fogva ki lehetett a fiókokat húzni. Vagyis most, hogy egy hadtesthez került, többé már nincs olyan, hogy magánélet. A szekrényben talált egy egyenruhát. Nem a Fiókák halványzöld, hanem a Szalamandra Hadtest narancssárgával szegélyezett sötétzöld egyenruháját. Nem egészen az ő mérete volt – de hiszen talán sohasem kellett ezt az egyenruhát ilyen fiatal gyerek méretére elkészíteni.

Már éppen vetkőzni kezdett, amikor észrevette, hogy az ágyak közti folyosón Petra közeledik feléje. Leugrott az ágyról, hogy a padlón állva fogadja a lányt.

– Pihenj – mondta az –, én nem vagyok tiszt.

– Szakaszvezető vagy, nem?

Valaki elvihogta magát a közelben.

– Miből gondolod, Wiggin?

– Elöl van az ágyad.

– Azért fekszem elöl, mert én vagyok a Szalamandra Hadtest legjobb lövője, és mert Bonzo fél, hogy forradalmat szítok, ha a szakaszvezetők nem tartanak szemmel. Mintha ilyen fiúkkal tudnék bármit is kezdeni – mutatott körbe a közeli, ágyakon fekvő mogorva képű fiúkon.

Most meg mit akar, tovább rontani azt, ami már úgyis rossz?

– Mindenki jobb, mint én – mondta, hogy mutassa, ő nem osztja a lány megvetését a többiek iránt, akik végtére is a közvetlen szomszédjai lesznek. – Én lány vagyok, te pedig egy pisis hatéves – szögezte le Petra. – Ennyi közös vonással miért ne lehetnénk barátok?

– Nem fogom megírni helyetted a házi feladatodat! – mondta Ender. A lány azonnal felfogta, hogy ez vicc volt.

– Hohó! – mondta. – Ha bekerülsz a játékba, attól kezdve rettentően katonás minden. Az iskola nem olyan, mint a Fiókáknál. Történelem és stratégia és taktika és hangyok és matek és csillagászat, csupa olyasmi, amire akkor lesz szükséged, ha majd pilóta leszel vagy parancsnok. Majd meglátod.

– Szóval a barátom vagy. Díj is jár érte? – kérdezte Ender, utánozva a lány fesztelenül fölényes beszédmodorát, amitől Petra olyan volt, mintha nem törődne semmivel.

– Bonzo nem fogja engedni, hogy gyakorolj. Át fogja veled vitetni a számítógépedet a küzdőterembe, hogy tanulj. Bizonyos értelemben igaza van – nem szívesen venné, ha egy totál képzetlen kiskölyök megbolygatná a pontosan kidolgozott hadműveleteit. – Kezdte felvenni a műveletlen emberek külvárosi keveréknyelvét idéző, slampos stílusát. – Bonzo, ő aztán egy precízjóska! Olyan nett, hogy pisálhat akár tányérba is, onnan se fröccsen ki!

Ender elvigyorodott.

– A küzdőterem mindig nyitva van. Ha akarod, pihenőidőben elvihetlek, megmutathatok pár dolgot, amit tudok. Nem vagyok valami elsőrendű katona, de azért elég jó vagyok, és nálad biztosan többet tudok.

– Ha akarod – mondta Ender.

– Kezdjük holnap, reggeli után!

– És ha valaki addigra már lefoglalja a termet? Nálunk az volt a szokás, hogy mindig reggeli után mentünk.

– Semmi gond! Ami azt illeti, kilenc küzdőterem van.

– Nem is hallottam a többiről.

– Mindnek ugyanaz a bejárata. A Hadiskola egész középpontja, maga a kerékagy küzdőtermekből áll. Ezek nem forognak, mint az állomás többi része; így jön létre bennük a null gravitáció, vagyis a súlytalanság, mivelhogy mozdulatlanok. Nincs forgás, nincs lefelé. De azt is megtehetik, hogy akármelyik közös terem odakerüljön a küzdőterem bejáratának a folyosójára. Te odabent vagy, ők meg elmozdítják, és egy másik küzdőterem kerül az előző helyére.

– Ó!

– Akkor, ahogy mondtam. Rögtön reggeli után.

– Helyes – felelte Ender.

A lány sarkon fordult, és indult vissza.

– Petra – szólt utána Ender.

Petra visszafordult.

– Köszönöm!

A lány nem szólt semmit, csak újra megfordult, és végigment az ágyak között.

Ender visszamászott az ágyára, és végre levette magáról az egyenruhát. Így meztelenül heverészve szórakozottan firkálgatott új képernyőjére, és közben azon járt az esze, vajon kezdtek-e már valamit az ő belépő kódjával. A biztonsági rendszerét nyilván kitörölték azóta. Itt neki nem lehetett semmiféle tulajdona, még saját írólapja sem.

Valamelyest gyengült a világítás. Közeledett a lefekvés ideje. Ender nem tudta, melyik fürdőszobát kell használni.

– Az ajtón túl fordulj balra – mondta az ágyszomszédja. – A Patkányokkal, a Kondorkeselyűkkel és a Mókusokkal osztozunk rajta.

Ender megköszönte, és elindult.

– Hé – szólt utána a fiú –, így nem mehetsz. A szobán kívül mindig kell az egyenruha.

– Még a vécére is?

– Oda különösen. És tilos szóba állni más hadtest bármelyik tagjával. Étkezéseknél vagy a vécében. Előfordulhat néha a játékteremben és persze olyankor, ha egy tanár külön felszólít rá. De ha Bonzo elkap, akkor meghaltál, érted?

– Kösz!

– És, izé, Bonzo dühös lesz, ha meztelenül mutatkozol Petra előtt.

– Ő meztelen volt, amikor beléptem, nem?

– Ő azt csinál, amit akar, de rajtad mindenesetre legyen ruha. Ez Bonzo parancsa.

Hülyeség. Petra úgy nézett ki, mint egy fiú, úgyhogy ez hülye szabály volt. Csak arra volt jó, hogy elkülönítse őt a többiektől, hogy másnak kiáltsa ki, hogy megossza a hadtestet. Nagy baromság volt. Hogyan lehetett Bonzo parancsnok, ha ennél okosabbat nem tudott kitalálni? Alai jobb parancsnok volna, mint Bonzo. Ő tudja, hogyan kell összekovácsolni egy csapatot. Én is tudom, gondolta. Egyszer talán én is parancsnok leszek.

Épp kezet mosott a fürdőszobában, amikor valaki megszólította.

– Hé, újabban csecsemőket is beöltöztetnek a Szalamandrák egyenruhájába?

Ender nem válaszolt, tovább szárította a kezét.

– Hé, odanézzetek! A Szalamandrák már kisbabákat kapnak! Ezt nézzétek! Elsétálhatna a lábam között, és még a tökömet se érné fel!

– Mert nincs is neked olyanod, Dink, azért – válaszolta valaki. Ender kiment, de még hallotta, amint egy harmadik azt mondja:

– Ez Wiggin. Tudjátok, az a nagyokos a játékteremből. Mosolyogva lépdelt végig a folyosón. Lehet, hogy kicsi, de ismerik a nevét. Persze a játékteremből, vagyis a dolognak nincs jelentősége. De majd meglátják. Ő is jó katona lesz. Nemsokára mindenki tudni fogja a nevét. Lehet, hogy nem a Szalamandra Hadtestben, de hamarosan.

Petra a küzdőteremhez vezető folyosón várta.

– Várj egy kicsit! – mondta. – Épp most ment be a Nyúl Hadtest, és beletelik néhány percbe, mire átvált a következő teremre.

Ender leült a lány mellé.

– Többről van itt szó, mint csak arról, hogy az egyik küzdőterem átvált a következőre – morfondírozott. – Például miért van gravitáció a termen kívüli folyosón, mielőtt belépnénk az ajtón?

Petra becsukta a szemét.

– És ha a küzdőtermek valóban szabadon lebegnek, mi történik, ha az egyiket rögzítik? Az miért nem forog az iskolával együtt?

Ender bólintott.

– Rejtélyes dolgok ezek – suttogta Petra. – Ne üsd beléjük az orrodat! Rettenetes dolgok történtek azzal a katonával, aki a legutóbb megpróbálta. A fürdőszobában találtak rá, a lábánál fogva lógott a mennyezetről, a feje meg bent volt a vécében.

– Vagyis nem én vagyok az első, aki ezt megkérdezte.

– Vésd a fejedbe, kisfiú – a kisfiú nem lenézően, inkább barátságosan hangzott a szájából –, soha nem mondanak neked többet az igazságból, mint amennyit mondaniuk kell! De mindenki, akinek egy csöpp esze van, tudja, hogy a tudomány területén megváltozott egy és más a jó öreg Mazer Rackham és a Dicsőséges Flotta napjai óta. Köztudott, hogy ma már befolyásolni tudjuk a gravitációt. Ki-bekapcsoljuk, megváltoztatjuk az irányát, talán még vissza is tükrözzük... sok szellemes dolgot kitaláltak már, hogy mit lehetne csinálni az űrhajók gravitációs fegyvereivel és gravitációs hajtóművével. Képzeld csak el, milyen lenne, ha az űrhajók útja a bolygók közelében vezetne! Lehet, hogy a bolygók saját gravitációját egy másik irányból visszatükrözve és egy kisebb pontra összpontosítva nagy darabokat tudnának kiszakítani belőlük. De ők nem mondanak semmit.

Ender többet is megértett annál, mint amit a lány mondott. Egy dolog volt a gravitációval való mesterkedés, és más dolog a tisztek által elkövetett csalás, ám a legfontosabb üzenet így szólt: a felnőttek az igazi ellenség, és nem a többi hadtest. Nem mondják el nekünk az igazat.

– Gyere, kisfiú! – mondta a lány. – A küzdőterem készen áll. Ha Petrára bízod magad, az ellenség fűbe harap. – Kuncogott. – Petra, a költő, így hívnak.

– Azt is mondják rólad, hogy kicsit dilis vagy.

– Hidd el nekik, hátulgombolós! – Egy zacskóban tíz célgolyója volt. Ender fél kézzel Petra ruháját fogta, a másikkal meg a falat, hogy megtámaszthassa dobás közben a lányt, aki nagy erővel hajította el a golyókat különböző irányokba. Azok ide-oda pattogtak a null gravitáción. – Engedj el! – mondta a lány, s pörögve-forogva eltávolodott tőle. Majd néhány ügyes kézmozdulattal megállította magát, és gondosan célba vette az egyik golyót a másik után. Amelyiket eltalálta, annak fénye fehérről vörösre változott. Ender tudta, hogy a színváltozás nem egészen két percig tart. Mire az utolsót is eltalálta, csak egy golyó változott vissza fehérré.

Petra kiszámított szögben pattant le az egyik falról, és nagy sebességgel ért vissza Enderhez. A fiú elkapta, és nem engedte, hogy róla is visszapattanjon – az egyik legelső fogás volt ez, amit még Fiókáként megtanítottak neki.

– Jól csinálod – dicsérte meg Petrát.

– Semmi különös. Te is megtanulod, hogy kell.

Petra megtanította, hogy tartsa egyenesen a karját, hogy az egész karjával tudjon célozni.

– A legtöbben nem jönnek rá, hogy minél messzebb van a célpont, annál tovább kell tartani a sugarat nagyjából egy két centiméteres körön belül. Ennyi a különbség egy tizedmásodperc és egy fél másodperc között, de csatában ez hosszú idő. Sok katona azt hiszi, eltévesztette, pedig pontosan a célra tartott, csak éppen túl gyorsan mozdult el. Szóval, ne úgy használd a puskádat, mint valami kardot, csitt-csatt, aprítsd, ahol éred! Célozz!

A hívóval visszahozta a célgolyókat, majd lassan, egyiket a másik után újra elhajította őket. Most Ender célzott. Mindet elvétette.

– Jó – mondta a lány. – Egyetlen rossz szokásod sincs.

– De jó se – jegyezte meg a fiú.

– Azokat tőlem fogod kapni.

Nem sokra mentek azon az első reggelen. Leginkább beszélgettek. Hogyan kell gondolkozni, miközben az ember céloz. Egyszerre kell észben tartani a saját és az ellenség mozgásának irányát és sebességet. Egyenesen előre kell tartani a kart, s testtel célozni, úgy, hogy akár lefagyasztott karral is tudj lőni. Tanuld meg, mekkora a ravasz holtjátéka, és tartsd mindig félig meghúzva, hogy azonnal tüzelhess! Ne feszíts, inkább lazíts, különben rád jön a remegés!

Aznap ez volt az egyetlen gyakorlat, amelyen részt vett Ender. A délutáni katonai kiképzés idejére azt a parancsot kapta, hogy hozza magával a számítógépét, és a terem egyik sarkába húzódva készítse el a házi feladatát. Bonzónak el kellett hoznia minden katonáját a küzdőterembe, de használnia nem kellett őket.

Ender azonban nem készítette el a házi feladatát. Ha katonaként nem vehetett részt a kiképzésben, figyelhette Bonzo harcászati módszereit. A Szalamandra Hadtest a szokásos négy, egyenként tízfős szakaszra oszlott. Némely parancsnok úgy állította föl a szakaszait, hogy az A jelzésűben voltak a legjobb katonák, a D-ben pedig a leggyengébbek. Bonzo ezzel szemben vegyítette őket, mindegyikben voltak kiválóak is meg gyengék is.

Igaz ugyan, hogy a B szakasz kilenc főből állt. Vajon kit irányítottak át, tűnődött Ender, hogy neki helyet csináljanak? Hamar kiderült, hogy a B szakasznak új vezetője van. Nem csoda hát, hogy Bonzo olyan ellenszenvvel kezelte őt – egy szakaszvezetőt veszített el azért, hogy megkapja Endert.

És Bonzónak még másvalamiben is igaza volt. Endert még nem lehetett használni. A gyakorlásra szánt időt teljes egészében a manőverek kidolgozására szánták. Olyan szakaszok, melyek egymást nem láthatták, pontos időzítésű, közös és célzott hadműveletek lebonyolítását gyakorolták, más szakaszok a harcrend felborítása nélkül tanulták egymás segítségével a hirtelen irányváltoztatásokat – s mindezeket a katonák maguktól értetődő gyakorlatoknak tekintették, Ender számára viszont ismeretlenek voltak. Ismeretlen volt az a készség, hogy puhán érjen földet, s ezzel csillapítsa a becsapódás erejét. A célzott repülés. A pályamódosítás, melyhez igénybe lehet venni az ide-oda sodródó, fagyott katonákat. A gurulások, a forgások, a kitérések. A fal menti siklások – ami nehéz, de igen értékes manőver, tekintve, hogy az ellenség nem kerülhet az ember hátába.

Ender ugyan látta, mennyi mindent nem tud még, de látott olyasmiket is, amelyeken tudott volna javítani. A jól begyakorolt alakzatoknak már a létezése is hiba volt. A katonák ugyan azonnal engedelmeskedhettek az elüvöltött parancsoknak, ám ez egyben azt is jelentette, hogy a parancsok megjósolhatók voltak. Az egyes katonáknak továbbá kevés lehetőségük adódott a kezdeményezésre. Ha már egyszer megszületett egy terv, végig kellett csinálniuk. Arra már nem nyílt lehetőség, hogy alkalmazkodjanak az ellenség válaszlépéseihez. Ender úgy vette szemügyre Bonzo harcrendjét, ahogy egy ellenséges parancsnok tenné: kereste a lehetőségeket a gyenge pontok áttörésére.

Az aznap esti szabadon választott játéknál megkérte Petrát, hogy gyakoroljon vele.

– Nem – felelte a lány. – Egyszer majd parancsnok akarok lenni, ezért a játékteremben kell játszanom.

A közhiedelem szerint a tanárok figyelik a játszókat, és közülük választják ki a parancsnoklásra esélyeseket. Ender ugyan kételkedett benne, mert szerinte a szakaszvezetőknek minden videojátékosnál több esélyük volt rá, hogy megmutassák, parancsnokként mire lennének képesek. De nem vitatkozott Petrával. Már az is elég nagylelkűség volt tőle, hogy a reggeli után gyakorolt vele. De hát neki muszáj volt folytatnia. És egyedül legföljebb csak néhány alapgyakorlatot végezhetett el. A legtöbb nehéz művelethez társak kellettek vagy csoportok. Ha legalább Alai vagy Shen itt lehetne, hogy velük gyakorolhatna.

Na de miért ne gyakorolhatna velük? Ugyan még nem hallott olyat, hogy egy katona Fiókával gyakorolt volna, de olyan szabályról sem hallott, amelyik tiltotta volna. Egyszerűen nem fordult elő, a Fiókákat túlságosan lenézték. És Endert még mindig Fiókaként kezelték. Szüksége volt valakire, akivel gyakorolhat, ő meg azzal segíthet, hogy megtanít egyet-mást, amit az idősebb fiúktól látott.

– Hé, visszajött a mintakatona! – kiáltott Bernard. Ender ott állt a régi hálóterem ajtajában. Csak egy napja ment el, de a hely máris idegennek tűnt, és idegenek voltak a régi társai is. Nem sok kellett volna hozzá, hogy megforduljon és elmenjen. De itt volt Alai, aki megszentelte a barátságukat. Alai nem volt idegen.

Nem is akarta eltitkolni, hogyan bántak vele a Szalamandra Hadtestben.

– És igazuk van. Nagyjából annyi hasznomat veszik, mint űrruhában a tüsszentésnek. – Alai nevetett, és lassan köréjük gyűlt a többi Fióka is. Ender akkor előadta a javaslatát. A szabad játék ideje alatt naponta kemény munka a küzdőteremben, Ender irányításával. Ezalatt megtanulnának mindenfélét, amit Ender lát majd más hadtestektől az elkövetkező csatákban, ő pedig megszerezné azt a gyakorlatot, ami ahhoz kell, hogy katonai jártasságra tegyen szert.

– Együtt készülnénk fel!

Sokan akartak jönni a fiúk közül.

– Jöhettek – mondta Ender –, feltéve, hogy tényleg dolgozni akartok. Ha csak büdösítitek ott a levegőt, már mehettek is. Nincs fölösleges időm.

Nem is vesztegették az időt. Ender nagy üggyel-bajjal próbálta elmagyarázni, amit látott, s kitalálni, hogyan csinálják utána a többiek. De mire a szabad játék ideje letelt, azért megtanultak ezt-azt. Fáradtak voltak, de már rájöttek néhány módszer fortélyára.

– Hol voltál? – kérdezte Bonzo.

Ender úgy állt a parancsnoka ágya mellett, mint aki nyársat nyelt.

– Gyakoroltam a küzdőteremben.

– Hallom, veled volt a régi csapatod néhány Fiókája is.

– Nem gyakorolhattam egyedül.

– A Szalamandra Hadtest egyetlen katonája sem lófrálhat holmi Fiókákkal! Te már katona vagy!

Ender szó nélkül nézett vele farkasszemet.

– Hallottad, mit mondtam, Wiggin?

– Igen, uram!

– Nincs több gyakorlás azokkal a kis seggdugaszokkal!

– Beszélhetek önnel négyszemközt? – kérdezte Ender.

Egy ilyen kérést a parancsnoknak teljesíteni illett. Bonzo arcát elöntötte a düh, de kivezette Endert a folyosóra.

– Ide figyelj, Wiggin, nekem nem kellesz, igyekszem megszabadulni tőled, de ne nehezítsd meg a dolgomat, mert fölkenlek a falra!

A jó parancsnok nem fenyegetőzik ostobaságokkal, gondolta Ender.

Bonzo megunta Ender hallgatását.

– Figyelj, te kérted, hogy jöjjek ki veled, akkor hát beszélj!

– Uram, ön helyesen járt el, amikor egyik szakaszba sem osztott be. Semmit sem tudok.

– Nincs szükségem rá, hogy te mondd meg, mikor járok el helyesen!

– Én viszont jó katona leszek. Nem zavarom meg az ön rendszeres kiképzését, de gyakorolni fogok, méghozzá kizárólag azokkal, akik hajlandók velem gyakorolni, és ezek az én Fióka-társaim.

– Te azt fogod tenni, kis pimasz, amit én mondok neked!

– Úgy van, uram! Minden parancsát teljesítem, amit jogosan ad nekem. A szabad játék azonban szabad. Ott nem kell feladatokat teljesíteni. Egyet sem. Senkinek a parancsára.

Látta, hogy Bonzóban már forr a méreg. A vak düh rossz tanácsadó. Ender hideg fejjel tudott haragudni, így vált a düh eszközzé a kezében. Bonzo ellenben felpaprikázódott, és ezért ő vált a düh eszközévé.

– Uram, nekem gondolnom kell a saját pályafutásomra. Nem veszek részt a hadtest kiképzésében és csatáiban, de valamikor mégis csak tanulnom kell. Nem kértem, hogy helyezzenek az ön hadtestéhez, túl is adhat rajtam, mihelyt alkalma nyílik rá. De ha nem tudok semmit, senki se vesz majd át, így van? Hadd tanuljak hát valamit, annál hamarabb megszabadulhat tőlem, és szerezhet olyan katonát, aki valóban a hasznára lesz.

Bonzo nem volt annyira bolond, hogy a haragtól ne ismerte volna föl a helyes érvelést. De azért olyan könnyen mégsem tudott szabadulni a dühétől.

– Amíg a Szalamandra Hadtestben vagy, nekem kell engedelmeskedned!

– Ha megpróbálja a befolyása alá vonni a szabad játékomat, elintézem, hogy jégre tegyék.

Ez valószínűleg nem volt igaz. De elképzelhető volt. Ha Ender nagy hűhót csap, mert beavatkoztak a szabad játékába, előfordulhatott, hogy Bonzót eltávolítják a parancsnoki posztról. És számolni kellett azzal a ténnyel is, hogy a tisztek nyilván láttak valamit Enderben, hiszen előléptették. Elképzelhető, hogy Endernek valóban volt akkora befolyása a tanárokra, hogy azok jégre tegyenek valakit.

– Gazember! – sziszegte Bonzo.

– Nem az én hibám, hogy azt a parancsot a többiek füle hallatára adta ki nekem – jegyezte meg Ender. – De ha akarja, majd úgy teszek, mintha ebben a szóváltásban ön kerekedett volna felül. Holnap aztán közölheti velem, hogy meggondolta magát.

– Nincs szükségem rá, hogy te mondd meg, mit tegyek!

– Nem szeretném, ha a többiek azt gondolnák, ön volt az, aki meghátrált. Nem volna alkalmas a parancsnokságra sem.

Bonzo ezért is gyűlölte, amiért ilyen kedves volt. Mintha Ender szívességből megengedné neki, hogy továbbra is ő legyen a parancsnok. Sértette a dolog, mégsem volt más választása. Semmiféle értelemben nem volt más választása. Bonzónak az nem jutott eszébe, hogy ő követte el a hibát, amikor értelmetlen parancsot adott Endernek. Csak annyit tudott, hogy Ender legyőzte, aztán még meg is sértette a nagylelkűségével.

– Egyszer úgyis elkaplak! – mondta fenyegetően.

– Lehet – válaszolta Ender. Ekkor megszólalt a villanyoltást jelző csengő. Ender úgy ment vissza a hálóterembe, mint aki mélyen le van sújtva. Mint akit megvertek. Mint aki haragszik. A többiek levonták a magától értetődő következtetést.

Reggel, amikor Ender reggelizni indult, Bonzo megállította, és jó hangosan így szólt hozzá:

– Meggondoltam magam, csipisz! Ha a Fiókákkal gyakorolsz, talán tanulsz egyet-mást, és könnyebben túladhatok rajtad. Fő, hogy minél előbb megszabaduljak tőled...

– Köszönöm, uram! – felelte Ender.

– Amint csak lehet – suttogta Bonzo. – Remélem, jégre kerülsz!

Ender hálásan mosolygott, és kiment a szobából. Reggeli után megint Petrával gyakorolt. Egész délután azt figyelte, hogyan vezeti Bonzo a kiképzést, s közben különböző módszereket talált ki a hadtest megsemmisítésére. A szabad játék ideje alatt Alaijal és a többiekkel halálra dolgozta magát. Meg tudom csinálni, gondolta az ágyában fekve, miközben izmaiból lüktető fájdalommal próbált kioldódni a görcs. Sikerülni fog.

Négy napra rá a Szalamandra Hadtest csatába ment. Ender leghátul haladt a katonák mögött, akik végigfutották az utat a küzdőteremig. A fal mentén mindenütt két szalag volt, a Szalamandrák zöld, zöld, barnája és a Kondorkeselyűk fekete, fehér, feketéje. A folyosó pontosan ott vált ketté, ahol mindeddig a küzdőterem volt. Balra vezetett a zöld, zöld, barna, jobbra pedig a fekete, fehér, fekete. Aztán még egy jobb kanyar, és a hadtest megállt egy üres fal előtt.

A szakaszok némán fölsorakoztak. Ender itt is leghátul állt. Bonzo parancsokat osztogatott.

– Az A a fogantyúkba kapaszkodva fölmegy. A B balra, a C jobbra, a D le. – Amikor látta, hogy a szakaszok a kiadott utasítás értelmében elmozdulnak, még hozzátette: – Te pedig, csipisz, várj négy percet, aztán állj be az ajtóba! A puskádat le se kapcsold a ruhádról!

Ender bólintott. Bonzo mögött a fal hirtelen áttetszővé vált. Már nem is fal volt, hanem erőtér. A küzdőterem is megváltozott. Óriási barna dobozok függtek a levegőben, jócskán akadályozva a kilátást. Szóval ezek azok az akadályok, melyeket a katonák csillagoknak hívtak. Úgy látszott, mintha véletlenszerűen volnának fölaggatva. Bonzo látszólag nem is törődött velük, a katonák meg szemmel láthatóan tudták már, hogyan kell bánniuk a csillagokkal.

De ahogy Ender ott ült, és a folyosóról figyelte a csatát, csakhamar kiderült számára, hogy mégsem tudják. Nem tudták, hogyan kell puhán leérkezni rájuk, hogyan használhatók fedezékként, milyen taktikával lehet megtámadni az ellenség pozícióját egy csillagon. Egyáltalán nem volt érzékük aziránt, hogy melyik csillag számít. Makacsul támadtak olyanokat, melyek mellett falsiklással elmehettek volna, hogy ezzel előnyösebb helyzetbe kerüljenek.

A másik parancsnok kihasználta, hogy Bonzo semmibe vette a stratégiát. A Kondorkeselyűk nagy vérveszteséget okozó támadásokba kényszerítették bele a Szalamandrákat, aminek következtében egyre kevesebb Szalamandra kerülte el a fagyasztást, s rohamozhatta meg a soron következő csillagot. Öt vagy hat perc elteltével világossá vált, hogy a Szalamandra Hadtest támadó taktikával nem tudja legyőzni az ellenséget.

Ender belépett a kapun. Könnyedén siklott lefelé. Azokban a küzdőtermekben, amelyekben eddig gyakorolt, az ajtó mindig a padló szintjén volt – ám ha valódi csata zajlott, az ajtót mindig a fal közepére, a padlótól és a mennyezettől egyenlő távolságra helyezték.

Hirtelen visszanyerte a tájékozódási képességét, pontosan úgy, ahogy akkor, az űrrepülőgépben. A lent hirtelen fönt, majd oldalt lett. A súlytalanságban nem szükséges úgy tájékozódni, mint odakint a folyosón. A szabályos négyszög alakú ajtókra tekintve nem is lehetett megmondani, merre van a fölfelé. De nem is kellett. Mert Ender megtalálta a pillanatnyi helyzetre érvényes tájékozódási szempontot. Az ellenség kapuja lent volt. A játéknak az volt a célja, hogy az ember meginduljon le, az ellenség háza felé.

Ender végrehajtotta azokat a mozdulatokat, melyek ebbe az új irányba fordították. Ám ahelyett, hogy kezét-lábát széttárva teljes testfelületét mutatta volna az ellenségnek, csak a lábával fordult feléjük. Így ugyanis sokkal kisebb célpontot kínált nekik. Valaki meglátta. Végtére is céltalanul sodródott a térben. Ösztönösen maga alá kapta a lábát, s amikor rávillantottak, abban a helyzetben fagyott meg a ruhája egész lábrésze. A két karja azonban ép maradt, mert a lövés nem közvetlenül a testét érte, ezért csak a lába fagyott meg. Eszébe jutott, hogy ha nem lábbal fordul az ellenség felé, akkor a testét találják el, s ezzel mozdulatlanságra kárhoztatják.

Mivel Bonzo megparancsolta, hogy ne vegye elő a fegyverét, Ender tovább sodródott, még a fejét, karját sem mozdította, mintha azok is megfagytak volna. Az ellenség ügyet sem vetett rá, s tüzér a még lövöldözőkre összpontosította. Keserves harc volt, melyben a már számbelileg alulmaradt Szalamandra Hadtest folyamatosan vonult vissza. A rend felborult, s a helyén tucatnyi magányos lövöldöző maradt. Most jó hasznát vették a Bonzo diktálta fegyelemnek, mert minden megfagyott Szalamandra legalább egy ellenséget vitt magával. Senki nem futott el, senki nem veszítette el a fejét, mindenki nyugodtan és pontosan célzott.

Petra különösen elemében volt. Észre is vette ezt a Kondorkeselyű Hadtest, és nagy erőket vonultatott fel az ártalmatlanná tételére. Először azt a karját fagyasztották el, amelyikkel lőtt, s akkor apadt el a száján a szitoközön, amikor már mindene meg volt fagyva, s az állán megszorult a sisak. A vég percek kérdése volt. A Szalamandra Hadtest nem mutatott több ellenállást.

Ender örömmel látta, hogy a Kondorkeselyűk csak azt az öt katonát tudják felsorakoztatni, amennyi minimálisan szükséges ahhoz, hogy a győzelemre kinyissák a kaput. Négynek ugyanis a sisakjával meg kellett érintenie a Szalamandra-ajtó négy sarkában megvilágított pontot, miközben az ötödik áthalad az erőtéren. Ezzel vége volt a játéknak. A lámpák újra kigyulladtak, s a tanárok ajtaján kilépett Anderson.

Kihúzhattam volna a puskámat, gondolta Ender, mialatt az ellenség az ajtó felé közeledett. Előhúzom, lelövöm az egyiket, s máris híja lett volna az ötnek. Akkor döntetlen lett volna az eredmény. Nem győzhettek volna a Kondorkeselyűk, ha nincs négy, aki megérintse a sarkokat, s egy, aki közben átmenjen a kapun. Bonzo, te seggfej, megmenthettelek volna a vereségtől! Még akár győzelemre is fordíthattam volna, hiszen könnyű célpontok voltak, s eleinte azt se tudták volna, honnan jönnek a lövések. Vagyok annyira jó lövő.

De a parancs az parancs, és Ender megígérte, hogy engedelmeskedik. Némi elégtételt nyújtott az, hogy a hivatalos értékelés szerint a Szalamandra Hadtest mérlege nem a várt negyvenegy rokkanttal és harcképtelenné tettel zárult, hanem negyven harcképtelenné tettel és egy sebesülttel. Bonzo nem is értette, míg meg nem nézte Anderson könyvét, s rá nem jött, ki az. Sebesült voltam, Bonzo, gondoltó Ender. Lőni még akkor is tudtam volna.

Bízott benne, hogy Bonzo odajön hozzá, és azt mondja: „Ha legközelebb előfordul ilyesmi, lőhetsz.” De Bonzo nem szólt egy szót sem, egészen a másnapi reggeli utánig. Ő természetesen a parancsnoki kantinban étkezett, de Ender esküdni mert volna rá, hogy ez a különös ponteredmény ott is épp akkora feltűnést keltett, mint a katonák ebédlőjében. Minden más, nem döntetlenre végződő játékban a vesztes csapat tagjai vagy kiestek – azaz teljesen megfagytak –, vagy harcképtelenné váltak, ami azt jelentette, hogy maradt ugyan meg nem fagyott testrészük, ám azzal sem lőni, sem az ellenségen sebet ejteni nem tudtak. A Szalamandra volt az egyetlen a legyőzött hadtestek között, amelyben megmaradt valaki a „sebesült, de aktív” kategóriában.

Ender nem ajánlkozott, hogy majd ő megmagyarázza, de a Szalamandra Hadtestből mások elhíresztelték, hogyan eshetett ez meg. És amikor a többiek megkérdezték, miért nem szegte meg a parancsot és miért nem lőtt, ő nyugodtan azt válaszolta:

– Engedelmeskedtem a parancsnak.

Reggeli után Bonzo megkereste.

– A parancs továbbra is érvényben van, ne feledkezz meg róla! – közölte vele.

Sokba fog ez még kerülni neked, te bolond. Lehet, hogy nem vagyok jó katona, de segíteni akkor is segíthetnék, és nincs okod, hogy ne engedd ezt meg nekem. De nem szólt.

A csata érdekes mellékhatásaképpen Ender fölkerült a katonai teljesítménylista élére. Mivel egyetlen lövést sem adott le, kiváló lőeredményt ért el – ugyanis nem tévesztett egyet sem. És mivel nem esett ki, harcképtelenné sem vált, kitűnő lett a százaléka is. Senki még csak meg sem közelítette. Sokan nevettek ezen, mások dühöngtek, ám a táblán most az övé volt a vezető hely.

Azután minden folytatódott tovább: amíg a hadtest kiképzése zajlott, ő kívülről nézte, reggelenként pedig Petrával, esténként pedig a barátaival keményen végigdolgozta a maga gyakorlatait. Egyre több Fióka csatlakozott hozzájuk, nem a móka kedvéért, hanem mert látták az eredményt, azt, hogy mind jobbak és jobbak lettek. És Ender meg Alai még így is alaposan megelőzték őket. Részben mert Alai mindig új meg új dolgokat próbált ki, amivel Endert újabbnál újabb taktikákra kényszerítette, ha győzni akart, részben meg azért, mert mindig elkövettek valami ostoba hibát, ami aztán olyasmiket juttatott az eszükbe, amiket öntudatos, jól képzett katona soha meg sem próbált volna. Sok minden ezek közül haszontalanságnak bizonyult, de minden kísérletük szórakoztató és izgalmas volt, és mindig bevált belőlük annyi, hogy az egész végül is újabb lendületet adott nekik. Az este volt a nap fénypontja.

A következő két csata könnyű Szalamandra-győzelmet hozott. Ender négy perc várakozás után bejött, és érintetlen maradt a megvert ellenségtől. Sejtette már, hogy az őket legyőző Kondorkeselyű Hadtest szokatlanul jó csapat volt. A Szalamandra, amely csak olyan gyenge volt, amilyen Bonzo stratégiájának szorításában lehetett, az egyik legjobb csapat volt, és egyenletesen mászott fölfelé a ranglistán. Már csak négy hely választotta el a Patkány Hadtesttől.

Ender hétéves lett. A Hadiskolában nem sokat törődtek a kalendáriummal, de Ender rájött, hogyan tarthatja számon az időt a számítógépe segítségével, és tudta, mikor van a születésnapja. Tudta az iskola is, mértéket vettek róla és kapott egy új Szalamandra egyenruhát meg egy küzdőtermi védőöltözetet. Már az új ruhában ment vissza a szállására. Idegennek érezte, túlságosan bőnek, valahogy úgy, mintha rosszul szabták volna rá a bőrét.

Szerette volna, ha megállhatna Petra ágyánál, ha mesélhetne neki az otthonáról, arról, hogy régen milyen volt a születésnapja, vagy csak elújságolni, hogy születésnapja van, s a lány is mondhasson valami olyasmit, hogy sok boldogságot. De itt senki sem köszöntött születésnapot. Gyerekes dolog volt, jellemző a földlakókra. Torta meg egyéb butuska szokások. Valentine sütött neki egy tortát a hatodik születésnapján. Leesett, és borzasztóan nézett ki. Főzni már senki sem tudott, ilyen hülyeségekre egyedül Valentine volt kapható. Mindenki kicsúfolta érte, de Ender eltett belőle egy kis darabot a szekrényébe. Aztán kivették a monitorját, ő elment, de az a darabka bizonyára most is ott van – kis sárga, zsíros maszat. A katonák közül senki sem emlegette az otthont, nem is létezett élet a Hadiskola előtt. Levelet senki sem kapott, de nem is írt senki. Mindenki úgy tett, mintha nem is érdekelné a dolog.

De engem igenis érdekel, gondolta Ender. Én csak azért vagyok itt, nehogy egy hangy kilője Valentine szemét, vagy lyukat vágjon a fejébe, mint az első csatákról készített videofelvételeken azoknak a katonáknak. Nehogy fölhasítsák a fejét egy sugárral, amely olyan forró, hogy nyomában az agy, mint a megkelt kenyértészta, szinte kiforr a koponyából. Ilyeneket látok szörnyű éjszakáim lidérces álmaiban, és reszketve, de némán riadok fel, nehogy meghallják, hogy hiányzik a családom, és hogy haza akarok menni.

A reggelek könnyebbek voltak. Az otthon addigra visszavonult az emlékezet mélyére, s onnan küldte fel tompa sajgásait. Vagy fáradtságként meghúzódik a szemben. Aznap reggel, mialatt öltöztek, bejött Bonzo.

– Védőöltözetet! – kiáltotta. Ez csatát jelentett. Ender negyedik játszmáját.

A Leopárd Hadtest volt az ellenség. Könnyű menetnek ígérkezett. A Leopárd még új volt, ott tanyázott a ranglista alsó negyedében. Csak hat hónapja szervezték Pol Slattery parancsnoksága alatt. Ender fölvette vadonatúj harci öltözékét, és beállt a sorba – de Bonzo gorombán kirángatta, és hátraküldte a sor végére. Ezt nem kellett volna, mondta némán Ender. Megengedhetted volna, hogy bent maradjak a sorban.

A folyosóról figyelt. Pol Slattery fiatal volt, de ravasz, és volt egy-két újszerű ötlete. Katonáit állandó mozgásban tartotta, s azok egyik csillagtól a másikig szökkentek, és a fal mentén siklottak a lomha Szalamandrák mögé és fölé. Ender mosolygott. Bonzo viszont reménytelenül összezavarodott, akárcsak az emberei. Mintha mindenfelé csak Leopárdok nyüzsögtek volna. A csata mindazonáltal nem volt olyan kiegyenlítetlen, mint amilyennek a látszat mutatta. Ender látta, hogy a Leopárd is sok embert veszített, mert vakmerő taktikája túlzottan védtelenné tette. Valójában azonban az számított, hogy a Szalamandra úgy érezte, alulmaradt a küzdelemben. Ettől végképp elveszítették a kezdeményezőkészségüket. Noha nagyjából ugyanakkora erőt képviseltek, mint az ellenség, mégis úgy bújtak össze, mint egy tömegmészárlás utolsó túlélői, akik már csak abban reménykednek, hogy a nagy vérontásban az ellenség megfeledkezik róluk.

Ender lassan átcsusszant a kapun, tudatosította magában, hogy az ellenség kapuja lent van, és lassan megindult kelet felé egy olyan sarokba, ahol észrevétlenül meghúzódhat. Még rá is lőtt a saját lábára, hogy megmaradjon a legjobb védelmet nyújtó térdeplő helyzetben. Még nézni is azzal a közönyös tekintettel nézett, mint bármelyik megfagyott és tehetetlenül kifelé sodródó katona.

Mialatt, a Szalamandra Hadtest gyászosan várta a véget, a Leopárd szorgalmasan pusztította őket. Amikor a Szalamandra végképp beszüntette a tüzelést, náluk még kilenc fiú maradt, akik egymáshoz igazodva elindultak, hogy kinyissák a Szalamandra-kaput.

Ender gondosan célzott, kinyújtott karral, ahogy Petra tanította. Még mielőtt bárki is föleszmélt volna, hogy mi történik, megfagyasztott három katonát, akik már épp nyomták volna a sisakjukat az ajtó megvilágított sarkaihoz. A többiek közül akkor néhányan észrevették, és lőttek – de csak a már megfagyott lábát találták el. Ettől időt nyert, és leszedte a kapunál lévő másik két embert is. Mire végre eltalálták a karján, és ezzel harcképtelenné tették, a Leopárdnak már csak négy épkézláb embere maradt. A játék tehát döntetlenre végződött, és Ender testét még csak nem is érte találat.

Pol Slattery dühöngött, de a dologban senki sem találhatott semmi kivetnivalót. A Leopárd Hadtestben mindenki azt hitte, hogy Bonzo szándékosan építette fel úgy a stratégiáját, hogy az utolsó pillanatig meghagy egy embert. Az eszükbe sem jutott, hogy a kis Ender a parancsot megszegve lőtt. A Szalamandra Hadtest ellenben tudta, mint ahogy tudta Bonzo is. Ender a parancsnoka tekintetén látta, mennyire gyűlöli őt Bonzo, amiért megmentette őt a teljes vereségtől. Nem érdekel, szögezte le magában. Legalább könnyebb lesz túladnia rajtam, ugyanakkor ők sem esnek túlságosan lejjebb a ranglistán. Adj el nyugodtan! Amit tőled az életben megtanulhatok, azt már mind megtanultam. Semmi egyebet nem tudsz, Bonzo, mint azt, hogy hogyan kell stílusosan megbukni.

És mit tanultam mostanáig? Míg az ágya mellett vetkőzött, Ender gondolatban felsorolta. Az ellenség kapuja lent van. Csata közben pajzsként kelt használni a lábat. A játék végére tartogatott kevéske tartalék mindent eldönthet. És a katonák is hozhatnak néha olyan döntéseket, amelyek bölcsebbnek bizonyulnak a kapott parancsoknál.

Már meztelen volt, s épp mászni kezdett föl az ágyára, amikor meglátta, hogy Bonzo közeledik feléje zord, kőkemény arccal. Peter arca tudott ilyen lenni, gondolta, amikor csak a szemén látszott a gyilkos vágy. Bonzo azonban nem Peter. Bonzóban több a félelem.

– Végre túladtam rajtad, Wiggin! Meggyőztem a Patkány Hadtestet, hogy több mint véletlen okozta a te fantasztikus helyezésedet az eredménylistán. Holnap átmész hozzájuk.

– Köszönöm, uram! – felelte Ender.

Talán túlságosan hálásra sikeredett a hangja. Bonzo váratlanul rávetette magát, s egy komisz nyitott tenyeressel állon találta. Az ütés kibillentette Endert az egyensúlyából, amitől bedőlt az ágyába, majd kis híján lezuhant róla. Ekkor Bonzo keményen belebokszolt a gyomrába. Ender térdre esett.

– Megszegted a parancsomat! – mondta Bonzo, majd hangosan, hogy mindenki hallja, hozzátette: – Jó katona sohasem szegi meg a parancsot!

Noha a fájdalomtól elsírta magát, akaratlanul is bosszúszomjas örömre lelt az ágyak között felhangzó morgásban. Bolond vagy te, Bonzo. Nem erősíted, hanem rombolod a fegyelmet. Ők tudják, hogy én egy vereségből döntetlent csináltam. És most látják, hogyan fizetsz meg érte. Mindenki előtt hülyét csinálsz magadból. Most mit ér a fegyelmed?

Másnap Ender szólt Petrának, hogy az ő kedvéért véget kell vetniük a reggeli lőgyakorlatoknak. Most nem hiányzik semmi, amit Bonzo kihívásnak vehetne, ezért a lány jobban teszi, ha egy ideig távol tartja magát Endertől. Petra tökéletesen megértette.

– Különben is – mondta –, már nem sok híja van, hogy elérd azt a szintet a lövésben, amit egyáltalán elérhetsz.

A szekrényében hagyta a védőöltözetét és a számítógépét. A Szalamandrák egyenruháját magán hagyja, amíg a hadbiztosságon át nem cserélik a Patkányok barna-feketéjére. Nem hozott magával semmit, és nem is visz el semmit. Itt nem volt semmije, ami értéket jelenthetett egyáltalán; az vagy az iskolai számítógépben volt, vagy a fejében és kezében.

A játékteremben az egyik nyilvános számítógépen regisztrált egy földi gravitáción zajló egyéni küzdőkurzusra, amit közvetlenül a reggeli után tartottak. Nem akart bosszút állni Bonzón, amiért megütötte. De eldöntötte, hogy ezt még egyszer senki sem teheti meg vele.

8
PATKÁNY

– Graff ezredes, a játékok eddig mindig tisztességesen zajlottak. Akár összevissza, akár szimmetrikusan voltak elhelyezve a csillagok.

– A tisztesség csodálatos dolog, Anderson őrnagy, de semmi köze a háborúhoz.

– A játék jó híre forog veszélyben. Értelmetlenné válnak a versenyben elért helyezések.

– Sajnos.

– Hónapokat vesz majd igénybe, talán éveket, mire kialakítjuk az új küzdőtermeket, és lefuttatjuk a szimulációkat.

– Épp ezért kérettem ide. Hogy lásson hozzá! Méghozzá alkotó képzelettel. Gondolja végig az összes képtelen, tisztességtelen csillaghelyzetet, ami csak eszébe jut! Találjon ki más módszereket is, amelyekkel kijátszhatja a szabályokat! Például utólagos bejelentéssel. Egyenlőtlen erőkkel. Aztán futtassa le a szimulációkat, és figyelje meg, melyek a legnehezebbek, és melyek a legkönnyebbek! Intelligens előrehaladásra van szükségünk. Végig akarjuk őt vinni.

– Mikorra tervezi, hogy parancsnokot csinál belőle? Ha nyolcéves lesz?

– Természetesen nem. Még a hadtestét sem szedtem össze.

– Ó, hát azt is így akarja összehozni?

– Anderson, maga kezdi túlságosan a szívén viselni a játékok sorsát. Elfelejti, hogy a játék nem más, mint kiképzési gyakorlat.

– Továbbá rang, identitás, cél, név; mindaz, amivé a játszma végére ezek a gyerekek válnak. Ha kiderül, hogy a játékot lehet manipulálni, súlyozni, lehet benne csalni, akkor vége az egész iskolának. Nem túlzók.

– Tudom.

– Ezek után remélem, hogy Ender Wiggin valóban az egyetlen, az igazi, mert ön ezzel jó időre tönkreteszi a képzési módszerünk hatékonyságát.

– Ha nem Ender az, ha a katonai csúcsteljesítménye nem éppen arra az időpontra esik, amikor flottáink megérkeznek a hangyok világaira, akkor már nem sok jelentősége lesz, hogy milyen vagy milyen nem a kiképzési módszerünk.

– Remélem, megbocsát, Graff ezredes, de úgy érzem, jelentenem kell a parancsait és azoknak az én véleményem szerinti következményeit a Sztratégosznak[2] és a Hegemónnak[3].

– Miért nem a mi kedves Polemarkhoszunknak[4]?

– Mindenki tudja, hogy ő úgy táncol, ahogy ön fütyül.

– Minő ellenséges hang, Anderson őrnagy! És én még azt hittem, barátok vagyunk.

– Azok vagyunk. És talán igaza is van Enderrel kapcsolatban. Én csak azt nem hiszem el, hogy önnek, csak és kizárólag önnek kellene eldöntenie a világ sorsát.

– Én még azt sem gondolom, hogy jogom volna dönteni Ender Wiggin sorsáról.

– Szóval nem bánja, ha jelentem nekik a dolgot?

– De még mennyire hogy bánom, maga minden lében kanál seggfej! Az ilyesmit azoknak kell eldönteni, akik értik is, amit csinálnak, és nem ezeknek a berezelt politikusoknak, akik csak azért kaptak hivatalt, mert történetesen politikai hatalmasságok lettek abban az országban, ahonnan jöttek.

– De azért érti, ugye, miért csinálom?

– Mert olyan szűk látókörű, nyamvadt kis aktakukac, hogy azt hiszi, be kell biztosítania magát arra az esetre, ha a dolgok netán rosszra fordulnának! Nos, ha a dolgok rosszra fordulnak, úgyis valamennyien a hangyok tányérjára kerülünk. Egyszóval bízzon bennem, Anderson, és ne hozza a nyakamra az egész átkozott hegemóniát! Nélkülük is éppen elég nehéz dolgom lesz!

– Ó, nem lenne sportszerű? Ennyi ellenfél egyszerre? Enderrel megteheti, de maga nem tudná elviselni, így van?

– Ender Wiggin tízszer okosabb és erősebb, mint én. Amit vele teszek, az elő fogja csalogatni belőle a lángelmét. Ha nekem kellene mindezt átélnem, összeroppannék. Anderson őrnagy, én tudom, hogy tönkreteszem a játékot, amit pedig ön jobban szeret, mint bármelyik fiú, aki részt vesz benne. Gyűlöljön, ha akar, de ne akadályozzon meg benne!

– Fenntartom magamnak a jogot, hogy bármikor érintkezésbe lépjek a hegemóniával és a sztratégoszokkal. De ami a jelen helyzetet illeti – tegyen, amit akar!

– Hálásan köszönöm!

– Ender Wiggin, te kis élenjáró seggdugasz, jaj, de örülök, hogy hozzánk kerültél! – A Patkány Hadtest parancsnoka kényelmesen elhevert az egyik alsó ágyon; nem volt rajta más, mint a számítógépe. – Hogy is veszíthetne az a hadtest, amelyiknek te tagja vagy? – A közelben néhány fiú elnevette magát.

Keresve sem találhattak volna két, egymástól annyira különböző hadtestet, mint a Szalamandra és a Patkány. A hálóterem rendezetlen volt, zsúfolt és lármás. Bonzo után Ender azt hitte, megkönnyebbülést jelent majd a fegyelmezetlenség, de rá kellett jönnie, hogy eleve csendet és rendet várt, s ezért kényelmetlen érzéseket keltett benne az itteni összevisszaság.

– Mi jól megvagyunk, Enderkém-kedveském! Én vagyok a Nagyorrú Rose, a rendkívüli képességű zsidó gyerek, te pedig egy ugribugri pöttöm kis gój[5] vagy. Ezt ne felejtsd el!

Amióta az NF megalakult, a haderők sztratégosza mindig zsidó volt. Közismert volt az a mítosz, mely szerint zsidó tábornokok még nem veszítettek el háborút. És mindmostanáig ez így is volt. Ettől aztán a Hadiskolában minden zsidó fiú arról ábrándozott, hogy egyszer majd sztratégosz lesz, s az első pillanattól kezdve ezzel alapozták meg a tekintélyüket. Meg a feléjük irányuló neheztelést. A Patkány Hadtestet gyakran nevezték Zsidász Különítménynek, ami félig dicséret volt, félig meg a Mazer Rackham-féle Vadász Különítményre utalt gúnyosan. Sokan emlegették előszeretettel, hogy a Második Invázió alatt hiába volt egy amerikai zsidó elnök a szövetség hegemónja, egy izraeli zsidó az NF védelem teljhatalmú parancsnokságával megbízott sztratégosza, és egy orosz zsidó a flotta polemarkhosza, mégis az alig ismert, kétszer hadbíróság elé állított, félig maori származású új-zélandi Mazer Rackham verte szét, majd semmisítette meg a hangy flottát Vadász Különítményének Szaturnusz körüli akciójában.

Az emberek azt mondták, hogy ha Mazer Rackham meg tudta menteni a világot, akkor édesmindegy, hogy az ember zsidó-e vagy sem.

Pedig nem volt édesmindegy, és ezt Nagyorrú Rose jól tudta. Kigúnyolta magát, hogy elejét vegye az antiszemiták gúnyos megjegyzéseinek – majdnem mindenki, akit legyőzött, ha csak átmenetileg is, de zsidógyűlölővé vált –, de gondoskodott róla, hogy mindenki tisztába jöjjön vele, hogy ő kicsoda. A hadteste a második helyről indított rohamokat az elsőségért.

– Azért vettelek át, gój, nehogy azt higgyék, csak azért győzök, mert csupa nagyszerű katonám van. Azt akarom, hogy tudják, még egy ilyen kis finggal is, mint te, megszerzem a győzelmet! Mi itt csak három szabályt ismerünk. Azt csinálod, amit én mondok, és nem pisálsz az ágyba!

Ender bólintott. Tudta, hogy Rose azt várja, mikor kérdezi meg, melyik a harmadik. Így hát megkérdezte.

– Ez három szabály volt. Tudod, mi itt nem vagyunk valami jó matekosok.

Megértette az üzenetet. A győzelem mindennél fontosabb.

– Ezennel vége a pállott szájú Fiókákkal való gyakorlásnak, Wiggin! Nincs tovább! Bekerültél a nagyfiúk közé. Dink Meeker szakaszába teszlek. Mostantól kezdve számodra Dink Meeker az Isten.

– Akkor ki vagy te?

– A személyzetis, aki szerződtette az Istent – vigyorgott Rose. – Neked pedig mindaddig tilos használni a számítógépedet, amíg egy csatában két katonát meg nem fagyasztottál. Ez a parancs nem az önvédelmi esetekre vonatkozik. Hallom, zseniális programozó vagy. Nem szeretném, ha az én gépemen babrálnál.

Mindenkiből kitört a nevetés. Ender csak egy másodperc múlva értette meg, miért. Rose úgy programozta be a gépét, hogy a képernyőn egy életnagyságúnál nagyobb hím nemi szerv képe legyen látható, mely hol ide, hol oda billent, ahogy a gép ott feküdt Rose meztelen ölében. Bonzo csakis egy ilyen parancsnoknak adhatott engem tovább, gondolta Ender. Hogyan nyerhet csatákat valaki, aki ilyesmivel tölti az idejét?

Ender a játékteremben találta meg Dink Meekert; nem játszott, csak ült és figyelt.

– Egy fiú mutatta meg, hol vagy – kezdte Ender. – Ender Wiggin vagyok.

– Tudom – felelte Meeker.

– A te szakaszodban vagyok.

– Tudom – hangzott ismét a válasz.

– Eléggé tapasztalatlan vagyok.

– Nézd, Wiggin – pillantott föl rá Dink –, én ezt mind tudom. Mit gondolsz, miért kértem Rose-t, hogy szerezzen meg téged nekem?

Tehát nem megszabadultak tőle, hanem kiszemelték, sőt egyenesen kérték. Meeker kifejezetten akarta őt.

– Miért? – kérdezte.

– Figyeltem, ahogy a Fiókákkal gyakoroltál. Azt hiszem, van benned fantázia. Bonzo idióta. Azt akartam, hogy jobb kiképzést kapj, mint amit Petra nyújthat neked. Ő csak lőni tud, mást nem.

– Azt is meg kellett tanulnom.

– Most is úgy mozogsz még, mintha attól félnél, mindjárt beeresztesz a nadrágodba.

– Akkor taníts!

– Akkor tanulj!

– Nem akarom abbahagyni a szabadidős edzéseimet.

– Nem akarom, hogy abbahagyd.

– Nagyorrú Rose viszont igen.

– Nagyorrú Rose nem akadályozhat meg benne. Mint ahogy abban sem, hogy használd a számítógépedet.

– Azt hittem, a parancsnokok bármire utasíthatnak.

– Akár arra is, hogy a hold változzon kékké, csak a dolog attól még nem fog megtörténni. Figyelj, Ender, egy parancsnoknak pontosan annyi hatalma van, amennyit engedsz neki! Minél engedelmesebb vagy, annál nagyobb hatalma lesz fölötted.

– Mivel lehet elejét venni annak, hogy bántsanak? – Ender visszaemlékezett Bonzo ütésére.

– Azt hittem, ezért vettél részt egyéni képzésen.

– Te tényleg szemmel tartottál engem, ugye?

Dink nem válaszolt.

– Nem akarom, hogy Rose megharagudjon rám. Szeretnék már részt venni a csatákban, elegem van abból, hogy a pálya szélén várjam be a végét!

– Lejjebb fogsz csúszni a ranglistán.

Ezúttal Ender hallgatott.

– Nézd, Ender, amíg az én szakaszomban vagy, benne leszel a csatákban is.

Ender hamarosan megtudta, miért. Dink a saját szakaszának kiképzését függetlenítette a Patkány Hadtest többi részétől. Nála fegyelem volt és szigorúság, sohasem tanácskozott Rose-zal, és csak elvétve fordult elő, hogy az egész hadtest közös hadgyakorlatot végzett. Olyan volt, mintha Rose egy hadtest parancsnoka volna, Dink pedig egy másiké, egy sokkal kisebbé, amely történetesen ugyanabban az időpontban és ugyanabban a küzdőteremben tartja a gyakorlatát.

Dink rögtön azzal kezdte, hogy megkérte Endert, mutassa be a lábbal előre támadás figuráját. A többi fiú fanyalgott. – Hogy lehet hanyatt fekve támadni? – értetlenkedtek.

Ender meglepetésére Dink nem javította ki őket, nem mondta, hogy nem hanyatt fekve támadtok, hanem feléjük közeledve zuhantok lefelé. Látta, mit csinál Ender, de nem értette meg, hogy abban milyen orientáció rejlik. Csakhamar világossá vált Ender számára, hogy Dink bár lehet nagyon, de nagyon jó, gondolkodásban nem tud túllépni azon, hogy a folyosó gravitációjához igazodjék, holott csak arra kellene gondolnia, hogy az ellenség kapuja lent van.

Gyakorolták az ellenség birtokában lévő csillag elleni támadást. Mielőtt kipróbálták volna az Ender-féle új figurát, mindig fölegyenesedve, egész testüket szinte célpontul kínálva támadtak. Még most is, bár elérték a csillagot, csak egy irányból támadták az ellenséget. Ha Dink elkiáltotta magát: „Föntről!”, akkor engedelmeskedtek. Becsületére legyen mondva, megismételtette velük a gyakorlatot: – Ismét föntről lefelé! – Mivel a fiúk továbbra is ragaszkodtak egy nem létező gravitációhoz, a lefelé manőverezéstől ügyetlenné váltak, mintha szédülés környékezte volna őket.

Utálták a lábbal előre támadást, Dink azonban ragaszkodott hozzá; ettől aztán Endert is utálták.

– Egy Fiókától kell megtanulnunk, hogyan kell harcolni? – morogta egyikük, de azért úgy, hogy Ender is meghallja.

– Igen – felelte Dink, és dolgoztak tovább.

És megtanulták. A valódi összecsapásokban aztán megtapasztalták, mennyivel nehezebb a lábbal előre támadó ellenséget lelőni. Ettől kezdve készségesebben végezték a gyakorlatot.

Ender aznap este első ízben egy egész délutáni munka után érkezett a saját gyakorlatára. Fáradt volt.

– Már egy igazi hadsereg tagja vagy – mondta Alai –, nem kell velünk gyakorlatoznod.

– Tőletek olyasmiket tanulhatok, amiket senki más nem tud – válaszolta Ender.

– Dink Meeker a legjobb. Hallom, ő a szakaszvezetőd.

– Akkor lássunk munkához! Azt fogom megtanítani, amit ma tőle tanultam.

Elvégeztette Alaijal és még vagy két tucat másik gyerekkel azokat a gyakorlatokat, amelyek a délután folyamán így kimerítették. De új elemekkel is gazdagította, például elpróbáltatta velük úgy, hogy a fél lábuk fagyott volt, mindkettő fagyott volt, vagy fagyott fiúkat használtak az irányváltoztatás eszközéül.

Az edzés félidejében Ender észrevette, hogy Petra és Dink az ajtóban állva figyelik őket. Később, amikor ismét odapillantott, már eltűntek.

Szóval szemmel tartanak, és tudják, mit csinálunk. Nem tudta, hogy Dink a barátja-e; Petrát annak vélte, bizonyos azonban semmiben sem lehetett. Haragudhatnak is, amiért olyat csinál, amihez csak a parancsnokoknak és a szakaszvezetőknek volna joguk – katonákat képez és gyakorlatoztad Sértheti őket, hogy egy katona ilyen szoros kapcsolatot tart a Fiókákkal. Mindenesetre feszélyezte a tudat, hogy idősebb gyerekek figyelik.

– Mintha mondtam volna, hogy nem használhatod a számítógépedet – állt meg Nagyorrú Rose az ágya mellett.

Ender föl se nézett.

– A holnapi trigonometria feladatomat csinálom.

Rose beletérdelt Ender számítógépébe.

– Megmondtam, hogy nem használhatod!

Ender az ágyára tette a számítógépet, és felállt.

– A trigonometriára nagyobb szükségem van, mint rád.

Rose legalább negyven centiméterrel nagyobb volt, mint Ender. De őt ez nem aggasztotta különösképpen; úgy gondolta, fizikai erőszakra nem fog sor kerülni, vagy ha mégis, hát ő is ott lesz. Rose lusta volt, és nem ismerte a párharcot.

– Mész lefelé a ranglistán, fiú – mondta.

– Épp erre számítottam. Vezetni is csak azért vezettem, mert bután használtak föl a Szalamandra Hadtestben.

– Bután? Bonzo stratégiája jó volt nekik egy-két kulcsjátszma megnyeréséhez...

– Bonzo stratégiája fabatkát sem ér. Valahányszor elsütöttem a puskámat, megszegtem a parancsot.

Rose ezt nem tudta. Ettől dühös lett.

– Szóval hazugság volt minden, amit Bonzo rólad mondott. Nemcsak kicsi és alkalmatlan, de renitens is vagy.

– De a vereséget a magam erejéből döntetlenre fordítottam.

– Majd legközelebb meglátjuk, mire vagy képes a magad erejéből. – Azzal Rose elment.

– Buta vagy, mint a föld – csóválta a fejét Ender egyik szakasztársa.

Ender Dinkre nézett, aki szórakozottan firkálgatott a képernyőjére. Dink felpillantott, észrevette, hogy Ender nézi, és rezzenetlen tekintettel visszanézett rá. Arcizma sem rándult. Semmi. Jól van, gondolta Ender, tudok én magamra vigyázni.

Két nap múlva csatába kellett menniük. Ender mint szakasztag először vett részt ütközetben – ideges volt. Dink szakasza a folyosó jobb oldali falánál sorakozott föl és Ender nagyon vigyázott, nehogy a falnak támaszkodjon, vagy testsúlyát egyik vagy másik oldalra helyezze. Úgy állt ott, mint a mérleg nyelve.

– Wiggin! – kiáltotta Nagyorrú Rose.

Ender érezte, amint a félelem végigvág rajta a torkától az ágyékáig, s beleborzongott a rémületbe. Rose észrevette.

– Remegsz? Reszketsz? Be ne csurgass, Fióka! – Rose beakasztotta az ujját Ender puskatusába, s az erőtérhez rántotta, mely eltakarta a tekintet elől a küzdőtermet. – Meglátjuk, Ender, milyen jól szerepelsz most. Ha kinyílik az ajtó, beugrasz, s mész egyenesen az ellenség ajtaja felé.

Öngyilkosság. Céltalan, értelmetlen önpusztítás. De most engedelmeskednie kellett a parancsnoknak, ez csata volt, nem iskola. Endert egy pillanatra elöntötte a néma düh, de aztán lecsillapította magát.

– Nagyszerű, uram! – felelte. – Abba az irányba tüzelek majd, amerre a fő csapatkontingensük van.

– Lövésre egyáltalán nem lesz időd, csipisz! – nevetett Rose.

A fal eltűnt. Ender felugrott, s a mennyezeti fogantyúkat elkapdosva lökdöste magát ki- és lefelé, mind gyorsabban haladva az ellenséges ajtó irányába.

Már a küzdőterem felénél járt, amikor a Százlábú Hadtest kezdett benyomulni az ajtón. Sokan még éppen elértek a csillagok takarásába, Ender azonban maga alá húzta a lábát, s jó néhányukat már a belépés pillanatában, a lába közül kilőve, tett ártalmatlanná.

Aztán az ő lábát is kilőtték, de még három értékes másodperc telt el, mire eltalálták a testét, s ezzel harcképtelenné tették. Addig még sokakat megfagyasztott, utána meg széttárta a karját, de úgy, hogy a puskát tartó keze a Százlábú Hadtest főserege felé mutatott. Mielőtt végképp megfagyott volna, még belelőtt az ellenség sűrűjébe.

Egy másodperccel később belecsapódott az ellenséges ajtó erőterébe, majd őrült forgással visszapattant róla. Egy csillag mögött, egy csapat ellenséges katona között ért földet. Azok nagyot taszítottak rajta, amitől még gyorsabban kezdett pörögni. A csata végéig aztán nem is nyerte vissza az uralmát maga fölött, bár a levegővel való súrlódás fokozatosan lelassította. Meg sem tudhatta, hány ellenséget fagyasztott meg, mire maga is jégre került, de nagyjából úgy nézett ki, hogy mint rendesen, megint a Patkány Hadtest győzött.

A csata után Rose nem szólt hozzá. Ender megtartotta a vezető helyét, mivel három embert megfagyasztott, kettőt harcképtelenné tett, hétnek pedig sérülést okozott. Renitenciáról, meg hogy használhatja-e a számítógépet vagy sem, több szó nem esett. Rose maradt a szokott helyén a szálláson, és békén hagyta Endert.

Dink Meeker gyakoroltatni kezdte a folyosóról való azonnali támadást – Ender rettentő pusztítást végzett az ellenség soraiban már az ajtón való belépésük pillanatában.

– Ha egy ember ekkora kárt tud tenni bennük, képzeljétek el, mit művelhet egy egész szakasz! – Hogy harci körülmények között gyakorolhassák az indulást, Dink rávette Anderson őrnagyot, hogy a kiképzések idejére is nyisson ajtót az egyik fal közepén ahelyett az egyetlen, a padló szintjén lévő ajtó helyett. A dolognak persze híre ment. Attól kezdve senki sem időzhetett öt, tíz, tizenöt másodpercet a folyosón, hogy felmérje az erőviszonyokat. A játék megváltozott.

Egyik csata jött a másik után. Ender már valódi szerepet kapott a szakaszon belül. Volt, hogy hibázott. El is vesztek ütközetek. A táblán az első helyről a másodikra esett vissza, aztán a negyedikre. Idővel mind kevesebb hibát vétett, egyre jobban érezte magát a szakasz kötelékében, és visszakapaszkodott a harmadik, majd a második, végül az első helyre.

Az egyik délutáni gyakorlás után bent maradt a küzdőteremben. Észrevette, hogy Dink Meeker rendszeresen elkésik a vacsoráról, és feltételezte, hogy azért, mert tovább gyakorol. Nem volt különösebben éhes, ellenben látni akarta, mit gyakorol Dink, amikor mások nem láthatják.

Dink azonban nem gyakorolt. Ott állt az ajtó közelében, és Endert nézte. Ender megállt a terem közepén, és onnan nézte Dinket.

Egyikük sem szólt. Nyilvánvaló volt, hogy Dink azt várja, Ender menjen el. De az is nyilvánvaló volt, hogy Ender erre nemet mond.

Dink ekkor hátat fordított neki, lassan, módszeresen levette a védőruháját, és szelíden elrugaszkodott a földről. Lassan, szinte teljesen ellazult testtel sodródott a terem közepe felé, de úgy, mintha keze-karja minduntalan beakadna a terem jóformán nem is létező légáramlataiba. Az edzés vad irama és feszültsége után, e kimerült és felajzott állapotban már nézni is pihentető volt Dink lebegő sodródását. Tíz percbe is beletelt, mire elért egy másik falhoz, ahol aztán vett egy hirtelen lendületet, visszatért a ruhájához, és újra felöltözött.

– Gyere! – szólt Endernek.

Átmentek a hálóterembe, amely most üres volt, mivel a többiek mind vacsorázták. Ki-ki a maga ágyánál átöltözött a rendes egyenruhájába. Ender utána odament Dink ágyához, s megvárta, míg ő is indulásra készen állt.

– Miért vártál? – kérdezte Dink.

– Nem voltam éhes.

– Hát, most már tudod, miért nem vagyok parancsnok.

Ender régóta szerette volna tudni.

– Ami azt illeti, kétszer léptettek elő, de visszautasítottam.

– Visszautasítottad?

– Elvették a régi szekrényemet, ágyamat és számítógépemet, parancsnoki fülkébe költöztettek, és hadsereget adtak. De én addig nem jöttem ki a fülkéből, amíg be nem adták a derekukat, és vissza nem helyeztek másvalakinek a hadtestébe.

– Miért?

– Mert nem engedem meg, hogy ezt tegyék velem! Nem hiszem, Ender, hogy még nem láttál át a disznóságaikon! De lehet, hogy túl fiatal vagy ehhez. Nem a többi hadtest az ellenség. A tanárok – ők a mi ellenségünk! Csatába küldenek bennünket egymás ellen, hogy meggyűlöljük egymást. A játék a mindenük. Győzni, győzni, győzni. Nem vezet semmire. Gyilkoljuk magunkat, eszeveszetten próbáljuk megverni egymást, s közben azok a vén gazemberek figyelnek, tanulmányoznak bennünket, kutatják a gyenge pontjainkat, s eldöntik, megfelelők vagyunk vagy sem. Megfelelők, de vajon mire? Hatéves voltam, amikor idehoztak. Mi a fenét tudtam akkor? Ők eldöntötték, hogy megfelelek a programnak, azt azonban soha senki nem kérdezte meg, vajon a program megfelel-e nekem.

– Akkor miért nem mész haza?

Dink ajkára torz mosoly ült ki.

– Mert nem tudom feladni a játékot. Mert szeretem ezt – cibálta meg az ágyra dobott védőruháját.

– Akkor meg miért ne lehetnél parancsnok?

Dink megrázta a fejét.

– Soha! Nézd meg, mit művel Rosennel! Az a fiú őrült. A Nagyorrú Rose. Itt alszik velünk, nem a saját kabinjában. Miért? Mert fél egyedül maradni, Ender. Fél a sötétben.

– Rose?

– De mert parancsnokot csináltak belőle, úgy kell viselkednie. Nem tudja, mit csinál. Folyton győz, de ez rémíti a legjobban, hiszen nem tudja, miért győz, legföljebb annyit sejt, hogy ehhez nekem is van valami közöm. Bármelyik percben rájöhet valaki, hogy Rosen nem is egy varázserejű izraeli tábornok, aki győz, akármi van. Ő nem tudja, miért győz vagy veszít valaki. És nem tudja más sem.

– Ez még nem jelenti azt, hogy őrült, Dink.

– Tudom, te egy éve vagy itt, és azt hiszed, ezek az emberek itt normálisak. Pedig nem azok. Nem vagyunk azok. Benézek a könyvtárba, lehívok könyveket a számítógépemre; régieket, mert semmi újat nem engednek meg nekünk, de azért én nagyon jól tudom, milyenek a gyerekek. Mi nem vagyunk azok. A gyerekek néha veszíthetnek is, senki sem törődik vele. Gyerekek nem állnak össze hadsereggé, gyerekekből nem lesznek parancsnokok, nem uralkodnak negyven másik gyerek fölött, ez több, mint amit bárki elviselhet, és nem hibban bele egy kicsit.

Ender megpróbált visszaemlékezni, milyen volt a többi gyerek odahaza a városban, abban az osztályban, ahová járt. De csak Stilson jutott az eszébe.

– Volt egy bátyám. Teljesen normális srác volt. Csak a lányok érdekelték. Meg a repülés. Repülni akart. Sokat labdázott a barátaival. Valami célbadobós játékot, amiben egy karikára kellett dobni a labdát, miután végigcselezted vele a folyosót, amíg a csendfelelős el nem kobozta. Fantasztikusan jókat szórakoztunk vele. Épp a cselezésre próbált megtanítani, amikor elhoztak.

Endernek eszébe jutott a saját bátyja, és ez nem volt valami kedves emlék. Dink félreértette az arckifejezését.

– Hé, tudom, hogy itt nem szokás az otthonról mesélni. De valahonnan mégiscsak idejöttünk. Te is tudod, hogy nem a Hadiskola hozott a világra bennünket. A Hadiskola ehhez nem ért, csak pusztítani tud. És mindnyájunknak vannak otthoni emlékei. Lehet, hogy nem kellemesek, de emlékek, s mi mégis hazudunk, úgy teszünk, mintha... Ender, szerinted miért van az, hogy soha senki nem emlegeti az otthonát? Nem arról árulkodik ez, hogy nagyon is fontos? Hogy még magunknak sem valljuk be – ó, hogy a fene vinné el!

– Nem, nincs semmi baj – felelte Ender. – Csak eszembe jutott Valentin. A nővérem.

– Nem akartalak felzaklatni.

– Minden rendben. Nem gondolok rá túl gyakran, mert olyankor mindig ez van.

– Úgy van, itt nem szokás sírni. Krisztusom, erre nem is gondoltam! Hogy itt soha senki nem sír! Mi tényleg megpróbálunk felnőttek lenni! Olyanok, mint az apáink! Fogadok, hogy az apád olyan volt, mint amilyen te vagy. Fogadok, hogy nyugodt volt, elfogadta, aztán egyszer csak kitört, és...

– Én nem vagyok olyan, mint az apám.

– Akkor lehet, hogy tévedek. De nézd meg Bonzót, a régi parancsnokodat. A spanyol büszkeség előrehaladott esete. Semmiféle gyengeséget nem engedhet meg magának. Nála jobbnak lenni sértés. Ha nem ő a legerősebb, az olyan, mintha kimetszenék a golyóit. Téged azért gyűlöl, mert amikor büntetni próbált, nem szenvedtél. Gyűlöl miatta, és tiszta szívből meg akar ölni. Bolond. Mind bolondok.

– Te nem vagy az?

– Én is az vagyok, kispajtás, de az őrület végső stádiumában tök egyedül beúszom az üres terembe, ahol kiúszik belőlem az őrület, beszivárog a falakba, és majd csak akkor jön elő, amikor zajlik a csata, és a falnak csapódó kisfiúktól az őrület kispriccel a falakból.

Ender elmosolyodott.

– És te is meg fogsz bolondulni – mondta Dink. – Gyere, menjünk enni!

– Talán lehetnél parancsnok úgy is, hogy nem vagy őrült. Talán attól, hogy tudsz róla, neked már nem kell beleesned.

– Nem engedem meg, hogy gazemberek irányítsanak, Ender! Téged is kiszemeltek, és nehogy azt hidd, hogy majd kedvesen bánnak veled! Nézd meg, máris mit tettek veled!

– Semmit sem tettek, csak előléptettek.

– És ettől olyan könnyű lett az életed, mi?

Ender nevetve csóválta meg a fejét.

– Lehet, hogy mégis neked van igazad.

– Azt hiszik, máris jégre tettek. Ne engedd nekik!

– De hát épp ezért jöttem – ellenkezett Ender. – Hogy eszközt faragjanak belőlem. Hogy megmentsük a világot.

– Nem hiszem el, hogy te még hiszel benne.

– Miben?

– A hangyveszélyben. Hogy meg kell menteni a világot. Hallgass ide! Ha a hangyok vissza akartak volna jönni, hogy leigázzanak bennünket, már itt volnának. De ők nem indítanak újabb inváziót. Megvertük őket, és elmentek.

– De hát a videók...

– Mind az Első és Második Invázióból származnak. A nagyszüleid még meg sem születtek, amikor Mazer Rackham kiirtotta őket. Nézd meg alaposan! Egy nagy átverés az egész! Nincs háború, ők csak bohóckodnak velünk.

– De hát miért?

– Mert amíg az emberek félnek a hangyoktól, a Nemzetközi Flotta hatalmon maradhat, és amíg az NF hatalmon van, addig bizonyos országok megtarthatják a vezető szerepüket. Csak figyeld a videókat, Ender! Az emberek egykettőre rákapnak majd erre a játékra, és majd csinálnak egy polgárháborút, hogy azzal vessenek véget minden háborúnak. Ez az igazi fenyegetés, Ender, nem a hangyok! És ebben a háborúban, ha majd kirobban, te meg én nem leszünk barátok. Mert te amerikai vagy, csakúgy, mint szeretett tanáraink, én pedig nem vagyok az.

Bementek a kantinba, és amíg ettek, mindenféle másról beszélgettek. Endernek azonban mindegyre az járt a fejében, amit Dink mondott. A Hadiskola olyan zárt világ volt, a játék annyira fontos helyet foglalt el a gyerekek gondolkodásában, hogy Ender már el is felejtette, hogy odakint egy egész világ van. Spanyol büszkeség. Polgárháború. Politika. A Hadiskola valójában csak egy kis hely, ugye?

Ender azonban nem ugyanazokra a következtetésekre jutott, mint Dink. A hangyok léte valóság volt. A fenyegetés is. A Nemzetközi Flotta sok mindent ellenőrzött, de nem ellenőrizte a videókat és a hálózatokat. Ott nem, ahol Ender felnőtt. Dink hazájában, Hollandiában, ahol már a harmadik nemzedék élt orosz uralom alatt, lehet, hogy mindent ellenőriztek, de Ender tudta, hogy a hazugságok nem lehetnek hosszú életűek Amerikában. Ő tehát hitt.

Hitt, ámbár a kételkedés magját már elhintették benne, amelynek itt-ott sikerült is vékonyka gyökeret eresztenie. Azzal, hogy e magocska növekedésnek indult, minden megváltozott. Ender ettől kezdve nem annyira arra figyelt, hogy mit mondanak az emberek, mint inkább arra, hogy mit gondolnak. Ez megfontolttá tette.

Az esti gyakorlásra a fiúk fele sem jött el.

– Hol van Bernard? – kérdezte Ender.

Alai vigyorgott. Shen becsukta a szemét, s úgy tett, mint aki boldog meditálásba merült.

– Te nem hallottad? – kérdezte egy másik gyerek, aki egy fiatalabb Fióka-csapatból jött.

– Elterjedt a híre, hogy amelyik Fióka eljár a te gyakorlataidra, az egyik hadtestben sem viszi majd semmire. Állítólag a parancsnokok nem vesznek be olyan katonákat, akiket már elrontottak a te edzéseid.

Ender bólintott.

– Én viszont úgy okoskodom – folytatta a gyerek –, hogy ha olyan jó katona leszek, amilyen csak lenni tudok, akkor minden parancsnok, aki csak ér valamit, hajlandó lesz bevenni. Na?

– Na! – felelte mély meggyőződéssel Ender. Folytatták a gyakorlatozást. Félórája csinálhatták már, s épp azt gyakorolták, hogyan kell a fagyott katonákkal való összeütközést kivitelezni, amikor néhány, más-más egyenruhába öltözött parancsnok lépett be a terembe. Feltűnően neveket irkáltak föl maguknak.

– Hé! – kiáltotta Alai. – Jól írjátok ám le a nevemet!

Másnap este még kevesebben jöttek el. Ender sorra meghallgatta a történeteket – melyik Fiókát páholták el a mosdóban, melyiket érte baleset a kantinban vagy a játékteremben, kinek dobták ki kukába a fájljait az idősebb fiúk, miután játszva feltörték a primitív biztonsági rendszert.

– Ma este nem gyakorolunk – jelentette ki Ender.

– A fenét nem! – vágta rá Alai.

– Hagyjunk ki pár napot! Nem akarom, hogy a kicsik közül bárkit is bántsanak.

– Ha kihagysz akár egyetlen estét is, tudni fogják, hogy a dolog működik. Pontosan úgy, mintha behúztad volna füled-farkad, valahányszor Bernard disznó módon viselkedett veled.

– Különben is – tette hozzá Shen –, mi nem ijedünk meg, és nem törődünk az egésszel, úgyhogy tartozol nekünk azzal, hogy folytatod. Szükségünk van a gyakorlásra, mint ahogy neked is.

Endernek eszébe jutott az, amit Dink mondott. Az egész világhoz képest a játék olyan jelentéktelen dolog volt. Miért szentelné valaki élete minden estéjét ennek a végtelenül ostoba játéknak?

– Úgysem visszük valami sokra – mondta, s már indult is kifelé.

Alai megállította.

– Rád is rád ijesztettek? Felpofoztak a mosdóban? Benyomták a fejed a piszoárba? Feldugtak egy puskát a seggedbe?

– Nem – felelte Ender.

– A barátom vagy még? – kérdezte jóval csendesebben Alai.

– Igen.

– Akkor én is a barátod maradok, itt maradok és gyakorolunk.

Megint eljöttek az idősebb fiúk, de már kevesebb volt köztük a parancsnok – leginkább egy-két hadsereg katonái voltak. Ender fölismerte a Szalamandrák egyenruháját, meg egy-kettőt a Patkányok közül. Most nem neveket irkáltak, hanem gúnyolódtak, összevissza kiabáltak, és csúfot űztek a fejletlen izmaikkal nehéz gyakorlatoknak nekiveselkedő Fiókákból. Néhány gyereknél valóban kezdtek az idegeire menni.

– Hallgassátok őket! – mondta Ender a többieknek. – Jegyezzétek meg a szavakat! És ha egyszer majd meg akarjátok őrjíteni az ellenséget, ilyesmiket kiabáljatok nekik! Ettől kiborulnak és őrjöngeni kezdenek. Mi viszont nem őrjöngünk.

Shen megfogadta a tanácsot, és ettől kezdve amikor az idősebb fiúk rákezdték, egy négy Fiókából álló csoporttal ötször-hatszor fennhangon elismételték a csúfolódó szavakat. Amikor pedig fújni kezdték, mint valami óvodás versikét, néhány nagyobb fiú ellökte magát a faltól, s harciasan megindult feléjük.

A védőöltözéket valójában ártalmatlan fényekkel zajló küzdelmekre tervezték; null gravitáción vívott párharcban kevés védelmet nyújtott, ellenben komolyan gátolta a mozgást. A fiúk felét így is kilőtték, s ők nem harcolhattak – merev ruhájuk ugyanakkor nagyon is hasznossá tette őket. Ender gyorsan összehívta Fiókáit a terem egyik sarkában. A nagyok ezt harsány nevetéssel fogadták, s a még most is a fal mellett várakozók, látván Ender csoportjának a visszavonulását, szintén előbbre merészkedtek, hogy bekapcsolódjanak a támadásba.

Ender és Alai azt találták ki, hogy egy fagyott katonával nekimennek az egyik ellenségnek. A fagyott Fióka sisakkal előre csapódott neki a másik testnek. Ott, ahol a sisak eltalálta, a nagyfiú a melléhez kapott, és felordított fájdalmában.

A gúnyolódásnak vége szakadt. Ekkor már a többi nagyfiú is elszánta magát a harcra. Endernek nem sok reménye volt, hogy bármelyikük is megússza sebesülés nélkül. Az ellenség azonban vaktában támadott; még sohasem dolgoztak együtt, szemben Ender csapatával, amely ugyan most csak tizenkét tagú volt, de jól ismerték egymást, és remekül tudtak összedolgozni.

– Menjetek novába! – kiáltotta Ender. A többi fiú nevetett. Három csoportra szakadva, lábukat egymásnak vetve leguggoltak, s közben úgy tartották a kezüket, hogy azok apró csillagokat formáljanak a hátuk mögötti falon. – Megkerüljük őket, és elindulunk az ajtó felé. Most!

Amikor kiadta a jelszót, a három csillag szétesett, minden fiú más irányba lódult, méghozzá olyan szögben, hogy a falról visszapattanva fejük az ajtó felé mutasson. Könnyen végrehajtható hadművelet volt, tekintve, hogy az ellenség a terem közepén csoportosult, ahonnan sokkal bajosabban lehetett irányt változtatni.

Ender úgy helyezkedett, hogy az elrugaszkodás után összetalálkozzék az imént még lövedékként használt fagyott katonával. A fiú már nem volt megfagyva, megengedte, hogy Ender belekapaszkodjon, körbeforgassa, majd ellódítsa az ajtó felé. Sajnos az akció szükségszerűen maga után vonta, hogy Ender fejjel előre meginduljon, méghozzá csökkentett sebességgel az ellenkező irányba. A katonái közül egyedül ő sodródott meglehetős lassúsággal a teremnek ama része felé, ahol a nagyobb fiúk gyűltek össze. Úgy irányította magát, hogy közben lássa, minden katonája biztonságban elérte-e a szemközti falat.

Időközben a feldühödött és szervezetlen ellenség észrevette őt. Ender kiszámította, mennyi idő alatt ér a falhoz, ahol aztán újra elrugaszkodhat. Nem volt annyi ideje. Az ellenség némelyike már el is lökte magát az ő irányába. Ender megrökönyödve fedezte fel közöttük Stilson arcát. Aztán megrázta magát, s belátta, hogy tévedett. De azért ugyanaz a helyzet volt, és ezúttal nem fogják nyugodtan ülve kivárni, mi lesz a párbaj kimenetele. Ender tudomása szerint ezeknek a fiúknak nem volt vezetőjük, és jóval nagyobbak voltak nála.

Ő viszont megtanult már egyet-mást arról, hogy hogyan kell helyezgetni a súlyt a közelharcban, és volt némi fogalma a mozgó testek fizikájáról is. A játékcsaták szinte sohasem mentek el a közelharcig – az ember nem ütközött neki egy ellenséges katonának, ha az nem volt megfagyva. Így aztán a rendelkezésére álló néhány másodpercben úgy próbált helyezkedni, hogy fogadhassa a vendégeit.

Szerencsére ők éppoly keveset tudtak a null gravitációs harcmodorról, és az a pár fiú is, aki megkísérelte Endert leütni, megtapasztalhatta, hogy ez elég reménytelen vállalkozás akkor, ha az ember teste az ökle előrelendülésének pillanatában ugyanolyan sebességgel mozdul hátra. Ennek ellenére Ender rögtön észrevette, hogy akadnak olyanok a csoportban, akiknek csonttörésen jár az eszük – ő azonban ebben semmiképpen sem akart részt venni. Megragadta az egyik pofozkodót a karjánál fogva, és teljes erejéből megrántotta. E mozdulattól ugyan kilódult az útból az első támadás hátralévő idejére, ám az ajtóhoz semmivel sem jutott közelebb.

– Maradjatok ott! – kiáltotta a barátainak, akik nyilván arra készültek, hogy alakzattá fejlődve induljanak a megmentésére. – Ti csak maradjatok ott!

Valaki elkapta a lábát. Ettől szert tett némi emelőerőre, amit arra használt ki, hogy erőteljesen rátaposson az illető fülére és vállára. A fiú felordított, és elengedte; ha már akkor megtette volna, amikor Ender nekirugaszkodott a rúgásnak, sokkal kisebb sérüléssel megúszta volna, és Ender is arra használhatta volna fel a manővert, hogy ellódítsa magát. A fiú azonban nagyon erősen kapaszkodott belé, ettől beszakadt a füle, a vércseppek szétszóródtak a levegőben, Ender pedig még lassabban sodródott tovább.

Már megint ezt csinálom, gondolta. Megint bántok valakit, hogy mentsem magam. Miért nem hagynak békén, hogy ne kelljen bántanom őket?

Látta, hogy most három fiú közeledik felé, méghozzá összehangolt támadás céljából. De előbb meg kell fogniuk, csak aztán csaphatnak le rá. Ender rögtön úgy helyezkedett, hogy ketten a lábát kapják el, s a szabadon maradó kezével elbánhasson a harmadikkal. Persze bekapták a horgot. Ender a harmadik fiú vállán megmarkolta az inget, hirtelen fölrántotta, és a sisakjával a fiú arcába öklelt. Újra az ordítás, újra a vér. A másik két fiú eközben veszettül csavargatta, cibálta a lábát. Akkor Ender a vérző orrút nekilökte az egyiknek, amitől azok összegabalyodtak, az ő lába meg kiszabadult. Utána már egyszerű volt, hogy a másik fiú fogását emelőerőként használva ágyékon rúgja, majd eltaszítsa az ajtó felé. Ő ugyan még így sem tudott jól elrugaszkodni, a sebessége sem nőtt számottevően, de ez már nem számított. Senki sem ment utána.

Amikor az ajtóban várakozó barátaihoz ért, azok elkapták, kézről kézre adták, s közben nevetve, játékosan rácsaptak.

– Te komisz! – kiabálták. – Te szörnyeteg! Te tüzes istennyila!

– A gyakorlásnak mára vége – jelentette be Ender.

– Holnap visszajönnek – vélte Shen.

– Nem lesz benne köszönetük – felelte Ender. – Ha védőruha nélkül jönnek, ugyanezt fogják kapni. Ha meg ruhában, akkor használhatjuk a fénypuskát.

– Egyébként a tanárok úgysem fogják megengedni – jegyezte meg Alai.

Endernek eszébe jutott, amit Dink mondott, és nem tudta, igaza van-e Alainak.

– Hé, Ender! – kiáltott utána egy nagyfiú, amikor kilépett a küzdőteremből. – Te egy semmi vagy, ember! És semmi leszel!

– Bonzo, a régi parancsnokom – mondta Ender. – Azt hiszem, nem szeret.

Aznap este végignézte a névsort a számítógépében. Négyen jelentkeztek orvosi vizsgálatra. Egynek bordasérülése volt, egy másik a heréit fájlalta, a harmadiknak beszakadt a füle, a negyediknek betört az orra, és meglazult pár foga. A sérülés oka mindegyik esetben ugyanaz volt:

VÉLETLEN ÖSSZEÜTKÖZÉS NULL GRAVITÁCIÓN

Ha a tanárok megengedték, hogy ez megjelenjen a hivatalos jelentésben, akkor nyilván nem akartak senkit megbüntetni a küzdőteremben lefolytatott komisz kis csatározásért. Akkor hát nem csinálnak semmit? Nem érdekli őket, mi folyik ebben az iskolában?

Mivel a szokottnál korábban ért vissza a szállásra, eszébe jutott a számítógépébe táplált fantáziajáték. Már jó ideje nem játszott vele. A játék már régen nem ott kezdte újra, ahol ő legutóbb abbahagyta. Most például az Óriás testétől indította el. De már csak akkor lehetett ráismerni, hogy ez valójában egy holttest, ha az ember kellő távolságra állt tőle, s úgy vette szemügyre. Immár egy fűvel s kúszónövényekkel benőtt dombbá pusztult le, amelyen az arc éle, az a fehér csont olyan volt, mint valami málló, sorvadó hegytetőn egy kiugró mészkővonulat.

Ender tartott tőle, hogy most újra meg kell vívnia a farkasgyermekekkel, de legnagyobb meglepetésére nem voltak ott. Azzal, hogy megölte őket, talán örökre eltűntek. Ettől kicsit szomorú lett.

Bement a fold alá, s az alagutakon át feljutott arra a sziklapárkányra, ahonnan ki lehetett látni a gyönyörű szép erdőre. Újra levetette magát, s újra elkapta egy felhő, amely aztán bevitte a kastély toronyszobájába.

A kígyó megint legöngyölődött a szőnyegről, ám ezúttal Ender nem tétovázott. Rálépett a fejére, s erősen megvetette rajta a lábát. A kígyó vergődött, vonaglott, de ő annál erősebben nyomta bele a kőpadlóba. Amikor végre nem mozdult többé, Ender fölkapta, és addig rázta, amíg letekeredett, és a minta eltűnt a szőnyegből. Ezután a kígyót maga után vonszolva elindult, hogy keressen egy kijáratot.

De csak egy tükröt talált. És a tükörben látott egy arcot, amelyet azonnal felismert. Peter volt az. Vér csöpögött le az állán, s a szája sarkából egy kígyó farka állt ki.

Ender nagyot kiáltott, és ellökte magától a számítógépet. A hálóteremben lévő néhány fiú megriadt a zajra, de ő bocsánatot kért, és megnyugtatta őket, hogy nem történt semmi. A fiúk visszamentek a helyükre. Ender újra a képernyőre nézett. Az őt jelképező alak most is ott állt, és a tükröt bámulta. Föl akarta kapni valamelyik bútordarabot, hogy belevágja a tükörbe, de nem tudta megmozdítani. És a tükör sem jött le a falról. Végül a kígyót vágta hozzá. A tükör összetört, csak egy üreg maradt a helyén a falban. Az üregből tucatszám bújtak elő az apró kígyók, melyek villámgyorsan, újra és újra belemartak az Endert jelképező alakba. Az, miközben őrjöngve tépte le magáról a kígyókat, összeesett, s egy halom apró, vonagló kígyókból álló kupac tetején meghalt.

A képernyő kivilágosodott, és megjelent rajta a kiírás:

ÚJ JÁTÉK?

Ender kikapcsolta, és eltette a gépet.

Másnap eljött hozzá néhány parancsnok, vagy katonát küldött hozzá azzal, hogy ne aggódjon, véleményük szerint jó ötlet, hogy a kiképzésre még rátesz egy lapáttal, folytassa csak nyugodtan. És hogy bizonyosan ne zaklathassa őt senki, elküldték néhány korosabb katonájukat, mondván, nekik sem fog ártani egy kis külön gyakorlás.

– Ők is vannak akkorák, mint azok a bugris hangyok, akik tegnap este megtámadtak. Most majd kétszer is meggondolják – mondták neki.

Aznap este nem tucatnyian voltak, hanem negyvenötén, ami több volt egy hadtestnél is, és akár mert Ender oldalán megjelentek idősebb fiúk is, akár mert az előző este eleget kaptak, a lényeg, hogy egyetlen ellenség sem bukkant fel.

Ender nem kezdte újra a fantáziajátékot. De álmodott róla. Folyton eszébe jutott, milyen érzés volt megölni, letiporni a kígyót, pontosan úgy, ahogy beszakította annak a fiúnak a fülét, ahogy elbánt Stilsonnal, ahogy eltörte Bernard karját. És milyen érzés volt utána fölállni, kézben tartani az ellenség tetemét, aztán szembetalálkozni Peter arcával, amely a tükörből nézett vissza rá. Ez a játék túl sokat tud rólam. Ez a játék mocskos hazugságokat állít. Én nem vagyok Peter. Az én szívemben nincs helye gyilkosságnak.

És aztán az ennél is rosszabb félelem – attól, hogy igenis gyilkos, csak jobb, mint amilyen Peter valaha is volt, s hogy éppen ez tetszett meg benne a tanároknak. Mert nekik gyilkosokra van szükségük, ha eljön a hangy háború. Olyan emberekre, akik beletapossák a porba az ellenség arcát, és telefröcskölik a vérükkel az űrt.

Én vagyok hát a ti emberetek. A vérengző vadállat, akit annyira akartatok, amikor a világra hoztatok. Az eszközötök vagyok, mit számít hát, hogy gyűlölöm magamból azt, amire nektek a leginkább szükségetek van? Mit számít, hogy amikor a kicsi kígyók a játékban megöltek, egyetértettem velük, és örültem neki?

9
LOCKE ÉS DÉLMOSZTHENÉSZ

– Nem azért hívtam ide, hogy egymás idejét fecséreljük. Hogy a fenébe csinálta ezt a számítógép?

– Nem tudom.

– Hogy jutott egyáltalán hozzá Ender bátyjának a képéhez, és hogyan illesztette be a tündérországi modul rutinjainak grafikái közé?

– Graff ezredes, én nem voltam jelen a program készítésénél. Csak annyit tudok, hogy a számítógép soha senkit nem vitt még el erre a helyre. Már Tündérország is elég különös volt, de ez itt már nem is Tündérország. Ez túl van a Világ Végén, és...

– Ismerem a helyneveket, csak azt nem tudom, mit jelentenek.

– Tündérországot beprogramozták. Néhány más helyen is megemlítik. De a Világ Végéről sehol sem esik szó. Vele kapcsolatban nincsenek tapasztalataink.

– Nem tetszik nekem, hogy a számítógép ilyenformán piszkál bele Ender agyába. Peter Wiggin a legerősebb személyiség az életében, kivéve talán a nővérét, Valentine-t.

– És az elmejátékot olyanra tervezték, hogy segítse a formálódásukat, segítsen nekik, hogy olyan világokat találjanak, ahol kényelmesen érezhetik magukat.

– Nem érti, ugye, Imbu őrnagy? Én nem akarom, hogy amikor vége van a világnak, Ender kényelmesen érezze magát. Nekünk itt nem az a dolgunk, hogy amikor vége van a világnak, kényelmesen érezzük magunkat!

– A játékbeli Világ Vége nem jelenti szükségszerűen az emberiség végét a hangy háborúkban. Ennek Ender számára magánéleti jelentése van.

– Jó. Miféle jelentése?

– Nem tudom, uram. Én nem vagyok ő. Tőle kérdezze meg...

– Imbu őrnagy, én önt kérdezem.

– Ezerféle dolgot jelenthet.

– Egyet mondjon!

– Önök elszigetelték a fiút. Talán ennek a világnak kívánja a végét. A Hadiskola végét. Vagy talán annak a világnak a végéről van szó, amelyben kisfiúként élt, az otthonáról, ahonnan ideérkezett. De az is lehet, hogy így próbál megbirkózni azzal a tudattal, hogy hány gyerekkel elbánt már itt. Tudja, milyen érzékeny kölyök, s mivel már van a rovásán néhány csúnya testi sértés, bizony kívánhatja az ilyen világ végét.

– Vagy egyiket sem a felsoroltak közül.

– Az elmejáték egy viszonyt fejez ki a gyerek és a számítógép között. Ketten együtt hoznak létre történeteket. Ezek a történetek igazak, olyan értelemben, hogy visszatükröződik bennük a gyerek életének a valósága. Ez minden, amit tudok.

– Én pedig azt tudom, Imbu őrnagy, hogy Peter Wiggin képe nem olyan kép volt, amit csak úgy elővehettünk az itteni, iskolai irattárunkból. Mi őróla semmiféle anyagot – se elektronikust, se másmilyet – nem szereztünk be, amióta Ender ideérkezett. Márpedig ez a kép frissen készült.

– Mindössze másfél év telt el, uram, hát mennyit változhatott ezalatt a fiú?

– Most egész másként viseli a haját. A szája is megváltozott a fogszabályozótól. Kaptam egy újonnan készült képet a Földről, és összehasonlítottam. Az Itteni, hadiskolai számítógép csak úgy juthatott hozzá ahhoz a képhez, ha kikérte egy földi számítógépből. Méghozzá nem is olyanból, ami be van kapcsolva az NF-hez. Az ilyesmihez ugyanis rekvirálási felhatalmazás szükségeltetik. Nem sétálhatunk be csak úgy az észak-karolinai Guilford megyébe, hogy kikapjunk egy képet az Iskolai Irattárból. Van erre valakinek felhatalmazása ebben az iskolában?

– Nem érti, uram. A mi hadiskolai számítógépünk csak egy része az NF hálózatának. Ha nekünk van szükségünk egy képre, igényelnünk kell, de ha az elmejáték programja dönt úgy, hogy kell neki a kép.

– Fogja magát és elveszi.

– Nem minden kérésre. Csak ha a gyerek érdekét szolgálja vele.

– Rendben van, az ő érdekét szolgálja. De miért? A bátyja veszedelmes alak, azért selejtezték ki ebből a programból, mert ő a legrosszabb emberi lény, akire valaha rátettük a kezünket. Miért olyan fontos hát Endernek? Még ennyi Idő után is, miért?

– Őszintén bevallom, uram, nem tudom. És az elmejáték programja úgy van kitalálva, hogy abból sem tudhatjuk meg. Talán még maga a program sem tudja. Itt felderítetlen területen járunk.

– Úgy érti, a számítógép menet közben alakítja a történetet?

– Így is mondhatja.

– Hát, ettől egy kicsit jobban érzem magam. Azt hittem, én vagyok az egyetlen, aki ezt teszi.

Valentine egyedül ünnepelte meg Ender nyolcadik születésnapját új, greensborói házuk fákkal beültetett hátsó udvarában. Egy helyütt elsöpörte a földről a tűleveleket és egyéb leveleket, s egy gallyal belekarcolta a fiú nevét. Aztán ágacskákból és tűlevelekből kicsiny kunyhót készített, és apró tüzet gyújtott. A füst kanyarogva szállt föl a magas fenyők ágai és levelei között. Föl-föl az űrbe, biztatta némán. Föl, egészen a Hadiskoláig.

Levél sohasem jött, és amennyire tudták, hozzá sem érkeztek meg az ő leveleik. Amikor elvitték, apa és anya leültek az asztalhoz, és néhány naponként hosszú leveleket írtak. Nemsokára már csak egyszer írtak hetente, s hogy arra sem jött válasz, havonta egyszer. Már két éve, hogy elment, de levél nem jött, egyáltalán nem jött, és a születésnapjáról sem emlékeztek meg. Meghalt, gondolta a lány keserűen, mert elfelejtettük őt.

De Valentine nem felejtette el. A szüleinek nem hozta tudomására, és legfőképpen Peter előtt nem célzott rá sohasem, mennyit gondol Enderre, milyen gyakran ír neki levelet, noha tudja, hogy sohasem fog választ kapni rájuk. És amikor anya és apa bejelentették, hogy elköltöznek a városból, méghozzá éppen Észak-Karolinába, Valentine tudta, már nem is számítanak rá, hogy az életben még egyszer viszontlátják Endert. Hiszen elhagyják az egyetlen helyet, amit a fiú a lakóhelyüknek ismert. Hogyan találhatná meg őket itt, e fák között, eme örökké változó, súlyos égbolt alatt? Egész életében folyosók mélyén élt, s ha azóta is ott él a Hadiskolában, ott még kevésbé találkozik a szabad természettel. Mit értene meg ebből az egészből?

Valentine tudta, miért költöztek ide. Peter kedvéért. Azért, hogy fák és apró állatok között éljenek, kint a vad természetben, ahogy azt apa és anya elképzelte, s hogy ettől szelídüljön valamicskét az ő különös és félelmetes fiuk. És ez, bizonyos értelemben, be is következett. Peter nyomban feltalálta magát ebben az életformában. Hosszú sétákat tett a szabadban, át az erdőkön, ki a nyílt vidékre – néha egy teljes napra eltűnt, táblagépe mellett csupán egy-két szendviccsel a hátizsákjában és egy kis bicskával a zsebében.

De Valentine tudta. Látta a földbe szúrt, apró mancsainál és lábainál fogva gallyakra fölszegezett, félig nyúzott mókust. Szinte látta, hogyan csalta tőrbe Peter, hogyan cövekelte ki, hogyan vágta gondosan ketté, ügyelve, nehogy fölsértse a hasát, és fejtette le róla a bőrt, szemét a rángatózó, vonagló izmokra szegezve. Mennyi idő kellett a mókusnak, hogy elpusztuljon? És Peter mindvégig ott ült, hátát talán épp annak a fának vetve, amely a mókus fészkét rejtette, és míg a kis állat élete elszivárgott, ő a számítógépével játszadozott.

A lány először elszörnyedt, és kis híján felugrott a vacsorától, látva, milyen jó étvággyal eszik és milyen elevenen társalog Peter. De később átgondolta a dolgot, és rájött, hogy Peter számára ez talán olyan fajta varázslatot jelent, mint neki azok az apró tüzek; áldozat, amellyel úgy-ahogy lecsillapítja a lelkére vadászó sötét istenségeket. Inkább kínozzon mókusokat, mint gyerekeket. Peter mindig fájdalmat vetett, aztán nevelte, táplálta, s ha megérett, mohón behabzsolta – jobb, ha ilyen kicsiny, szapora adagokban veszi magához, mint ha kegyetlenségbe tompulva élné ki magát az iskolás gyerekek kárára.

– Mintagyerek – mondogatták a tanárai. – Lenne csak száz ilyen az iskolában, mint ő! Mindig készül, mindig idejében beadja a dolgozatait. Szeret tanulni.

De Valentine tudta, hogy az egész csak látszat. Igaz ugyan, hogy Peter valóban szeretett tanulni, de soha semmire nem a tanárok tanították őt. Otthon tanult, a könyvtárakból és az adattárakból lehívta mindazt a saját gépére, amire kíváncsi volt, áttanulmányozta őket, eltöprengett rajtuk, és legfőképpen mindent megbeszélt Valentine-nal. Az iskolában pedig úgy tett, mintha izgalomba hozná az aznapra kirótt ostobácska lecke. Nahát! Nem is tudtam, hogy ilyenek a békák belülről, mondta, otthon meg azt vizsgálta, hogy a DNS filotikus összekapcsolódása által hogyan szerveződnek organizmusokká a sejtek. Peter a színlelés nagymestere volt, és minden tanára bedőlt neki.

De jó volt így. Peter többé sohasem verekedett. Sohasem erőszakoskodott. Jól kijött mindenkivel. Ez a Peter új ember volt. Mindenki elhitte. Ez egy új Peter, mondogatta apa és anya, és Valentine sokszor szeretett volna rájuk üvölteni. Ez nem az új Peter! Ez a régi Peter, csak most okosabb! Hogy mennyire? Okosabb, mint te, apa. Okosabb, mint te, anya. Okosabb mindenkinél, akit valaha ismertetek.

Csak nálam nem okosabb.

– Mindig el kell döntenem, megöljelek-e vagy mit csináljak – mondta Peter.

Valentine hátát a fenyőfa törzsének vetette, kicsiny tüzéből maroknyi hamvadó parázs lett.

– Én is szeretlek téged, Peter.

– Olyan könnyű lenne. Mindig égeted ezeket a hülye kis tüzeket. Csak leütnélek, és bedobnálak a tűzbe. Amilyen tűzbuzi vagy.

– Elgondolkoztam azon, hogy kiheréllek, amikor alszol.

– Dehogy gondolkoztál te ezen! Ilyesmikre csak akkor gondolsz, ha veled vagyok. A legjobbat hozom ki belőled. Nem, Valentine, úgy döntöttem, nem öllek meg. Úgy döntöttem, segíteni fogsz nekem.

– Én? – Pár éve Valentine még megrémült volna Peter fenyegetéseitől. De ma már nem félt annyira. Nem mintha kételkedett volna benne, hogy a fiú meg tudná ölni őt. Nem tudott olyan szörnyűségeket kitalálni, amit ne nézett volna ki Peterből. De azt is tudta, hogy Peter nem elmebeteg, legalábbis nem olyan értelemben, hogy ne lett volna ura önmagának. Sokkal inkább tartotta kontroll alatt magát, mint akárki, akit ismert. Kivéve talán saját magát. Peter bármilyen vágyát képes volt elnapolni, ameddig a szükség úgy kívánta; tökéletesen el tudta titkolni az érzelmeit. Valentine tehát tudta, attól nem kell tartania, hogy dühében bántani fogja őt. Ilyet csak akkor tenne, ha több előnnyel járna, mint kockázattal. Erről viszont szó sem volt. És emiatt Valentine bizonyos értelemben tényleg jobban szerette Petert, mint másokat. Mert ő mindig, de mindig értelmes önérdekből tette, amit tett. És így a saját biztonsága megőrzése érdekében csak annyit kellett tennie, hogy ellenőrizze, Peternek több érdeke fűződik az ő életben maradásához, mint ahhoz, hogy halottnak tudja.

– Valentine, a dolgok lassan beérnek. Nyomon követtem az oroszországi csapatmozgásokat.

– Miről beszélsz?

– A világról, Val. Tudsz te Oroszországról? A nagy birodalomról? A Varsói Szerződésről? Eurázsia kormányzóiról Hollandiától Pakisztánig?

– Nem hozzák nyilvánosságra a csapatmozgásaikat, Peter.

– Persze, hogy nem. Ezzel szemben nyilvánosságra hozzák a személy- és teherforgalmi vasúti menetrendjeiket. Na, én ezeket elemeztem a számítógépemmel, és kiderítettem, hogy a meghatározott útvonalakon mikor haladnak végig a titkos csapatszállító szerelvények. Az elmúlt három évre visszamenőleg. Az utóbbi hat hónapban megsokasodtak. Készülődnek a háborúra, a szárazföldi háborúra.

– De hát a Liga? A hangyok? Velük mi van? – Valentine nem tudta, mit akar ezzel az egésszel Peter, de a fiú gyakran kezdeményezett efféle beszélgetéseket, melyekben megvitatták a világban zajló eseményeket. Peter rajta próbálta ki az ötleteit, hogy lássa, mennyit kell még finomítania rajtuk. Eközben a lány is csiszolta a saját gondolkodását.

Rájött, hogy noha ritkán értettek egyet abban, hogy milyennek kellene lennie a világnak, a tekintetben ritkán voltak más véleményen, hogy milyen is valójában. Az idők során mind szakszerűbben szűrték ki a pontos információkat azokból a történetekből, melyeket a kétségbeejtően tudatlan, könnyen átejthető újságírók összehordtak. Peter csak hírhordának nevezte őket.

– A polemarkhosz, ugye, orosz? És ő tudja, mi történik a flottával. Vagy rájöttek, hogy a hangyok végül is nem jelentenek számunkra fenyegetést, vagy nemsokára nagy csatára van kilátásunk. Akár így, akár úgy, a hangy háborúnak nagyjából vége. Már készülődnek a háború utáni időre.

– Ha csapatokat mozgatnak, az csakis a sztratégosz irányításával történhet.

– Mindez belügy, nem lépi át a Varsói Szerződés határait.

Ez zavaró volt. A béke és együttműködés külsőre zavartalannak látszott szinte azóta, hogy elkezdődtek a hangy háborúk. Peter egy alapvető zavart fedezett föl a világ rendjében. Valentine őrizte magában a képet, mint valami tiszta emléket, hogy milyen volt a világ, mielőtt a hangyok békét kényszerítettek volna rá.

– Szóval megint úgy lesz, ahogy azelőtt volt.

– Némi változtatásokkal. A pajzsok gondoskodnak róla, hogy többé senki se vesződjön atomfegyverekkel. Ezentúl egyszerre nem millió, hanem csak ezerszám kell megölnünk egymást – vigyorgott Peter. – Val, ez várható volt. Pillanatnyilag van egy óriási nemzetközi flottánk és hadseregünk, méghozzá amerikai túlsúllyal. Ha a hangy háborúknak vége, ez az erő el fog tűnni, mert az egész a hangyoktól való félelemre épült fel. Egyszer csak körülnézünk, és azt fogjuk látni, hogy az összes régi szövetségnek vége, mind kimúlt, kivéve egyet, a Varsói Szerződést. És akkor majd a dollár fog farkasszemet nézni ötmillió lézerrel. Miénk lesz az aszteroidaövezet, de az övék lesz a Föld, és a Föld nélkül odakint egykettőre szőlő és lágy kenyér nélkül maradunk.

Valentine-t leginkább az nyugtalanította, hogy Peteren az aggodalomnak nyoma sem látszott.

– Peter, miért gondolom én azt, mintha te ebben valami remek lehetőséget látnál Peter Wiggin számára?

– Mindkettőnk számára, Val.

– Peter, te tizenkét éves vagy. Én tíz. Nekik van egy külön szavuk az ilyen korú emberekre, mint mi vagyunk. Gyerekeknek hívnak, és kisegerekként kezelnek bennünket.

– Mi azonban nem úgy gondolkodunk, mint más gyerekek, ugye, Val? És nem úgy beszélünk, mint más gyerekek. És mindenekfölött nem úgy írunk, mint más gyerekek.

– Ahhoz képest, hogy a beszélgetésünk halálos fenyegetésekkel indult, Peter, azt hiszem, eltértünk a tárgytól. – De Valentine érezte, hogy elfogja az izgalom. Írásban ugyanis ő jobb volt, mint Peter. Ezt mindketten tudták. Peter még ki is mondta egyszer, amikor arról beszélt, hogy ő mindig észreveszi, mások mit utálnak a leginkább önmagukban, és ezzel kínozza őket, Val viszont mindig azt látja meg, amit a legjobban szeretnek magukban, és azzal legyezgeti a hiúságukat. Ez a beállítás cinikus volt, de igaz. Valentine meg tudott nyerni másokat a maga nézőpontjának, rá tudta venni őket, hogy akarják azt, amit szerinte akarniuk kell. Peter ezzel szemben csak félelmet tudott kelteni bennük az iránt, amitől szerinte félniük kellett. Amikor először hívta föl erre Valentine figyelmét, a lány megharagudott. Ő abban akart hinni, hogy azért tudja meggyőzni az embereket, mert igaza van, nem pedig azért, mert okos. De hiába hajtogatta magának, hogy ő soha nem akarta kihasználni az embereket, ahogy Peter tette, mégiscsak élvezte, hogy a maga módján képes másokat befolyásolni. És nemcsak abban, hogy mit tegyenek. Valami módon azt is tudta irányítani, hogy mit akarjanak tenni. Szégyellte, hogy örömét leli ebben a hatalmában, és néha mégis rajtakapta magát, hogy használja. Tanároknál, hogy azt tegyék, amit ő akar. És persze a többi diák. Anyánál és apánál, hogy úgy lássák a dolgokat, ahogy ő. Néha még Petert is meg tudta győzni. Ez volt mind közül a legriasztóbb – hogy annyira meg tudta őt érteni, annyira együtt tudott vele érezni, hogy szinte belülről látta. Több volt benne Peterből, mintsem be merte volna vallani, bár néha összeszedte a bátorságát, és elgondolkodott rajta. Mialatt Peter beszélt, ő ezt gondolta: te hatalomról álmodsz, Peter, de a magam módján nekem nagyobb hatalmam van, mint neked.

– Tanulmányoztam a történelmet – mondta Peter. – Egyet-mást kezdek felismerni az emberi viselkedés rendszeréből. Vannak időszakok, amikor a világ újrarendezi önmagát, és ilyen időszakokban a helyesen megválasztott szavak képesek megváltoztatni a világot. Gondolj arra, hogy mit csinált Periklész Athénban, és Démoszthenész...

– Igen, sikerült kétszer is tönkretenniük Athént.

– Periklésznek igen, de Démoszthenésznek igaza volt Philipposszal szemben...

– Vagy provokálta őt...

– Látod? Rendszerint ezt teszik a történészek, ha kell, összekevernek okot és okozatot, mert bizonyos korszakokban a világ cseppfolyóssá válik, és ilyenkor nagyot lendít rajta a megfelelő hang a megfelelő helyen. Thomas Paine és Ben Franklin például. Bismarck. Lenin.

– Nem egészen hasonló esetek, Peter. – Most csak szokásból ellenkezett vele; látta, merrefelé irányul a gondolatmenete, és ő is úgy gondolta, hogy ez bizony lehetséges.

– Tőled aztán nem is vártam, hogy megértsd. Te még most is azt hiszed, hogy a tanároktól érdemes bármit is megtanulni.

Többet értek, mint gondolnád, Peter.

– Szóval te Bismarcknak képzeled magad?

– Olyannak képzelem magam, mint aki tudja, hogyan kell eszméket elültetni a közvéleményben. Veled még nem fordult elő, Val, hogy kigondoltál valami frázist, valami bölcsességet, ki is mondtad, aztán két hét vagy egy hónap múlva egy felnőtt szájából hallottad vissza, aki egy másik felnőttnek mondta, s közben mindkettő idegen volt? Vagy videón láttad viszont, vagy az egyik hálózaton ütötte meg a füledet?

– Én ilyenkor mindig azt hittem, hogy egy korábban hallott dologról képzeltem azt, hogy én találtam ki.

– Tévedtél. A világon, kishúgom, talán csak két- vagy háromezer olyan okos ember van, mint mi. A legtöbbjük dolgozik valahol, hogy megéljen. Tanítanak a szerencsétlenek vagy kutatómunkát végeznek. Csak elvétve akad közöttük olyan, aki valódi hatalmi helyzetben van.

– Gondolom, mi vagyunk azok a szerencsés kevesek.

– Vicces, mint a féllábú nyúl, Val.

– Amilyenből nyilván több is akad ezekben az erdőkben.

– És körbe-körbe ugrándoznak.

Valentine nevetett ezen a hátborzongató képen, és gyűlölte magát, amiért mulatságosnak találja.

– Val, mi ki tudjuk mondani azokat a szavakat, amelyeket két hét múlva mindenki hangoztat majd. Meg tudjuk csinálni. Nem kell kivárnunk, míg felnövünk és szépen elhelyezkedünk valami foglalkozásban.

– Tizenkét éves vagy, Peter!

– De nem a neten. Ott annak mondom magam, aminek akarom, ahogy te is.

– A neten minket nyilván diákokként azonosítanak, és az igazi vitákba be sem szállhatunk, legföljebb hallgatóságként, ami azt jelenti, hogy mondani végképp nem mondhatunk semmit.

– Van egy tervem.

– Mint mindig. – A lány úgy tett, mintha nem érdekelné, de közben feszülten figyelt.

– Teljes jogú felnőttként kerülhetünk fel a netre, olyan néven, amilyet csak akarunk, ha apa megosztja velünk az ő kódját.

– És miért tenné? Diákként nekünk is van hozzáférésünk. Mit mondasz neki? Felnőtt kódra van szükségem, mert át akarom venni a hatalmat a világ felett?

– Nem, Val. Én nem mondok neki semmit. Majd te. Elmondod neki, mennyire aggódsz miattam, amiért ilyen keményen dolgozom az iskolában, hogy jó eredményt érjek el. Te viszont tudod, hogy meg fogok tébolyodni, mert sohasem beszélgethetek értelmes emberekkel, mindenki leereszkedően beszél hozzám, mert fiatal vagyok, és így sohasem beszélgethetek velem egyenrangúval. Te be tudod bizonyítani, hogy ez a feszültség máris kikezdte az idegeimet.

Valentine-nak eszébe jutott a mókus az erdőben, és megértette, hogy még ez a lebukás is része volt Peter tervének. Vagy legalábbis beleillesztette, ha már a lebukás megtörtént.

– Egyszóval ráveszed, hogy engedje meg, hogy használhassuk az ő kódját. Hogy a valódi személyazonosságunkat eltitkolva regisztrálhassunk, és így az emberek megadhassák nekünk azt a tiszteletet, amit megérdemlünk.

Ha Valentine az eszmék terén jelentett is kihívást Peternek, ilyen dolgokban, mint ez, soha. Nem tudta azt mondani, hogy ugyan miből gondolod, hogy tiszteletet érdemelsz?

Régebben olvasott Adolf Hitlerről. Kíváncsi lett volna, ő milyen lehetett tizenkét éves korában. Nem ész dolgában, nem ilyen értelemben hasonlította Peterhez, hanem talán abban, ahogy a tiszteletet sóvárogta. És hogy mit jelentett volna az a világnak, ha gyerekkorában elkapja egy cséplőgép vagy eltiporja egy ló?

– Val – mondta Peter –, tudom, mit gondolsz rólam. Szerinted én nem vagyok rendes ember.

Valentine megdobta egy tűlevéllel.

– Nyilat röpítek a szívedbe.

– Régóta terveztem már, hogy beszélek veled. De visszatartott a félelem.

A lány a szájába vett egy másik tűlevelet, s a fiúra fújta. Majdnem egyenes vonalban esett le a földre.

– Újabb elhibázott lövés. – Vajon Peter miért tettette magát gyengének?

– Féltem, hogy nem hiszel nekem, Val. Nem hiszed el, hogy meg tudom csinálni.

– Elhiszem, Peter, hogy bármit meg tudsz csinálni, s talán meg is fogod csinálni.

– De még jobban féltem attól, hogy hiszel nekem, és megpróbálsz megakadályozni.

– Ugyan, Peter, elég, ha újra megfenyegetsz, hogy megölsz. – Hát tényleg azt hitte, hogy ezzel a „látod, milyen kedves, szerény kisfiú vagyok?” viselkedéssel el tudja őt altatni?

– Beteg humorom van, ne haragudj! Tudod, hogy csak ugrattalak! Szükségem van a segítségedre!

– Te pontosan az vagy, amire a világnak szüksége van. Egy tizenkét évesre, aki majd megoldja minden problémánkat.

– Nem tehetek róla, hogy most tizenkét éves vagyok. És arról sem tehetek, hogy épp most adódik a lehetőség. Most jött el az idő, amikor alakíthatom az eseményeket. A cseppfolyós állapotban lévő világban mindig demokrácia van, s ilyenkor az győz, aki a legszebben beszél. Mindenki azt hiszi, Hitler a katonái révén jutott hatalomra, mert ők olyan készséggel gyilkoltak, és ez részben igaz is, mert az igazi világban a hatalom mindig a haláltól és a szégyentől való félelemre épít. Őt elsősorban mégis szavak juttatták hatalomra, az, hogy a megfelelő szavakat mondta a megfelelő időben.

– Épp hozzá hasonlítottalak gondolatban.

– Én nem utálom a zsidókat, Val. Nem akarok elpusztítani senkit. És háborút sem akarok. Azt akarom, hogy összetartson a világ. Olyan rossz ez? Nem akarom, hogy visszatérjünk a régi módszerekhez. Olvastál a világháborúkról?

– Igen.

– Megint visszajuthatunk oda. Vagy jöhet még rosszabb is. Egyszer csak arra ébredhetünk, hogy bezárult körülöttünk a Varsói Szerződés. No lám, milyen vidám gondolat!

– Peter, mi gyerekek vagyunk, nem tudod felfogni? Iskolába járunk, növünk, növögetünk... – De miközben ellenállt, Valentine akarta, hogy a fiú meggyőzze.

Peter azonban nem tudta, hogy már győzött.

– Ha elhinném, ha elfogadnám, akkor tétlenül üldögélve kellene végignéznem, hogyan múlik el egyik lehetőség a másik után, és mire elérném a megfelelő életkort, már túl késő lenne. Hallgass meg, Val! Tudom, mit érzel irántam, hogy kezdettől fogva mi volt a véleményed rólam. Elvetemült, komisz testvér voltam. Kegyetlen voltam hozzád, s amíg nem vitték el, még kegyetlenebb voltam Enderhez. De nem gyűlöltelek benneteket! Szerettelek mindkettőtöket, csak nekem az kellett... az, hogy én irányíthassak, érted? Számomra ez a legfontosabb, igazán ebben vagyok tehetséges, látom, hol vannak a gyenge pontok, tudom, hogy kell hozzájuk nyúlni, felhasználni őket, nem is kell próbálkoznom, tudom és kész. Ha üzletember lennék és valami nagy céget vezetnék, addig küszködnék, mesterkednék, míg föl nem kerülnék mindennek a csúcsára – és mim lenne akkor? Semmim. Én vezetni fogok, Val, irányítani valamit – de annak olyasminek kell lennie, amit érdemes irányítani. Én olyan teljesítményt akarok véghezvinni, ami megéri a fáradságot. Világraszóló Pax Americanát. Olyat, hogy ha jön valaki más, miután megvertük a hangyokat, ha jön valaki, hogy megsemmisítsen bennünket, azt lássa, hogy már belaktunk ezernyi világot, békében élünk önmagunkkal, és minket már nem lehet elpusztítani. Érted? Meg akarom menteni az emberiséget az önpusztítástól.

A lány még sohasem hallotta ilyen komolyan beszélni a fiút. A hangjában most nyoma sem volt gúnyolódásnak vagy hazugságnak. Nagyot fejfödött e téren. Vagy az is lehet, hogy végül rátapintott az igazságra.

– Ezek szerint egy tizenkét éves fiú és a kishúga fogják megmenteni a világot?

– Hány éves volt Nagy Sándor? Nem máról holnapra fogom megcsinálni. Most fogom még csak elkezdeni. Ha segítesz.

– Nem hiszem, hogy az is a terv része, amit azokkal a mókusokkal műveltél. Szerintem azért csináltad, mert élvezted.

Peter hirtelen a tenyerébe temette az arcát, és sírni kezdett. Val arra gondolt, hogy csak megjátssza, de aztán elgondolkodott. Mert ugye az is elképzelhető volt, hogy a fiú szereti őt, s most, hogy ilyen rémítő lehetőség nyílt meg előtte, még arra is hajlandó, hogy leleplezze előtte a gyengeségét, csak hogy elnyerje a szeretetét. Manipulál engem, gondolta a lány, de ez nem jelenti azt, hogy nem őszinte. Nedves volt az arca, amikor elvette a kezét, és a szeme ki volt vörösödve.

– Tudom – mondta. – Ez az, amitől a legjobban féltem. Hogy tényleg szörnyeteg vagyok. Nem akarok gyilkos lenni, de egyszerűen nem tudom megállni.

A lány előtt még sohasem mutatta magát ilyen gyámoltalannak. Hogy te milyen okos vagy, Peter! Megőrizted a gyengeségedet, hogy most arra használhasd fel, hogy engem megindíts. És valóban meghatódott. Mert ha csak részben is igaz volt, akkor Peter nem volt szörnyeteg, és így ő is kielégíthette a Peteréhez hasonló hatalomimádatát, s közben nem kellett attól félnie, hogy maga is szörnyeteggé válik. Tudta, hogy Peter most is számítóan viselkedik, de hitte, hogy ezzel együtt is az igazat mondja. Sok-sok réteg alatt rejtőzött benne ez a bizalom, de a fiú addig szondázta, míg végül rátalált.

– Val, ha nem segítesz, nem tudom, mi lesz belőlem. De ha itt vagy, ha mindenben a partnerem leszel, akkor visszatarthatsz attól, hogy olyanná váljak – tudod. Olyanná, mint a gonoszok.

A lány bólintott. Csak színleled, hogy megosztod velem a hatalmat, gondolta, de igazából, ha nem is tudsz róla, nekem van fölötted hatalmam.

– Megteszem. Segítek neked.

Mihelyt apa megosztotta velük a kódját, kezdtek kimerészkedni az ismeretlen vizekre. Azoktól a hálózatoktól, melyek megkövetelték az igazi név használatát, távol maradtak. Nekik ez nem okozott gondot, mert igazi név csak a pénzszerzéshez kellett; ők viszont nem pénzt akartak, hanem tiszteletet, s azt meg tudták szerezni. A megfelelő hálózatokon, hamis névvel, bárkik lehettek. Öregemberek, középkorú asszonyok, bárki – csak arra kellett vigyázniuk, hogy úgy is írjanak. Mást nem láttak belőlük, csak a szövegeiket, az eszméiket. A neten minden polgár egyenlőként kezdte.

Eleinte rögtönzött neveket használtak, s nem azokat, amelyekből Peter híres és befolyásos személyiségeket akart teremteni. Persze a nagy nemzeti és nemzetközi politikai fórumokon való részvételre nem hívták meg őket – amíg meghívást nem kaptak, vagy a résztvevők közé nem választották őket, addig csak hallgatóság lehettek. De már ott voltak és figyeltek, elolvastak néhány nagy név által jegyzett értekezést, tanúi voltak azoknak a vitáknak, melyek ott folytak a saját táblagépük képernyőjén.

És azokon a kisebb tanácskozásokon, melyeken közönséges halandók tettek észrevételeket a nagyszabású viták kapcsán, itt-ott már nekik is voltak megjegyzéseik. Peter először erősködött, hogy a szövegeik legyenek bőszítő hatásúak.

– Nem tudhatjuk meg, milyen hatást gyakorol az írói stílusunk, ha nem kapunk válaszokat – márpedig ha szelídek vagyunk, senki sem fog válaszolni.

Nem voltak szelídek, és az emberek reagáltak rájuk. A nyilvános hálózatokon küldött válaszok olyanok voltak, mint az ecet, azokat meg, amiket közvetlenül nekik címeztek, mintha méreggel itatták volna át. De megtudták, mit tartanak írásaikban gyerekesnek, éretlennek. És egyre jobbak lettek. Amikor Peter elégedetten megállapította, hogy már tudnak felnőtt módjára írni, megölte régi személyazonosságukat, és azon kezdett dolgozni, hogy most már valóban felhívja magukra a figyelmet.

– Azt a látszatot kell keltenünk, mintha teljesen független személyiségek volnánk. Más-más időpontban más-más témákról fogunk írni. Sohasem hivatkozunk egymásra. Te elsősorban a nyugati partvidéki hálózatokon működsz majd, én meg leginkább a délin. Természetesen helyi ügyekben. És most csináld meg a házi feladatodat!

Ki-ki megcsinálta a maga házi feladatát. Apa és anya néha aggódott, hogy Peter és Valentine folyton együtt vannak, hónuk alatt az elmaradhatatlan táblagéppel. De nem szólhattak egy szót sem, a jegyeik jók voltak, és Valentine olyan hihetetlenül jó hatással volt Peterre. Elérte, hogy Peter magatartása minden téren megváltozzon. Jó időben együtt üldögéltek kint az erdőben, ha pedig esett, akkor kisvendéglőkben és fedett parkokban fogalmazták politikai fejtegetéseiket. Peter gondosan megtervezte mindkettőjük személyiségét, oly módon, hogy egyik se vallja valamennyi eszméjét; és volt még néhány tartalék személyazonosságuk, hogy egy harmadik pártvéleményt is megfogalmazhassanak.

– Hadd találjanak mindketten követőkre! – mondta Peter.

– Akkor írd meg magad! – kiáltotta egyszer végső elkeseredésében Val, mert újra meg újra át kellett írnia a szöveget, de Peternek sehogy sem tetszett.

– Nem tehetem! – válaszolta a fiú. – Nem hangozhatnak ugyanúgy! Soha! Ne felejtsd el, egy napon olyan híresek leszünk, hogy valaki nekilát majd, hogy elemezze az írásainkat!

Mindannyiszor ki kell derülnie, hogy két különböző személy vagyunk!

A lány tehát írta tovább. A neten leginkább Démoszthenészként szerepelt, Peter választotta neki a nevet. Magát Locke-nak hívta. Nem is volt vitás, hogy álnevekről van szó, ám ez is beletartozott a tervbe.

– Ha van egy kis szerencsénk, majd elkezdik találgatni, kik vagyunk.

– Ha elég híresek leszünk, a kormány simán feltörheti a kódot, és megtudhatja, kik vagyunk valójában.

– Addigra már olyan védettek leszünk, hogy sokat nem árthatnak nekünk. Az emberek majd megdöbbennek azon, hogy Démoszthenész és Locke mögött két gyerek rejtőzik, de akkor már csak szokásból is hallgatni fognak bennünket.

Kezdtek a saját személyiségükhöz illő vitákat kidolgozni. Valentine-nak kellett megfogalmaznia egy kezdő állítást, amelyre egy ad hoc név alatt Peternek kellett válaszolnia. Kívánatos volt, hogy a válasz intelligens legyen, a vita pedig eleven, tele okos szúrásokkal, jó politikai retorikával előadva. Valentine szellemes alliterációi révén mondatai könnyen megjegyezhetőek voltak. A következő lépés az volt, hogy kellő időbeli eltéréssel, azt a látszatot keltve, hogy ott, a helyszínen születnek, bedobják a vitát a hálózatba. Előfordult, hogy mások is tettek egy-egy megjegyzést, de Peter és Val ezeket rendszerint figyelmen kívül hagyta, vagy épp csak az elhangzottakhoz némileg igazodva változtattak valamit saját megjegyzéseiken.

Peter gondosan vezette legemlékezetesebb mondásaik listáját, majd időről időre utánanézett, nem bukkannak-e fel másutt is e frázisok. Ha nem is mindegyik, de legtöbbjük megismétlődött valahol, olykor még a tekintélyesebb hálózatok legfőbb vitáiban is.

– Olvasnak bennünket – jegyezte meg. – Már terjednek az eszméink.

– Vagy ha más nem, a szólamaink.

– Épp ez a mérce. Van már valamennyi befolyásunk. Még név szerint nem idéznek bennünket, de olyasmiken vitatkoznak, amiket mi dobtunk be a köztudatba. Segítünk a napirend összeállításában. Legalábbis afelé tartunk.

– Próbáljunk meg bekapcsolódni a legfontosabb vitákba?

– Ne. Megvárjuk, míg ők kérnek fel rá minket.

Csak hét hónapja csinálták még, amikor az egyik nyugati partvidéki hálózat üzent Démoszthenésznek. Heti rovatot ajánlottak neki egy jól menő hírportálon.

– Nem vállalok egy heti rovatot – tiltakozott Valentine. – Még a havi ciklusom sincs meg.

– A kettő nem függ össze – felelte Peter.

– Nálam igen. Én még gyerek vagyok.

– Mondj nekik igent, azzal, hogy nem szeretnéd fölfedni a valódi személyazonosságodat, s ezért hálózati időben kéred a honoráriumodat. És adjanak egy új belépési kódot, olyat, ami a társaság tagjait illeti meg.

– Így ha a kormány le akar nyomozni...

– Csak egy olyasvalakit talál, aki a Hálózati Hívón keresztül tud bejelentkezni. Apa kódjáról szó sem fog esni. Én csak azt nem értem, hogy miért volt nekik fontosabb Démoszthenészt megszerezni, mint Locke-ot.

– A tehetség rögtön megmutatkozik.

Játéknak szórakoztató volt. De Valentine nem értett egyet bizonyos állásfoglalásokkal, amelyeket Peter erőltetett rá Démoszthenészre. Démoszthenész szép lassan egy paranoiás Varsó-ellenes íróvá nőtte ki magát. A lányt ez azért zavarta, mert Peter volt az egyetlen, aki tudta, hogyan kell félelmet ébreszteni az írásaival – neki minduntalan tőle kellett ötletet merítenie ahhoz, hogy ő is megtegye ugyanezt. Közben a fiú Locke-ja alkalmazkodott a lány visszafogott, empátiával teli stratégiájához. Ennek bizonyos szempontból volt értelme. Démoszthenész-szövegek írására késztetni Valt azt jelentette, hogy benne is volt némi empátia, ahogy Locke-ként rá is tudott játszani mások félelmeire. A legfontosabb hatás mégis az volt, hogy Val továbbra is eltéphetetlenül Peterhez volt kötve. Nem fordulhatott elő, hogy gondol egyet, és a saját céljaira veszi igénybe Démoszthenészt. Nem tudta volna, hogyan kell használnia. A dolog ugyanakkor oda-vissza működött. Peter sem tudta Val nélkül megírni Locke szövegeit. Vagy igen?

– Azt hittem, az az elképzelésed, hogy egyesíted a világot. Ha ezt úgy írom meg, ahogy szerinted meg kell írnom, Peter, akkor a Varsói Szerződés feloszlatása céljából háborúra szólítok fel.

– Nem háborúra, csak a hálózatok megnyitására és lehallgatási tilalomra. Az információk szabad áramlására. A Liga határozatainak végrehajtására, az istenért!

Valentine ösztönösen Démoszthenész hangján szólalt meg, még ha nyilván nem Démoszthenész véleményét mondta is.

– Köztudott, hogy a Varsói Szerződésre kezdettől fogva úgy kellett tekinteni, mint egyetlen entitásra, amelyre azok a szabályok érvényesek. A nemzetközi szabad mozgás továbbra is nyitott – de a Varsói Szerződés nemzetei között ezek belső ügyekként tartatnak nyilván. Pontosan ezért engedték meg készségesen, hogy a Ligában amerikai hegemónia alakuljon ki.

– Te Locke szerepét vitatod, Val! Bízzál bennem! Követelned kell a Varsói Szerződéstől, hogy mondjon le a hivatalos státuszról! Egy sor embert ténylegesen magadra kell haragítanod! Aztán később, ha már kezded fölismerni, hogy a kompromisszumra szükség van...

– Akkor már nem fognak rám hallgatni, hanem megindítják a háborút.

– Bízzál bennem, Val! Tudom, mit csinálok!

– Honnan tudod? Semmivel sem vagy okosabb nálam, és te se csináltad ezt még soha.

– Én tizenhárom éves vagyok, te pedig tíz.

– Majdnem tizenegy.

– És én tudom, hogy működnek az ilyen dolgok.

– Jól van, úgy csinálom, ahogy te mondod. De az ilyen szabadság vagy halál dolgok közül egyre sem leszek kapható.

– Leszel bizony arra is.

– És egy napon, amikor majd elkapnak bennünket és megkérdezik, a húgod miért uszított háborúra, fogadok, azt feleled nekik, te tanácsoltad, hogy ezt tegyem.

– Biztos vagy benne, kis hölgy, hogy nem menstruálsz?

– Gyűlöllek, Peter Wiggin!

Valentine-t mindennél jobban idegesítette, amikor a cikke egyszerre több helyi újságban is megjelent, és apa is elolvasta, sőt idézett is belőle az asztalnál.

– Végre egy értelmes ember – állapította meg, majd azok közül a részek közül idézett valamit, amiket Valentine a legjobban utált saját írásából. – Az rendben van, hogy együttműködünk ezekkel az uralomra törő oroszokkal, amíg odakint vannak a hangyok, csak kár, hogy miután győzünk, a civilizált világ fele lényegében rabszolgasorba fog süllyedni, nem gondolod?

– Szerintem túlságosan komolyan veszed ezt az egészet – felelte anya.

– Szeretem ezt a Démoszthenészt. Tetszik, ahogy gondolkodik. Meglep, hogy nem találkozni vele a fő hálózatokon – kerestem a nemzetközi kapcsolatokat taglaló vitákban, és képzeld, soha egyikben sem vett még részt.

Valentine-nak elment az étvágya, fel is állt az asztaltól. Kisvártatva Peter is követte.

– Látom, nem szeretsz apának hazudni – mondta. – Akkor hát mi legyen? Tulajdonképpen nem hazudsz neki. Meg se fordul a fejében, hogy valójában te vagy Démoszthenész, és Démoszthenész nem olyan dolgokat mond, amelyeket te igazán elhiszel. Így aztán kioltják egymást, együttesen nullát tesznek ki.

– Épp az ilyen okfejtések teszik Locke-ot olyan seggfejjé! – A lányt azonban nem az zavarta igazából, hogy hazudik apának, inkább maga az a tény, hogy apa valóban egyetértett Démoszthenésszel; holott a lány azt hitte, csak a bolondok fognak igazat adni neki.

Néhány nap múlva felkérték Locke-ot, írjon egy cikket a New England hírhálózat számára, s abban fejtsen ki Démoszthenésszel ellenkező véleményt.

– Nem rossz két gyerek esetében, akik között legföljebb nyolc fanszőrnyi a különbség – jegyezte meg Peter.

– Hosszú az út egy újságcikk megírása és a világ kormányzása között – figyelmeztette Valentine. – Olyan hosszú, hogy még soha senki nem tette meg.

– De bizony megtették. Legalábbis az erkölcsi megfelelőjét. Az első cikkemben aljas dolgokat fogok állítani Démoszthenészről.

– Nos, Démoszthenész észre sem fogja venni, hogy Locke létezik egyáltalán.

– Egyelőre.

Most, hogy a cikkírásból származó jövedelem teljes mértékben az azonossági kártyájukon volt számon tartva, apa kártyáját csak alkalmi személyazonosságokra vették igénybe. Anyának feltűnt, hogy túl sok időt töltenek a neten.

– A túlzásba vitt munka megárt – figyelmeztette Petert.

Peter elengedte egy kicsit a kezét, hadd remegjen, és azt felelte:

– Ha úgy gondolod, hogy abba kéne hagynom, azt hiszem, most képes lennék rá, hogy féken tartsam a dolgokat, de igazán.

– Nem, nem! – tiltakozott anya. – Nem azt akarom, hogy hagyd abba. Csak légy óvatos, ennyi az egész.

– Óvatos vagyok, anya!

Semmi sem lett más, semmi sem változott egy év alatt. Ender biztosan tudta ezt, s az egész mégis mintha megkeseredett volna. Továbbra is ő állt a ranglista élén, s már senki sem vonta kétségbe, hogy méltán. Kilencéves korára szakaszvezető volt a Petra Arkanian parancsnok vezette Főnix Hadtestben. Folytatta az esti kiképző gyakorlatok levezetését, immár egy parancsnokok által kijelölt elit csapattal – de minden Fióka is részt vehetett benne, ha akart. Már Alai is szakaszvezető volt egy másik hadtestben, és megmaradtak jó barátoknak; Shen ugyan nem volt vezető, ám ez nem jelentett akadályt. Dink Meeker végül elfogadta a parancsnokságot, és felváltotta Nagyorrú Rose-t a Patkány Hadtest élén. Minden jól megy, nagyon jól, jobbat nem is remélhettem volna...

Akkor miért gyűlölöm az életemet?

Végigment a gyakorlatok és játékok fokozatain. Szívesen tanította a szakaszában lévő fiúkat, és ők hűségesen követték az utasításait. Mindenki tisztelettel és hódolattal közeledett feléje az esti gyakorlatokon. Eljöttek a parancsnokok, hogy végignézzék, mit csinál. Katonák járultak az ebédlőben az asztalához, kérve, hogy leülhessenek hozzá. Még a tanárok is becsülték. Annyi, de annyi tiszteletet kapott, hogy a legszívesebben üvöltött volna tőle.

Figyelte hadtestében a kicsiket, a Fióka-csapatukból frissen kikerülteket, hogyan játszanak, hogyan figurázzák ki a vezetőiket, amikor azt hiszik, nem látja őket senki. Figyelte a Hadiskolában egymást már évek óta ismerő, régi barátok közti bajtársias viszonyt, azt, ahogy vígan, nevetve elevenítik fel a régi csatákat, az egykor végzett katonákról, parancsnokokról őrzött emlékeiket.

Az ő régi barátai azonban nem nevetgéltek és nem idézgettek emlékeket. Csak dolgoztak. A hírek és izgalmak mind a játék körül forogtak, azon túl nem volt semmi. Aznap este mégis történt valami gyakorlatozás közben. Ender és Alai épp a nyílt űri manőverek árnyalatnyi különbségeiről beszélgettek, amikor odajött Shen, néhány percig csendben hallgatta őket, majd váratlanul megragadta Alai vállát, és azt kiáltozta – Nova! Nova! Nova! – Akiből kipukkadt a nevetés, Ender pedig percekig hallgatta őket, amint felidézték egy régebbi csata emlékét, melynek során a valóságos nyílt téri manőverezésben ki kellett térniük az idősebb fiúk elől, és...

Hirtelen eszükbe jutott, hogy Ender is ott van. – Bocsáss meg, Ender! – mondta Shen.

Bocsáss meg? Miért? Mert barátok?

– Én is ott voltam, ami azt illeti – mondta.

És akkor újra bocsánatot kértek. Vissza a munkához. Vissza a tisztelethez. És Ender rádöbbent, hogy eszükbe sem jutott, hogy a nevetésükbe, a barátságukba ő is beletartozik. De hát hogyan is gondolhatták volna, hogy én is ott voltam? Nevettem velük? Belekapcsolódtam a beszélgetésükbe? Csak álltam ott és figyeltem, mint egy tanár.

És így is gondolnak rám. Tanár. Legendás katona. Nem közülük való. Az ilyet az ember nem öleli át, és nem súg szalemet a fülébe. Az egész addig tartott csak, amíg Ender áldozatnak tűnt. Amíg sebezhetőnek látszott. De most már mester, tehát teljesen és tökéletesen magára maradt.

Sajnáld magad, Ender! Végighevert az ágyán, és beütötte a szavakat a számítógépbe: SZEGÉNY ENDER. Aztán kinevette magát, és kitörölte a szavakat. Az iskolában nem egy fiú vagy lány cserélne boldogan helyet velem.

A képernyőre hívta a fantáziajátékot. Most is, mint már oly sokszor, átment a falun, amelyet a törpék építettek az Óriás testéből készült domb belsejében. Könnyen emeltek szilárd falakat, hisz a bordák már amúgy is megfelelően görbültek, s a hely is épp elég volt közöttük az ablakok számára. Így osztották különálló lakásokra a tetemet, melyek az Óriás gerincén végighaladó útra nyíltak. A nyilvános amfiteátrumot a medenceüregben mélyítették ki, s a közösség pónijait az Óriás lába között legeltették. Ender igazából nem nagyon tudta, mit csinálnak a törpék, amikor munkához látnak, de mivel hagyták, hadd vonuljon át békében a falun, viszonzásul ő se bántotta őket.

A gyakorlótér alappontjáról átugrott a medencecsontra, és átvágott a legelőn. A pónik visszarettentek tőle, ő azonban nem ment utánuk. Ender ekkor már nem értette a játék működését. Régen, még mielőtt eljutott volna a Világ Végére, minden harc volt, megoldandó rejtvény – semmisítsd meg az ellenséget, mielőtt ő pusztít el téged, vagy találd ki, hogyan juthatsz túl az akadályon. De most nem támadott senki, nem volt háború, és bárhová ment, sehol nem találkozott semmiféle akadállyal.

Kivéve persze a világvégi kastélyban lévő szobát. Már csak az az egy veszélyes hely maradt. És akármennyit esküdözött is, hogy nem teszi, mégis mindig visszament oda, mindig megölte a kígyót, mindig belenézett a bátyja arcába, és utána, akármit csinált is, mindig meghalt.

Nem volt ez másként most sem. Megpróbálta az asztalon fekvő késsel lekaparni a maltert, hogy kihúzhasson egy követ a falból. De mihelyt rést ütött a malteron, víz zúdult ki rajta, s Ender végignézte, amint alakja, elveszítve maga fölött az uralmat, vadul küzd életéért, a fulladás ellen. Szobájában eltűntek az ablakok, a víz megemelkedett, s ő belefulladt a vízbe. A tükörből pedig mindvégig Peter Wiggin arca figyelte őt.

Csapdába kerültem itt, gondolta Ender, a Világ Végén, ahonnan nincs kiút, csapdába estem. És most már tudta, miféle keserű ízt érez minden siker ellenére, amit a Hadiskolában elért. A reménytelenség íze volt.

Amikor Valentine megérkezett, az iskola ajtajában egyenruhás emberek álltak. Nem úgy, mint az őrök, nem is álltak, inkább őgyelegtek, mintha arra várnának, hogy odabent valaki végezzen. A Nemzetközi Flotta tengerészeinek egyenruhája volt rajtuk, az, amit a videókon látott véres csatákból mindenki ismert. Ettől egyfajta regényes légkör töltötte be aznap az iskolát, s a gyerekek óriási izgalomban voltak.

Nem úgy Valentine. Neki a dolog egyrészt Endert juttatta az eszébe, másrészt félelmet ébresztett benne. Valakit nemrégiben dühödt megjegyzésekre ingereltek Démoszthenész összegyűjtött írásai. A kommentárt, s következésképpen az ő munkásságát is, a nemzetközi kapcsolatok hálózatának nyílt konferenciáján vitatták meg, ahol a korszak legtekintélyesebb emberei közül néhányan támadták, mások viszont a védelmükbe vették Démoszthenészt. A lányt a leginkább egy angol megjegyzése nyugtalanította: „Akár tetszik Démoszthenésznek, akár nem, örökké nem maradhat inkognitóban. Túl sok okos embert haragított magára, és túl sok bolondot bűvölt el, semhogy sokáig rejtőzhetne e felettébb találó álnév mögött. Vagy maga leplezi le magát, hogy elvállalja a hülyeség általa felvonultatott erőinek a vezetését, vagy az ellenségei teszik meg ugyanezt, hogy jobban megértsék a kórt, amely ilyen romlott és torz elme kialakulásához vezetett...”

Peter el volt ragadtatva, de hát ez várható is volt tőle. Valentine félt, hogy Démoszthenész gonosz lénye épp elég hatalmasságot bosszantott fel ahhoz, hogy most már valóban kinyomozzák, ki is ő. Még ha az amerikai kormányt akadályozta is ebben az alkotmány, a Nemzetközi Flotta nyugodtan megtehette. És íme, sehol másutt, épp a Western Guilford Középiskola előtt kell gyülekeznie NF-csapatoknak. Mintha bizony az volna a szokás, hogy itt szedik össze a sorköteles tengerészeket.

Ezért aztán nem érte meglepetésként, hogy mihelyt bejelentkezett, egy üzenet jelent meg a táblagépén.

KÉREM, LÉPJEN KI ÉS MENJEN AZONNAL

DR. LINEBERRY IRODÁJÁBA!

Valentine idegesen várakozott az igazgatói iroda előtt, míg végre Lineberry doktor kinyitotta az ajtót, és intett, hogy lépjen be. Látva, hogy a szoba egyetlen kényelmes székében egy NF ezredesi egyenruhát viselő, pocakos férfi ül, az utolsó kétsége is elszállt.

– Te vagy hát Valentine Wiggin – szólalt meg a férfi.

– Igen – suttogta a lány.

– Én Graff ezredes vagyok. Már találkoztunk.

Mikor? Mikor volt neki bármiféle dolga az NF-fel?

– Azért jöttem, hogy néhány szót válthassunk bizalmasan a testvéredről.

Tehát nemcsak rólam van szó, gondolta a lány. Tudnak Peterről. Vagy ez most valami új? Csinált valami hülyeséget? Azt hittem, már nem csinál hülyeségeket.

– Valentine, olyan ijedtnek látszol. Nincs rá okod. Ülj le, kérlek! Megnyugtathatlak, a testvéred jól van. Felülmúlta minden várakozásunkat.

Valentine óriási megkönnyebbüléssel jött rá, hogy Ender miatt jöttek. Ender. Nincs itt szó semmiféle büntetésről, ellenben a kis Enderről van szó, róla, aki oly régen eltűnt már, aki nem kaphatott szerepet Peter terveiben. Szerencséd volt, Ender. Elmentél, még mielőtt Peter belevitt volna ebbe az összeesküvésbe.

– Mit érzel a testvéred iránt, Valentine?

– Ender iránt?

– Persze.

– Mit érzek iránta? Hatéves kora óta nem láttam, még csak nem is hallottam felőle.

– Lineberry doktor, megbocsát nekünk?

Lineberry megsértődött.

– Igaz is, Lineberry doktor, azt hiszem, Valentine és én eredményesebb beszélgetést folytathatunk, ha közben sétálunk. Odakint. Távol a felvevő készülékektől, melyeket az ön helyettese szerelt föl ebben a szobában.

Ez volt az első eset, hogy Valentine szótlannak látta Lineberryt. Graff ezredes leemelte az egyik képet a falról, és lehúzta a mögötte lévő parányi adóegységet a hangérzékeny membránnal együtt.

– Olcsó, de hatásos – mondta. – Azt hittem, tud róla.

Lineberry átvette a kis készüléket, és nehézkesen lezökkent az Íróasztalához. Graff kivezette a szobából Valentine-t. Kisétáltak a futballpályára. A katonák tisztes távolból követték őket, olyanformán, hogy egy széles körív mentén fölfejlődve minden oldalról védelmet nyújtsanak.

– Valentine, segítened kell nekünk Ender érdekében!

– Milyen segítségre gondol?

– Még ezt sem tudjuk pontosan. Ahhoz is a te segítséged kell, hogy kitaláljuk, miben segíthetsz nekünk.

– Mégis mi a baj?

– Már ezzel is gondban vagyunk. Nem tudjuk.

Valentine akaratlanul is elnevette magát.

– Három éve nem láttam őt! Maguk meg végig vele voltak odafönt!

– Valentine, nekem több pénzembe került, hogy iderepüljek a Földre s majd vissza a Hadiskolába, mint amennyit apád egész életében keresni fog. Nem szoktam csak úgy ide-oda röpködni.

– A király álmot látott – mondta Valentine –, de elfelejtette, mi volt az, felszólította hát bölcs tanácsadóit, magyarázzák meg álmát, különben meghalnak. Csak Dániel tudta megfejteni, mert ő próféta volt.

– Te olvasod a Bibliát?

– Idén klasszikus művekkel foglalkozunk az angol fakultáción. Én nem vagyok próféta.

– Bárcsak mindent elmondhatnék neked Ender helyzetéről. De az órákba, esetleg napokba telne, és utána védőőrizetbe kellene helyezzelek, annyi szigorúan titkos dologról szereznél tudomást. Inkább nézzük meg, mit tehetünk korlátozott információk birtokában. Van egy játék, amit a számítógéppel játszanak a diákjaink. – És elmesélte a lánynak a Világ Végét, a bezárt szobát és Peter képét a tükörben.

– A számítógép teszi oda a képet, nem Ender. Miért nem kérdezik meg a számítógépet?

– A számítógép nem tudja.

– Nekem kéne tudnom?

– Amióta Ender nálunk van, most másodszor jut zsákutcába ezzel a játékkal. Eljut vele egy olyan pontra, aminek, úgy látszik, nincs megoldása.

– Első ízben végül talált megoldást?

– A legvégén.

– Akkor adjanak neki időt, talán ezt is megoldja.

– Nem vagyok benne biztos. Valentine, a fivéred egy nagyon boldogtalan kisgyerek.

– Miért?

– Nem tudom.

– Ugye, maga nem sokat tud?

Valentine egy pillanatig azt hitte, hogy a férfi feldühödik, ám ő ehelyett elnevette magát.

– Nem, nem sokat. Valentine, miért látja Ender örökké a bátyátokat, Petert a tükörben?

– Nincs rá oka. Hülye dolog.

– Miért hülye?

– Mert ha van valaki, aki pontosan az ellentéte Endernek, hát az Peter.

– Milyen értelemben?

Valentine nem tudta, hogyan válaszoljon úgy, hogy ne sodorja magukat veszélybe. Nagy baj lehet abból, ha túl sok kérdés hangzik el Peterrel kapcsolatban. Valentine ismerte annyira a világot, hogy tudja, ha nem is venné komolyan senki Peter világuralomra törő terveit, mint ami veszélyt jelenthet a létező kormányokra, attól még igenis dönthetnek úgy, hogy Peter bolond, ki kell gyógyítani a megalomániájából.

– Arra készülsz, hogy hazudj nekem – jegyezte meg Graff.

– Arra készülök, hogy semmi többet ne mondjak magának – felelte Valentine.

– És félsz. Miért félsz?

– Nem szeretem, ha a családomról kérdezgetnek. Hagyja ki ebből a családomat!

– Valentine, én igyekszem ebből kihagyni a családodat. Hozzád jöttem, ezért nem is kell tesztsorozatba kezdenem Petert illetően, s a szüleidet sem kell megkérdeznem. Azon vagyok, hogy ezt a problémát most oldjam meg, azzal a személlyel, akit Ender a világon legjobban szeret, akiben a leginkább megbízik. Ha így ezt nem tudjuk megoldani, akkor őrizetbe vesszük a családodat, és attól kezdve azt csinálunk, amit akarunk. Itt nem holmi csekélységről van szó, és én nem fogok csak úgy elmenni.

„Akit Ender a világon legjobban szeret, és akiben a leginkább megbízik.”

Valahol mélyen sajogni kezdett benne a fájdalom, a szánalom, a szégyen, amiért lám, most Peter áll hozzá közel, Peter lett az élete központja. Neked, Ender, tüzeket gyújtok a születésnapodon. Peternek segítek, hogy teljesítse minden álmát.

– Sosem gondoltam magáról, hogy rendes ember. Akkor sem, amikor eljött, hogy elvigye Endert, és most sem.

– Ne tégy úgy, mintha egy tudatlan, buta kislány volnál! Láttam, milyen teszteket csináltál kiskorodban, és ami a jelent illeti, hát nem sok egyetemi tanár tudna lépést tartani veled.

– Ender és Peter gyűlölik egymást.

– Ezt tudtam. Azt mondtad, egymás ellentéte. Miért?

– Peter... ő néha nagyon utálatos tud lenni.

– Utálatos? Milyen értelemben?

– Aljas. Aljas és kész.

– Valentine, Ender érdekében kérlek, mondd el, mi csinál Peter, amikor aljas!

– Sokszor fenyegetőzik, hogy megöl valakit. Nem gondolja komolyan. De amikor kicsik voltunk, Ender is meg én is féltünk tőle. Azt mondta, megöl bennünket. Pontosabban azt mondta, megöli Endert.

– Ebből mi is megfigyeltünk valamit.

– A monitor miatt volt.

– Ennyi az egész? Mesélj nekem még Peterről!

Így aztán a lány mesélt neki azokról a gyerekekről, akikkel Peter együtt járt az ilyen-olyan iskoláiban. Ütni nem ütötte, csak kínozta őket. Kinyomozta, mit szégyellnek a leginkább, s azt elmondta annak, akinek a megbecsülésére az illető gyerek a legjobban sóvárgott. Kiderítette, ki mitől fél a leginkább, és gondoskodott róla, hogy ki-ki minél gyakrabban szembesüljön vele.

– Enderrel is megtette ezt?

Valentine megrázta a fejét.

– Biztos vagy benne? Endernek nem volt gyenge pontja? Valami, amitől a legjobban félt, vagy amit a leginkább szégyellt?

– Ender sohasem tett olyasmit, amit szégyellnie kellett volna. – És ekkor Valentine váratlanul, saját, mélyen elrejtett szégyenében, amiért elfelejtette és elárulta Endert, sírva fakadt.

– Miért sírsz?

Újra megrázta a fejét. Hogyan magyarázza el, milyen érzésekkel gondol az öccsére, aki olyan jó volt, akit oly sokáig oltalmazott, és milyen érzés arra gondolni utána, hogy lám, most meg Peter szövetségese, Peter segítője, Peter rabszolgája, méghozzá egy olyan fondorlatos ügyben, amelyben neki nincs semmiféle befolyása? Ender sohasem adta meg magát Peremek, én azonban megváltoztam, az ő részévé váltam, ahogy Ender soha.

– Ender sohasem engedett – mondta.

– Minek?

– Peternek. Hogy olyan legyen, mint Peter.

Némán lépkedtek végig a gólvonal mentén.

– Hogy lehetne Ender valaha is olyan, mint Peter?

Valentine megborzongott.

– Már mondtam magának.

– De Ender sohasem tett olyasmit. Ő csak egy kisfiú volt.

– De mindketten akartuk. Mindketten... meg akartuk ölni Petert.

– Ó!

– Nem, ez nem igaz. Sohasem mondtuk ki. Ender sohasem mondta, hogy ilyet akarna tenni. Én csak... csak gondoltam. Én voltam az, nem Ender. Ő sohasem mondta, hogy meg akarná ölni Petert.

– Ő igazából mit akart?

– Ő egyszerűen csak nem akart olyan lenni...

– Milyen?

– Peter mókusokat kínoz. Kicövekeli és elevenen megnyúzza őket, aztán ott ül, és figyeli, hogyan pusztulnak el. Csinálta, de már nem csinálja. Ha Ender tudta volna, ha látta volna őt, azt hiszem, ő...

– Mit tett volna? Megmenti a mókusokat? Megpróbálja meggyógyítani őket?

– Nem, akkoriban nem tudtuk visszacsinálni azt, amit Peter csinált. Vele nem lehetett szembeszállni. De Ender kedvesen bánna a mókusokkal. Érti? Etetné őket.

– De ha etetné őket, akkor megszelídülnének, és Peter annál könnyebben elkaphatná szegényeket.

Valentine megint sírva fakadt.

– Akármit tesz az ember, mindig Petert segíti vele. Minden, de minden Petert segíti, akármiről van is szó, az ember úgysem szabadulhat.

– Te segítesz Peternek? – kérdezte Graff.

A lány nem válaszolt.

– Peter ennyire rossz ember, Valentine?

A lány bólintott.

– Ő a legrosszabb ember a világon?

– Hogy lehetne az? Nem tudom. Ő a legrosszabb ember, akit ismerek.

– Pedig te és Ender a testvérei vagytok. Ugyanazokat a géneket kaptátok, ugyanazok a szüleitek, hogy lehet hát olyan rossz, ha Valentine ekkor feléje fordult, és torkaszakadtából ráüvöltött, mintha a férfi meg akarná gyilkolni.

– Ender nem olyan, mint Peter! Semmiféle értelemben nem olyan! Kivéve, hogy okos, ennyi az egész – minden másban, amiben valaki egyáltalán hasonlíthat Peterre, ő nem és nem és nem hasonlít rá! Semmiben!

– Értem – mondta Graff.

– Tudom, mire gondol, maga gazember, arra gondol, hogy nincs igazam, hogy Ender olyan, mint Peter! Hát lehet, hogy én olyan vagyok, mint Peter, de Ender nem, ő egyáltalán nem olyan, mondtam is neki mindig régen, amikor sírt, hányszor, de hányszor elmondtam neki, nem, te nem vagy olyan, mint Peter, te nem szereted bántani az embereket, te kedves vagy, jó vagy, egyáltalán nem olyan vagy, mint Peter!

– És ez így is van.

A férfi jóváhagyó megjegyzése lecsillapította a lányt.

– De még mennyire, hogy így van. Ez az igazság.

– Valentine, hajlandó vagy segíteni Endernek?

– Már nem tehetek érte semmit.

– Valójában ugyanazt kéne tenned most is, mint amit mindig is tettél érte annak idején. Meg kellene vigasztalnod, azzal, hogy elmondod neki, ő nem szereti bántani az embereket, ő jó és kedves, és egyáltalán nem olyan, mint Peter. Ez a legfontosabb. Hogy ő egyáltalán nem olyan, mint Peter.

– Láthatom őt?

– Nem. Azt akarom, hogy levelet írj neki.

– Mi jó sülne ki abból? Ender még egyetlen levélre sem válaszolt, amit küldtem neki.

– Minden levélre válaszolt, amit megkapott – sóhajtotta Graff.

A lánynak csak egy másodperc kellett, hogy megértse.

– Maga tényleg gazember!

– A kreativitáshoz az elszigeteltség jelenti az optimális környezetet. Az elgondolásaira voltunk belőle kíváncsiak, nem pedig a... na mindegy. Előtted nem kell védenem magam.

Hogy miért teszi mégis, a lány nem kérdezte.

– Csakhogy Ender most elengedte magát. Lebeg. Biztatnánk, hogy menjen tovább, de nem megy.

– Lehet, hogy azzal tennék szívességet Endernek, ha most azt mondanám magának, hogy menjen és egye meg, amit főzött.

– Nekem már segítettél egyszer. Segíthetnél még. Írjál neki!

– Ígérje meg, hogy bármit írok, nem húz ki belőle semmit!

– Ilyesmit nem ígérhetek.

– Akkor felejtse el!

– Semmi gond. Majd megírom én azt a levelet. Majd felhasználjuk a többi leveledet, hogy egyeztessük az írói stílusokat. Sima ügy.

– Látni akarom őt.

– Az első eltávozást tizennyolc éves korában kapja.

– Neki azt mondta, hogy tizenkét éves korában.

– Megváltoztattuk a szabályokat.

– Miért kellene segítenem magának?!

– Ne nekem segíts! Segíts Endernek! Mit számít az, ha azzal rajtunk is segítesz?

– Miféle szörnyűségeket művelnek vele odafönt?

– Valentine, drága kislányom – kuncogott Graff –, a szörnyűségek még csak ezután fognak kezdődni!

Ender már a levél negyedik soránál tartott, amikor rádöbbent, hogy azt nem a Hadiskola egy másik katonája írta. A szokásos módon érkezett – amikor bekapcsolta a gépét, megjelent az üzenet, hogy LEVÉL ÉRKEZETT. Már négy sorát elolvasta, amikor lepillantott a szöveg végére, és megnézte az aláírást. Ezek után visszatért az elejére, és összekuporodott az ágyon, hogy újra meg újra végigolvassa a szavakat.

ENDER, AZOK A SZEMETEK MOSTANÁIG EGYETLEN LEVELEMET SEM ENGEDTÉK ÁT. LEGALÁBB SZÁZSZOR ÍRTAM MÁR NEKED, TE MEG BIZTOS AZT HITTED, HOGY EGYSZER SEM. PEDIG ÍRTAM. NEM FELEJTETTELEK EL. EMLÉKSZEM A SZÜLETÉSNAPODRA. EMLÉKSZEM MINDENRE.

EGYESEK AZT GONDOLHATJÁK, HOGY ATTÓL, MERT KATONA LETTÉL, KEGYETLEN ÉS DURVA EMBERRÉ VÁLTÁL, AKI ÖRÖMÉT LELI MÁSOK BÁNTALMAZÁSÁBAN, AHOGY A VIDEÓN LÁTJUK A TENGERÉSZEKTŐL. DE ÉN TUDOM, HOGY EZ NEM IGAZ.

TE EGYÁLTALÁN NEM VAGY OLYAN, MINT TUDOD KICSODA. Ő MOST LÁTSZÓLAG RENDESEBB, DE BELÜL UGYANOLYAN PISZALAK. LEHET, HOGY TE KÍVÜLRŐL GONOSZNAK LÁTSZOL, DE EZ ENGEM SOHASEM FOG MEGTÉVESZTENI.

TOVÁBBRA IS EGY CSÓNAKBAN VILLÁZVA, ŐSZINTE SZERETETTEL:

VAL

NE VÁLASZOLJ, NEHOGY PISANALIZÁLJÁK A LEVELEDET!

A levél nyilván a tanárok teljes helyeslésével íródott – de az is kétségtelen, hogy Val írta. A pszichoanalizálás írásmódja, meg a Peterre utaló piszalak, meg a villázás a csónakban kanalazva helyett; ez mind, mind olyasmi volt, amiről csak Val tudhatott.

És mégis, ez így együtt kicsit sok volt a jóból, mintha valaki nagyon is biztos akart volna lenni abban, hogy Ender elhiszi a levél valódiságát. Márpedig ha valódi, akkor miért buzgólkodnak annyira? Akárhogyan is, de nem lehet valódi. Még akkor sem, ha Val írta a saját vérével, mert ők vették rá a megírására. Hiszen írt azelőtt is, csakhogy azokból egyet sem engedtek át. Azok valódiak lehettek, erre azonban felkérték, ilyenformán ez is része a manipulációjuknak.

És újra elfogta a kétségbeesés. Már tudta, miért. Már tudta, mi az, amit annyira gyűlöl. Hogy nem ura a saját életének. Hogy ők irányítanak mindent. Hogy ők döntenek el mindent. Neki csak a játékot hagyták meg, egyedül csak azt, minden más rajtuk múlott, az ő szabályaikon, az ő terveiken, az ő leckéiken, az ő programjaikon, és neki nem jutott más, mint hogy a csatában erre vagy arra mozduljon el. Az egyetlen igazi dolog, az egyetlen becses, igazi dolog az az emlék volt, amit Valentine-ről őrzött, arról a valakiről, aki szerette őt, és ehhez nem kellett egyetlen játékot sem lejátszania; aki szerette őt, ha volt hangy háború, ha nem, és őt is elvették tőle, és a saját oldalukra állították. Most tehát ő is beállt közéjük.

Gyűlölte őket és gyűlölte minden játékukat. Olyan rettenetesen gyűlölte őket, hogy már csak sírva tudta elolvasni Val üres, megrendelt levelét. Több fiú is észrevette ezt a Főnix Hadtestből, és elfordították a fejüket. Ender Wiggin sír? Kínos. Itt valami szörnyű dolog történik. Minden hadtestek legkiválóbb katonája sírva fekszik az ágyán. A szobában tapinthatóvá vált a csend.

Ender kitörölte a képernyőről a levelet, kitörölte az emlékezetéből is, és aztán lehívta a fantáziajátékot. Maga sem tudta igazán, miért kell most neki annyira ez a játék, miért akar most mindenáron eljutni a Világ Végére, de tény, hogy haladéktalanul el akart jutni oda. Csak akkor döbbent rá, mit gyűlölt a leginkább Val levelében, amikor már egy felhőn lebegve siklott az őszi színekben pompázó idilli táj fölé. Hogy az egész levél Peterről szólt. Hogy ő mennyire nem olyan, mint Peter. A levél mást sem mondott, mint azokat a szavakat, amelyeket oly sokszor hallott a lánytól, amikor átölelve vigasztalta őt, akit Peter meggyötört, s most reszketett félelmében, dühében és irtózásában.

Mert pontosan erre kérték. Erről tudtak a gazemberek, és arról is tudtak, hogy Peter megjelenik a kastélybeli szoba tükrében, mindenről tudtak, és Val is csak egy eszköz volt, amit bevethettek az ellenőrzésére, csak egy újabb, még eljátszható trükk. Igaza volt Dinknek, ők az ellenség, ők, akik nem szeretnek semmit, nem törődnek semmivel, márpedig ő nem fogja azt csinálni, amit elvárnak tőle, semmit a világon nem fog megtenni értük. Csupán egyetlen emléke maradt, amit rejtegethetett előlük, egyetlen jó dolog, és az aljas disznók most ezt is belekeverték a többi szarságukba, és lenyomták a torkán – kész, befejezte, nem játszik többé!

A kígyó, mint mindig, most is a toronyszobában várta. Kigöngyölődött a szőnyeg mintájából, ám ezúttal Ender nem lépett rá. Fölvette a kezébe, letérdelt előtte, és a szelídnél is szelídebben a szájához emelte a kígyó tátott száját. És megcsókolta.

Nem mintha tudatosan ezt akarta volna tenni. Arra gondolt, engedi, hogy a kígyó belemarjon a szájába. De arra is gondolhatott, hogy elevenen megeszi a kígyót, ahogy Peter tette a tükörben, a véres állával s a szájából kicsüngő kígyófarokkal. De aztán mégis megcsókolta.

És akkor a kezében tartott kígyó megvastagodott, és új alakot öltött. Emberi alakot. Valentine lett belőle. És ő is megcsókolta.

A kígyó nem lehetett Valentine. Túl gyakran megölte, semhogy a nővére lehessen. Peter túl gyakran felfalta, semhogy elviselje, a kígyó mindvégig Valentine volt.

Ez volt a tervük, amikor engedték, hogy elolvassa a lány levelét? Nem érdekelte.

A lány fölkelt a toronyszoba padlójáról, és a tükörhöz sétált. Ender is fölállította, és Valentine mellé küldte az őt jelképező figurát. Most ott álltak a tükör előtt, amelyben Peter ádáz képe helyén egy sárkányt és egy egyszarvút láttak. Ender kinyújtotta a kezét, és megérintette a tükröt, a fal kitárult, mögötte széles, szőnyeg borította lépcső vezetett lefelé, és kétoldalt kiáltozó, ujjongó sokaság állt. Ők ketten kart karba öltve vonultak le a lépcsőn Valentine-nal. Ender szemét elborították a könnyek, a megkönnyebbülés könnyei. Íme, végül mégiscsak kiszabadult a világ végi szobából. A könnyeitől nem látta, hogy a sokaság minden egyes tagjának Peter-arca van. Ő csak azt tudta, hogy bárhová megy e világon, vele van Valentine.

Valentine elolvasta a levelet, melyet dr. Lineberry adott oda neki.

„Kedves Valentine!

Fogadd köszönetünket és dicséretünket azokért az erőfeszítéseidért, melyeket a harci készültség megteremtése érdekében tettél. Értesítünk továbbá, hogy elnyerted az Emberség Ligája Csillagrendjének Első Fokozatát, a legnagyobb katonai elismerést, ami civilnek adható. Sajnos az NF elhárítása tiltja, hogy a folyó hadműveletek sikeres befejezése előtt nyilvánosságra hozzuk ezt a kitüntetést, de szeretnénk, ha tudnád, igyekezetedet teljes siker koronázta.

Üdvözlettel: Shimon Levy tábornok, sztratégosz”

Miután Valentine másodszor is végigolvasta, dr. Lineberry kivette a levelet a kezéből.

– Azt az utasítást kaptam, hogy engedjem át neked elolvasásra, aztán semmisítsem meg. – Egy fiókból öngyújtót vett elő, és meggyújtotta a papírt. Fényesen lobogott a láng a hamutartóban. – Jó vagy rossz hír volt? – kérdezte az igazgatónő.

– Eladtam a fivéremet – felelte Valentine és most megkaptam érte a fizetségemet.

– Kicsit melodramatikusan fogalmazol, nem, Valentine?

Valentine nem válaszolt, visszament az órára. Aznap este Démoszthenész egy gyilkos gúnnyal megírt vádiratot tett közzé a népességkorlátozási törvényről. Meg kellene engedni az embereknek, hogy annyi gyerekük legyen, ahányat csak akarnak, és a felesleget szét kellene küldeni más világokra, hogy az emberi faj a lehető legmesszebbre szétterjedhessen a galaxisban, ahol nem fenyegetné kipusztulással sem betegség, sem ellenséges támadás. „Minden nemesi címek közül a legnagyobb, amit gyerek megkaphat, ha Harmadik lehet” – írta Démoszthenész.

Teérted, Ender, mondta magának, míg e mondatot írta.

Peter nevetett gyönyörűségében, amikor elolvasta.

– Na, ezzel az elevenükre tapintottál! Harmadik! Mint nemesi cím! Te aztán tudsz gonoszkodni!

10
SÁRKÁNY

– Most?

– Azt hiszem.

– Parancsnak kell lennie, Graff ezredes. A hadseregek nem szoktak megmozdulni arra, ha egy parancsnok azt mondja: „azt hiszem, ideje támadnunk”.

– Én nem vagyok parancsnok. Én kisgyerekek tanító bácsija vagyok.

– Ezredes úr, beismerem, hogy zaklattam önt, beismerem, hogy az idegeire mentem, de a dolog bevált, minden úgy alakult, ahogy akarta. Az utóbbi egy-két hétben még azt is megkockáztathatom Enderrel kapcsolatban, hogy... hogy...

– Boldog volt.

– Elégedett. Szépen hozza a formáját. Az agya fürge, a játéka kiváló. Még nem volt ilyen fiatal gyerekünk, akit így fel tudtunk volna készíteni a parancsnokságra. Tizenegy évesen már előfordul, de ő kilenc és fél éves korára lett a legjobb.

– Nos hát, igen. Azért egy pár percig eltűnődtem azon, hogy miféle ember az, aki egy összetört gyereket csak azért gyógyít ki egynémely sérüléséből, hogy újra visszadobhassa a csatába. Egy kis privát erkölcsi dilemma, kérem, ne is figyeljen oda. Fáradt voltam. Ennyi az egész.

– A világ megmentéséről van szó, emlékszik még?

– Hívja be!

– Azt tesszük, amit tennünk kell, Graff ezredes.

– Rajta, Anderson, hisz maga ég a vágytól, hogy végre láthassa, hogyan boldogul azokkal a csalárd játékokkal, melyek készítésére én utasítottam magát!

– Kicsit közönséges dolog engem így...

– Akkor én egy közönséges alak vagyok. Ugyan már, őrnagy! Mi mindketten a Föld söpredéke vagyunk. Én is égek a vágytól, hogy lássam, hogyan boldogul velük. Végtére is az életünk múlik rajta, hogy igazán jól csinálja, vagy nem ez az ábra?

– Ugye, nem akarja bevezetni, hogy a gyerekek nyelvén társalogjunk?

– Hívja be, őrnagy! Feltöltöm a listákat a fájljaiba, és megkapja a biztonsági rendszerét is. Azért nem minden rossz, amit vele teszünk. Visszakapja a magánéletét.

– Az elszigeteltséget.

– Én az erő magányára gondoltam. Menjen, és hívja be!

– Igen, uram! Tizenöt percen belül itt vagyok vele.

– Isten vele! Igen, uram, genram, geram! Remélem, Ender, jól mulattál, remélem, nagyon, de nagyon kellemesen szórakoztál! Könnyen lehet, hogy életedben utoljára. Isten hozott, kisfiam! A te kedves Graff bácsikádnak nagy tervei vannak veled.

Abban a pillanatban, amikor behozták, Ender már tudta, mi történik. Mindenki arra számított, hogy hamar parancsnokot csinálnak belőle. Talán nem ennyire hamar, de hát három éve jóformán folyamatosan vezette a ranglistát, még csak meg sem közelítette senki, az esti kiképzésein pedig az iskola legtekintélyesebb csapata kovácsolódott össze. Egyesek nem is értették, miért vártak a tanárok ilyen sokáig.

Ő azon töprengett, vajon melyik hadtestet szánták neki. Három parancsnok kinevezése állt küszöbön, köztük Petráé is, de azt nem is remélte, hogy a Főnix Hadtestet adják neki – senki sem kapta még meg ugyanazt a hadtestet, melynek előléptetése pillanatában a tagja volt.

Anderson először elvitte az új szállására. Ez még biztosabbá tette a dolgában – csak a parancsnokoknak volt külön szobájuk. Aztán kapott új egyenruhát és védőöltözéket, s végül megnézte a jelzéseket, hogy megtudja végre, mi lesz a hadteste neve.

A jelvény sárkányt ábrázolt. Sárkány Hadtest pedig nem létezett.

– Nem is hallottam még Sárkány Hadtestről – mondta.

– Azért, mert az elmúlt négy évben nem volt Sárkány Hadtestünk. Használaton kívül helyeztük a nevet, mert egy babona fűződött hozzá. A Hadiskola történetében még soha nem fordult elő, hogy a Sárkány Hadtest a játszmáinak akár a harmadát is megnyerte volna. Ez csak valami tréfa lehetett.

– Akkor most miért élesztik fel?

– Volt egy csomó fölösleges egyenruhánk, amit föl lehet használni.

Graff az asztalnál ült, még kövérebben s még elnyűttebben, mint legutóbb, amikor Ender találkozott vele. Átadta Endernek a fogóját, a kis dobozt, amellyel a parancsnokok gyakorlatozás közben a küzdőterem bármelyik pontjára eljuthatnak. De sokszor kívánta Ender az esti gyakorlatozások alatt, hogy bár volna fogója, s ne kellene falról falra pattanva eljutnia oda, ahova akar. Most, hogy már anélkül is tudott ügyesen manőverezni, íme, megkapta.

– Csak a napirendben előírt gyakorló foglalkozásokon működik – figyelmeztette Anderson. És mivel Ender már tervbe vette újabb gyakorlatozások beiktatását, ez azt jelentette, hogy a fogót csak bizonyos alkalmakkor használhatja majd. Ez érthetővé tette azt is, hogy sok parancsnok miért nem tart külön gyakorló alkalmakat. Rá voltak utalva a fogóra, aminek viszont semmi hasznát nem vették a rendes foglalkozásokon kívül. Ha úgy érezték, hogy tőle kapják a tekintélyüket, a hatalmat a többi fiú felett, akkor még annyira sem akartak nélküle dolgozni. Olyan előny ez, gondolta Ender, amellyel néhány ellenségemmel szemben én fogok rendelkezni.

Graff úgy mondta el hivatalos üdvözlőbeszédét, mint aki maga is unalmasnak és túl hosszadalmasnak találja. Csak a vége felé látszott rajta, mintha érdekelné is az, amit mond.

– A Sárkány Hadtest esetében egy szokatlan dologhoz folyamodunk. Remélem, nem bánod. Egy egészen új csapatot állítottunk össze oly módon, hogy egy teljes fészekalja Fiókát idejekorán előléptettünk, valamint elhalasztottuk jó néhány haladó diákunk végzését. Azt hiszem, meg leszel elégedve a katonáid képességeivel. Nagyon bízom benne, mert megtiltjuk neked, hogy bármelyikükön is túladj!

– Csere nincs? – kérdezte Ender. A parancsnokok mindig cserékkel szabadultak meg gyenge embereiktől.

– Nincs. Az a helyzet, hogy már három éve vezeted a napirenden kívüli gyakorlataidat. Vannak követőid. Sok kiváló katona hajlandó lenne még tisztességtelen nyomást is gyakorolni a parancsnokára, hogy cserélje el őt a te hadtestedbe. Tőlünk olyan csapatot kaptál, amely idővel versenyképes lehet. Nem áll szándékunkban, hogy tisztességtelen úton hozzunk téged hatalmi helyzetbe.

– És ha olyan katonát is kaptam, akivel nem tudok kijönni?

– Jöjj ki vele! – Graff lehunyta a szemét. Anderson fölállt, és a kihallgatásnak ezzel vége volt.

A Sárkány színjele a szürke, narancssárga, szürke volt. Ender fölvette a védőruháját, és addig ment a fényszalag mentén, amíg a saját hadteste szállására nem ért. A fiúk már ott voltak, ott nyüzsögtek a bejárat körül. Ender azonnal átvette az irányítást.

– Az ágyakat életkor szerint rendezzük el. Veteránok a szoba hátsó részébe, a legújabbak ide, előre.

Ender pontosan tudta, hogy ez a szokásos rend ellentéte. Azt is tudta, hogy nem akar olyan lenni, mint sok parancsnok, aki még egyszer sem látta a fiatalabb fiúkat, mert azok mindig hátul voltak.

Miközben elfoglalták a helyüket, Ender föl-alá járkált az ágyak között. Majdnem harminc katonája teljesen új volt, egyenesen a kezdők csoportjából való, minden harci tapasztalatot nélkülöző. Még egészen picik is akadtak köztük – az ajtóhoz legközelebbiek szívfacsaróan kicsik voltak. Ender emlékeztette magát, hogy ő is ilyennek tűnhetett fel Bonzo Madrid szemében, amikor először találkoztak. De hát Bonzónak csak egy kiskorú katonával kellett bajlódnia.

A veteránok közül egy sem tartozott Ender elit gyakorlócsapatához. Még szakaszvezető sem akadt köztük. Ami azt illeti, nála egy sem volt idősebb, vagyis még a veteránjainak sem volt tizennyolc hónapnál hosszabb gyakorlata. Volt, akit nem is ismert, olyan kevéssé hívta föl magára a figyelmet.

Ők persze ismerték Endert, az iskola leghíresebb katonáját. És néhányan, Ender ezt is észrevette, még nehezteltek is rá. Legalább egy szívességet megtettek nekem – egy katonám se idősebb nálam.

Mihelyt mindenki elfoglalta az ágyát, kiadta a parancsot, hogy vegyék föl a védőöltözéküket, és menjenek gyakorolni.

– Mi reggelre vagyunk beosztva, közvetlenül reggeli utánra. A reggeli és a gyakorlatozás között hivatalosan van egy szabad órátok. Majd meglátjuk, mi lesz, ha már megnéztem, mennyire vagytok ügyesek. – Három perc múlva, bár sokan még nem voltak felöltözve, kiparancsolta őket a szobából.

– De hát én meztelen vagyok! – mondta az egyik fiú.

– Legközelebb gyorsabban öltözz! Az első felszólítástól az ajtón való kifutásig három perc – a héten ez a szabály. A jövő héten két perc lesz a szabály. Mozgás! – Hamarosan az egész iskola azon viccelődött, hogy a Sárkány Hadtest amilyen gyenge, még az öltözködést is gyakorolnia kell.

Öt fiú teljesen pucér volt, kezükben a védőöltözékkel rohantak végig a folyosókon, de kevesen voltak a szabályszerűen felöltözöttek is. A nyitott ajtajú osztálytermek előtt elhaladva jócskán magukra vonták a figyelmet. Ha rajta múlik, senki sem késik el még egyszer.

Míg a meztelenek felöltöztek, Ender ide-oda futtatta őket a küzdőterembe vezető folyosókon, még bele is izzadtak kicsit. Azután elvitte őket a felső ajtóhoz, ahhoz, amelyik a küzdőterem közepén nyílt, pontosan úgy, ahogy az igazi játékokban szereplő ajtók. Ott föl kellett ugraniuk, hogy a mennyezeti fogantyúk segítségével lökjék be magukat a terembe.

– Gyülekezzetek a szemközti falon! – mondta. – Úgy mintha az ellenség kapujához indulnátok!

Mindent elmondtak magukról, ahogy négyesével beugrottak az ajtón. Jóformán egyikük sem tudta, hogyan kell egyenesen törni a cél felé, s a szemközti falhoz érve az újak közül nem soknak volt elképzelése arról, hogy hogyan hasznosítsa vagy legalább irányítsa teste visszapattanását.

Az utolsó egy kisgyerek volt, szemmel láthatóan kiskorú. Sehogy sem érte el a mennyezeti fogantyút. – Ha akarsz, használhatsz egy oldalfogantyút is – szólt oda neki Ender.

– Nyasgem – felelte a gyerek. Egy hatalmas ugrással ujjai hegyét beakasztotta a mennyezeti fogantyúba, majd tehetetlenül, egyszerre három irányba pörögve kivágódott az ajtón. Ender nem tudta eldönteni, szeresse-e a gyereket, amiért visszautasította az engedményt, vagy bosszankodjék-e renitens viselkedése miatt.

A végén csak összegyűltek a falnál. Ender észrevette, hogy kivétel nélkül mind úgy állt föl, hogy a fejük továbbra is a folyosón érvényes „fel” irányba mutatott. Ő tehát szándékosan ott kapaszkodott meg, amit azok padlónak tekintettek, s onnan függeszkedett fejjel lefelé.

– Miért álltok fejjel lefelé, katonák? – ripakodott rájuk.

Némelyek kezdtek átfordulni az ellenkező irányba.

– Vigyázz! – A katonák megmerevedtek. – Azt kérdeztem, miért álltok fejjel lefelé!

Senki sem válaszolt. Nem tudták, mit vár tőlük.

– Azt kérdeztem, miért lóg mindenkinek a levegőben a lába, miközben a feje a talaj felé mutat!

Végre megszólalt valaki.

– Uram, ebben az irányban jöttünk be az ajtón.

– És mit számít az itt? Mit számít az, hogy odakint a folyosón milyen volt a gravitáció? Talán a folyosón fogunk harcolni? Idebent van egyáltalán gravitáció?

– Nem, uram! Nem, uram!

– Mától fogva mihelyt odaértek ahhoz az ajtóhoz, megfeledkeztek a gravitációról. A régi gravitációnak vége, megszűnt. Megértettétek? Akármilyen gravitációban vagytok is, amikor az ajtóhoz értek, ne felejtsétek el – az ellenség kapuja lent van! A lábatok az ellenséges kapu felé mutat. A fönt arra van, amerre a ti kaputok. Arra van észak, arra dél, arra kelet – akkor hát merre van nyugat?

Megmutatták.

– Ezt vártam. Az egyetlen művelet, amiben jók voltatok, a kiválasztás művelete, de ebben is csak azért, mert ezt a vécén is meg tudjátok csinálni. Miféle cirkuszt láttam itt az előbb? Ezt neveztétek sorakozásnak? Ezt neveztétek repülésnek? Egy-kettő, mindenki elrugaszkodik, és felsorakoztok a mennyezeten! Rajta!

Indulás!

Ahogy várta, nem is kevesen ösztönösen nem ahhoz a falhoz indultak, ahol az ajtó volt, hanem az Ender által északinak nevezetthez, ahhoz, amelyik a folyosón volt a mennyezet. Persze nyomban rájöttek a tévedésükre, de akkor már késő volt – meg kellett várniuk, míg az északi falról visszapattanva irányt változtathatnak.

Ezalatt Ender gondolatban lassú és gyors felfogásúakra osztotta őket. A legkisebb gyerek, az, aki utolsónak jött be az ajtón, elsőként érkezett meg a helyesen kiválasztott falhoz, s ott ügyesen megkapaszkodott. Joggal léptették elő. Jól csinálta – ugyanakkor szemtelen volt és lázadó, talán dühös is, amiért ő is azok közé tartozott, akiket Ender meztelenül zavart ki a folyosóra.

– Hé, te! – kiáltotta Ender, ujjával a kicsire mutatva. – Merre van a lefelé?

– Az ellenséges ajtó felé – jött azon nyomban a válasz, gorombán, mintha azt akarná mondani, hogy jó jó, de most már foglalkozzunk fontosabb dolgokkal.

– A neved, kölyök?

– Uram, a katonád neve Bean[6].

– A méretedre vagy az agyadra utal? – Halk nevetés hallatszott a többiek felől. – Jól van, Babszem, jól veszed az akadályokat! Most pedig jól figyeljetek, mert fontos dolgot mondok! Senki sem juthat át azon az ajtón anélkül, hogy nagy valószínűséggel el ne találnák. Valamikor tíz-húsz másodpercetek is volt, mielőtt egyet is mozdulnotok kellett. Manapság, ha az ellenség megérkezése pillanatában nem zúdultok be az ajtón, már meg is fagytál. És mi történik ilyenkor?

– Nem tudunk mozogni – felelte az egyik fiú.

– Ezt jelenti a megfagyás – hagyta helyben Ender –, de veled olyankor mi történik?

Bean volt az, aki a megilletődöttség legcsekélyebb jele nélkül, értelmesen megadta a választ.

– Mész tovább arra, amerre elindultál, méghozzá ugyanazzal a sebességgel, mint akkor, amikor eltaláltak.

– Így van. Ti öten, ott a végén, induljatok!

A fiúk elképedve néztek egymásra. Ender mindnyájukat kilőtte.

– Indul a következő öt!

És indultak. Ender őket is kilőtte, de mentek tovább, fejjel a fal felé. Az első öt ugyanakkor tehetetlenül sodródott a csapat törzse közelében.

– Nézzétek ezeket az állítólagos katonákat! – mondta Ender. – A parancsnokuk indulást vezényelt nekik, és most nézzetek rájuk. Nem elég, hogy megfagytak, itt fagytak meg, ahol még akadályozhatják is a többieket. Azok ott rendesen elindultak, amikor megkapták rá a parancsot, s ott fagytak meg az ellenség útjában, hogy még a kilátást is elállják előlük. Úgy gondolom, körülbelül öten fogtátok fel, miről van itt szó. És közülük az egyik kétségtelenül Bean. Így van, Bean?

A fiú nem válaszolt azonnal. Ender addig nézte, míg meg nem szólalt:

– Így van, uram!

– Akkor hát miről van itt szó?

– Ha az ember parancsot kap az indulásra, rögtön el kell indulnia, hogy ha jégre teszik, már jó messze legyen, és ne akadályozza a saját csapata manőverezését.

– Kitűnő! Legalább van egy katonám, aki rá tud jönni a dolgokra. – Abból, ahogy a katonák áthelyezték a testsúlyukat és egymásra néztek, miközben szándékosan kerülték, hogy Beanra pillantsanak, Ender észrevette, hogy nő bennük a harag. Miért csinálom ezt? Miért kell úgy jó parancsnoknak lenni, hogy egy fiút teszek meg az összes többi céltáblájának? Csak mert velem is ezt tették, én miért tegyem ugyanezt ővele? Ender szerette volna meg nem történtté tenni kötekedését a fiúval, szerette volna megmagyarázni a többieknek, hogy a kicsinek bárki másnál nagyobb szüksége van a segítségükre és a barátságukra. Persze, ezt nem tehette meg. Az első napon még nem. Az első napon még a melléfogásait is úgy kellett tálalnia, mintha valami ragyogó terv részei volnának.

Ender a fogója segítségével közelebb húzódott a falhoz, és az egyik fiút elkülönítette a többiektől.

– Tartsd magad egyenesen! – mondta, majd megfordította a levegőben úgy, hogy a lába mutasson a társai felé. Amikor a fiú továbbmozdult, Ender lelőtte. A többiek nevettek. – Mennyit tudnál eltalálni a testéből? – kérdezte Ender attól a fiútól, aki közvetlenül a fagyott gyerek talpa alatt volt.

– Leginkább a talpát tudnám eltalálni.

– Hát te? – fordult Ender a mellette lévő fiúhoz.

– Én látom a testét.

– És te?

– Én mindenét – válaszolta az a gyerek, aki kicsit messzebb állt a faltól.

– A láb nem valami nagy. Nem sok védelmet nyújt. – Ender eltolta az útból a fagyott katonát, majd maga alá rántotta mindkét lábát, mintha a levegőben térdepelne, és rálőtt. Ettől nyomban megmerevedett a ruhája, s megtartotta a lábát ebben a helyzetben. Akkor megfordult a levegőben, úgy, hogy a többiek fölé került térdeplő helyzetben.

– Mit láttok? – kérdezte.

– Sokkal kevesebbet – válaszolták a fiúk.

Ender átdugta a fegyverét a két lába között.

– Én remekül látok – közölte, és egymás után kilőtte a közvetlenül alatta lévőket. – Állítsatok meg! – kiáltotta. – Próbáljatok kilőni!

Mire sikerült nekik, addigra ő már több mint a harmadrészüket kilőtte. Akkor hüvelykujjával benyomta a fogóját, és felolvasztotta magát és a többi fagyott katonát.

– És most – kérdezte – merre van az ellenség kapuja?

– Lent!

– És milyen helyzetből támadunk?

Néhányan mondani kezdték, Bean azonban maga alá rántott lábbal elrugaszkodott a faltól, s amíg el nem érte a szemközti falat, szünet nélkül tüzelt a lába közül.

Ender egy pillanatig azon volt, hogy rákiált, hogy megbünteti – de aztán erőt vett magán, s nem hagyta, hogy az igazságtalanság felülkerekedjék benne. Miért kellene ennyire haragudnom erre a kisfiúra?

– Csak Bean tudja, hogyan kell? – kiáltotta.

De ekkor a levegőben térdeplő hadtest már el is lódult a szemközti fal felé, miközben torkuk szakadtából üvöltve lőttek folyamatosan a lábuk között. Eljöhet még az az idő is, gondolta Ender, amikor pontosan erre a stratégiára lesz szükségem, negyven üvöltő fiúra egy egyensúlyát nem lelő támadásban.

Amikor mind átértek a túloldalra, fölszólította őket, hogy mindnyájan egyszerre indítsanak ellene támadást. Igen, gondolta Ender, nem is rossz. Adtak egy kiképzetlen hadtestet, melyben nincsenek kiváló veteránok, de azt sem állíthatom róluk, hogy hülyék gyülekezete. Ezzel a csapattal tudok dolgozni.

Amikor kimerülten, de nevetve újra összegyűltek, elkezdhette velük az igazi munkát. Megparancsolta, hogy térdelő helyzetben fagyasszák meg a lábukat.

– No és így a csatában mire tudjátok használni a lábatokat?

Semmire, mondták páran.

– Bean nem így gondolja – vélekedett Ender.

– Így lehet a legkönnyebben ellökődni a faltól.

– Helyes – nyugtázta Ender.

A többiek erre morogni kezdtek, hogy ez csak mozgás, nem pedig harc.

– Mozgás nélkül nincs harc – szögezte le Ender, mire elhallgattak, s egy fokkal még jobban utálták Beant. – És most, ezzel a fagyott lábbal el tudtok rugaszkodni a faltól?

Senki sem mert válaszolni, nehogy véletlenül rosszat mondjon.

– Bean?

– Még nem próbáltam, de talán ha szembefordulok a fallal, s derékban meghajlok kicsit...

– Helyes, csak nem jó. Figyeljetek engem! Háttal, fagyott lábbal nekidőlök a falnak. Mivel térdelek, a talpammal is nekitámaszkodom. Amikor elrugaszkodsz a faltól, rendszerint lefelé kell löknöd magad, ami annyit tesz, hogy a tested alsó felét feszíted hátra, mint amikor a hüvelyből kipattintod a babot.

Nevetés.

– No, mármost fagyott lábbal is ugyanezt az erőt használom, csípőből és combból nyomom magam lefelé, csakhogy ez az erő most visszafelé nyomja a vállamat és a lábamat, ugyanakkor kilöki a csípőmet, és amikor elveszítem a testem feszességét, hátulról már nem feszít semmi. Figyeljétek!

Ender előrenyomta a csípőjét, amitől ellökődött a faltól, s a következő másodpercben már úgy igazított a helyzetén, hogy térdelő pozícióban, lefelé mutató lábbal száguldjon a szemközti fal felé. Odaérve aztán, ugyanabban a térdelő helyzetben a hátára gördült, s egy másik irányban pattant el a faltól.

– Lőjetek le! – kiáltotta, s ugyanakkor mihelyt sikerült a túlsó falnál sorakozó fiúkkal nagyjából párhuzamos irányt fölvennie, forogni kezdett a levegőben, amitől a fiúk nem tudtak rábocsátani egy folyamatos sugárnyalábot.

Ender ekkor felolvasztotta a ruháját, és a fogóval visszavitette magát hozzájuk.

– Ma az első félórában ezt fogjuk gyakorolni. Olyan izmokat kell hozzá megerősítenetek, melyek létezéséről eddig nem is tudtatok. Meg kell tanulnotok, hogy pajzsként használjátok a lábatokat, a mozgásotokat pedig olyanformán irányítsátok, hogy ezt a forgást létre tudjátok hozni. Közelből ez a forgás semmire se jó, messziről viszont így nem tudnak kilőni benneteket – a sugárnak pár pillanatig ugyanazt a helyet kell érnie, amire forgás közben nincs lehetőség. Most pedig fagyasszátok meg magatokat, és induljatok!

– Útvonalakat nem jelölsz ki? – érdeklődött az egyik fiú.

– Nem, útvonalakat nem jelölök ki. Azt akarom, hogy ütközzetek egymásnak, és tanuljátok meg, hogy mikor hogyan boldogulhattok, kivéve az alakzatok gyakorlásának idejét, mert olyankor rendszerint szándékosan intézem úgy, hogy nekimenjetek egymásnak. És most indulás!

Amikor azt mondta, indulás, valóban elindultak. A gyakorlat végeztével Ender jött ki utolsónak, mivel mindvégig a leglassúbbaknak segített a technika tökéletesítésében. Bár annak idején jó tanáraik voltak, a kezdő csoportokból frissen kikerült tapasztalatlan újoncok teljes tanácstalanságot árultak el, amikor egyszerre két vagy három dolgot kellett volna csinálniuk. Remekeltek, amikor a fagyott lábbal ellendülést kellett gyakorolni, nem volt gondjuk a levegőben való manőverezéssel sem, az ellenben már meghaladta a képességeiket, hogy az egyik irányba ellódulva egy másik irányba tüzeljenek, ugyanakkor két átpördüléssel forduljanak a helyes irányba, rögtön azután, hogy egyfolytában tüzelve elrugaszkodtak egy másik faltól. Ender a legszigorúbb gyakorlatoztatáson túl egy ideig nem is csináltatott velük semmi mást. A stratégia és az alakzatok betanulása a legnagyobb rendben ment, ám nem ért az egész semmit, ha a hadtest nem tanulta meg, hogy önmagával hogyan bánjon a csatában.

Márpedig neki ezt a hadtestet most kellett fölkészítenie. Túl korán lett parancsnok, ráadásul a tanárok épp most változtattak a szabályokon, hogy ne tudjon kereskedni, s ne kelljen szuperklasszis veteránokat adniuk neki. És még arról sem kezeskedtek, hogy megadják a szokásos három hónapot, hadd szedje rendbe a csapatát, mire csatába küldik őket. De legalább esetenként ott van Alai és Shen, akik segítenek új fiai kiképzésében.

Még a küzdőteremből kifelé vezető folyosón volt, amikor szembetalálkozott a kis Beannel. A gyerek dühösnek látszott. Ender e pillanatban nem akart problémákkal foglalkozni.

– Üdv, Bean!

– Üdv, Ender!

Kis csend támadt.

– Uram – szólt Ender halkan.

– Tudom, mit csinálsz, Ender, vagyis uram, és ezért figyelmeztetlek!

– Figyelmeztetsz?

– A legjobb embered lehetnék, de akkor ne játssz velem!

– Különben?

– Különben én leszek a legrosszabb embered. Választhatod az egyiket vagy a másikat.

– És most mit akarsz, csókoljak neked kezet? – Már Ender is kezdett dühbe gurulni.

– Egy szakaszt akarok – közölte Bean a legnagyobb nyugalommal.

Ender odalépett hozzá, és lenézett rá, egyenesen a szemébe.

– Miért kellene neked egy szakasz?

– Mert tudom, mit kezdjek vele.

– Könnyű azt tudni, mit kezdjen az ember egy szakasszal – mondta Ender –, csak az a nehéz, amíg megcsináltatod velük, amit akarsz. Miért is engedelmeskednének egy ilyen csipisznek, mint te vagy?

– Téged is így hívtak, ha jól tudom. Ha jól tudom, Bonzo Madrid mind a mai napig így hív.

– Kérdeztem valamit, katona!

– Majd kivívom a tiszteletüket, ha nem akadályozol meg benne.

– Most is segítek neked – vigyorgott Ender.

– Pokolian – felelte Bean.

– Senki sem figyelt rád, legföljebb csak sajnáltak, amiért ilyen kicsi vagy. Én azonban gondoskodtam róla, hogy ma mindnyájan észrevegyenek. Mostantól minden mozdulatodat figyelik. Ahhoz, hogy tiszteljenek, már csak annyi kell, hogy légy tökéletes.

– Vagyis még esélyem sincs, hogy tanuljak, máris ítéletet mondasz rólam.

– Szegény gyerek. Senki sem bánik vele tisztességesen. – Ender szelíden visszalökte a falnak Beant. – Megmondom én neked, hogyan kaphatsz szakaszt. Bizonyítsd be nekem, hogy tudod, mit csinálsz, amikor katona vagy! Bizonyítsd be nekem, hogy tudod, hogyan kell használni más katonákat! És végül bizonyítsd be nekem, hogy van, aki hajlandó követni téged a csatába! Akkor majd kapsz szakaszt. De addig tuti, hogy nem.

Bean elmosolyodott.

– Ez így rendben van. Ha tényleg így fogod csinálni, akkor egy hónapon belül szakaszvezető leszek.

Ender lenyúlt, megragadta Bean mellén az egyenruhát, és nekilódította a falnak.

– Ha azt mondom, Bean, hogy én valamit így csinálok, akkor azt úgy is csinálom.

Bean csak mosolygott. Ender elengedte, és elment. A szobájába érve egész testében remegve feküdt le az ágyára. Mit csinálok? Ez még csak az első gyakorlatozás volt, és én máris úgy erőszakoskodom velük, mint Bonzo tette. Meg Peter. Taszigálom őket. Kiszemelek egy szerencsétlen kis kölyköt, hogy legyen valaki, akit a többiek utálhatnak. Hányni tudnék. Mindent végigcsinálok, amit valaha gyűlöltem a parancsnokomban.

Vajon elkerülhetetlenül következik az emberi természetből, hogy magad is olyanná válsz, amilyen az első parancsnokod volt? Ha így van, jobb, ha most rögtön lemondok.

Újra és újra végiggondolta mindazt, amit csinált és mondott ezen az első gyakorlaton. Miért nem tudott a saját hadtestében úgy beszélni, ahogy az esti gyakorlócsapatával? Ahol nem kell a tekintély, elég a kiválóság. Ott soha nem osztogatott parancsokat, elég volt, ha csak javaslatot tett. Csakhogy ez itt nem válna be, mert ez egy hadtest. Az önként összeverődött gyakorlócsapatban nem kellett megtanulni, hogyan csinálják együtt a dolgokat. Nem kellett kifejleszteni bennük a csoporttudatot, soha nem kellett megtanulniuk az összetartást, s azt, hogy bízniuk kell egymásban. És nekik nem kellett kiadott parancsokra azonnal válaszolni.

De fordulhat a másik véglethez is. Ha akarna, lehetne hanyag és alkalmatlan, akárcsak Nagyorrú Rose. Bármiben, amihez hozzákezd, elkövethetne ostoba hibákat. Neki fegyelmet kellett tartani, vagyis meg kellett követelnie – és kapnia – a gyors, feltétlen engedelmességet. Egy jól képzett hadtestre volt szüksége, ami azt jelentette, hogy vég nélkül sulykolta a katonákba a gyakorlatokat, még akkor is, amikor azok már régen azt hitték, hogy mesterei annak a bizonyos technikának – míg végül oly természetessé nem vált számukra, hogy már gondolkozni sem kellett rajta.

De hogy is volt ez a dolog Beannel? Miért támadt neki a legkisebb, leggyengébb és minden bizonnyal legokosabb fiúnak? Miért tette azt Beannel, amit az általa oly megvetett parancsnokok vele tettek?

Akkor eszébe jutott, hogy az egész tulajdonképpen nem is a parancsnokaival kezdődött. Ő már akkor el volt szigetelve a saját Fióka-társai között, mielőtt Rose-nak és Bonzónak alkalma lett volna lekezelően bánni vele. És még csak nem is Bernard kezdte. Hanem Graff.

A tanárok műve volt. És nem véletlenül. Ender csak most eszmélt rá, hogy ez egyfajta stratégia volt. Graff szándékosan intézte úgy, hogy el legyen választva a többi fiútól, ő tette lehetetlenné, hogy közel kerüljön hozzájuk. És most már a mögötte rejlő okokat is megsejtette. Nem az volt a cél, hogy a csoport többi része egységes legyen – valójában ezzel megosztotta őket. Graff azért szigetelte el őt, hogy így kényszerítse küzdésre. Azt akarta, hogy bizonyítsa be – nem, nem az alkalmasságát, hanem hogy sokkal jobb, mint bárki más. Csak így szerezhette meg mások tiszteletét és barátságát. Csak így válhatott jobb katonává, mint bármilyen más módszerrel vált volna. Ugyanakkor ettől lett magányos, félénk, dühös, bizalmatlan. És talán ez mind, mind kellett is ahhoz, hogy jobb katona váljék belőle.

Én is ezt teszem most veled, Bean. Bántalak, hogy minden tekintetben jobb katona legyen belőled. Hogy élesítsem az eszedet. Hogy erőfeszítésre kényszerítselek. Hogy folyton kibillentselek az egyensúlyodból, hogy ne tudd soha, mi történik legközelebb, ezért mindig készen állj, készen a rögtönzésre, elszántan a győzelemre, akármi történjék is. Ezzel teszlek egyszersmind szerencsétlenné is. Ezért osztottak be hozzám, Bean. Hogy olyanná lehess, pontosan olyanná, mint amilyen én vagyok. Hogy amikor megnősz, pontosan olyan legyél, mint az öregember.

És én – nekem majd Graffhoz kell hasonlítanom? Legyek kövér, keserű és érzéketlen, aki úgy formálja kényére-kedvére a kisfiúk életét, hogy azok tökéletes tábornokokként és admirálisokként kerülnek ki a gyárból, készen arra, hogy megvédelmezzék a hazai földet? Élvezheted a bábjátékos szerepét. Egészen addig, amíg olyan katonát nem kapsz, aki többre képes mindenki másnál. Azt nem bírod. Tönkreteszi a szimmetriát. Be kell szorítanod őt a sorba, meg kell törnöd, el kell szigetelned, addig kell verned, míg be nem sorol a többiek közé.

Hát, amit ezen a napon megtettem veled, Bean, azt megtettem. De figyelni foglak, méghozzá több részvéttel, mint gondolnád, és ha itt lesz az ideje, rájössz majd, hogy a barátod vagyok, s hogy olyan katona lett belőled, amilyenné válni akartál.

Aznap délután Ender már nem ment be az órákra. Végighevert az ágyán, s azzal foglalatoskodott, hogy a hadtest minden tagjáról leírta a benyomásait, mindazokat a vonásaikat, melyeket jóknak ítélt bennük, s azokat is, melyek még finomításra szorultak. Az esti gyakorlaton beszélni szándékozott Alaijal. Javasolni akarta, hogy dolgozzák ki a kis csoportokban való tanítást. Hogy legalább ebben a dologban ne legyen egyedül...

Ám amikor este, mialatt a többség még vacsorázott, megérkezett a küzdőterem elé, Anderson őrnagyot találta ott, aki rá várt.

– Az egyik szabály megváltozott, Ender. Mostantól szabadidőben csak az egyazon hadtesthez tartozók dolgozhatnak együtt a küzdőteremben. Éppen ezért a termek csak a beosztás szerint vehetők igénybe. A mai este után legközelebb négy nap múlva jöhetsz ide.

– Senki más nem szokott külön gyakorlatozni.

– Újabban szoktak, Ender. Most, hogy parancsnok lettél egy másik hadtestben, nem akarják, hogy a fiaik veled gyakorlatozzanak. Bizonyára megérted. Inkább saját gyakorlatokat vezetnek ők is.

– Én mindig is másik hadtestben voltam, nem abban, amiben ők. Mégis elküldték hozzám gyakorlatra a katonáikat.

– Akkor még nem voltál parancsnok.

– Ön, Anderson őrnagy, egy teljesen kezdő hadtestet adott nekem...

– Van köztük néhány veterán is.

– Egy jó sincs köztük.

– Ide egy sem juthat el, aki nem kiváló, Ender. Faragj belőlük jó katonákat!

– Alaira és Shenre van szükségem ahhoz, hogy...

– Ideje, hogy felnőj, Ender, és bizonyos dolgokban a magad erejére támaszkodj! Nincs szükséged rá, hogy azok a fiúk fogják a kezedet! Te már parancsnok vagy – légy szíves, viselkedj is úgy, Ender!

Ender ellépett Anderson mellett, mintha be akarna menni a terembe – aztán megállt, megfordult, és azt kérdezte:

– Mivel mostantól az esti gyakorlások a napirendbe lesznek iktatva, ez azt jelenti, hogy használhatom a fogót?

Valóban mosoly bujkált Anderson szája sarkában? Nem. Ilyesmi nem fordulhatott elő.

– Majd meglátjuk – mondta.

Ender hátat fordított, és bement a küzdőterembe. Nemsokára befutott a saját hadteste – és senki más. Vagy Anderson strázsált odakint, és feltartóztatott mindenkit, aki Enderhez igyekezett, vagy már az egész iskolában híre ment, hogy véget vetettek az ő önkéntes esti programjaiknak.

A gyakorlás jól sikerült, sokat teljesítettek, a végén Ender mégis fáradtnak és magányosnak érezte magát. Félóra volt még takarodóig. A hadteste szállására nem mehetett be – régen megtanulta már, hogy a legjobb parancsnokok, ha nincs valami különös okuk a látogatásra, távol tartják magukat. A fiúknak meg kell adni a lehetőséget, hogy nyugodtan pihenhessenek, és ilyenkor ne legyen velük az, aki jutalmakat és büntetéseket osztogathat a szavaik, a cselekedeteik és a gondolataik alapján.

Így aztán elballagott a játékszobába, ahol néhány másik fiú is kihasználta az utolsó fél órát, hogy a végső csengőszó előtt még behajtsa vagy kiegyenlítse azt, ami az előző játszma után járt. Egyik játék sem ígérkezett érdekesnek, de azért beszállt egy könnyű, a Fiókák számára tervezett játékba. Olyan fásultság vett erőt rajta, hogy nem is érdekelte, mi a játék célja, inkább csak arra használta a kis játékfigurát, a medvét, hogy felfedezze maga körül a megrajzolt környezetet.

– Így sohasem fogsz nyerni.

– Hiányoltalak a gyakorlaton, Alai – felelte Ender mosolyogva.

– Én ott voltam. A te hadtestedet vezényelték máshová. Úgy látszik, már olyan nagy fej vagy, hogy nem játszhatsz többé kisfiúkkal.

– Egy egész könyökkel magasabb vagy, mint én!

– Könyök! Az Isten meghagyta neked, hogy építs bárkát, vagy mi? Mióta vagy ilyen archaikus hangulatban?

– Nem archaikus, csak misztikus. Titkos, rejtett, kerülőkkel teli. Máris hiányzol nekem, te körülmetélt kutya.

– Te nem tudod? Mi már ellenségek vagyunk. Ha legközelebb egy csatában találkozunk, laposra verlek.

Ez ugratás volt, mint mindig, de immár túlontúl sok igazság rejtőzött benne. Most, hogy Ender úgy hallgatta Alait, mintha az egész csak tréfa volna, belényilallt a fájdalom, amiért elveszíti a barátját, de még ennél is kegyetlenebbül mardosta a kétség, hogy vajon Alai tényleg csak annyi fájdalmat érez-e, ahogy mutatja.

– Megpróbálhatod – felelte. – Amit tudsz, mindenre én tanítottalak. De nem tanítottalak meg mindenre, amit én tudok.

– Kezdettől tudtam, hogy eltitkolsz valamit, Ender.

Csend lett. Ender medvéje bajban volt a képernyőn. Fölmászott egy fára.

– Nem titkoltam el semmit, Alai. Semmit a világon.

– Tudom – válaszolta Alai. – Mint ahogy én sem.

– Szalem, Alai.

– Sajnos nem lesz.

– Mi nem lesz?

– Béke. Ezt jelenti a szalem. Béke veled.

A szavak felidéztek benne egy emléket. Anyja hangját hallotta, amint halkan felolvas neki. Ő még egészen kicsi volt. „Ne gondold, hogy békét hozni jöttem a földre. Nem azért jöttem, hogy békét hozzak, hanem hogy kardot.” Ender lelki szemeivel látta, amint anyja egy véres karddal átdöfi Rettenetes Petert, s a képpel együtt a szavak is megragadtak a fejében.

Míg csend volt, a medve elpusztult. Mulatságos zenével kísért, ravasz kis halál volt.

Ender megfordult. Alai már elment. Mintha belőle vettek volna ki egy darabot, egy belső pillért, amely a bátorságot és a bizakodást tartotta benne. Ender úgy érezte, hogy Alaijal – de még Shennel is – olyan hihetetlenül erős egységben forrott össze, hogy a mi sokkal könnyebben jött a szájára, mint az én.

De Alai otthagyott nála valamit. Amikor éjjel szenderegve feküdt az ágyában, az arcán érezte Alai száját, ahogy a béke szót suttogja. Az a csók, az a szó, a béke most is vele volt. Csak az vagyok, amire emlékszem, és emlékezetemben Alai a barátom, és ez az emlék oly erős bennem, hogy onnan senki ki nem tépheti. Akárcsak Valentine-t, minden emlékek legerősebbikét.

Másnap elment Alai mellett a folyosón, üdvözölték egymást, kezet fogtak, beszélgettek is, de mindketten tudták, hogy köztük már egy fal emelkedik. Majd egyszer talán sikerül rést ütniük ezen a falon, de jelenleg csak a gyökereikkel érintkezhetnek, melyek oly mélyre nőttek már e fal alá, hogy nem lehetett onnan kitépni őket.

A legszörnyűbb mégis a félelem volt, a félelem, hogy a falat többé nem lehet lebontani, hogy Alai a szíve mélyén még örül is az elválásnak, és nem is bánja, hogy Ender ellenségévé vált. Mert azóta, hogy nem lehettek együtt, végtelenül messze kerültek egymástól, és mindaz, ami biztos volt és megingathatatlan, immár törékennyé és tartalmatlanná vált. Azóta, hogy nem vagyunk együtt, Alai idegenné vált, az élete már nem az én életem része, és ez azt jelenti, hogy ha találkozunk is, már nem fogjuk ismerni egymást.

Elszomorodott, de már nem sírt. Azon már túl volt. Attól a naptól fogva, hogy Valentine-ból idegent csináltak, hogy eszközként használták az ő megdolgozására, többé már nem bánthatták meg olyan mélyen, hogy még egyszer elsírja magát. Ender ebben biztos volt.

És most, hogy a harag szétáradt benne, úgy érezte, van már annyi ereje, hogy legyőzze őket – az ellenségeit, a tanárokat.

11
VENI, VIDI VICI

– Ezt az ütemtervet maga sem gondolhatja komolyan!

– De igen.

– Csak három és fél hete kapta meg a hadtestét!

– Megmondtam magának! Számítógépes szimulációkat készítettünk a lehetséges eredményekről. És megkaptuk, mit tenne Ender a számítógép becslése szerint.

– Tanítani akarjuk, nem pedig az idegösszeomlásba kergetni!

– A számítógép jobban ismeri őt, mint mi.

– A számítógép nem a könyörületességéről híres!

– Ha maga könyörületességet akart volna gyakorolni, inkább kolostorba kellett volna vonulnia.

– Maga szerint ez nem kolostor?

– Ez lesz a legjobb Endernek is. A lehető legnagyobb teljesítményre fogjuk sarkallni.

– Azt hittem, két évig meghagyjuk parancsnoknak. Az első három hónap leteltével rendszerint kéthetenként küldjük őket csatába. Ilyenformán ez most kicsit különösnek tűnik.

– És van most erre két évünk?

– Persze, tudom. Csak előre látom, mi lesz Enderből mához egy évre. Semmire se lesz jó a kimerültségtől, mert addigra többet préselünk ki belőle, mint amire nemcsak ő, de akárki élő ember képes lehet.

– Közöltük a számítógéppel, hogy számunkra az a legeslegfontosabb, hogy az alany a kiképzési program után is használható legyen.

– Hát, amíg használható...

– Nézze, Graff ezredes, ha még emlékszik, éppen ön vett rá erre minden tiltakozásom ellenére.

– Tudom, és igaza van. Nem kellene a saját lelkifurdalásommal megterhelnem magát. Csak tudja, kezd elmúlni a lelkesedésem, hogy egy kisgyerek feláldozásával mentsük meg az emberiséget. A polemarkhosz találkozott a hegemónnal. Úgy látszik, az orosz hírszerzés aggódik, amiért a hálózatok néhány aktív szereplője már azt feszegeti, hogyan kellene Amerikának az NF felhasználásával megsemmisíteni a Varsói Szerződést, nyomban azután, hogy a hangyok döntő vereséget szenvedtek.

– Túl korainak hangzik.

– Őrültségnek hangzik. Szép dolog a szólásszabadság, de ezzel annak a veszélynek tesszük ki a Ligát, hogy eluralkodnak benne a nacionalista versengések – és mi ilyen szűk látókörű, öngyilkos népségért tesszük ki Endert annak, hogy elmenjen az emberi tűrőképesség határáig. – Azt hiszem, ön lebecsüli Endert.

– De félek, hogy az emberiség fennmaradó részének ostobaságát is lebecsülöm. Teljesen biztosak vagyunk benne, hogy meg kell nyernünk ezt a háborút?

– Uram, e szavak árulásnak hangzanak!

– Akasztófahumornak szántam.

– Nem találtam mulatságosnak. Ha a hangyokról van szó, semmi...

– Tudom, akkor semmi sem mulatságos.

Ender Wiggin az ágyában feküdt, és a plafont bámulta. Amióta parancsnok lett, öt óránál többet egy éjszaka sem aludt. De a lámpákat este tízkor leoltották, és föl sem kapcsolták reggel hatig. Néha így is elővette a számítógépét, és szemét a homályos képernyőre meresztve dolgozott vele. De legtöbbször csak a láthatatlan mennyezetet bámulva gondolkodott.

Vagy a tanárok kedveztek neki, minden látszat ellenére, vagy jobb parancsnok volt, mint gondolta. Az előző hadtesteiknél semmire se becsült, gyenge kis veteránjai hozzáértő vezetőkké nőtték ki magukat – annyira, hogy a szokásos négy helyett öt szakaszt alakított ki, élükön a vezetővel és helyettesével, így minden veteránnak volt rangja. A kiképzés a nyolctagú egész és négytagú fél szakaszok manőverezésével zajlott – ennélfogva egyetlen vezényszóra a hadtest nem kevesebb, mint tíz különféle manőver elvégzésére volt képes, a gyakorlatban is. Nem volt még hadtest, amely így széttördelte volna magát, de Ender nem is akart semmi olyasmit, amit már előtte is megcsináltak mások. A legtöbb hadtest a tömegben végrehajtható hadműveleteket, az előre kigondolt stratégiákat gyakorolta. Ender nem foglalkozott ilyesmivel – ő inkább arra képezte ki a szakaszvezetőit, hogy korlátozott célok elérésére vessék be hatékonyan kicsiny egységeiket. Méghozzá támogatás nélkül, egyedül, a saját kezdeményezésükre. Az első hét után vad műháborúkat rendezett a gyakorlóteremben, amiktől mindenki teljesen kimerült. De egy hónapnyi gyakorlás sem kellett hozzá, már tudta, hogy a serege képes rá, hogy a játékban valaha részt vett legjobb küzdőcsapattá váljon.

Ebből vajon mennyit terveztek meg a tanárok? Tudták-e, hogy ismeretlen, ámde kiváló fiúkat adnak neki? Azért adtak-e harminc Fiókát, köztük szép számban kiskorúakat, mert tudták, hogy a kicsik gyorsan tanulnak, gyorsan kapcsolnak? Vagy bármelyik csoport ugyanilyenné válhatott volna olyan parancsnok keze alatt, aki tudja, mit akar elérni, és azt is, hogy hogyan tanítsa meg őket rá?

A kérdés azért bosszantotta, mert nem volt benne biztos, meghiúsítja-e vagy beváltja a reményeiket. Abban azonban biztos volt, hogy lelkesen várja a csatát. A legtöbb hadtestnek három hónap kellett, mire megjegyezték a bonyolult felállási alakzatok tucatjait. De mi már készen vagyunk. Küldjétek bennünket csatába!

Nyílt az ajtó a sötétben. Ender fülelt. Csosszanó lépés. Az ajtó becsukódott.

Lehengeredett az ágyról, és a sötétben eljutott a két méterre lévő ajtóig. Egy papírdarabkát talált. Elolvasni természetesen nem tudta, de nem volt kétsége afelől, hogy mi az. Csata. Milyen rendes tőlük. Én kívánok, ők meg teljesítik.

Már rajta volt a Sárkány Hadtest egyenruhája, amikor a lámpa kigyulladt. Nyomban végigrohant a folyosón, és 6 óra 1 perckor már a hadteste szállásának ajtajában állt.

– 7 órakor csatát vívunk a Nyúl Hadtesttel. Bemelegítünk gravitáción, aztán álljatok indulásra készen! Vetkőzzetek le, megyünk a tornaterembe! Hozzátok a ruhátokat, mert onnan egyenesen a küzdőterembe megyünk!

– Mi lesz a reggelivel?

– Nem szeretném, ha bárki is elokádná magát a teremben.

– De pisilni csak szabad előtte?

– Legföljebb egy decilitert.

Nevettek. Akik nem meztelenül aludtak, most levetkőztek; mindenki felnyalábolta a védőruháját, és futólépésben indultak Ender után a tornaterembe. Ott kétszer végigfuttatta őket az akadálypályán, aztán három csoportra osztva felváltva mehettek az ugróasztalra, a birkózószőnyegre és a padra.

– Ne hajszoljátok agyon magatokat, elég, ha fölébredtek! – De nem kellett félnie, hogy kimerülnek, jó formában voltak, könnyedén mozogtak, és mindenekfelett izgatta őket a közelgő csata. Néhányan ösztönösen birkózni kezdtek – a máskor unalmas torna most, a csata ígéretében, hirtelen szórakoztatóvá vált. Önbizalmuk a még próbára nem tettek, a felkészültségükben bízók túlzott önbizalma volt. És miért ne bízhatnának benne? Hisz felkészültek. És én is.

6 óra 40 perckor parancsot adott az öltözésre. Eközben szót váltott a szakaszvezetőkkel és helyetteseikkel.

– A Nyúl Hadtest nagyrészt veteránokból áll, de Carn Carby csak öt hónapja lett a parancsnokuk, és azóta nem harcoltam velük. Katonának remek volt, és a Nyulak is tisztességes helyezéseket értek el az évek során a ranglistán. De szerintem alakzatokban fognak harcolni, ezért nem aggódom miattuk.

6 óra 50 perckor megparancsolta, hogy feküdjenek le a birkózószőnyegekre, és lazítsanak. 6 óra 56 perckor vigyázzt vezényelt, majd végigfuttatta őket a folyosón a küzdőteremig. Ender időnként felugrott, és megérintette a mennyezetet. A fiúk is mind fölugráltak, hogy ők is megérintsék ugyanazt a helyet. Színsávjuk balra kanyarodott, a Nyúl Hadtest itt kanyarodott el jobbra. 6 óra 58 perckor megérkeztek a küzdőterembe vezető kapujukhoz.

A szakaszok öt oszlopban sorakoztak fel. Az A és az E felkészült rá, hogy az oldalsó fogantyúkat megragadva bepöccentse magát a terem szélei felé. A B és a D felsorakozott, hogy a két párhuzamos mennyezeti fogantyút elkapva fölfelé pattanjon be a súlytalanságba. A C szakasz készen állt, hogy a küszöbről elrugaszkodva lefelé vegye az irányt.

Föl, le, balra, jobbra; Ender elöl, az oszlopok között állt, hogy ne legyen az útjukban, s újra elismételtette:

– Merre van az ellenség kapuja?

Lefelé, válaszolták mindnyájan nevetve. És ez volt az a pillanat, amikor a fent átváltozott északra, a lent délre, a bal és a jobb pedig keletre és nyugatra.

Eltűnt előlük a szürke fal, s láthatóvá vált a küzdőterem. A játék nem sötétben folyt, de nem is fényárban – csak annyira volt világos, mint alkonyatkor. Messze, a félhomályban Ender megpillantotta az ellenséges kaput, amelyen már tódultak is befelé a megvilágított egyenruhák. Ender megérezte a pillanat gyönyörűségét. Mindenki okult abból, ahogy Bonzo félreismerte Ender Wiggint. Már rögtön azzal kezdték, hogy beözönlöttek az ajtón, úgyhogy nem is lehetett mást csinálni, mint kiválasztani, hogy melyik alakzatot célszerű alkalmazniuk. A parancsnokoknak nem volt idejük, hogy gondolkozzanak. Nos, Ender mindenesetre rászánja az időt, és bízik benne, hogy katonái meglőtt lábbal is tudnak harcolni, hogy ezzel megvédjék testüket, miközben késve jönnek át az ajtón.

Ender egy pillantással felmérte a terem alakját. Ott volt a legtöbb korai játékból ismerős, az állatkerti majmok mászórúdjára emlékeztető nyitott rács, és a mögöttük látható hét vagy nyolc csillag. Ennyi elég is volt belőlük, és elég közel is voltak ahhoz, hogy érdemes legyen megközelíteni őket.

– Cserkésszétek be a közeli csillagokat! – mondta. – A C próbáljon a fal mellett osonni. Ha sikerül, mehet utána A és E. Ha nem, majd eldöntőm, mi legyen. Én a D-vel tartok. Indulás!

Minden katona tudta, mi történik, de a taktikai döntések teljes mértékben a szakaszvezetőktől függtek. Még így is, hogy végighallgatták Ender utasításait, mindössze tíz másodperces késéssel érkeztek a terembe. A Nyúl Hadtest addigra már bele is kezdett valami bonyolult táncba odaát, az ő teremrészükben. Ender bármelyik másik hadtest tagjaként most aggódott volna, hogy vajon a saját alakzatukon belül ő és a szakasza a megfelelő helyen van-e. Így azonban embereivel együtt csak az járt a fejében, hogyan és hányféleképpen suhanják körbe az alakzatot, vonják ellenőrzésük alá a csillagokat és a terem sarkait, s robbantsák szét az ellenséges hadtestet hasznavehetetlen csonkokká, hogy aztán azok ne tudjanak magukkal kezdeni semmit. Noha még négy hete sem voltak együtt, a harcmodoruk máris az egyedül célravezető módszernek látszott. Endert majdhogynem meglepte, hogy a Nyúl Hadtest nem ismerte fel azonnal, hogy reménytelenül korszerűtlenné vált.

A C szakasz – behajlított térdet mutatva az ellenség felé – végigsiklott a fal mentén. Vezetőjük, Bolond Tom, nyilván arra utasította embereit, hogy már előre lőjék ki a saját lábukat. E félhomályos helyiségben jó ötletnek bizonyult, mert a megvilágított öltözék a fagyasztás helyén elsötétült, így a szakasz tagjai kevésbé voltak láthatók. Ender ezért meg fogja őket dicsérni.

A Nyúl Hadtest mindaddig vissza tudta verni a C szakasz támadását, amíg Bolond Tom és fiai szét nem ugrasztották őket – vagy tucatnyi Nyulat megfagyasztva mielőtt visszavonultak volna egy csillag fedezékébe. Csakhogy a csillag a Nyúl-alakzat mögött volt, ami azt jelentette, hogy könnyedén le tudják majd szedni őket, egyiket a másik után.

A D szakaszt a Forró Leves gúnynéven ismert Han Cu vezette. A csillag kiugró éle mentén villámgyorsan odasiklott, ahol Ender térdelt.

– Mi lenne, ha levetnénk magunkat az északi Falról, és beletérdepelnénk a képükbe?

– Csináljátok! – felelte Ender. – Én meg a B-vel délről a hátukba kerülök. – Aztán elkiáltotta magát: – A és E lassíts a falakon!

– Lábbal előre végigsiklott a csillag mentén, majd mindkét lábát a csillag nyílásába akasztva felrúgta magát a felső falhoz, onnan meg lepattant az E szakasz csillagához. Egy pillanat, és már vitte is őket le, a déli falhoz. Ott aztán majdhogynem egy ütemre pattantak vissza a mögé a két csillag mögé, melyet Carn Carby katonái védtek. Mintha forró késsel vajat vágtak volna... Volt, nincs Nyúl Hadtest, és már semmi dolguk nem maradt, csak egy kis tisztogatás. Ender félbevágta a szakaszokat, hogy minden sarkot megtisztítsanak a teljesen vagy könnyebben lesérült ellenséges katonáktól. A szakaszvezetők három percen belül jelentették, hogy a terem tiszta. Ender fiai közül csak egyet fagyasztottak meg teljesen – a C szakasznak azt a katonáját, aki a támadás középpontjában állt és mindössze öten váltak harcképtelenné. A többség megsebesült, leginkább a lábukon, és közülük is sokan maguk okozták a sérülésüket. Mindent összevéve a siker még annál is nagyobb volt, mint amire Ender számított.

A házigazda szerepét a szakaszvezetőkkel játszatta el a kapuban – ők álltak a négy sisakkal a sarkokban, miközben Bolond Tom átlépte a kaput. A legtöbb parancsnok azt lépteti át, aki életben maradt, Ender gyakorlatilag bárkit kiválaszthatott volna rá. Jó csata volt.

Kigyúltak a fények, a küzdőterem déli végében lévő tanárkapun át maga Anderson őrnagy lépett be. Ünnepélyes arccal nyújtotta át Endernek a tanári fogót, amely a szertartás szerint a játék győztesének járt. Ender természetesen rögtön felolvasztotta vele a saját katonái védőöltönyeit, s mielőtt az ellenséget is felolvasztotta volna, máris szakaszokba gyűjtötte az embereit. Azt akarta, hogy határozott és katonás képet nyújtsanak, mire Carby és a Nyúl Hadtest visszanyeri az uralmat maga fölött. Átkozhatnak bennünket, hazudozhatnak rólunk, de emlékezni fognak rá, hogy megsemmisítettük őket... És ezt a többi parancsnok is látni fogja a szemükben; minket fognak látni e Nyúl-szemekben, a mi katonás, első csatánkban győztes és szinte teljes épségben megmaradt alakzatainkat. A Sárkány Hadtest nem sokáig lesz már ismeretlen név.

Carn Carby, mihelyt felolvasztották, rögtön odament Enderhez. Tizenkét éves volt, szemmel láthatóan csak az utolsó két iskolai évben csináltak belőle parancsnokot, ezért aztán nem is fölényeskedett, mint azok, akik ezt már tizenegy évesen elérték. Emlékezni fogok erre, ha majd legyőznek, gondolta Ender. Hogy meg kell őriznem a méltóságomat, és meg kell adnom a tiszteletet annak, akinek ez jár, mert így a vereség nem lesz szégyen. Remélem, nem kell majd túl gyakran végigcsinálnom.

Miután a Nyúl Hadtest kitámolygott azon az ajtón, melyen át a csata előtt Ender fiai jöttek be, Anderson végre elbocsátotta a Sárkány Hadtestet. Ender kivezette csapatát az ellenség kapuján. Az alant égő fények figyelmeztették őket, hogy merre van a lefelé, ha majd ismét kijutnak a gravitációba. Könnyedén, futva érték lábukkal a talajt, s nyomban utána összegyűltek a folyosón.

– 7 óra 15 perc – közölte Ender. – Tehát tizenöt percetek van a reggelizésre, utána itt várlak benneteket a küzdőteremben a reggeli gyakorlatra. Szinte hallotta néma ellenvetésüket: „Még ilyet, hiszen győztünk, hadd ünnepeljünk egy kicsit!” Jól van, gondolta Ender, azt is lehet. – És engedélyt kaptok a parancsnokotoktól, hogy reggeli alatt megdobálhatjátok egymást étellel.

Elbocsátotta a nevetgélő, kurjongató fiúkat, akik futva mentek vissza a szállásukra.

Kifelé menet elkapta a szakaszvezetőket, és közölte velük, hogy 7 óra 45 perc előtt senkit sem vár a gyakorló foglalkozásra, amely amúgy is rövid lesz, tehát a fiúk le tudnak majd zuhanyozni. Fél óra a reggelire, s hogy még le sem zuhanyozhatnak a csata után – ez még így is fukar kézzel volt mérve, de a tizenöt perchez képest kegynek fog tűnni. És Ender úgy látta jónak, ha a tizenöt perces ráadást a szakaszvezetők jelentik be. Hadd tanulják meg a fiúk, hogy a kegyek a szakaszvezetőktől jönnek, a szigor pedig a parancsnoktól – így lesznek hajlékonyak a szerkezet kicsiny, szoros csomói.

Ender nem reggelizett. Nem volt éhes. Inkább a fürdőszobába ment, ahol lezuhanyozott, s közben betette védőöltözékét a tisztítóba, hogy mire megszárítkozik, az is készen legyen. Kétszer is lemosta magát, aztán sokáig folyatta magára a vizet – úgyis bekerül újra a körforgásba. Hadd igya ma mindenki az én verejtékemet! Újonc hadtestet adtak neki, s ő mégis győzött, és még csak nem is fej-fej melletti küzdelemben. Úgy győzött, hogy a végén mindössze hat fagyott vagy harcképtelenné tett katonája volt. Most, hogy látták, mire képes egy rugalmas stratégia, lássuk, meddig alkalmazzák még más parancsnokok az alakzataikat.

A küzdőterem közepén lebegve várta egymás után érkező katonáit. Természetesen senki sem szólította meg. Tudták, hogy majd szól, mihelyt készen lesz, de előbb nem.

Amikor mind ott voltak, Ender lehorgonyzott a közelükben, és egyenként végignézett rajtuk.

– Jó csata volt elsőre – mondta, amire lehetett ujjongva kiáltozni és „Sárkány, Sárkány!” csatakiáltással próbálkozni, aminek ő egykettőre véget vetett. – A Sárkány Hadtest jól szerepelt a Nyulak ellen – kezdte –, az ellenség azonban nem lesz mindig ilyen gyenge. Ha jó csapat lett volna, akkor titeket, C szakaszbelieket nyugodtan bekeríthettek volna kétfelől, olyan lassan vettétek föl a megfelelő helyzetet. Ketté kellett volna válnotok, hogy két irányból fordulhassatok be, és közben ne tudjanak oldaltűz alá venni. A és E, ti pedig szánalmasan céloztatok! A találatok összeszámlálásakor kiderült, hogy két katonánként átlagosan csak egy találatot értetek el. Ez azt jelenti, hogy a legtöbb találatot a közeli támadásokban vittétek be. Ez így nem lesz jó – egy alkalmasabb ellenség felmorzsolhatja a támadóerőnket, hacsak nem lesz sokkal jobb fedezékük a távolban felállított katonáknál! Minden szakasznak gyakorolnia kell tehát a távolból való célba lövést mozgó és mozdulatlan célpontokra! A szakaszok fele legyen felváltva a célpont! Hárompercenként fogom felolvasztani a védőruhátokat! Most pedig indulás!

– Lesznek csillagaink, amikkel dolgozhatunk? – kérdezte Forró Leves. – Hogy biztosak legyünk a célpontban?

– Ne szokjatok hozzá, hogy valamivel alátámasztjátok a karotokat! Ha a karotok nem tud mozdulatlanná válni, fagyasszátok le a könyökötöket! És most indulás!

A szakaszvezetők egykettőre mozgásba lendítették a dolgokat, Ender pedig egyik csoporttól a másikig haladva tette meg javaslatait, vagy segített a sajátos gondokkal szembetalálkozó katonáknak. Ők már tudták, hogy ha Ender megenged is magának durvább szavakat, amikor a csoportokkal beszél, olyankor, amikor egyénileg dolgozik valakivel, mindig türelmes, mindig elmagyarázza, amit kell, s ha javasol is valamit, azt nyugodtan teszi, és meghallgat minden kérdést, gondot, magyarázatot. Ezzel szemben sohasem nevetett, ha megpróbáltak évődni vele, ezért az ilyesmit elég hamar abba is hagyták. Együttlétük minden pillanatában parancsnok volt – és erre sohasem kellett emlékeztetni őket, egyszerűen az volt.

Szájukban a győzelem ízével dolgoztak egész nap, és amikor az ebéd miatt fél órával hamarabb hagyták abba, azt is vidáman fogadták. Ender a szakaszvezetőket visszatartotta a hivatalos ebédidő kezdetéig, hogy kiértékelje az általuk választott taktikát, valamint az egyes katonák munkáját. Aztán lement a szobájába, és nagy gonddal átöltözött az ebédhez az egyenruhájába. Körülbelül tízperces késéssel lép majd be a parancsnokok kantinjába. Ezt hajszálra így akarta időzíteni.

Mivel ez volt az első győzelme, még sohasem látta belülről a parancsnokok ebédlőjét, fogalma sem volt, mit kell egy új parancsnoknak csinálnia, csak azt tudta, hogy ma ő akar utolsóként belépni oda, akkor, amikor a táblán már megjelennek a reggeli csaták eredményei. Amikor már nem lesz ismeretlen a Sárkány Hadtest neve.

Semmiféle izgalom nem támadt, amikor belépett. Csak néhányan bámulták meg leplezetlenül, látva, hogy milyen kicsi, s észrevéve a sárkányokat az egyenruhája ujján. Mire megkapta az ennivalóját, és leült az egyik asztalhoz, a teremben már csend volt. Lassan, óvatosan enni kezdett, mintha nem venné észre, hogy mindenki őt figyeli. Aztán lassanként folytatódott a társalgás, újra felcsapott a lárma, és ő is lazíthatott annyira, hogy körül tudjon nézni.

Egy teljes falat foglalt el az eredményjelző tábla. A katonák folyamatosan tájékozódhattak egy-egy hadtest elmúlt két esztendei teljesítményéről, de itt a parancsnokok teljesítményét tartották számon. Az új parancsnok nem örökölhette elődjétől annak esetleges jó helyezését – mindenki aszerint volt rangsorolva, hogy mit csinált.

A legjobb helyezést Ender érte el. Magától értetődően mindenkit felülmúlt a győzelem-veszteség rangsorban, de a többi kategóriában is messze az élen állt. Akár a hadirokkantak, akár a harcképtelenné tett ellenséges katonák, akár a győzelemig felhasznált idő átlagáról volt szó, minden kategóriában ő volt az első helyezett.

Már majdnem végzett az evéssel, amikor valaki megállt mögötte, és megérintette a vállát.

– Leülhetek? – Endernek meg sem kellett fordulnia, tudta, hogy Dink Meeker az.

– Üdv, Dink – felelte Ender. – Ülj le!

– Te kis aranyérmes fing – szólt Dink vidáman –, tudod, mind azon törjük a fejünket, csoda-e vagy tévedés szülte az eredményeidet.

– A szokás – felelte Ender.

– Egy győzelem még nem szokás – intette Dink –, ne játszd meg magad! Az embert újonc korában gyenge parancsnokok ellen küldik.

– Carn Carby nem a lista legalján szerepel. – Ez igaz volt. Carby neve nagyjából középtájon foglalt helyet.

– Ő egész jó, beleszámítva azt, hogy csak most kezdte – mondta Dink. – Ígéretes gyerek. Te nem vagy ígéretes. Te fenyegető vagy.

– Mire nézve fenyegető? Ha győzök, kevesebbet kapsz enni? Mintha olyasmit mondtál volna nekem, hogy ez az egész egy hülye játék, aminek nincs semmi értelme.

Dinknek nem tetszett, hogy a fejére olvassák a saját szavait, méghozzá ilyen körülmények között.

– Te vettél rá, hogy beszálljak velük a játékba! Veled azonban nem játszom, Ender! Engem nem fogsz megverni.

– Talán nem – mondta Ender.

– Én tanítottalak!

– Mindenre, amit tudok. De most már hallás után játszom el.

– Gratulálok! – jegyezte meg Dink.

– Jó tudni, hogy van itt egy barátom. – De Ender nem volt benne biztos, hogy Dink a barátja-e még. Ezt Dink sem tudta biztosan. Néhány semmitmondó mondat után visszament az asztalához.

Amikor végzett az evéssel, Ender körülnézett. Csak pár asztalnál beszélgettek. Ender észrevette Bonzót, aki már a legöregebb parancsnokok közé tartozott. Nagyorrú Rose már kijárta az iskolát. Petra egy távoli sarokban ült a csoportjával, és egyszer sem pillantott rá. Mivel a legtöbben lopva feléje néztek, köztük azok is, akikkel Petra beszélgetett, Ender esküdni mert volna rá, hogy a lány szándékosan kerüli a tekintetét. Ez a rossz abban, ha az ember kezdettől fogva győz, mélázott Ender. Elveszíti a barátait.

Adni kell nekik néhány hetet, hogy hozzászokjanak. Mire sor kerül a következő csatámra, itt is megnyugszanak a kedélyek.

Carn Carby elvi kérdést csinált belőle, hogy még az ebédidő lejárta előtt odamenjen és üdvözölje Endert. Ez is a nagylelkűségére vallott, és rajta, Dinktől eltérően, nem látszott gyanakvás.

– Pillanatnyilag kegyvesztett vagyok – közölte minden kertelés nélkül. – Nem hisznek nekem, hiába mondom, hogy csupa olyan dolgot csináltál, amit még soha senki se látott. Épp ezért remélem, hogy a legközelebbi csapatot pocsékká vered. Az irántam való szívességből.

– Az irántad való szívességből – egyezett bele Ender. – És köszönöm, hogy szóba álltál velem!

– Szerintem szemét módon viselkednek veled. Általában meg szokták éljenezni az új parancsnokokat, amikor először lépnék be a kantinba. Na persze az új parancsnokok már néhány vereséggel a tarsolyukban szoktak először belépni ide. Én is csak egy hónapja jutottam be. Ha valaki, hát te megérdemelnéd a tapsot – de hát az élet már ilyen! Fingasd meg őket!

– Igyekezni fogok.

Carn Carby elment, és Ender gondolatban őt is hozzáírta ahhoz a listához, amelyet saját használatra vezetett azokról, akiket emberi lényeknek tartott.

Aznap éjjel jobban aludt, mint hosszú idő óta bármikor. Sőt olyan mélyen aludt, hogy föl sem ébredt, míg ki nem gyúltak a fények. Jókedvűen kelt föl, lassan ügetett ki a zuhanyozóba, s csak amikor visszajött, és kezdte magára húzni az egyenruháját, vette észre a padlón heverő papírdarabkát – akkor is csak azért, mert rázott egyet a ruhán, s az ettől keletkezett légáram megmozdította a papírt. Fölvette, és elolvasta.

PETRA ARKANIAN, FŐNIX HADTEST, 7 ÓRA

A régi csapata volt, melyet nem egészen négy hete hagyott el, s melynek alakzatait ismerte elölről-hátulról. Részben Ender hatására ők voltak a legrugalmasabb, az új helyzetekhez viszonylag gyorsan alkalmazkodni tudó hadtest. Még leginkább a Főnix lehetett képes rá, hogy megbirkózzék Ender cseppfolyós, kiszámíthatatlan támadásaival. A tanárok úgy döntöttek, érdekessé teszik Ender számára az életet.

A papíron 7 óra állt, és már 6 óra 30 volt. Lehet, hogy néhányan már el is indultak reggelizni. Ender félrelökte az egyenruhát, fölkapta a védőruhát, s egy perc múlva már ott állt a hadteste szállásának az ajtajában.

– Uraim, remélem, tanultak valamit tegnap, mert ma is végig fogjuk csinálni!

Beletelt egy percbe, mire felfogták, hogy ez csatát jelent és nem gyakorlatot. Biztosan tévedés, mondták. Két egymást követő napon soha senki nem csatázott még.

Átnyújtotta a papírt az A szakasz vezetőjének, Fly Mólónak, aki nyomban elüvöltötte magát:

– Védőöltözékbe! – s már indult is ruhát váltani.

– Miért nem szóltál korábban? – kérdezte Forró Leves, aki úgy tudott Endertől kérdezni, ahogy senki más nem mert volna.

– Gondoltam, rátok fér egy zuhanyozás – felelte Ender. – A Nyulak tegnap azt híresztelték, hogy csak azért győztünk, mert a szagunk kiütötte őket.

Akik hallották, nevettek.

– Nem találtad meg a papírt, csak miután visszajöttél a zuhanyzóból, igaz?

Ender a hang irányába nézett. Bean nézett vissza rá szemtelenül, már védőöltözékben. Most fizetsz meg a régi megaláztatásokért, Bean?

– Persze – válaszolta megvetően. – Én nem vagyok olyan közel a padlóhoz, mint te.

Újabb nevetés. Bean elvörösödött mérgében.

– Világos, hogy nem számíthatunk a régi módszerekre – magyarázta Ender. – Jobb lesz, ha mostantól minden percben fel vagytok készülve a csatára. A gyakori csatákra. Nem tudom azt játszani, hogy szeretem, ahogy kitolnak velünk, egy dolgot azonban szeretek – hogy olyan hadtestem van, amelyik bírja az iramot.

Ezek után, ha azt kéri, hogy kövessék a Holdba űrruha nélkül, azt is megtették volna.

Petra nem volt Carn Carby; rugalmasabb módszerekkel dolgozott, és sokkal gyorsabban reagált Ender vakmerő, a helyszínen rögtönzött, tehát előre ki nem számítható támadására. Ez azzal az eredménnyel járt, hogy a csata végére Ender három emberét kilőtték, kilencet pedig harcképtelenné tettek. És Petra még azt a gesztust sem tette meg, hogy a csata végén mély bókkal járuljon Ender elé. Villámló szeme mintha azt mondta volna, hogyan alázhattál meg így engem, aki a barátod voltam?

Ender úgy tett, mintha nem venné észre a lány haragját. Gondolta, még néhány csata, és Petra rá fog jönni, hogy több találatot ért el ellene, mint Ender szerint bárki a jövőben.

És még most is volt mit tanulnia a lánytól. A mai gyakorlaton azt fogja megtanítani szakaszvezetőinek, hogyan hárítsák el azokat a fortélyokat, melyeket Petra vonultatott fel ellenük. Hamarosan újra barátok lesznek.

Remélte.

A hét hét napján a Sárkány Hadtest hét csatát vívott meg. A táblán hét győzelem és nulla vereség. Endernek egyszer sem volt a Főnix Hadtesttel vívott csatában elszenvedettnél nagyobb vesztesége, és két alkalommal mondhatta el, hogy egyetlen katonája sem fagyott meg vagy vált harcképtelenné. Többé senki sem hitte, hogy a vak szerencse állította őt a tábla élére, hisz soha nem tapasztalt fölénnyel vert meg élcsapatokat is. A többi parancsnok ettől fogva nem tehetett úgy, mintha észre sem venné őt. Voltak, akik mellé ültek az étkezéskor, s úgy próbálták óvatosan kiszedni belőle, hogyan verte meg legutóbbi ellenfelét. Ő őszintén elmondta nekik, hátha lesznek olyanok, akik tudni fogják, hogyan képezzék ki katonáikat és szakaszvezetőiket, s majd megismétlik az ő teljesítményeit. És míg Ender e néhány parancsnokkal beszélgetett, jóval nagyobb csoportok alakultak ki az ellenfelek, az Ender által legyőzöttek körül, azon tanakodva, hogyan tudnák megverni őt.

Sokan gyűlölték őt. Gyűlölték, amiért fiatal, amiért kiváló, amiért az ő fényében saját győzelmeik sápadtnak és vértelennek látszottak. Ender először az arcukon látta ezt a gyűlöletet, ahogy elmentek mellette, a folyosón. Azután kezdett felfigyelni rá, hogy ha néhányuk közelében ül le a parancsnoki kantinban, olyankor az egész csoport felkerekedik, és átül egy másik asztalhoz, máskor véletlenül oldalba könyökölték a játékteremben, a tornateremből ki-belépve lábak akadtak az övébe, köpések és nedves papírgalacsinok vágódtak hozzá hátulról, miközben végigügetett a folyosókon. A küzdőteremben nem tudták megverni, ezzel tisztában voltak, így hát ott kezdtek ki vele, ahol biztonságban érezték magukat, ahol ő is csak egy közönséges kisfiú volt, nem pedig óriás. Ender megvetette őket, de titokban – olyan titokban, hogy még maga sem tudott róla – félt tőlük. Mert ezek voltak azok a kis kínzások, amilyeneket Peter csinált mindig, és Ender hovatovább túlságosan is „otthon” érezte magát.

De mégis csak ezek kisstílű bosszantások voltak, Ender meg is győzte magát, hogy a dicséret egy másik formáját lássa bennük. A többi hadtest már kezdte őt utánozni. A legtöbb katona maga alá húzott térddel támadott, az alakzatok felbomlófélben voltak, és már olyan parancsnokok is akadtak, akik a falak mentén végiglopakodó szakaszokat küldtek ki. Még egyiknek sem sikerült létrehozni Ender öt szakaszból álló szervezetét – ez azt a kis előnyt nyújtotta neki, hogy a négy egység mozgására számító ellenfél nem kereste az ötödiket.

Ender mindent megtanított nekik, amit a súlytalanságban alkalmazott taktikáról tudott. De ő hová mehetett, ha új dolgokat akart tanulni?

Rákapott a videoszobára, ahol rengeteg propagandaanyagot talált Mazer Rackhamről, valamint más olyan nagynevű parancsnokokról, akik az Első és a Második Invázió idején vezették az emberi haderőket. Ender egy órával hamarabb leállította a közös gyakorlatozást, és megengedte szakaszvezetőinek, hogy a távollétében saját gyakorlatokat vezessenek. Ők rendszerint szakasz szakasz elleni közelharcot rendeztek, Ender pedig addig maradt velük, amíg megbizonyosodott róla, hogy rendben mennek a dolgok, aztán elment régi csatákat nézni.

A legtöbb felvétellel csak az idejét vesztegette. Diadalmas zene, parancsnokok és kitüntetett katonák közelképei, zavaros jelenetek a hangyok berendezéseit megszálló tengerészekről. Itt-ott azért használható képsorokat is talált, az űr sötétjében fénypontokként manőverező hajókat, de még ennél is jobb volt, amikor a hajók fedélzeti lámpái tűntek fel a képernyőkön, elébe tárva ezzel egy teljes csataképet. A videón nehéz volt meglátni mindhárom dimenziót, s a jelenetek is rendszerint rövidek és minden magyarázatot nélkülözők voltak, de Ender fokozatosan ráismert, milyen ügyesen alkalmaztak a hangyok zavarkeltés céljából látszólag véletlenszerűen elhelyezkedő fényösvényeket, hogyan állítottak fel csapdákat, hogyan rendeztek álvisszavonulásokat, hogy tőrbe csalják az NF-hajókat. Néhány csatát sok-sok jelenetre vágtak szét, s ezek számos képanyagban fel-feltünedeztek; ha a megfelelő sorrendben nézte őket, rekonstruálhatta belőlük az egész csatát. Már olyan dolgokat is észrevett, amiket a hivatalos kommentátorok sohasem említettek. Ők mindig büszkeséget akartak ébreszteni az emberi teljesítmény, s ellenszenvet a hangyok iránt, Ender azonban ekkor már azon is el-eltűnődött, vajon hogyan győztek egyáltalán az emberek. Hajóik lomhák voltak, flottáik elviselhetetlen lassúsággal válaszoltak az új helyzetekre, ezzel szemben a hangy flotta tökéletes egységet mutatva azon nyomban válaszolt minden kihívásra. Az Első Invázióban az emberek hajói természetesen alkalmatlanok voltak gyors ütközetekre – aminthogy akkor még a hangy hajók is. A hajók és a fegyverek csak a Második Invázióban váltak veszedelmesekké.

Stratégiát tehát Ender a hangyoktól tanult, nem az emberektől. Szégyellte és félelemmel töltötte el, hogy tőlük tanul, mert hiszen ők voltak a rút, gyilkos, gyűlöletes, szörnyű ellenség. Ám amit csináltak, azt nagyon jól csinálták. Egy bizonyos fokig. Mintha mindig egy alapstratégiát követtek volna – a lehető legtöbb hajót irányítani az ütközet kulcsfontosságú helyére. Soha nem követtek el semmi meglepőt, semmit, ami egy beosztott tiszt kiválóságára vagy ostobaságára mutatott volna. Szemmel láthatóan roppant szigorú fegyelem uralkodott köztük.

És volt még valami furcsaság. Rengeteg szó esett Mazer Rackhamről, de tényleges csatát elvétve mutattak vele a videók. Mindössze néhány jelenetet a csata elejéről, a hangyok főflottája mellett szánalmasan eltörpülő Rackham-erőket. A hangyok odakint az üstökös pajzsnál már megverték az emberek főflottáját, megsemmisítették a legelső csillaghajókat, gúnyt űzve ezzel a magasabb stratégiára irányuló emberi erőfeszítésekből – ezt a filmet gyakran lejátszották, hogy újra és újra felelevenítsék a hangy győzelem kínját és rettenetét. Aztán azt, ahogy a kétségbeejtő túlerő közeledik Mazer Rackham maroknyi hadához odaát, a Szaturnusz mellett, és akkor...

Akkor az a Mazer Rackham kis cirkálójából leadott egyetlen lövés felrobbantott egy ellenséges hajót. Mindig csak ennyit mutattak. Sok filmen látni lehetett a hangy hajókba magukat szándékosan belekormányozó tengerészeket, az odabent heverő hangy tetemeket. De egyetlen film sem készült hangyokkal vívott közelharcról – hacsak az Első Invázióból nem illesztettek be ilyeneket. Endert csalódással töltötte el, hogy Mazer Rackham győzelmét ilyen leplezetlenül cenzúrázták. A Hadiskola diákjai sokat tanulhattak volna tőle, mégis eldugtak előlük mindent, ami a győzelméről szólt. Ez a mániákus titkolózás nem sokat használt azoknak a gyerekeknek, akiknek meg kellett tanulni újra véghez vinni azt, amit Mazer Rackham annak idején tett.

Természetesen mihelyt híre ment, hogy Ender Wiggin folyton a háborús videókat nézi, a videoszoba sokak számára vonzóvá vált. A legfőképpen parancsnokokból álló közönség ugyanazokat a felvételeket nézte, amiket ő, és közben úgy tettek, mintha értenék, miért éppen azt nézi, és mit hámoz ki belőle. Ender soha semmit nem magyarázott. Még amikor hét jelenetet hívott le ugyanabból a csatából, de más-más felvételről, mindössze egy fiú kockáztatta meg óvatosan a kérdést:

– Egyik-másik nem ugyanabból a csatából való?

Ender erre csak vállat vont, mintha a dolognak nem volna jelentősége.

A hetedik napi gyakorlat utolsó órájában, pár órával azután, hogy Ender hadteste megnyerte a hetedik csatáját, maga Anderson őrnagy látogatott el a videoszobába.

Átnyújtott egy darab papírt az egyik parancsnoknak, majd Enderhez fordult:

– Graff ezredes haladéktalanul hívat az irodájába!

Ender fölállt, és követte Andersont a folyosókon át. Anderson kezében ott voltak a kulcsok, amelyek a diákokat távol tartották a tanárok szálláshelyétől. Végül megérkeztek Graff elé, aki mozdulatlanul ült az acélpadlóba becsavarozott forgószékén. A hasa már akkor is átbukott mindkét kartámlán, amikor ültében kihúzta magát. Ender megpróbált visszaemlékezni, amikor először találkozott vele, alig négy évvel ezelőtt, Graff egyáltalán nem látszott kövérnek. Az idő és a feszültség nem kímélte a Hadiskola vezetőjét.

– Hét nap telt el az első csatád óta, Ender – mondta Graff.

Ender nem válaszolt.

– És hét csatát nyertél meg. Mindennap egyet.

Ender bólintott.

– A pontarányaid is szokatlanul magasak.

Ender pislogott.

– Minek tulajdonítod, parancsnok, figyelemre méltó sikereidet?

– Olyan hadtestet adtak, amelyik mindent megcsinál, bármit találok is ki a számára.

– És mit találtál ki a számára?

– Lefelé vesszük az irányt, az ellenséges kapu felé, s közben pajzsként használjuk a lábunkat. Nem fejlődünk alakzatokba, és mozgékonyak maradunk. Az is segít, hogy öt nyolcfős szakasszal dolgozom, nem pedig négy tízfőssel. Az ellenségeinknek nem volt idejük, hogy hatékonyan válaszoljanak az új módszereinkre, így aztán ugyanazzal a fortéllyal vertük végig őket. Ez így már nem fog sokáig tartani.

– Vagyis nem bízol benne, hogy mindig te győzöl.

– Ugyanazokkal a trükkökkel nem.

Graff bólintott.

– Ülj le, Ender!

Ender és Anderson leültek. Graff Andersonra nézett, mire ő vette át a szót:

– Most, e sűrű összecsapások után milyen állapotban van a hadtested?

– Mindnyáján veteránokká váltak.

– De hogy érzik magukat? Fáradtak?

– Ha azok is, nem vallják be.

– Továbbra is készenlétben vannak?

– Maguk irányítják az emberi aggyal játszó számítógépes játékokat. Mondják meg maguk!

– Azt tudjuk, hogy mi mit tudunk. De azt is szeretnénk tudni, amit te tudsz.

– Mindnyájan nagyon jó katonák, Anderson őrnagy. Biztosan megvannak a korlátaik, de azokat még nem értük el. Az újabbak közül pár embernek nehézséget okoz, hogy egyes alaptechnikákat nem tudtak mesteri fokon elsajátítani, de keményen dolgoznak, és fokozatosan javulnak. Mit kéne mondanom? Hogy pihenésre lenne szükségük? Persze hogy pihenésre lenne szükségük... néhány hetes szabadságra. A tanulmányaikkal sehogy sem állnak, ami azt illeti, egyikünk sem jeleskedik a saját osztályában. De maguk ezt tudják, és nem látszanak bánkódni miatta – akkor miért bánkódjam én?

Graff és Anderson gyors pillantást váltottak.

– Ender, miért tanulmányozod a hangy háborúkról készült videókat?

– Természetesen azért, hogy stratégiát tanuljak.

– Azokat a videókat propagandacélokból készítették. A hadászatunkról már mindent megjelentettünk.

– Tudom.

Graff és Anderson újabb pillantást váltottak. Graff az asztalán dobolt.

– A Fantáziajátékot már elő sem veszed – mondta.

Ender nem válaszolt.

– Áruld el nekem, miért nem játszod már!

– Mert győztem.

– Mindent sohasem nyerhetsz meg abban a játékban. Mindig jön valami új.

– Mindent megnyertem.

– Ender, mi abban akarunk segíteni neked, hogy olyan boldog légy, amilyen csak lehetsz, de ha te...

– Maguk a lehető legjobb katonát akarják Faragni belőlem. Menjenek le, nézzék meg a táblákon a helyezéseket! Nézzék meg a csúcsteljesítményeket! Eddig remek munkát végeztek velem! Gratulálok! És mikor akarnak bevetni egy jó hadtest ellen?

Graff szigorú szája mosolyra húzódott, teste beleremegett a hangtalan nevetésbe.

– Most – mondta Anderson, és átnyújtott Endernek egy cédulát.

BONZO MADRID, SZALAMANDRA HADTEST, 12 ÓRA

– Tíz perc múlva – jegyezte meg Ender. – A csapatom épp a gyakorlatozás utáni zuhanyozás kellős közepén lesz!

– Akkor jó lesz igyekezni, fiam! – mosolygott Graff.

Öt perc múlva ért a hadteste szállására. A többség már felöltözött a zuhanyozás után, néhányan a játék- vagy a videoszobában ütötték agyon az időt ebédig. Három kisebb fiút elküldött értük, a többieknek pedig meghagyta, hogy a lehető leggyorsabban öltözzenek át.

– Ez nagyon meleg helyzet lesz, és időnk sincs – magyarázta.

– Bonzót már körülbelül húsz perce értesítették, s mire mi az ajtóhoz érünk, ők már legalább öt perce odabent lesznek.

A fiúk felháborodottan kiáltoztak, s ráadásul olyan stílusban, amit a parancsnok jelenlétében nemigen engedtek meg maguknak. Mit művelnek ezek velünk? Teljesen meghülyültek?

– Ne törődjetek vele, hogy miért, ezzel ráérünk este foglalkozni! Fáradtak vagytok?

– A mai gyakorlat alatt teljesen kidöglöttünk – felelte Fly Molo. – Arról nem is beszélve, hogy reggel laposra vertük a Görény Hadtestet.

– Egy napon két csatát nem vív senki! – kiabálta Bolond Tom.

– A Sárkány Hadtestet sem verte még meg soha senki! – válaszolta Ender ugyanazon a hangon. – Most akartok esélyt adni rá, hogy jól elpáholjanak bennünket? – Ender e gúnyos kérdéssel felelt a fiúk méltatlankodására. – Előbb győzz, aztán tégy fel kérdéseket!

Már mindenki visszaért a szállásra, legtöbbjük fel is volt öltözve.

– Indulás! – kiáltotta Ender, mire a csapat futva indult utána, egyesek még a küzdőterem előtti folyosóra érve is öltözködtek. Rossz előjel volt, hogy sokan ziháltak, túl fáradtak voltak ehhez a csatához. Nyitott ajtó várta őket – sehol egyetlen csillag, csak az üresnél is üresebb tér a vakítóan fényes teremben. Itt nem volt hova elrejtőzni, de még a sötétségbe se.

– A szívem! – sóhajtott fel Bolond Tom. – Még ők sem érkeztek meg.

Ender a szája elé tett ujjával mutatta, hogy maradjanak csendben. Hogy az ajtó nyitva volt, az ellenség természetesen minden szavukat hallotta. Ender az ajtó két oldalára mutatott, jelezve, hogy a Szalamandra Hadtest nyilván az ajtóval szomszédos falhoz lapulva várja őket, ahonnan könnyedén eltalálhatják a gyanútlan belépőket.

Ender intett, hogy mindnyájan húzódjanak hátrébb az ajtótól. Kiválasztott néhány magasabb gyereket, köztük Bolond Tomot is, letérdeltette őket, de nem a sarkukra ültetve, hanem úgy, hogy kihúzott testük L formát mutasson – és így megfagyasztotta őket. A csapat némán figyelt. Ezután kiválasztotta a legkisebb fiút, Beant, átadta neki Tom fegyverét, s rátérdeltette Tom elfagyasztott lábára. Végül áthúzta Bean mindkét, fegyvert fogó kezét Tom hóna alatt.

Végre a fiúk is megértették. Tom pajzs volt, fegyveres űrhajó, és Bean rejtőzött benne. Bizonyára nem volt sebezhetetlen, de időt nyert.

Aztán kiszemelt két másik fiút, akik majd belökik Tomot és Beant az ajtón, de intett nekik, hogy várjanak még. Villámgyorsan négy csoportra osztotta a csapatot – egy pajzs, egy vadász és két dobó egységre. És amikor már mindenki meg volt fagyasztva vagy fel volt fegyverezve vagy készen állt a dobásra, megadta a jelt, hogy a dobók lökjék be terhüket az ajtón, majd maguk is ugorjának utánuk.

– Rajta! – kiáltotta akkor Ender.

És megindultak – kettesével úgy, hogy a pajzs a lövő és az ellenség közé kerüljön. Az ellenség azonnal tüzet nyitott, de főleg az elöl lévő, már fagyott fiúkat találta el. Eközben a Sárkányok – két szorgalmas puskájukkal s egész testfelületükkel az ajtó menti falakhoz simuló, szépen felsorakozott célpontjaikkal derekas munkát végeztek. Jóformán lehetetlen volt célt téveszteniük. De már akkor a dobók is beugrottak az ajtón, s az ellenség által elfoglalt falon lévő fogantyúkat elkapva, olyan lehetetlen szögből vették tűz alá a Szalamandrákat, hogy azok már nem is tudták, kire lőjenek: a föntről vadul rohamozó pajzspárokra vagy a velük egy szintről lövöldöző dobókra?

Mire maga Ender is bejutott az ajtón, a csata már eldőlt. Még egy perc sem telt el azóta, hogy az első Sárkány bejutott az ajtón, s a lövöldözésnek már vége is volt. A Sárkány vesztesége húsz fagyott vagy harcképtelenné tett ember volt, és csak tizenketten maradtak épségben. Eddig ez volt a leggyengébb eredményük – de győztek.

Amikor Anderson őrnagy megjelent, és átadta neki a fogót, Ender haragosan tört ki.

– Azt hittem, olyan hadtest ellen fognak vezényelni bennünket, amelyikkel tisztességes harcban mérhetjük össze az erőnket!

– Gratulálok a győzelemhez, parancsnok!

– Bean! – kiáltotta Ender. – Ha te vezényelted volna a Szalamandra Hadtestet, mit csináltál volna?

Bean, akit harcképtelenné tettek, de egészen nem fagyasztottak meg, épp az ellenséges ajtó közelében lebegett. Onnan kiáltotta:

– Egy állandóan mozgásban lévő egységet állítottam volna az ajtó elé. Nem szabad mozdulatlannak maradni, ha az ellenség pontosan tudja, hol vagy.

– Ha már csalnak – fordult Ender Andersonhoz –, miért nem gyakoroltatják a másik csapattal, hogyan kell intelligensen csalni?

– Javasolom, hogy tedd újra mozgásképessé az embereidet – mondta Anderson.

Ender megnyomta a gombokat, melyek egyszerre olvasztották fel mindkét hadtestet, s nyomban elkiáltotta magát:

– Sárkány Hadtest, oszolj! – Nem fogadják zárt alakzatban a másik hadtest megadását, ez nem volt tisztességes küzdelem, még akkor sem, ha ők győztek – a tanárok rájuk osztották a vesztes szerepét, és csak Bonzo alkalmatlansága mentette meg őket. Ebben nem volt semmi dicsőség.

Csak amikor már ő is elhagyta a harctermet, jött rá, hogy Bonzo nem tudja, hogy ő a tanárokra haragszik. A spanyol büszkeség. Bonzo csak annyit tud, hogy legyőzték, noha a kezdeti előny nekik kedvezett; Bonzo csak annyit tud, hogy Ender a csapat legfiatalabb tagjával mondatta el mindenki füle hallatára, mit kellett volna neki, Bonzónak tennie, hogy győzzön, s hogy Ender inkább elment, csak ne kelljen fogadnia Bonzo méltóságteljes megadását. Ha eddig még nem gyűlölte Endert, most bizonyára meggyűlöli – de mivel már eddig is gyűlölte, Ender tudta, hogy ezentúl gyilkos dühöt fog táplálni iránta. Bonzo volt az utolsó, aki megütött engem, gondolta Ender. Mérget vennék rá, hogy nem felejtette el.

És nem felejtette el azt a piszkos húzást sem, midőn az idősebb fiúk meg akarták hiúsítani Ender gyakorlását. És sok más egyebet sem. Akkor azok gyűltek köréje vérszomjasán – mostantól Bonzo szomjazik majd a vérére. Ender eljátszott a gondolattal, hogy személye védelme érdekében külön gyakorlatokat végez – de most, hogy már nemcsak napi egy csatával, de akár kettővel is lehetett számolni, tudta, hogy úgysem jutna rá ideje. Ki kell használnom a lehetőségeimet, gondolta. A tanárok hajszoltak bele – ők tudnak megvédeni is.

Bean kimerülten huppant le az ágyára – noha még tizenöt perc volt hátra lámpaoltásig, a fiúk fele máris aludt. Fiókjából fáradtan előhúzta és bekapcsolta a számítógépét. Holnapra kilátásba helyeztek egy geometriatesztet, és Bean siralmasan készületlennek érezte magát. Ha volt rá elég ideje, mindig ki tudta következtetni a dolgokat, és Euklideszt már ötéves korában olvasta, de a tesztre olyan rövid időt adtak, hogy gondolkodásra nem jut majd ideje. Tudnia kell. És nem tudott. Elképzelhető, hogy rosszul fogja megoldani a tesztet. Ezzel szemben ma kétszer győztek, és ettől jól érezte magát.

Ám amikor bekapcsolta a számítógépét, minden geometriával kapcsolatos gondolata messzire száműzetett. A képernyőről az alábbi üzenet harsogott:

GYERE AZONNAL! ENDER

21 óra 50 volt, már csak tíz perc villanyoltásig. Mikor küldte Ender ezt az üzenetet? Mindenesetre jó lesz, ha nem hagyja figyelmen kívül. Lehet, hogy reggelre újabb csata van kilátásban – már a gondolattól is elgyengült –, és bármiről akar is Ender beszélni vele, akkor már nem lesz rá idő. Így hát legurult az ágyról, és engedelmesen elindult a folyosókon át Ender szobájába. Bekopogott az ajtón.

– Gyere be! – szólt ki Ender.

– Csak most vettem észre az üzenetedet.

– Nagyszerű – nyugtázta Ender.

– Mindjárt eloltják a lámpákat.

– Majd segítek, hogy visszatalálj a sötétben.

– Csak nem tudtam, észrevetted-e, mennyi az idő.

– Én mindig tudom, mennyi az idő.

Bean felsóhajtott magában. Ez egyszer sem maradhat el. Valahányszor ő és Ender beszélgetni kezdenek, legyen szó bármiről, az egykettőre vitává fajul. Bean ki nem állhatta ezt. Felismerte Enderben a lángelmét, és tisztelte érte. Ender miért nem tudott soha semmi jót észrevenni benne?

– Emlékszel, Bean, mi volt négy héttel ezelőtt? Amikor kérted, hogy csináljak belőled szakaszvezetőt?

– Aha.

– Azóta kineveztem öt szakaszvezetőt öt helyettessel. És egyikük se te voltál. Igazam volt? – húzta föl Ender a szemöldökét.

– Igen, uram!

– Akkor mondd el nekem, hogyan szerepeltél ebben a nyolc csatában!

– Ma tettek először harcképtelenné, de a számítógép szerint mire le kellett állnom, addigra már tizenegy embert találtam el. Csatában öt találatnál sohasem vittem be kevesebbet. És mindig minden feladatot teljesítettem, amivel megbíztak.

– Miért csináltak belőled ilyen fiatalon katonát, Bean?

– Nem voltam fiatalabb, mint te.

– De miért?

– Nem tudom.

– De tudod, és tudom és is.

– Megpróbáltam rájönni, de ezek csak találgatások. Te... te nagyon jó vagy. Ők ezt tudták, ezért nyomtak előre.

– Azt mondd meg, Bean, hogy miért!

– Azért, mert szükségük van ránk. – Bean leült a padlóra, és Ender lábát bámulta. – Mert szükségük van valakire, aki megveri a hangyokat. Semmi mással nem törődnek.

– Fontos, hogy ezt tudod, Bean! Mert ebben az iskolában a legtöbb fiú azt hiszi, a játék önmagáért fontos, pedig ez nem igaz. Legföljebb annyiban, hogy segít megtalálni azokat a gyerekeket, akik ha felnőnek, az igazi háború igazi parancsnokaivá válhatnak. Ami magát a játékot illeti, az egyáltalán nem téma. Azt egyenesen leszarják.

– Érdekes. Azt hittem, éppen hogy értünk csinálják.

– Játék a szokásos időpontnál kilenc héttel korábban. Játék naponta. És már két játék naponta. Bean, én nem tudom, mit akarnak a tanárok, de a hadtest fárad, én is fáradok, és ők egyáltalán nem törődnek a játékszabályokkal. Megnéztem a számítógép régi adatait. Soha senki nem pusztított még el annyi ellenséget, és nem tartott meg annyit épségben a saját katonái közül a játék egész története során.

– Te vagy a legjobb, Ender!

– Lehet – ingatta a fejét Ender. – De nem véletlenül kaptam meg azokat a katonákat, akiket megkaptam. Csupa kezdő, meg más hadtestből kiszuperált – de hasonlítsd őket össze, bizony az én leggyengébb katonám is bátran lehetne szakaszvezető egy másik hadtestben. Mindig is megnehezítették számomra a dolgokat, de most mindent ellenem akarnak fordítani. Bean, ezek ki akarnak készíteni minket.

– Téged nem tudnak kikészíteni.

– Még érhet téged meglepetés. – Ender kapkodva, zihálva vette a levegőt, mintha fájdalom hasogatná, vagy nagy szélben kellene levegőt vennie; Bean ránézett, és tudta, hogy most a lehetetlen történik meg. Ender Wiggin egyáltalán nem akarja bántani, ellenkezőleg, épp most avatja a bizalmába. Nem nagyon. De egy kicsit. Ender emberi lény volt, és megengedte, hogy ezt Bean is lássa.

– Lehet, hogy te leszel meglepve – mondta.

– Annak is van határa, hogy naponta hány új ötlettel tudok előállni. Valakinek egyszer eszébe jut majd valami, amire nem számítottam, és nem leszek rá felkészülve.

– A legrosszabb esetben is mi történhet? Elveszítesz egy játékot.

– Igen. Ez a legrosszabb, ami történhet. Egyetlen játékot sem veszíthetek el. Mert ha egyet is elveszítek...

Nem magyarázta tovább, és Bean nem faggatta.

– Szükségem van a leleményességedre, Bean! Szükségem van rá, hogy olyan problémákra is találj megoldást, amilyenekkel még nem találkoztunk. Hogy olyan dolgokat is kipróbálj, amilyenekkel még soha senki nem próbálkozott, mert teljességgel ostobaságnak tűnnek.

– Miért én?

– Mert ha akadnak is nálad jobb katonák a Sárkány Hadtestben – nincsenek sokan, de azért akadnak –, nálad jobban és gyorsabban gondolkozó nincs egy sem. – Bean nem szólt. Mindketten tudták, hogy ez igaz.

Ender megmutatta a számítógépét. Tizenkét név volt rajta, minden szakaszból kettő-három.

– Válassz közülük ötöt – mondta –, szakaszonként egyet-egyet! Ők lesznek a különleges osztag. Képezd ki őket, de e célra szervezz külön gyakorlóórákat! Számolj be róla, hogy mire készíted fel őket! Egy dolognál ne időzz túl sokáig! Te és az osztagod a legtöbb esetben az egész hadtest, illetve a közönséges szakaszok része lesz, de néha szükségem lesz rátok. Ha olyasmit kell tenni, amit csak ti tehettek meg.

– Ezek mind újak – mondta Bean. – Nincs köztük veterán.

– Az elmúlt hét óta minden katonánk veterán, Bean. Nem vetted észre, hogy az egyéni ranglistákon mind a negyven katonánk ott van az első ötven között? Hogy tizenhét hellyel kell lejjebb menned, hogy olyan katonát találj, aki nem Sárkány?

– És ha nem tudok kitalálni semmit?

– Akkor félreismertelek.

– Nem ismertél félre – vigyorgott Bean. Kialudtak a fények.

– Visszatalálsz, Bean?

– Valószínűleg nem.

– Akkor maradj itt! Ha jól figyelsz, meghallhatod a jótündért, aki eljön éjszaka, és meghagyja, mi lesz a feladatunk holnap.

– Csak nem akarnak holnapra is kiosztani nekünk egy csatát? Ender nem válaszolt. Bean hallotta, amint bemászik az ágyba. Erre aztán ő is felállt, és követte Ender példáját. Mielőtt elaludt volna, még vagy fél tucat ötlet jutott az eszébe.

Ender örülne – mind jó nagy marhaság volt.

12
BONZO

– Pace tábornok, kérem, foglaljon helyet! Úgy értesültem, hogy sürgős ügyben kívánt felkeresni.

– Ahogy szoktam, Graff ezredes. Nem óhajtok a Hadiskola belső ügyeibe avatkozni. Az autonómiájuk sérthetetlen, és bár rang tekintetében különbség van köztünk, teljesen tudatában vagyok, hogy csak tanácsot adni van felhatalmazásom, és nem utasíthatom, hogy lépjen akcióba.

– Akcióba?

– Előttem ne tettesse magát, Graff ezredes! Az amerikaiak előszeretettel teszik hülyének magukat, ha nekik úgy tetszik, engem azonban nem lehet megtéveszteni. Ön tudja, hogy miért vagyok itt.

– Ó! Úgy sejtem, Dap jelenthetett valamit.

– Atyai érzelmekkel viseltetik az itteni diákok iránt. Úgy érzi, több mind hanyagság az, ahogy ön nem törődik egy halálos veszedelemmel fenyegető helyzettel – hogy már-már összeesküvésnek nevezhető, ami az egyik diákjuk halálát vagy komoly sérülését hivatott előidézni.

– Ez itt egy gyerekek számára létesített iskola, Pace tábornok. Aligha van olyan ügyünk, amelynek ide kellene szólítania az NF katonai rendőrfőnökét.

– Graff ezredes, Ender Wiggin neve bekerült a hadvezetőség elé. Még az én fülembe is eljutott. Hallottam, hogy még mértéktartó körök szerint is ő az egyetlen reményünk a győzelemre az elkövetkező invázióban. Ha az ő élete vagy egészsége forog veszélyben, nem gondolom, hogy kellemetlen, ha a katonai rendőrség érdeklődést mutat a fiú védelme iránt. Ön annak véli?

– A fenébe Dappel és a fenébe önnel is, uram! Én tudom, mit csinálok!

– Valóban?

– Jobban tudom, mint bárki más.

– Ó, de hiszen ez nyilvánvaló, miután senkinek a leghalványabb fogalma sincs arról, hogy ön mit csinál. Nyolc napja tudomása van róla, hogy e „gyermekek” gonoszabbjai összeesküvést szőttek Ender Wiggin megverésére. És hogy eme összeesküvés némely tagjai, elsősorban is a Bonito de Madrid, közönségesen Bonzo névre hallgató fiú, e büntetés végrehajtásakor feltehetőleg nem fognak önmérsékletet tanúsítani, úgyhogy Ender Wiggin, a világ e felbecsülhetetlenül értékes mentsvára, komoly veszélybe kerülhet, amennyiben az agyvelőjét felmázolják az önök békésen keringő iskolájának falaira. Ön pedig, aki teljes mértékben tisztában van ezzel a veszéllyel, azt javasolja, hogy...

– Hogy ne csináljunk semmit.

– Beláthatja, hogy ez csak tovább növeli a zavarunkat.

– Ender Wiggin korábban is volt már ilyen helyzetben. Még a Földön, aznap, amikor elveszítette a monitorját, és még egyszer, amikor egy nagy csapat idősebb fiú...

– A múltat illetően nem teljesen tájékozatlanul jöttem ide. Ender Wiggin úgy felingerelte Bonzo Madridot, hogy az már túlmegy az emberi elviselhetőség határán. És önöknél nem áll készenlétben a katonai rendőrség, hogy elejét vegye a rendzavarásoknak. Ez esztelenség.

– Ha majd Ender Wiggin fogja irányítani a flottáinkat, és meghozza a győzelmet vagy a romlásunkat jelentő döntéseit, lesz-e mellette katonai rendőrség, hogy védelmezze, ha a dolgok kicsúsznak a kezéből?

– Nem látom az összefüggést.

– No persze. Pedig van összefüggés. Ender Wigginnek hinnie kell, hogy történjék bármi, soha egyetlen felnőtt sem lép közbe, hogy így vagy úgy a segítségére siessen. Tiszta szívéből hinnie kell, hogy csak annyit tehet, amit ő és a többiek a saját érdekükben kidolgoznak. Ha ezt nem hiszi, soha nem éri el a képességei maximumát.

– Akkor sem éri el a képességei maximumát, ha halott lesz, vagy ha örök életére megnyomorodik.

– Vele ez nem fog megtörténni.

– Miért ne végezhetne Bonzo? Már elég idős, hogy kijárhassa az Iskolát.

– Mert Ender tudja, hogy Bonzo terveket sző az ő megölésére. Ha soron kívül följebb léptetnénk Bonzót, megtudná, hogy megvédtük őt. És Isten a tudója, Bonzo nem elég jó parancsnok, hogy megérdemelje az előléptetést.

– Mi a helyzet a többi gyerekkel? Nem lehetne őket rávenni, hogy segítsenek neki?

– Meglátjuk, mi lesz. Ez az első, utolsó és egyetlen döntésem.

– Isten Irgalmazzon magának, ha téved!

– Isten Irgalmazzon mindnyájunknak, ha tévedek!

– A legfőbb hadbíróság elé fogom állítani. Meghurcolom a nevét az egész világon, ha nem lesz Igaza.

– Tisztességes ajánlat. De arról se felejtsen el biztosítani, hogy amennyiben történetesen igazam lesz, kapok néhány tucat érdemrendet.

– Mire fel?!

– Amiért visszatartottam attól, hogy beleavatkozzon.

Ender a küzdőterem sarkából karját egy fogantyúba akasztva figyelte az osztagával gyakorlatozó Beant. Tegnap a fegyver nélküli támadást dolgozták ki, amikor is a lábukkal fegyverezték le az ellenséget. Ender is segített nekik a gravitációs közelharcból származó néhány technikai fogás erejéig – sok mindenen változtatni kellett, de a repülési tehetetlenség eszközét a súlytalanságban is éppoly könnyen be lehetett vetni az ellenséggel szemben, mint a földi nehézkedés körülményei között.

Bean azonban ma valami új játékot eszelt ki. Egy bizonyos fonal kellett hozzá, az a vékony, szinte láthatatlan fajta, amit az űrbéli építkezésekkor szoktak használni, hogy megtartsanak együtt két tárgyat. E fonalak olykor több kilométer hosszúak voltak, de ez itt, amely könnyedén, szinte láthatatlanul hurkolódott Bean derekára, csak egy kicsivel volt hosszabb a terem egyik falsíkjánál. Bean levette magáról, mint valami ruhadarabot, és az egyik végét átnyújtotta egy katonájának.

– Akaszd egy fogantyúra, és néhányszor csavard is köréje!

– Ő maga átvitte a fonal másik végét a terem túlsó sarkába.

Buktató drótakadályként nem igazán használható, szögezte le.

Habár nem nagyon lehetett látni, az egy szál fonal nem sok eséllyel állíthatta meg azt az ellenséget, amely könnyedén elvonulhatott akár alatta, akár fölötte. Bean akkor arra gondolt, hogy a levegőben való irányváltoztatásra fogja használni. A derekára csavarta a másik végével továbbra is egy fogantyúhoz rögzített fonalat, siklott néhány métert, majd egyenesen előrelökte magát. A zsineg elkapta, és éles irányváltoztatásra kényszerítette – egy olyan ív mentén lódítva el, mely végül durván nekivágta a falnak.

Vad üvöltésék szakadtak föl belőle. Talán egy perc is eltelt, mire Ender rájött, hogy nem a fájdalomtól üvölt.

– Láttátok, milyen gyorsan mentem? Láttátok, hogyan változtattam irányt?

Hamarosan az egész Sárkány Hadtest leállt, csak hogy lássa, hogyan gyakorol Bean a fonallal. Az irányváltoztatások meglepőek voltak, különösen, ha az ember nem tudta, hol keresse a zsineget. Amikor Bean arra használta, hogy egy csillag köré csavarja magát, soha nem látott sebességet tudott elérni.

21 óra 40 volt, mire Ender véget vetett az esti gyakorlásnak. Csapata fáradtan, de az újdonság látásától boldogan baktatott végig a folyosón a szálláshelyéig. Ender is ott lépkedett közöttük, nem beszélt, csak hallgatta, mit mondanak a többiek. Fáradtak voltak, igen – több mint négy hete naponta vívtak csatát, gyakran a képességeiket a végsőkig próbára tevő helyzetben. De büszkék voltak, boldogok, összetartok, sohasem veszítettek, és megtanulták, hogy bízzanak egymásban. Bízzanak benne, hogy bajtársaik keményen és jól fognak küzdeni, hogy vezetőik használni fogják őket, és nem elforgácsolni az erejüket. És mindenekfölött bízzanak Enderben, s legyenek meggyőződve, hogy ő mindenre felkészíti őket, bármi forduljon is elő.

A folyosón haladtukban Ender meglátott néhány idősebb fiút, akik látszólag élénk beszélgetésbe merültek az oldalfolyosókon és a járóaknákon. Ilyenek az ő folyosójukon is akadtak, lassan bandukoltak az ellenkező irányba. De valahogy túl sokan hordtak közülük Szalamandra egyenruhát, hogysem a dolog véletlen lehessen, és a más egyenruhát viselők is többnyire olyan hadtestekhez tartozó nagyfiúk voltak, amelyek parancsnokai a leginkább gyűlölték Ender Wiggint. Egyesek ránéztek, aztán túl gyorsan elkapták a tekintetüket, másokon, akik nagyon is fesztelennek mutatták magukat, látszott a túlfeszített izgalom és idegesség. Mit csinálok, ha itt, a folyosón támadják meg a csapatomat? Az enyéim egytől egyig mind fiatalok, kicsik, a gravitációs harcban teljesen tapasztalatlanok. Mikor is tanulnának ilyesmit?

– Hé, Ender! – kiáltotta valaki. Ender megállt, visszanézett. Petra volt az. – Beszélni szeretnék veled. Ender egy pillanat alatt felismerte, hogy ha leáll beszélgetni, a hadteste egykettőre elhalad mellette, és ő egyedül marad Petrával a folyosón.

– Gyere velem! – mondta. – Egy pillanat az egész.

Ender megfordult, és ment tovább a csapatával. Hallotta, amint Petra futva ered a nyomába.

– Jól van, megyek veled. – Ender megfeszült, amikor a lány melléje ért. Vajon ő is közéjük tartozik, azok közé, akik úgy gyűlölik, hogy mindig ártani akarnak neki?

– Egy barátod kért meg, hogy figyelmeztessetek. Van néhány fiú, aki meg akar ölni.

– Meglepő – jegyezte meg Ender. A hírre egy-két katonája felkapta a fejét; úgy látszott, a parancsnokuk ellen szőtt összeesküvés tervét érdekesnek találják.

– És meg tudják tenni, Ender. A barátod szerint azóta tervezik, amióta parancsnok lettél.

– Úgy érted, amióta megvertem a Szalamandrákat.

– Én is gyűlöltelek, Ender, amikor megverted a Főnix Hadtestet.

– Nem mondtam, hogy bárkit is hibáztatnék érte.

– Igaz. Az illető azt mondta, vonjalak félre, és figyelmeztesselek, amikor visszafelé jössz a küzdőteremből, hogy holnap légy óvatos, mert...

– Petra, ha te most valóban félrevontál volna, az a tucatnyi fiú, aki a nyomomban van, nyugodtan elkaphatna itt a folyosón. Képes vagy azt mondani, hogy nem vetted őket észre?

A lány elvörösödött.

– Nem. Nem vettem észre. Hogy gondolhatod, hogy észrevettem őket? Nem tudod, hogy kik a barátaid? – Átfurakodott a Sárkány Hadtesten, és Ender elébe kerülve fölmászott a létrán egy magasabb szinten lévő járóaknában.

– Ez igaz? – kérdezte Bolond Tom.

– Mi igaz? – Ender végignézett a szobán, és szólt két egymással dulakodó fiúnak, hogy feküdjenek le.

– Hogy néhány nagyobb fiú meg akar ölni téged...

– Mesebeszéd – felelte Ender. De tudta, hogy nem az. Petra tudott valamit, és amit ma este útközben látott, az sem volt képzelődés.

– Lehet, hogy mesebeszéd, de remélem, megérted, ha azt mondom, az öt szakaszvezetőd ma este elkísér a szobádba.

– Teljesen fölösleges.

– A kedvünkért! Tartozol nekünk ezzel a szívességgel!

– Nem tartozom nektek semmivel. – De bolond lenne, ha visszautasítaná őket. – Csináljatok, amit akartok! – Megfordult, és elment. Szakaszvezetői ott ügettek mellette. Az egyik előrefutott, és kinyitotta a szobája ajtaját. Alaposan körülnéztek benne, aztán megígértették Enderrel, hogy bezárkózik, és csak akkor mentek el, amikor már közeledett a lámpaoltás ideje.

A számítógépén egy üzenet várta:

NE MARADJ EGYEDÜL, SOHA!

DINK

Ender elvigyorodott. Ezek szerint Dink még a barátja. Ne félj! Nem csinálnak velem semmit. Van hadseregem.

Csakhogy itt a sötétben nem volt vele a hadserege. Éjjel Stilsonról álmodott, de most azt is látta, milyen kicsi Stilson, hatéves létére milyen nevetséges, ahogy megjátssza a nagy vagányt. És mégis, álmában Stilson és barátai úgy megkötözték, hogy nem tudott visszaütni, s aztán mindent, amit Ender valaha az életben végigcsinált Stilsonnal, álmában vele is végigcsinálták. Mindezek után Ender látta magát idióta módjára habogni nagy igyekezetében, hogy parancsokat adjon a hadtestének, de minden szó, amit kiejtett, zagyvaságnak tetszett.

Sötétben ébredt és félelemben. Aztán megnyugtatta magát, emlékezetébe idézve, hogy a tanárok nem titkolták, milyen nagyra értékelik, különben nem tennék ki ilyen erős nyomásnak, és egyébként sem engednék, hogy vele bármi is történjék – bármi rossz. Az is meglehet, hogy évekkel ezelőtt, amikor azok a nagyobb kölykök rátámadtak a küzdőteremben, odakint az ajtó előtt ott álltak készenlétben, várva, hogy mi történik; nyilván közbeléptek volna, ha a dolgok elszabadulnak, és leállítják őket. A játékban a lehető legkeményebben bánnak velem, de a játékon kívül vigyáznak rám.

E biztos tudat birtokában újra elaludt, mígnem újra nyílt az ajtó, és a reggeli háború ott várta a padlón.

Természetesen győztek, de kimerítő küzdelemben, mert a küzdőtermet teljesen betöltötték a csillagok labirintusai, és a tisztogató hadműveletben negyvenöt percig tartott az ellenség kilövése. Pol Slattery Borz Hadteste sehogy sem akarta megadni magát. A játékban szerepelt egy új ötlet is – a harcképtelenné tett vagy megsebesített ellenség körülbelül öt perc múlva felengedett, ahogy az a gyakorlás ideje alatt lenni szokott. Csak a teljesen megfagyott ellenség maradt ki végérvényesen az akcióból. A Sárkány Hadtest tagjainál azonban nem működött a fokozatos olvadás. Bolond Tom jött rá, mi történik, amikor olyanok kezdték lőni hátulról, akikről azt hitte, már nincs velük gond, mert kiestek. A csata végén Slattery megrázta Ender kezét, és azt mondta:

– Örülök, hogy győztél! Ha valaha megverlek, Ender, azt becsületes harcban akarom elérni.

– Használj ki mindent, amit adnak! – felelte Ender. – Ha előnyt kapsz az ellenséggel szemben, mindig használd ki!

– Ó, kihasználtam én – vigyorgott Slattery. – A tisztességes gondolkodás csak csata előtt és után jellemző rám.

A csata oly hosszúra nyúlt, hogy a reggelinek már vége volt. Ender végignézett felhevült, kiizzadt, elcsigázott katonáin, és azt mondta:

– Mára már mindent tudtok. Gyakorlás nem lesz. Pihenjetek! Szórakozzatok! Oldjatok meg egy tesztet! – Kimerültségüket abból is lehetett látni, hogy nem ujjongtak, még csak nem is nevettek vagy mosolyogtak, egyszerűen bementek a szállásterembe, és levették magukról a ruhát. Ettől még gyakoroltak volna, ha azt kéri tőlük, de erejük fogytán volt, és így, reggeli nélkül elindítani őket túl tisztességtelen dolog lett volna.

Ender arra gondolt, most rögtön lezuhanyozik, de ő is túl fáradt volt. Úgy, ahogy volt, védőruhástul lehevert az ágyára, csak egy percre – és az ebédidő kezdetén ébredt föl. Ugrott a terve, hogy a délelőtt folyamán tovább tanulmányozza a hangyokat. Már csak annyi ideje maradt, hogy megmosakodjon, egyen, és irány az osztály.

Lehámozta magáról az izzadságtól bűzlő védőruhát. A teste kihűlt, ízületei furcsán elgyengültek. Nem kellett volna fényes nappal aludnia. Kezd kimenni belőlem az erő. Kezdek fáradni. De nem engedhetem, hogy elhatalmasodjék rajtam.

Elkocogott hát a tornaterembe, s mielőtt zuhanyozni ment volna, háromszor fölkényszerítette magát a mászókötélre. Nem jutott eszébe, hogy a távollétét észreveszik majd a parancsnoki kantinban, s hogy ha ebédidő alatt megy zuhanyozni, amikor a hadteste farkaséhesen veti rá magát az aznapi első falatokra, azalatt ő teljesen és reménytelenül egymagára marad.

Még akkor sem figyelt föl, amikor lépteket hallott a fürdőben. Hagyta, hadd csurogjon végig a víz a fején, a testén, s a léptek halk neszéről azt gondolta, talán már vége van az ebédidőnek. Újra hozzáfogott, hogy beszappanozza magát. Talán valaki későn fejezte be a gyakorlatozást.

Vagy mégsem. Megfordult. Heten voltak, őt nézték a fémmosdónak dőlve vagy a zuhany mellett állva. Bonzo állt elöl. Voltak, akik mosolyogtak, azzal a leereszkedő pimaszsággal, ahogy a vadász méregeti sarokba szorított zsákmányát. Bonzo nem mosolygott.

– Üdv! – mondta Ender.

Senki nem válaszolt.

Ender akkor elzárta a zuhanyt, még ha a teste szappanos is volt, és nyúlt a törülközője után. Nem volt ott. Az egyik fiúnál volt. Bernard-nál. A kép úgy lett volna teljes, ha ott van Stilson és Peter is; hiányzott belőlük Peter mosolya, és hiányzott Stilson kiáltó ostobasága.

Ender rögtön tudta, hogy a törülközőjelenettel akarnak nyitni. Semmitől sem tűnne gyengébbnek, mint ha meztelenül veszi üldözőbe a törülközőjét. Éppen ez volt a céljuk, hogy megalázzák és megtörjék. Ebbe a játékba nem megy bele. Nem hajlandó gyengének érezni magát, csak mert vizes, mert fázik-, mert nincs rajta ruha.

Határozottan, karját kétoldalt leengedve, megállt előttük, és szemét Bonzóra szegezte.

– Te kezdesz – mondta.

– Ez nem játék – felelte Bernard. –, elegünk van belőled, Ender! Ma itt te végezni fogsz! Mehetsz tovább! A jégre!

Ender nem nézett Bernard-ra. Bonzo kívánta a halálát, még akkor is, ha most néma maradt. A többiek fölkészültek a menetre, magukat hergelve, hogy lássák, meddig mehetnek el. Bonzo tudta, meddig akar elmenni.

– Bonzo – szólította meg Ender halkan. – Az apád büszke lenne rád.

Bonzo megmerevedett.

– Ha most látna, ahogy készülsz megküzdeni egy meztelen fiúval egy zuhanyozóban, egy nálad kisebbel, és hogy ehhez hat barátodat is magaddal hoztad, tetszenél neki. Ez aztán tisztességes dolog, mondaná.

– Senki sem azért jött, hogy megküzdjön veled – felelte Bonzo.

– Azért jöttünk, hogy rábeszéljünk, játssz becsületesen. Talán veszíthetnél is hébe-hóba.

A fiúk nevettek, de Bonzo nem nevetett, és nem nevetett Ender sem.

– Büszke lehetsz magadra, Bonito, szép fiú! Ha hazamész, elmondhatod apádnak, igen, megvertem Ender Wiggint, aki még tízéves sem volt, míg én tizenhárom. Csak hat barátom jött velem, hogy segítsenek, és valahogy sikerült megvernünk, habár ő csupasz volt, vizes és egy szál maga... tudod, Ender Wiggin olyan veszélyes és rémítő alak volt, hogy kész csoda, hogy nem mentünk kétszázan ellene.

– Fogd be a szád, Wiggin! – mondta az egyik fiú.

– Nem azért jöttünk, hogy a kis genyó szónoklatát hallgassuk!

– tódította a másik.

– Ti fogjátok be! – szólt Bonzo. – Fogjátok be, és álljatok félre az útból! – Hozzáfogott, hogy kibújjon az egyenruhájából. – Csupaszon, vizesen és egy szál egyedül, Ender, úgyhogy egyenlőek vagyunk. Arról nem tehetek, hogy nagyobb vagyok nálad. Amilyen zseniális vagy, majd kitalálod, hogyan vedd fel velem a harcot. – A többiekhez fordult. – Figyeljétek az ajtót! Ne engedjetek be senki mást!

A fürdő nem volt nagy, és az ember mindenütt csaptelepekbe botlott. Alacsony röppályájú űrállomásként bocsátották fel egy darabban, ezért telezsúfolták a víz-visszaadagolást biztosító berendezésekkel, hogy még véletlenül se pazarolják a helyet. Kézenfekvő volt, milyen taktikát kell követniük: addig lökik a másikat a szerelvényeknek, míg valamelyikük akkora kárt tesz a másikban, hogy le kell állnia.

Ender szíve összeszorult, amikor látta, milyen testtartást vesz föl Bonzo. Ellenfele is vett órákat, és talán nem is olyan régen, mint ő. A karja hosszabb volt, izmosabb is – és amennyi gyűlölet izzott benne, nem számíthatott kíméletre. A fejemre fog célozni, gondolta. Legfőképpen az agyamat akarja szétverni. És ha a harc hosszú lesz, van rá esély, hogy sikerül. Erővel fölém tud kerekedni. Ha a saját lábamon akarok innen elmenni, gyorsan kell győznöm, és egyszer s mindenkorra. Újra elfogta az az émelygés, mint amikor Bernard karja eltörött. Csakhogy most engem törnek össze, ha előbb nem én töröm csontját.

Hátralépett, megpöccintette a zuhanyrózsát, amitől az kifelé fordult, és kinyitotta a forró vizes csapot. Abban a pillanatban gomolyogni kezdett a gőz. Kinyitotta a mellette lévőt és a következőt is.

– Nem félek a forró víztől – mondta Bonzo. A hangja puhán csengett.

De Ender nem a forró vizet akarta. Forróságot akart. A bőrén ott maradt a szappan, amit most az izzadság megnedvesített, és ettől csúszósabb lett a teste, mint amire Bonzo számított.

– Hagyjátok abba! – kiáltotta ekkor egy hang az ajtóból. Ender egy pillanatra arra gondolt, talán valamelyik tanár jött, hogy véget vessen a küzdelemnek, de csak Dink Meeker volt az. Bonzo barátai elkapták az ajtóban, és el sem engedték.

– Hagyd abba, Bonzo! – kiabálta Dink. – Ne bántsd őt!

– Miért ne? – kérdezte Bonzo, s most először elmosolyodott. Ó, gondolta Ender, boldog, hogy végre valaki fölismerte, ő a dolgok irányítója, nála van az erő.

– Azért, mert ő a legjobb! Ki más tudna harcba szállni a hangyokkal? Csak ez számít, te bolond, a hangyok!

Bonzo arcáról eltűnt a mosoly. Ezt utálta a legjobban Enderben, hogy Ender valóban számított másoknak, miközben ő, Bonzo, igazából nem számított! Ezekkel a szavakkal megöltél engem, Dink! Bonzo nem akarja hallani, hogy én menthetem meg a világot!

Hol vannak a tanárok? – jutott az eszébe. Nem tudják, hogy az első összecsapásunk egyszersmind a harc végét is jelentheti? Ez most nem olyan, mint a küzdőtermi csaták, ahol módja sincs rá az embernek, hogy valami végzetes kárt okozzon. Idebent gravitáció van, kemény a padló, kemények a falak, és telis-tele vannak kiugró fémszerelvényekkel. Vagy most állítják le őket, vagy soha.

– Ha hozzányúlsz, hangypárti vagy! – kiabálta Dink. – Áruló vagy! Ha hozzáérsz, halált érdemelsz! – A többiek visszanyomták Dink arcát az ajtóból, és ő elhallgatott.

A zuhanyrózsákból gomolygó gőz homályba vonta a helyiséget. Az izzadság végigcsorgott Ender testén. Most, mielőtt még a szappan leázna rólam. Most, amíg még csúszós vagyok, s nem tud megfogni.

Hátralépett, és hagyta, hogy a félelem kiüljön az arcára.

– Bonzo, ne bánts! – mondta. – Kérlek!

Bonzo csak erre várt, hogy elismerjék, nála van az erő. Más fiú megelégedett volna annyival, hogy Ender meghódolt, azonban Bonzo számára csak jel volt, hogy a győzelme biztos. Meglendítette a lábát, mintha rúgna, de az utolsó pillanatban ugrásra váltott. Ender észrevette, hogy Bonzo áthelyezte a testsúlyát, és lehajolt, hogy a másik kibillenjen az egyensúlyából, amikor majd el akarja kapni, hogy földhöz vágja.

Bonzo kemény bordái nekinyomódtak Ender arcának, markolni készülő keze pedig a hátára csapódott. Ender azonban rándult egyet, és Bonzo keze elcsúszott. Ender egy pillanat alatt hátraarcot csinált, de így sem szabadult ki Bonzo szorításából. Ebben a helyzetben az lett volna a klasszikus mozdulat, ha fölemeli a sarkát, és beviszi Bonzo ágyékába. Ahhoz azonban, hogy ez a mozdulat hatásos legyen, mértani pontosság kellett, és Bonzo számított is rá. Már emelkedett is lábujjhegyre, miközben nyomta hátra a csípőjét, hogy Ender ne érjen el az ágyékáig. Ő meg, ha nem látta is, tudta, hogy ezáltal Bonzo közelebb hozta az arcát, már-már Ender haját súrolja vele. Ő tehát nem rúgott, hanem felugrott a földről, pontosan azzal a lendülettel, ahogy a falról pattan vissza a katona, és a fejével nekiment Bonzo arcának.

Még idejében pördült meg, hogy lássa, hogyan tántorodik hátra a meglepetéstől és a fájdalomtól levegő után kapkodva, vérző orral Bonzo. Ender tudta, hogy e pillanatban kisétálhatna a helyiségből, véget vetve ezzel a harcnak – úgy, mint akkor, amikor vér folyt a küzdőteremben. De ebben az esetben újra meg kellene vívnia a harcot. Újra meg újra, míg végképp el nem múlik a harci kedv. Csak úgy vethet ennek véget egyszer s mindenkorra, ha olyan sebet ejt Bonzón, amitől a félelme erősebb lesz a gyűlöleténél.

Ender tehát megtámaszkodott a mögötte lévő falon, majd fölugrott, és karjával ellökte magát. A lába Bonzo mellén és hasán ért földet. Ezután megpördült a levegőben, és mihelyt a lábujjain és a kezén leért, újra elugrott, egyenesen Bonzo alá – ezúttal nem hagyva ki a rúgást fölfelé, Bonzo ágyékába, ami keményen és biztosan célba is talált.

Bonzo nem jajdult fel fájdalmában. Egyáltalán nem reagált, épp csak a teste emelkedett meg kissé a levegőben. Akár egy bútordarabba rúgott volna Ender... Összeesett, oldalára rogyott teste elterült, egyenesen az egyik zuhanyból záporozó, gőzölgőén forró vízpermet alá. Egyetlen mozdulatot sem tett, hogy meneküljön a gyilkos hő elöl.

– Úristen! – kiáltott valaki. Bonzo barátai ugrottak, hogy elzárják a vizet. Ender lassan fölállt. Valaki odadobta a törülközőjét. Dink volt az.

– Gyerünk ki innen! – mondta Dink, és elvezette Endert. Hallották, amint mögöttük súlyos felnőtt léptek dobognak lefelé az egyik járóaknában. Most jönnek a tanárok. Az orvosi osztag. Hogy bekötözzék Ender ellenségének sebeit. Hol voltak az összecsapás előtt, akkor, amikor még nem voltak sebek?

Enderben ekkor már nem volt helye semmiféle kétségnek. Az ő számára nincs segítség. Kerüljön szembe bármivel, most vagy a jövőben, nem fogja megmenteni senki. Lehet, hogy Peter szemét alak volt, de Peternek volt igaza, kezdettől fogva neki volt igaza, csak az az erő számít, amivel fájdalmat okozhatsz, amivel ölni és rombolni tudsz, mert ha nem tudsz ölni, akkor mindig te leszel a céltáblája azoknak, akik viszont tudnak, és soha senki és semmi nem fog tőlük megmenteni.

Dink a szobájába vezette, és lefektette az ágyra.

– Megsebesültél valahol? – tudakolta.

Ender a fejét rázta.

– Izekre szedted. Azt hittem, véged, ahogy először neked ment. De te szétcincáltad. Ha tovább bírja, megölöd.

– Ő akart megölni engem.

– Tudom. Ismerem őt. Senki sem képes úgy gyűlölni, mint Bonzo. De ennek vége. Ha ezért nem teszik jégre és nem küldik haza, többé nem fog tudni a szemedbe nézni. Se neked, se másnak. Húsz centivel magasabb nálad, és mégis béna tehénné tetted, aki csak áll és kérődzik.

De Ender egyre Bonzót látta, ahogy kinézett, amikor ágyékon rúgta. Az üres, halott tekintetet a szemében. Már akkor vége volt. Már akkor öntudatlan volt. Hiába volt nyitva a szeme, már nem gondolkodott, nem mozdult, csak nézett azzal az ostoba, halott tekintetével, azzal a szörnyű tekintettel, ahogy Stilson nézett, amikor végeztem vele.

– Feltétlenül jégre fogják tenni – mondta tovább Dink. – Mindenki tudja, hogy ő kezdte. Láttam, amikor fölálltak és kimentek a parancsnoki kantinból. Beletelt egy-két másodpercbe, mire rájöttem, hogy te sem vagy ott, aztán egy újabb percbe, mire kitaláltam, hová mehettél. Mondtam, hogy ne maradj egyedül!

– Sajnálom!

– Jégre fogják tenni. Bajkeverő. Ő meg az a nyavalyás büszkesége.

És akkor, Dink megrökönyödésére, Ender sírva fakadt. Ott hevert hanyatt, izzadságtól és víztől lucskos testét rázta a zokogás, csukott szemhéja alól folytak a könnyek, és összekeveredtek az arcát borító cseppekkel.

– Rosszul vagy?

– Nem akartam bántani! – zokogta Ender. – Miért nem hagyott békén?

Hallotta, amint csendben nyílik, majd csukódik az ajtaja. Rögtön tudta, hogy megkapta a csatára szóló eligazítást. Abban a tudatban nyitotta ki a szemét, hogy a kora reggeli, hat óra előtti sötétséget fogja látni, ám ehelyett égtek a lámpák. Meztelen volt, és amikor megmozdult, érezte, hogy az ágya csuromvizes az izzadságtól. Sírástól bedagadt szeme sajgott. Az asztalán lévő órára nézett. 18 óra 20 perc volt rajta. Még ugyanaz a nap volt. Ma már volt egy csatám, sőt két csatám volt ma – tudják a gazemberek, min mentem keresztül, mégis ezt teszik velem.

WILLIAM BEE, GRIFF HADTEST, TALD MOMOE,

TIGRIS HADTEST, 19 ÓRA

Csak ült az ágy szélén. A cédula reszketett a kezében. Ezt nem tudom megcsinálni, hajtogatta némán, aztán kimondta hangosan is.

– Ezt nem tudom megcsinálni!

Zavaros szemmel fölállt, s nézte, hová tehette a védőöltözékét. Aztán eszébe jutott – míg zuhanyozott, betette a tisztítóba. Azóta is ott volt.

A papírral a kezében kiment a szobából. A vacsorának már majdnem vége volt, kevesen jártak a folyosón, de senki sem szólt hozzá, csak bámultak rá, tiszteletteljes ámulattal a fürdőszobában délben történtek miatt, vagy elképedve félelmetes és riasztó arca láttán. A fiai többé-kevésbé együtt voltak a szálláson.

– Üdv, Ender! Lesz ma este gyakorlás?

Ender átnyújtotta a cédulát Forró Levesnek.

– A szemetek! – mondta a fiú. – Egyszerre kettő?

– Két hadtest! – szörnyedt el Bolond Tom.

– Folyton egymásba fognak botlani – jegyezte meg Bean.

– Ki kell takarítanom a fürdőt – mondta Ender. – Szedd össze őket, legyen együtt mindenki, én meg majd a kapuban csatlakozom hozzátok!

Kiment a szállásteremből. A háta mögött azonnal hangzavar támadt. Kihallotta belőle Bolond Tom ordítását:

– Két rohadt hadtest! Szíjat hasítunk a hátukból!

A fürdő üres volt. Mindent föltakarítottak. Nyoma sem volt a vérnek, amely Bonzo orrából folyt a zuhany alá. Minden eltűnt. Itt nem történt soha semmi rossz.

Beállt a víz alá, és lemosta magáról a küzdelem verítékét, amely a vízzel együtt eltűnt a lefolyóban. Minden eltűnt hát – na persze, hála a recirkulálásnak, mindannyian a Bonzo vérével kevert vizet isszuk majd reggel. Ha nem is lesz már élet benne, azért az csak Bonzo vére lesz, az ő vére és az én verítékem mosódott bele ebbe a vízbe, csak mert ostobaságukban, kegyetlenségükben, vagy ki tudja, mi miatt megengedték, hogy ez megtörténhessen.

Megszárítkozott, fölvette a védőruháját, és átment a küzdőterembe. A csapat a folyosón várta, az ajtót még nem nyitották ki. Pillantásuk némán követte, amint előrement, és megállt a fakószürke erőtér mellett. Természetesen mindnyájan tudták, miféle csatát vívott ma a fürdőszobában; ez és az aznap reggeli ütközet okozta fáradtság csendet parancsolt rájuk, miközben rémülettel töltötte el őket a tudat, hogy nemsokára két hadtesttel kell megmérkőzniük.

Mindent elkövethetnek azért, hogy megverjenek, gondolta Ender. Mindent kitalálhatnak, megváltoztathatják az összes szabályt, nem számít semmi, csak hogy engem megverhessenek. Már hányingerem van a játéktól. Nincs olyan játék, amely megérné, hogy a fürdőszoba kövén Bonzo vére fesse pirosra a vizet. Fagyasszatok meg, küldjetek haza, nem akarok játszani többé!

Az ajtó eltűnt. Mindössze három méterre négy egymáshoz illesztett csillag zárta el teljesen a kilátást. Két hadtest nem volt elég. Még az is kellett, hogy Ender vaktában állítsa hadrendbe a csapatát.

– Bean – szólt Ender –, fogd a fiaidat, és derítsd föl, mi van ennek a csillagnak a túloldalán!

Bean előhúzta övéből a gombolyagot, egyik végét maga köré kötözte, a másikat osztaga egyik tagjának nyújtotta, majd óvatosan belépett az ajtón. Fiai villámgyorsan követték. Ezt már számtalanszor gyakorolták, úgyhogy egy pillanat múlva máris ott támaszkodtak a csillagon, erősen fogva a fonal végét. Bean nagy sebességgel lódult el az ajtóval többé-kevésbé párhuzamos síkban, majd a szoba sarkát elérve ismét ellökte magát, s immár teljes sebességgel száguldott az ellenség felé. A falon fénypontok mutatták, hogy az ellenség tűz alá vette. Ahogy a csillag élei szép sorjában megakasztották a fonalat, az általa leírt ív mind feszesebb, röptének iránya mind kiszámíthatatlanabb lett, úgyhogy lehetetlen volt eltalálni. Amikor a csillagot a túloldalról megkerülve végül megérkezett, osztaga annak rendje és módja szerint elkapta. Bean kézzel-lábbal hadonászva jelezte az ajtóban várakozóknak, hogy az ellenség sehol sem találta el.

– Elég sötét volt – kezdte Bean a beszámolót –, de annyira azért nem, hogy az embereket könnyen nyomon lehessen követni a ruhájuk fényei alapján. Ilyen fényviszonyok mellett lehet a legkevésbé látni. A csillagtól a terem ellenséges részéig az egész tér nyitott. Az ajtajuk köré egy négyszöget építettek nyolc csillagból. Nem láttam senkit, csak azokat, akik a dobozok mögül kukucskáltak ki. Ott ülnek, és várják, hogy majd jövünk.

És mintha csak Bean állítását akarnák megerősíteni, az ellenség szólongatni kezdte őket:

– Hé! Éhesek vagyunk, enni akarunk! Éhesek vagyunk, Sárkány-húst falunk!

Ender úgy érezte, elzsibbadt az agya. Elképesztő helyzet volt. Esélye sem lehetett a kétszeres túlerővel szemben, ráadásul védelemre berendezkedett ellenséget kellett megtámadnia.

– Valódi háborúban minden parancsnok, akinek egy csöpp esze is van, ilyenkor visszavonulna és megmentené a hadseregét.

– A pokolba is! Hisz ez csak játék! – mondta Bean.

– Onnantól kezdve, hogy semmibe vették a szabályokat, már nem játék.

– Akkor vedd te is semmibe őket!

– Oké – vigyorodott el Ender. – Miért is ne? Lássuk, mit szólnak egy harcrendhez.

– Harcrendhez?! – képedt el Bean. – Amióta megalakult a hadtestünk, még soha nem álltunk harcrendbe!

– Még egy teljes hónapunk van a szokásos gyakorlási időszak végéig. Épp ideje, hogy foglalkozni kezdjünk alakzatok kialakításával. Ezeket mindig tudni kell! – Ujjaival A betűt formázva mutatott az üres ajtó felé, majd intett. Az egyik szakasz gyorsan kilépett, s Ender máris megkezdte az eligazításukat a csillag mögött. Az ijedt és zavart fiúknak nem volt elég a háromméternyi hely, hogy dolgozni tudjanak, így aztán majdnem öt percbe telt, mire egyáltalán megértették, hogy mit kell tenniük.

A Tigrisek és a Griffek a gúnykiáltásokon kívül mást nem tudtak bevetni ellenük, mialatt a parancsnokaik arról vitáztak, mozgósítsák-e túlerejüket a Sárkány Hadtest ellen most, amikor az még ott lapul a csillag mögött. Momoe mindenáron támadni akart. – Kétszeres túlerőben vagyunk. – Bee nem értett vele egyet: – Ha nyugton ülünk, nem veszíthetünk, de ha kimegyünk, megtalálja a módját, hogy megverjen bennünket.

Nyugton ültek hát, mígnem egyszer csak arra lettek figyelmesek a félhomályban, hogy Ender csillaga mögül egy jókora tömeg vonul kifelé. A zárt forma még akkor sem bomlott fel, amikor az oldalirányban sikló tömeg hirtelen megtorpant, majd meglódult a nyolc csillag holtpontja s az ott várakozó nyolcvankét katona felé.

– Hoppá! – szólt egy Griff. – Ezek alakzatban jönnek...

– Ezt csakis most, öt perc alatt hozhatták létre – szögezte le Momoe. – Ha ez idő alatt megtámadjuk őket, győzhettünk volna!

– Cseszheted, Momoe! – suttogta Bee. – Láttad, hogy repült az a kis kölyök! Teljesen megkerülte a csillagot, mielőtt újból eltűnt mögötte, s közben egyszer sem érintette a falat. Lehet, hogy mindnek van fogója, erre nem gondoltál? Megint valami újat dobtak be.

Különös alakzat volt, annyi szent. A négyszögletes forma elején szorosan, mintegy falat képezve álltak a testek egymás mellett. Mögöttük egy henger volt: a kerülete hat, a mélysége két fiúból állt, akiket kinyújtott végtagjaikkal úgy fagyasztottak meg, hogy semmi módon ne tudjanak megkapaszkodni egymásban. És mégis tartották egymást, szorosan, mintha össze lennének kötözve – mint ahogy úgy is volt.

Eme alakzat belsejéből tüzelt a Sárkány Hadtest, méghozzá halálos pontossággal, arra kényszerítve a Griffeket és a Tigriseket, hogy szorosan egymáshoz préselődve megmaradjanak a csillagaikon.

– Az egyik háta védtelen – mondta Bee. – Mihelyt beérnek a csillagok közé, a hátukba kerülhetünk...

– Ne beszélj róla, hanem csináld! – rivallt rá Momoe, majd megfogadva a saját tanácsát, utasította a fiait, hogy a faltól elrugaszkodva kerüljenek a Sárkány-alakzat mögé.

A Tigrisek elugrása okozta kavarodásban, miközben a Griffek keményen fogták a csillagaikat, a Sárkányok hadrendje egyszer csak megváltozott. Mind a henger, mind az elülső fal kettévált – minthogy a belül lévő fiúk széttolták őket –, ugyanakkor még irányt is változtatott: elindult vissza, a Sárkánykapu felé. A Griffek szinte egy emberként nyitottak tüzet az alakzatokra és a velük együtt visszavonuló fiúkra, miközben a Tigrisek hátulról kapdosták el a Sárkány Hadtest életben maradt tagjait.

Valami mégsem volt rendjén. William Bee némi töprengés után rá is jött, mi az. Ezek az alakzatok röptükben nem változtathattak irányt, hacsak valaki nem lökte őket az ellenkező irányba, és ha volt annyi erejük, hogy azt a húsztagú alakzatot visszafelé lódítsák el, hát meglehetősen gyorsnak kellett lenniük.

Lám, már ott is volt hat apró Sárkány-harcos William Bee saját ajtaja közvetlen közelében. A védőruhájukat jelző fények számából Bee láthatta, hogy hárman harcképtelenek, ketten pedig sebesültek voltak, csak egy számított teljes értékűnek.

Nincs mitől tartania. Bee szórakozottan célba vette őket, megnyomta a gombot, és...

Nem történt semmi.

Kigyúltak a fények.

A játék véget ért.

Noha Bee kifejezetten őket nézte, így is egy teljes percébe került, mire rájött, mi történt az imént. Négy Sárkány-harcos rányomta a sisakját az ajtó sarkaira, és egyikük épp akkor lépett ki rajta. Az orra előtt végezték el a győzelmi szertartást. Tönkre lettek verve, de úgy, hogy az ellenségben jóformán kárt sem tudtak tenni, és mégis volt pofájuk elvégezni a győzelmi szertartást, az orruk előtt véget vetve ezzel a játéknak.

Nyílt a tanárkapu, és Anderson őrnagy lépett a terembe.

– Ender! – kiáltotta, miközben körülnézett.

Egy fagyott Sárkány próbált válaszolni neki, de az állát összeszorította a védőruha.

Anderson odanyúlt a fogójával, és felolvasztotta.

– Megint legyőztem, uram – mondta Ender mosolyogva.

– Szamárság, Ender! – felelte Anderson halkan. – A csatát a Griff-fel és a Tigrissel vívtad.

– Ennyire hülyének néz? – kérdezte Ender.

– E kis manőver után – válaszolta Anderson fennhangon – a szabályokat olyan értelemben módosítjuk, hogy a kapu bevétele előtt minden ellenséges katonát meg kell fagyasztani vagy harcképtelenné kell tenni.

– Ez úgyis csak egyszer sikerülhetett – jegyezte meg Ender.

Anderson átnyújtotta neki a fogót. Ender nyomban felolvasztott mindenkit. A pokolba a formaságokkal! A pokolba mindennel!

– Hé! – kiáltotta a távozó Anderson után. – Legközelebb hogy lesz? Az én hadtestem egy ketrecben, fegyvertelenül, s vele szemben az egész Hadiskola? Mi a véleménye az egyenlőségről?

Helyeslő mormogás hallatszott a többiek felől, és nem is csak a Sárkány Hadtesthez tartozóktól. Anderson hátra sem fordult Ender tiltakozására. A végén William Bee válaszolt neki:

– Ender, ha egy csatában te állsz az egyik oldalon, legyenek bármilyenek a feltételek, ott már nem lesz egyenlőség.

– Úgy van! – kiáltozták a fiúk. Többen nevettek. Talo Momoe tapsolni kezdett.

– Ender Wiggin! – kiáltotta. A többiek is tapsoltak, és Ender nevét kiabálták.

Ender átment az ellenséges kapun. Katonái követték. A hangjuk, ahogy a nevét kiabálták, végigkísérte őt a folyosókon.

– Gyakorolunk este? – kérdezte Bolond Tom.

Ender a fejét rázta.

– És holnap reggel?

– Nem.

– Hát mikor?

– Ami engem illet, soha többé.

Hallotta, ahogy összesúgnak a háta mögött.

– Hé, ez nem ér – mondta az egyik fiú. – Arról mi nem tehetünk, hogy a tanárok elcseszik a játékot. Nem hagyhatod abba a tanítást, csak mert...

Ender nagyot csapott a tenyerével a falra, és a fiúra förmedt. – Engem többé nem érdekel a játék! – A hangja végigvisszhangzott a folyosón. Más hadtestekhez tartozó fiúk jelentek meg a hálótermük ajtajában. A csend elmélyült, s akkor Ender halkan azt kérdezte: – Megértetted? – Majd súgva hozzátette: – Vége a játéknak!

Egyedül ment vissza a szobájába. Lefeküdt volna, de nem tudott, mert az ágy nedves volt. Erről eszébe jutott mindaz, ami aznap történt, és dühében lekapta az ágyról és kiszórta a folyosóra a matracot és az ágyneműt. Aztán egy összegöngyölt egyenruhát tett oda párnának, és ráfeküdt az ágykeretet kitöltő sodronyokra. Kényelmetlen volt, de annyira nem izgatta, hogy emiatt fölkeljen.

Pár perc telt csak el, amikor kopogtak az ajtóján.

– Menj el! – mondta halkan. Akárki kopogott is, vagy nem hallotta, vagy nem törődött vele. Végül csak ki kellett szólnia, hogy jöjjön be az illető.

Bean volt az.

– Menj el, Bean!

Bean bólintott, de nem ment el. Csak nézte a cipőjét. Ender szeretett volna üvölteni, átkozódni, sikoltozni, hogy menjen már el. De aztán észrevette, milyen rettenetesen fáradt Bean, szinte hétrét görnyed a kimerültségtől, fénytelen a szeme a kialvatlanságtól – csak a bőre maradt selymes és áttetsző, amilyen a gyerekeké szokott lenni, csakúgy, mint a puha, gömbölyű áll, a vékony karok, lábak. Bean még nyolcéves sem volt. Lehetett akármilyen okos, tehetséges, jó, mégiscsak gyerek volt. Kisgyerek.

Nem, nem az, helyesbített rögtön. Kicsi, nem vitás. De átélt egy olyan csatát, melyben az egész hadtest sorsa múlott rajta és a katonáin, és ragyogóan csinálta. Győztek. Itt nem számít, hogy milyen kicsi valaki. A gyerekkor itt nem létezik.

Bean Ender hallgatását és ellágyuló arckifejezését a maradásra való engedélynek gondolta, és tett egy újabb lépést befelé. Ender csak ekkor vette észre a papírlapot a kezében.

– Áthelyeztek? – kérdezte. Amit érzett, hitetlenkedés volt, a hangja mégis közönyösen, élettelenül kongott.

– A Nyúl Hadtesthez.

Ender bólintott. Hát persze. Nyilvánvaló volt. Ha a csapatommal nem tudnak legyőzni, elveszik tőlem a csapatot.

– Carn Carby jó ember – mondta. – Remélem, felismeri, mennyit érsz.

– Carn Carby a mai nappal elvégezte az iskolát. Míg mi csatáztunk, megkapta a papírját.

– Akkor most ki a Nyulak parancsnoka?

– Én – tárta szét tanácstalanul a kezét Bean.

Ender fölnézett a mennyezetre, és bólintott.

– Hát persze. Végtére is csak négy évvel vagy fiatalabb, mint a szabályos kor.

– A helyzet egyáltalán nem mulatságos. Nem tudom, mi folyik itt. Ez a sok változtatás a játékban. Most meg ez. Tudod, nem csak engem helyeztek át. A parancsnokok fele megkapta a bizonyítványát, és a helyükre sokat a mieink közül neveztek ki parancsnoknak.

– Kiket?

– Az a helyzet... hogy minden szakaszvezetőt és helyettest.

– Hát persze. Ha úgy döntenek, hogy szétzilálják a hadtestemet, a földig kell rombolniuk. Bármit csinálnak is, alapos munkát végeznek.

– Te akkor is győzni fogsz, Ender. Ezt mindnyájan tudjuk. Bolond Tom azt kérdezte: „Gondoljátok, hogy ki fogom találni, hogyan verjem meg a Sárkány Hadtestet?” Mindenki tudja, hogy te vagy a legjobb. Téged nem fognak legyőzni, akármit is...

– Máris legyőztek.

– Nem, Ender, nem tudnak...

– Már nem érdekel a játékuk, Bean. Soha többé nem játszom. Nincs több gyakorlás. Nincs több csata. Annyi cédulát tehetnek a szobám padlójára, amennyit csak akarnak, nem megyek. Ezt már azelőtt eldöntöttem, mielőtt átmentem volna az ajtón. Pontosan ezért küldtelek benneteket a kapu ellen. Nem hittem, hogy sikerülni fog, de nem is érdekelt. Csak stílusosan akartam kiszállni.

– Látnod kellett volna William Bee arcát. Csak állt ott, és egyre azon morfondírozott, hogyan veszíthetett, amikor neked hét olyan embered volt, aki már csak a lábujjait tudta mozgatni, neki meg csak három olyanja, aki nem tudta.

– Miért kellene nekem William Bee arcát látnom? Miért kellene nekem bárkit is megvernem? – Ender a szemére szorította a tenyerét. – Ma súlyosan megsebesítettem Bonzót, Bean. Nagyon súlyosan megsebesítettem.

– Megérdemelte.

– Egyszerűen leütöttem. Olyan volt, mint aki meghalt. És még utána is bántottam.

Bean nem szólt semmit.

– Csak biztosra akartam menni, hogy többé nem fog bántani.

– Nem is fog – mondta Bean. – Hazaküldték.

– Máris?

– A tanárok nem mondtak sokat, ez itt nem szokás. A hivatalos szövegben az áll, hogy elvégezte az iskolát, de a helyről, ahová továbbküldik – tudod, taktikai iskola, védelem, parancsnoki felkészítő, navigáció, effélék –, csak annyit közöltek, hogy Cartagena, Spanyolország. Ez az a hely, ahol lakik.

– Örülök, hogy megkapta a diplomáját.

– A pokolba, Ender, mi meg annak örülünk, hogy elment. Ha tudtuk volna, mit művel veled, ott helyben kinyírtuk volna. Igaz, hogy egy egész csapattal ment ellened?

– Nem. Csak ő harcolt meg én. Becsülettel küzdött. – Ha nem a becsületéről lett volna szó, ő meg a többiek közös erővel megverhettek volna. Akár meg is ölhettek volna. A becsület iránti érzéke mentette meg az életemet. – Én nem harcoltam becsületesen – tette hozzá. – Én a győzelemért harcoltam.

– És győztél – nevetett Bean. – Még a röppályáról is lerúgtad.

Kopogtak, de mielőtt Ender válaszolhatott volna, már nyílt is az ajtó.

Ender újabb katonákat várt a hadtestéből, ám ehelyett Anderson őrnagy lépett be. Mögötte pedig Graff ezredes.

– Ender Wiggin – szólt Graff.

– Igen, uram! – állt fel Ender.

– Ma haragosnak mutattad magad a küzdőteremben, ami függelemsértésnek számít, és még egyszer nem fordulhat elő.

– Igen, uram! – mondta Ender.

Beannek még most is renitens érzései voltak, és úgy gondolta, hogy Ender nem érdemli meg a feddést.

– Szerintem épp ideje volt, hogy valaki megmondja egy tanárnak, milyen érzéssel fogadtuk azt, amit csináltak.

A felnőttek nem vettek róla tudomást. Anderson átnyújtott Endernek egy papírlapot. Egy egész ívet. Nem afféle cetlit, amilyeneken a Hadiskola belső utasításait szokták kiadni, hanem egy egész ívet, telis-tele utasításokkal. Bean tudta, mit jelent ez. Endert az iskolán kívülre helyezik át.

– Végeztél itt? – kérdezte Bean. Ender bólintott. – Mi tartott nekik ilyen sokáig? Csak két-három évvel mész korábban. Már megtanultad, hogyan kell járni, beszélni, öltözködni. Mit taníthatnak még neked?

Ender megrázta a fejét.

– Én csak annyit tudok, hogy a játéknak vége. – Összehajtogatta a papírt. – Mindennek eljön az ideje. Beszélhetek a hadtestemmel?

– Nincs rá idő – felelte Graff. – Húsz perc múlva indul a járatod. Egyébként is, most, hogy már megkaptad a parancsot, jobb, ha nem beszélsz velük. Így könnyebb lesz.

– Nekik vagy maguknak? – kérdezte Ender, de választ sem várva gyorsan Beanhez fordult, egy pillanatra megfogta a kezét, aztán elindult az ajtó felé.

– Várj! – szólt utána Bean. – Hová mész? Taktikaiba? Navigációsba? Védelmibe?

– Parancsnokképzőbe – felelte Ender.

– Parancsnoki előkészítőbe?

– Parancsnokiba. – Ezzel Ender már kint is volt az ajtón a szorosan a nyomában lépkedő Andersonnal együtt. Bean megragadta Graff ezredes ingujját.

– Senki sem megy Parancsnokképzőbe, amíg be nem töltötte a tizenhatot!

Graff lerázta magáról Bean kezét, kiment, és becsukta maga mögött az ajtót.

Bean magára maradt a szobában, és valahogy megpróbálta felfogni, mit jelenthet ez. Senki sem ment a Parancsnokképzőbe, amíg el nem végezte a hároméves Előkészítőt, akár a Taktikaiban, akár a Védelmiben. De ha már erről van szó, hat évnél hamarabb nem is hagyta el senki a Hadiskolát, márpedig Ender még csak négy évet töltött itt.

Összeomlott a rendszer. Semmi kétség. Vagy a csúcson bolondult meg valaki, vagy valami rosszul sült el a háborúval, az igazi hangy háborúval kapcsolatban. Mi másért dúlnák így szét a kiképzés rendjét, tennék tönkre így a játékot, ahogy ők tették? Mi másért tennének meg hadtestparancsnokul egy olyan kis kölyköt, mint amilyen én vagyok?

Bean mindegyre ezeken töprengett, miközben visszabaktatott a saját ágyához. Épp akkor ért oda, amikor kialudtak a lámpák. Sötétben, dohogva vetkőzött le, amiért egy olyan szekrénybe kell beraknia a ruháit, melyet nem is lát.

Pocsékul érezte magát. Eleinte azt hitte, azért, mert fél, amiért vezetnie kell egy hadtestet, de ez nem volt igaz. Tudta, hogy jó parancsnok lesz. Sírhatnékja volt. Nem sírt az első napok honvágya óta, azóta, hogy idehozták. Próbált nevet adni a torkát szorongató érzésnek, amely, bármennyire igyekezett is visszafojtani, néma zokogást váltott ki belőle. Beleharapott a kezébe, hogy elűzze, és inkább fájdalommal helyettesítse ezt az érzést. Nem segített.

Soha többé nem látja viszont Endert.

Mihelyt meg tudta nevezni az érzést, már parancsolni is tudott neki. Lefeküdt, és kényszerítette magát, hogy addig csinálja a lazító gyakorlatokat, amíg végre elmúlt a sírhatnékja. Akkor elaludt. A keze ott feküdt a szája mellett – tétován pihent a párnán, mintha Bean nem tudott volna dönteni, a körmét rágja-e vagy az ujját szopja. A homloka merő ránc és gyűrődés volt. Szaporán, felületesen szedte a levegőt. Katona volt; ha valaki régebben megkérdezte volna, mi akar lenni, ha felnő, nem tudta volna, mire gondol az illető.

Ender csak akkor vette észre, hogy Anderson őrnagy ruháján megváltozott a rangjelzés, amikor belépett a hajóba.

– Igen, ezredes lett – mondta Graff – Ami azt illeti, ma délután óta Anderson őrnagy a Hadiskola parancsnoka. Engem más feladatokkal bíztak meg.

Ender nem kérdezte, mik azok a feladatok.

Graff berögzítette magát a vele szemközti, a székek közti átjáró túloldalán levő ülésbe. Rajtuk kívül csak egy utas volt, egy hallgatag, civil ruhás férfi, akit Pace tábornokként mutattak be. Pace-nél egy aktatáska volt, és csomagot sem vitt többet, mint Ender. A fiúra valahogy megnyugtatóan hatott, hogy Graff is üres kézzel jött el.

A hazafelé vezető úton Ender mindössze egyszer szólalt meg.

– Miért megyünk haza? – kérdezte. – Azt hittem, a Parancsnokképző valahol az aszteroidák között van.

– Ott van – felelte Graff. – De a Hadiskola nincs felszerelve a mélyűri hajók fogadására, ezért egy kis kerülőt kell tenned a Földre.

Ender meg akarta kérdezni, vajon ez azt jelenti-e, hogy láthatja a családját. De hirtelen elfogta a félelem, hogy talán megengedik, és inkább nem kérdezett semmit. Inkább becsukta a szemét, és aludni próbált. A háta mögül Pace tábornok őt nézte figyelmesen, hogy mi célból, Ender nem sejthette.

Forró nyári délután volt Floridában, amikor földet értek. Endert egészen elvakította a réges-régen látott napfény. Hunyorgott, tüsszögött, a legszívesebben visszamenekült volna valami zárt helyre. Minden a távolba nyúló volt és lapos, a talaj nem mutatta a Hadiskola fölfelé emelkedő görbületét, ahelyett mintha le akart volna zuhanni, úgyhogy sík területen Ender úgy érezte magát, mintha egy torony tetején ülne. Az igazi gravitáció másképpen nehezedett rá, csoszognia kellett tőle járás közben. Utálta ezt az érzést. Vissza szeretett volna menni, haza, a Hadiskolába, az egyetlen helyre a világegyetemben, ahová tartozott.

– Letartóztatták?

– Hát, kézenfekvő gondolat. Végül is Pace tábornok a katonai rendőrség vezetője. És a Hadiskolában valóban történt haláleset.

– Velem nem közölték, hogy Graff ezredest előléptették-e vagy hadbíróság elé állították. Csak áthelyezték, azzal az utasítással, hogy tegyen jelentést a polemarkhosznak.

– És ez jó vagy rossz jel?

– Ki tudja? Egyrészt nem elég, hogy Ender Wiggin életben maradt, de át is lépett egy küszöböt: káprázatosan jó formában végezte el az iskolát – ezt el kell ismerni az öreg Graff érdeméül. Másrészt itt van a hajó negyedik utasa... Az, amelyik csomagként utazik.

– Mindössze a második halott az iskola történetében. De ez legalább nem lett öngyilkos.

– A gyilkosság mennyivel jobb, Imbu őrnagy?

– Nem volt gyilkosság, ezredes. Két nézőpontból is videóra rögzítettük. Endert senki sem hibáztathatja.

– Graffot azonban igen. Ha vége lesz az egésznek, a civilek majd átböngészik az iratainkat, és eldöntik, mit csináltunk jól és mit rosszul. Érdemérmeket adnak majd olyasmikért, amiket jónak ítélnek, és megvonják a nyugdíjunkat vagy börtönbe zárnak olyasmikért, amiket szerintük rosszul csináltunk. Legalább volt bennük annyi jóérzés, és nem mondták el Endernek, hogy a fiú meghalt.

– Ez is másodjára fordul elő.

– Stilsont sem mondták meg neki.

– Ijesztő a kölyök.

– Ender Wiggin nem gyilkos. Csak győz kíméletlenül. Ha valakinek mindenképpen meg kell ijedni tőle, inkább a hangyok legyenek azok.

– Az ember már-már megsajnálja őket, ha arra gondol, hogy Ender fog majd harcba indulni ellenük.

– Sajnálni itt csak Endert kell. De annyira ne, hogy azt javasoljuk, inkább mondjunk le róla. Én csak most jutottam ahhoz az anyaghoz, amelyhez Graffnak mindvégig bejárása volt. A flottamozgásokra meg más effélékre gondolok. Azelőtt sokkal nyugodtabb éjszakáim voltak.

– Szorít az idő?

– Nem kellett volna megemlítenem. Titkos információkat nem adhatok tovább.

– Tudom.

– Maradjunk annyiban, hogy a kelleténél egy nappal se vitték át korábban a Parancsnokképzőbe. De az is lehet, hogy késtek pár esztendőt.

13
VALENTINE

– Gyerekek?

– Fivér és nővér. Ötszörösen elbújtatták magukat a hálózatokban – többek között olyan társaságok számára írt dolgozatokkal, amelyek fizettek a tagságukért. Pokoli időbe telt, míg lenyomoztam őket.

– Mit rejtegetnek?

– Ki tudja? Mindenesetre a legnyilvánvalóbban az életkorukat. A fiú tizennégy, a lány tizenkét éves.

– Melyikük Démoszthenész?

– A lány. A tizenkét éves.

– Már megbocsásson! Nem mintha mulatságosnak tartanám, de muszáj nevetnem. Mennyit aggodalmaskodtunk, hogyan próbáltuk győzködni az oroszokat, hogy ne vegyék túlságosan komolyan Démoszthenészt, és Locke-ot hoztuk fel bizonyítékul, hogy az amerikaiak nem mind eszeveszett háborúpártiak. Fivér és nővér, a pubertáskor küszöbén...

– És a vezetéknevük Wiggin.

– Ó! Véletlen volna?

– Az a bizonyos Wiggin egy Harmadik. Ott van egy és itt van kettő.

– Hát ez remek! Az oroszok soha nem fogják elhinni...

– Hogy Démoszthenész és Locke éppannyira nincsenek a befolyásunk alatt, mint az a Wiggin.

– Ez itt valami összeesküvés? Valaki irányítja őket?

– Semmiféle kapcsolatot nem tudtunk kimutatni a két gyerek és olyan felnőtt között, aki irányíthatná őket.

– Ez még nem jelenti azt, hogy valaki ne dolgozhatott volna ki egy olyan módszert, amit maguk nem ismertek föl. Nehéz elhinni, hogy két gyerek...

– Kikérdeztem Graff ezredest, amikor megérkezett a Hadiskolából. Az ő megítélése szerint ezek a gyerekek semmi olyat nem csináltak, amire a maguk erejéből ne lettek volna képesek. Gyakorlatilag azonos képességekkel rendelkeznek, mint... mint az a Wiggin. Csak más a vérmérsékletük. Őt inkább kettejük személyiségének orientációja lepte meg... Nem vitás, hogy Démoszthenész a lány, de Graff szerint ő azért nem vált be a Hadiskolában, mert túl békés természetű, minden körülmények között a megegyezést kereső, és mindenekfölött mert túlteng benne az empátia.

– Ez nem éppen Démoszthenészre vall.

– A fiúban pedig egy sakál lelke lakozik.

– Nem Locke-ról mondták legutóbb elismerően, hogy „az egyetlen igazán nyitott elme Amerikában”?

– Nem nagyon lehet tudni, mi történik valójában. Graff mindenesetre azt ajánlotta, és én egyetértettem vele, hogy hagyjuk őket békén. Hogy ne leplezzük le őket. Most legföljebb csak arról készítsünk jelentést, hogy megtudtuk, miszerint Locke-nak és Démoszthenésznek nincsenek külföldi kapcsolataik, s éppígy nincs kapcsolatuk egyetlen hazai csoporttal sem, kivéve azokat, melyeket a nyilvánosság előtt jelentettek be a hálózatokon.

– Más szavakkal ez azt jelenti, hogy tisztázzuk őket?

– Tudom, hogy Démoszthenész veszélyesnek látszik – részben, mert oly sok követője van. De talán annak is van jelentősége, hogy kettejük közül ő az, akiben a leginkább túlteng a nagyravágyás, a visszafogott, bölcs személyiség szerepét választotta. És továbbra is csak beszélnek. Van hatásuk, de nincs hatalmuk.

– Tapasztalatom szerint a hatás egyenlő a hatalommal.

– Ha egyszer észrevesszük, hogy irányt változtatnak, könnyen leleplezhetjük őket.

– Csak az elkövetkező egy-két évben. Minél tovább várunk, annál idősebbek lesznek, s annál kevésbé lesz megrázó a felfedezés, hogy kik ők valójában.

– Tudja, milyen csapatmozgásokat hajtottak végre az oroszok. Az esély mindig megvan rá, hogy Démoszthenésznek valóban Igaza van. És ebben az esetben...

– Jobb, ha kéznél van Démoszthenész. Jól van. Ami a jelent illeti, tisztának nyilvánítjuk őket. De tartsa őket szemmel. Nekem meg természetesen módot kell találnom rá, hogy megnyugtassam az oroszokat.

Valentine minden balsejtelme ellenére élvezte, hogy ő Démoszthenész. Rovatát immár gyakorlatilag az ország valamennyi hírhálózata lehozta, és roppant mulatságos volt látni, hogyan dől a pénz az ügyvédje által nyitott bankszámlára. Több-kevesebb rendszerességgel ő is, Peter is adományozott egy-egy gondosan meghatározott összeget Démoszthenész nevében valamely pályázónak vagy ügynek; elég szép summát, hogy az adományra felfigyeljenek, mégsem annyit, hogy a pályázó úgy érezze, Démoszthenész így akar szavazatot vásárolni. Valentine ekkoriban már oly sok levelet kapott, hogy hírhálózatának titkárt kellett alkalmaznia, aki megválaszolta helyette az úgynevezett típusleveleket. A nemzeti és nemzetközi vezető személyiségektől érkezett szórakoztató írásokat, melyek lehettek ellenségesek vagy barátságosak, de mindig Démoszthenész gondolatait próbálták diplomatikusan kifürkészni, együtt olvasták el Peterrel – olykor ujjongva a gyönyörűségtől, hogy ilyen emberek írnak teljesen gyanútlanul gyerekeknek.

De néha elszégyellte magát. Apa rendszeresen olvasta Démoszthenészt, Locke-ot sohasem, vagy ha mégis, nem beszélt róla. A vacsoránál gyakran szórakoztatta őket a Démoszthenész aznapi cikkében talált némely hatásos poénnal. Peter szerette, amikor apa ilyeneket csinált – „Nézd, ez is azt mutatja, hogy az átlagember figyel!” –, Valentine azonban ettől apja helyett is megalázva érezte magát. Ha egyszer rájön, hogy kezdettől fogva én írtam a cikkeket, amelyekről mesélt nekünk, s hogy én még csak a felét sem hittem el mindannak, amit leírtam, dühös lesz, és szégyellni fogja magát.

Egyszer kis híján bajba sodorta magukat az iskolában, amikor a történelemtanára azt a feladatot adta az osztálynak, hogy írjanak dolgozatot, amelyben szembeállítják egymással Démoszthenész és Locke nézeteit két korai cikkük alapján. Valentine vigyázatlan volt, és egy pompás elemzést készített. Ezek után nagyon össze kellett szednie magát, hogy lebeszélje az igazgatót, aki a fejébe vette, hogy pontosan azzal a hálózattal közölteti a dolgozatot, amely Démoszthenész cikkeit szokta megjelentetni.

Peter őrjöngött:

– Pontosan úgy írsz, mint Démoszthenész, nem közölhetik a dolgozatodat! Most kéne megölnöm Démoszthenészt, amikor kezdesz kicsúszni az irányításom alól!

Ha e baklövés miatt dühöngött, akkor még sokkal inkább megrémítette a lányt, amikor elhallgatott. Ez úgy történt, hogy meghívták Démoszthenészt, vegyen részt az oktatás jövőjével foglalkozó Elnöki Tanács munkájában, együtt a térdszalagrendes lovagokkal, akik rendszerint nem csináltak semmit, de azt gyönyörűen csinálták. Valentine azt hitte, Peter ezt diadalként fogja föl, de tévedett.

– Utasítsd vissza! – hangzott a válasz.

– Miért tenném? – vitatkozott Valentine. – Semmi munkával nem jár, és még azt is mondták, hogy tekintve Démoszthenész köztudomású óhaját a visszavonultságra, valamennyi tanácskozást a neten keresztül bonyolítanák. Ettől Démoszthenész tiszteletre méltó személyiséggé válna, és...

– És neked tetszik, hogy ezt előbb érted el, mint én.

– Peter, itt most nem rólad meg rólam van szó, hanem Démoszthenészről és Locke-ról. Mi találtuk ki őket. Nem valóságos személyek. Ez a jelölés egyébként sem azt jelenti, hogy Démoszthenészt jobban szeretnék, mint Locke-ot, mindössze azt, hogy Démoszthenész támogatóinak köre sokkal erősebb. A meghívása számtalan oroszgyűlölőt és sovinisztát tesz boldoggá.

– Nem számítottunk rá, hogy a dolgok így alakulnak. Locke-nak kellett volna tiszteletre méltóbb személlyé válnia.

– Azzá is vált! Az igazi tisztelet lassabban alakul ki, mint a hivatalos. Peter, ne haragudj rám, amiért jól megoldottam mindazt a feladatot, amivel megbíztál!

A fiú azonban napokig haragudott, és attól kezdve hagyta, hogy a lány találja ki minden cikkét, ahelyett hogy megmondta volna neki, mit írjon. Talán úgy gondolta, ettől romlani fog Démoszthenész cikkeinek a színvonala, de ha úgy volt is, senki nem vette észre. Az meg talán még jobban dühítette, hogy Valentine sohasem ment hozzá segítségért esdekelve. Ahhoz már túl régóta volt Démoszthenész, hogy másnak kelljen megmondania, mit gondoljon Démoszthenész a dolgokról.

És ahogy erősödött a kapcsolata más, politikailag tevékeny polgárokkal, mind több olyan értesülés jutott a birtokába, amelyről a nagyközönség mit sem tudhatott. Bizonyos, vele kapcsolatot tartó katonai személyek óvatlan célzásokat ejtettek el előtte, melyeket utóbb Peterrel együtt összeillesztgettek, s így rajzolódott ki számukra a Varsói Szerződés tevékenységének lenyűgöző és elrémítő képe. Megértették, hogy valóban háborúra készülnek, kegyetlen, véres, az egész Földre kiterjedő háborúra.

Démoszthenész nem tévedett, amikor gyanította, hogy a Varsói Szerződés nem tartja tiszteletben a Liga feltételeit.

És Démoszthenész fokról fokra mind önállóbb jellemmé fejlődött. A lány időnként rajtakapta magát, hogy egy-egy írásbeli ülés végére valóban Démoszthenészként gondolkodik, mert egyetért olyan eszmékkel, melyeknek meg kellett volna maradniuk kiszámított pózoknak. És néha, Peter Locke-esszéit olvasva, akaratlanul is ingerelte a fiú nyilvánvaló vaksága a valóságban zajló dolgok iránt.

Talán nem is lehet úgy azonosulni egy személlyel, hogy ne válnánk azzá, akinek beöltöztünk. A lány napokig töprengett, ette magát ezen, aztán írt egy cikket, mintegy bevezetésként, hogy megmutassa, azok a politikusok, akik a béke megőrzése érdekében hízelegnek az oroszoknak, a végén elkerülhetetlenül és minden vonatkozásban az alárendeltjeik lesznek. Finom oldalvágás volt ez a hatalmon lévő párt felé, kapott is érte sok-sok szép levelet. És már nem is félt attól a gondolattól, hogy bizonyos mértékig maga is Démoszthenésszé válik. Démoszthenész okosabb, mint Peter, és ezt mindig is az érdeméül tudtam be, gondolta.

Iskola után Graff várta. Ott állt az autójára támaszkodva. Civil ruhában volt, meghízott, a lány meg sem ismerte mindjárt. De amikor intett neki, hogy menjen oda, eszébe jutott a neve, még mielőtt bemutatkozott volna.

– Nem írok másik levelet – mondta. – Azt az egyet se kellett volna megírnom.

– Az az érzésem, nem szereted a kitüntetéseket.

– Nem nagyon.

– Gyere, Valentine, autózz velem egyet!

– Nem autózom idegenekkel.

A férfi átnyújtott neki egy papírt. Engedély volt eltávozásra, a szülei aláírásával.

– Látom, nem idegen. Hová megyünk?

– Meglátogatunk egy ifjú katonát, aki Greensboróban van eltávozáson.

– Ender még csak tízéves – mondta a lány, miközben beszállt a kocsiba. – Mintha azt mondta volna, hogy először tizenkét éves korában kap eltávozást.

– Átugrott néhány fokozatot.

– Ezek szerint jól veszi az akadályokat?

– Kérdezd meg tőle, ha majd találkoztok.

– Miért velem? Miért nem az egész családdal?

– Ender a maga módján szemléli a világot – sóhajtotta Graff.

– Rá kellett beszélnünk, hogy találkozzon veled. Peter és a szüleitek nem érdekelték. A hadiskolai élet – kimerítő.

– Hogy érti ezt? Becsavarodott?

– Ellenkezőleg, nála épeszűbb embert nem ismerek. Van annyira józan, hogy felmérje, a szülei nem lelkesednének azért, hogy újra feltépjenek egy négy évvel ezelőtt beforrott sebet. Ami pedig Petert illeti – még csak nem is javasoltuk, hogy találkozzon vele, így nem volt alkalma rá, hogy elküldjön bennünket a pokolba.

Kiértek a Brandt-tóhoz vezető útra, majd a part mentén kanyarogtak tovább, mígnem végül megérkeztek egy dombtetőn terpeszkedő fehér deszkafalú kúriához. Az egyik oldalon a Brandt-tóra, a másikon pedig egy magánkézben levő, öt hektáron elterülő tóra lehetett lelátni.

– Ezt a házat Medly’s Mist-E-Rub építette – magyarázta Graff.

– Körülbelül húsz éve akadt rá az NF egy adóértékesítésen. Ender kikötötte, hogy a veled való beszélgetést ne lehessen lehallgatni. Megígértem neki, és hogy növeljem a bizalmát, mindketten egy ő maga által épített tutajon mentek majd ki a vízre. Azért előre figyelmeztetlek, a beszélgetést követően szeretnék majd feltenni neked néhány kérdést arra vonatkozóan, hogy miről esett szó köztetek. Nem kell válaszolnod, de remélem, megteszed.

– Nem hoztam fürdőruhát.

– Adhatunk egyet.

– Olyat, amiben nincs poloska?

– Van, hogy az embernek muszáj megbíznia a másikban. Példának okáért én tudom, hogy Démoszthenész kicsoda.

A lányba belehasított a félelem, de nem szólt semmit.

– Azóta tudom, amióta megérkeztem a Hadiskolából. Lehetünk vagy hatan az egész világon, akik ismerjük a személyazonosságát. Nem számítva ide az oroszokat – hogy ők mit tudnak, azt csak az Isten tudja. Démoszthenésznek azonban nincs félnivalója tőlünk. Démoszthenész számíthat a diszkréciónkra. Pontosan úgy, ahogy én számítok Démoszthenészre, hogy ő sem mondja el Locke-nak, ami ma itt történik. Kölcsönös bizalom. Bizonyos dolgokat elmondunk egymásnak.

Valentine nem tudta eldönteni, Démoszthenészt fogadták-e el vagy Valentine Wiggint. Ha az előbbit, akkor nem szabad megbíznia bennük, ha ellenben az utóbbit, akkor talán... Abból, hogy nem akarták, hogy ezt megvitassa Peterrel, az következett, hogy tudhatták, mi a különbség közöttük. Neki meg szüntelenül az járt a fejében, vajon ő maga tudja-e még, mi ez a különbség.

– Azt mondja, a tutajt ő építette. Mióta van itt?

– Két hónapja. Úgy gondoltuk, pár napra szabadságoljuk – de tudod, mintha nem érdekelné, hogy folytatnia kellene a tanulást.

– Ó! Tehát megint én vagyok a terápia.

– Ezúttal nem ellenőrizhetjük a leveledet. Csak a szerencsénkben bízunk. Égető szükségünk van a fivéredre. Az emberiség fordulópontra érkezett.

Val ekkor már elég idős volt, hogy pontosan tudja, mekkora veszélyben van a világ. És elég régóta volt már Démoszthenész, hogy ne tétovázzon, ha a kötelességét kellett teljesíteni.

– Hol van?

– Lent a csónakkikötőben.

– Hol a fürdőruha?

Ender nem integetett, amikor a lány a domboldalról közeledett feléje, nem mosolygott, amikor rálépett a csónakkikötőre. De Val azért tudta, hogy örül a viszontlátásnak; abból tudta, hogy a fiú szeme egy pillanatra sem fordult el az arcáról.

– Nagyobb vagy, mint ahogy emlékszem rád – mondta ostobán.

– Te is – válaszolta a fiú. – Arra is emlékeztem, hogy szép vagy.

– Az emlékezet szeret megcsalni bennünket.

– Nem. Az arcod most is ugyanolyan, de már nem emlékszem rá, hogy mit jelent az, hogy szép. Gyere, menjünk ki a tóra!

A lány gyanakodva méregette a kis tutajt.

– Nem kell felállni rajta, ennyi az egész – mondta a fiú. Mint a pók, láb- és kézujjaira támaszkodva mászott föl rá. – Azóta, hogy te meg én az építőkockákkal játszottunk, ez az első tárgy, amit a saját kezemmel építettem. Annak idején Peter-biztos házakat építettünk.

A lány nevetett. Akkoriban nagy élvezettel építettek olyan dolgokat, melyek akkor is megálltak, ha egy csomó látható támaszt kivettek belőlük. Peter ellenben előszeretettel emelt ki innen-onnan egy-egy elemet úgy, hogy az építmény épp annyira legyen ingatag, hogy nyomban ledőljön az egész, mihelyt legközelebb hozzáér valaki. Peter rémes alak volt, de tagadhatatlanul ő volt a gyerekkoruk középpontja.

– Peter megváltozott – mondta.

– Ne beszéljünk róla! – kérte Ender.

– Jól van.

Fölmászott a tutajra, ha nem is olyan ügyesen, mint Ender. A fiú egy evezővel manőverezett lassan a tó közepe felé. A lány hangosan megjegyezte, milyen napbarnított és izmos lett.

– Az erő a Hadiskolából származik. A barnaság meg ettől a tótól. Sok időt töltök idekint a vízen. Ha úszom, úgy érzem magam, mintha súlytalan lennék. Hiányzik a súlytalanság. És ráadásul innen, a tóról azt látom, hogy a szárazföld körös-körül fölfelé emelkedik.

– Olyan, mintha egy tálban élnél.

– Négy évig éltem egy tálban.

– Most hát idegenek vagyunk egymásnak?

– Nem vagyunk azok, Valentine?

– Nem – felelte a lány. Kinyújtotta a kezét, és megérintette a fiú lábát. Aztán hirtelen megszorította a térdét, pontosan ott, ahol Ender mindig is a legcsiklandósabb volt.

A fiú azonban szinte még ugyanabban a pillanatban elkapta a csuklóját. A keze ugyan kisebb volt, mint a lányé, a karja meg vékonyabb, feszesebb, de óriási erővel tudott szorítani. Ijesztő volt ebben a pillanatban, de mindjárt el is lazult.

– Ó, persze – mondta. – Mindig szerettél csiklandozni.

Válaszképpen a lány levetette magát a tutaj széléről az áttetsző tiszta vízbe, amelyben nem volt klór. Elúszott valameddig, aztán visszafordult, s a párás napsütésben kifeküdt a tutajra. Egy darázs keringett fölötte, majd leszállt a feje mellé. A lány tudta, hogy ott van, és rendes körülmények között félt volna tőle. Ma nem. Hadd mászkáljon itt a tutajon, hadd sütkérezzen a napon, mint én!

Aztán a tutaj billegni kezdett, és amikor megfordult, Endert látta, amint higgadtan, egy ujjal sajtolja ki az életet a darázsból.

– Gonosz jószágok – mondta Ender. – Meg se várják, hogy rájuk támadj, már döfnek is beléd. – Elmosolyodott. – Tanultam valamicskét a megelőző stratégiákról. Jó vagyok bennük. Soha senki nem tudott legyőzni. Soha nem volt nálam jobb katonájuk.

– Ki várt tőled kevesebbet? – kérdezte a lány. – Wiggin vagy.

– Akármit jelent is ez – jegyezte meg a fiú.

– Azt jelenti, hogy változást fogsz előidézni a világban. – És elmesélte, mit csinálnak ketten, Peter meg ő.

– Hány éves most Peter? Tizennégy? És máris azt tervezi, hogy ő fogja kormányozni a világot?

– Nagy Sándornak képzeli magát. És miért is ne lehetne az? Miért ne lehetnél te is az?

– Mindketten nem lehetünk Nagy Sándorok.

– Két fej egy érmén. És én vagyok köztük a fém. – Miközben kimondta, már az járt a fejében, hogy igaz-e ez. Annyi mindenen osztozott Peterrel az utóbbi években, hogy még amikor azt hitte, megveti, olyankor is megértette őt. Miközben Ender a mai napig csak egy emlék volt. Kicsi, törékeny fiúcska, aki a védelmére szorul. Nem ez a hűvös pillantású, sötét bőrű emberkölyök, aki puszta kézzel öldösi a darazsakat. Lehet, hogy ő, Peter és én egy és ugyanazok vagyunk, mindig is azok voltunk. Talán csak féltékenységből hittük, hogy különbözünk egymástól.

– Az érmékkel csak az a baj, hogy ha az egyik fej fölül van, a másik alulra kerül.

– És most azt hiszed, te vagy alul. Azt akarják, hogy biztassalak a tanulmányaid folytatására.

– Azok nem tanulmányok, hanem játékok. Elejétől a végéig csupa-csupa játék, csak éppen tetszésük szerint változtatják a szabályokat. – Lomhán a magasba emelte a kezét. – Látod a zsinórokat?

– De te is tudod használni őket.

– Csak ha ők is úgy akarják. Ha azt hiszik, hogy ők használnak téged. Nem, ez túl nehéz, nem akarok játszani többé. Épp amikor kezdek boldog lenni, amikor már azt hiszem, ura vagyok a helyzetnek, belém döfnek egy újabb kést. Amióta csak itt vagyok, rémálmaim vannak. Álmomban a küzdőteremben vagyok, csak éppen nem súlytalanul, mert játszanak a gravitációval is. Folyton változtatják az irányát. Úgyhogy sohasem érem el azt a falat, ahová elindultam. Sohasem oda érkezem, ahová menni akartam. És folyton kérem, hogy hadd menjek az ajtóhoz, de nem engednek ki, mindig újra beszippantanak.

A lány kihallotta a hangjából a haragot, és úgy érezte, őrá irányul.

– Gondolom, épp ezért vagyok itt. Hogy visszaszippantsalak.

– Nem akartam találkozni veled.

– Mondták.

– Féltem, hogy még most is szeretlek.

– Én meg ebben reménykedtem.

– Az én félelmem, a te reményed – mindkettő teljesült.

– Ender, ez tényleg igaz. Lehet, hogy fiatalok vagyunk, de nem erőtlenek. Elég régóta játszunk már az ő szabályaik szerint, és ez már a mi saját játékunk. Én most egy elnöki megbízatást teljesítek – mondta kuncogva. – Hogy milyen dühös miatta Peter!

– Én nem használhatom a hálózatokat. Itt nincs számítógép, csak ami a háztartás biztonsági rendszerét és a világítást működteti. Ósdi dolgok. Múlt századi masina, még abból az időből, amikor a számítógépeket semmivel se kapcsolták össze. Elvették a hadtestemet, elvették a számítógépemet – de tudod, mit? Igazából nem is érdekel.

– Jól meglehetsz magaddal.

– Nem magammal. Az emlékeimmel.

– Lehet, hogy pontosan az vagy, amire emlékszel.

– Nem. Az idegenekkel kapcsolatos emlékeimre gondoltam. A hangyokkal kapcsolatos emlékeimre.

Valentine megborzongott, mintha megcsapta volna valami hűvös légáram.

– Én nem nézek többé hangy videókat. Mindig ugyanazok.

– Én órákig tanulmányoztam őket. Ahogy a hajóik átszelik az űrt. És van itt valami fura dolog, csak itt jutott eszembe, ahogy idekint feküdtem a vízen. Rájöttem, hogy minden csata, amelyben hangyok és emberek vívnak egymással közelharcot, egytől egyig az Első Invázióból való. A Második Invázió jeleneteiben, amikor a mieink már NF-egyenruhát viselnek, szóval ezekben a jelenetekben a hangyok mind halottak. A vezérlőpultjaikra rogyva hevernek szanaszét. Harcnak, küzdelemnek nyoma sincs. Ami pedig Mazer Rackham csatáját illeti – nos, ebből a csatából soha egyetlen kockát sem mutattak nekünk.

– Talán van valami titkos fegyver.

– Nem, nem, az engem nem érdekel, hogy hogyan öltük meg őket. Engem maguk a hangyok érdekelnek. Semmit sem tudok róluk, holott egy napon állítólag harcolni fogok ellenük. Sokszor harcoltam már életemben, néha játékból, néha meg nem játékból. Mindig azért győztem, mert rá tudtam jönni, hogyan gondolkodik az ellenfelem. Abból, amit csináltak. Meg tudtam fogalmazni, szerintük én mit csinálok, hogy ők hogyan képzelik a csata lefolyását. Ezen alapult az én taktikám. Ebben nagyon jó vagyok. Hogy megértem, miként gondolkoznak mások.

– A Wiggin gyerekek átka – tréfálkozott a lány, miközben megrémítette a gondolat, hogy Ender talán őt is megérti, éppúgy, mint az ellenségeit. Peter is mindig megértette, vagy legalábbis ebben a hiszemben volt, de ő erkölcsileg oly mélyen volt, hogy a lánynak a legaljasabb gondolatai lelepleződésekor sem kellett zavarba jönnie. De Ender... nem, a lány nem akarta, hogy ő megértse. Az olyan volna, mintha meztelenre kellene vetkőznie előtte. Szégyellné magát. – És azt gondolod, hogy nem tudod megverni a hangyokat, ha nem ismered őket.

– Súlyosabb dolgokról van itt szó. Most, hogy egyedül vagyok itt, és nincs semmi dolgom, van időm rá, hogy magamról is gondolkodjak. Azt próbálom megérteni, miért gyűlölöm magam olyan rettenetesen.

– Ne, Ender!

– Ne mondd nekem azt, hogy „ne, Ender”! Sokáig tartott, amíg rájöttem, hogy gyűlöltem és gyűlölöm magam. Hidd el, hogy így van! A végén erre jutottam: abban a pillanatban, amikor tökéletesen megértem az ellenségemet, annyira, hogy már le tudjam győzni, abban a pillanatban már szeretem is őt. Azt hiszem, lehetetlen a másikat igazán megérteni, érteni azt, hogy mit akar, hogy miben hisz, és nem szeretni őt úgy, ahogy ő szereti önmagát. És akkor, abban a pillanatban, amikor már szeretem őt...

– Legyőzöd. – A lány egy pillanatig nem félt attól, hogy megértse a fiút.

– Nem, nem érted! Elpusztítom. Lehetetlenné teszem számára, hogy az életben még egyszer megbánthasson. Addig ütöm-verem, amíg kész, vége, nincs tovább.

– Persze, te nem teszed meg! – És újra feltámadt benne a félelem, még erősebben, mint az imént. Peter érettebb lett, de te... belőled gyilkost csináltak. Az érem két oldala, de vajon melyik oldal melyik?

– Előfordult már, Val, hogy súlyosan bántalmaztam valakit. Nem a levegőbe beszélek.

– Tudom, Ender. – Vajon engem hogyan fogsz bántani?

– Látod, mi lett belőlem, Val? – kérdezte a fiú halkan. – Még te is félsz tőlem. – És megérintette az arcát, de olyan szelíden, hogy a lánynak sírhatnékja támadt tőle. Mintha a hajdani kisbaba puha kezecskéjével simogatta volna meg. Val még emlékezett a fiú puha, ártatlan keze érintésére.

– Nem félek – mondta, és ebben a pillanatban ez igaz is volt.

– Félned kellene.

Nem. Nem kellene félnem.

– Ha tovább is bent maradsz a vízben, csupa ránc leszel. És elkaphatnak a cápák.

A fiú elmosolyodott.

– A cápák már régen megtanulták, hogy békén hagyjanak. – De azért felmászott a tutajra, amitől az megbillent, és végigzúdult rajta egy hullám. Valentine érezte a hátán a hideget.

– Ender, Peter meg fogja csinálni. Elég okos, hogy kivárja az időt, de végül meg fogja találni az utat a hatalomhoz – ha most rögtön nem is, hát később. Még nem tudom, jó lesz-e ez vagy rossz. Peter tud kegyetlen lenni, de ismeri a hatalom megszerzésének és megtartásának a módját, és bizonyos jelek arra mutatnak, hogy mihelyt a hangy háborúnak vége lesz, vagy még az előtt, a világon újból eluralkodik a zűrzavar. Az Első Invázió előtt a Varsói Szerződés épp jó úton volt ahhoz, hogy vezető szerephez jusson. Ha újból megpróbálják...

– Szóval ennél még Peter is jobb megoldás lehet.

– Ender, te rájöttél, hogy benned is van pusztító erő. Én is így vagyok vele. Peternek ezen a téren nem volt monopóliuma, akármit gondoltak is a vizsgálatokat végzők. És Petertől nem idegen az építés sem. Kedvesnek ugyan nem mondható, de már nem tesz tönkre minden jót, ami a szeme elé kerül. Ha egyszer rájössz, hogy a hatalom mindig az olyan emberfajta kezébe jut, aki vágyik rá, akkor szerintem Peternél rosszabb emberek is megkaparinthatnák.

– Ha ilyen erőteljesen ajánlod, talán magam is rá szavazhatnék.

– Néha rettentő hülyének látom a helyzetet. Egy tizennégy éves fiú és a húgocskája azt tervezik, hogy átveszik a világ kormányzását. – A lány nevetni próbált. A dolog egyáltalán nem volt mulatságos. – No, persze mi nem vagyunk hétköznapi gyerekek. Egyikőnk se.

– Nem szeretnéd néha, ha azok lennénk?

A lány megpróbálta elképzelni, mi lenne, ha ő is olyan volna, mint a többi lány az iskolában. Milyen lehet az élet, ha nem érez felelősséget a világ jövőjéért?

– Borzasztóan unalmas lenne.

– Én nem így gondolom. – S a fiú elnyúlt a tutajon, mintha örökké itt akarna heverni a víz tetején.

Úgy is volt. Akármit csináltak is vele a Hadiskolában, tény, hogy a becsvágyat kiölték belőle. Valóban nem akarta elhagyni ezt a tálat, s benne a napmeleg vizet.

Nem, döbbent rá hirtelen a lány. Nem, ő csak hiszi, hogy nem akar elmenni innen, de még mindig túl sok van benne Peterből. Vagy belőlem. Egyikünket sem boldogítaná a túl sokáig tartó tétlenség. Vagy talán csak annyi, hogy egyikünk sem tudna boldogan élni, ha be kellene érnünk a magunk társaságával.

Ismét tapogatózni kezdett.

– Melyik is az a név, amit a világon mindenki ismer?

– Mazer Rackham.

– És ha a következő háborúban úgy győzöl, mint annak idején Mazer?

– Mazer Rackham mázlista volt. Tartalékos. Senki se hitt benne. Történetesen épp jókor volt jó helyen.

– De mondjuk, megcsinálod. Legyőzöd a hangyokat, és megismerik a nevedet, ahogy megismerték Mazer Rackhamét.

– Legyen híres valaki más. Peter híres akar lenni. Hadd mentse meg ő a világot!

– Nem a hírnévről beszélek, Ender. Nem is a hatalomról. Én a véletlenekről beszélek, az olyan véletlenekről, mint amikor történetesen Mazer Rackham volt ott, ahol valakinek meg kellett állítania a hangyokat.

– Ha én itt vagyok, akkor nem leszek ott – felelte Ender. – Valaki más lesz ott. Legyen az övé a véletlen.

A hangjából kihallható fásult közöny feldühítette a lányt.

– Én a magam életéről beszélek, te önző kutya! – A fiú nem mutatta, hogy zavarnák a lány szavai, csak feküdt tovább lehunyt szemmel. – Amikor kicsi voltál, és Peter kínozott, én nem dőltem hátra a székben, várva anyát és apát, hogy majd ők védjenek meg. Ők nem is tudták, milyen veszélyes alak Peter. Tudtam, hogy ott a monitorod, de nem vártam rájuk sem. Tudod-e, mit csinált velem annak idején Peter, amikor nem engedtem, hogy bántson téged?

– Fogd be a szád! – suttogta Ender.

A lány elhallgatott, mert látta, hogy a fiúnak remeg a mellkasa, és tudta, hogy most valóban megbántotta, hogy most, akárcsak Peter, ő is megtalálta Ender leggyengébb pontját, és egyenesen ott döfött belé.

– Nem tudom megverni őket – kezdte Ender halkan. – Egy napon ott fogok állni, mint Mazer Rackham, mindenki tőlem fog függni, és nem fogom tudni megtenni.

– Ha te nem, Ender, akkor nem tudja senki. Ha nem tudod megverni őket, akkor megérdemlik, hogy győzzenek, mert erősebbek és jobbak nálunk. Nem a te hibád lesz.

– Mondd ezt a halottaknak!

– Ha nem te, akkor ki?

– Akárki.

– Senki, Ender. Mondok én neked valamit. Ha megpróbálod és veszítesz, nem a te hibád lesz. De ha nem próbálod meg, és veszítünk, akkor az egészért te leszel a hibás. Mert mindannyiunkat megöltél.

– Én már mindenképpen gyilkos vagyok.

– Mi másnak kellene lenned? Az emberi lények nem azért fejlesztettek maguknak agyat, hogy tavak tetején heverésszenek. Az első dolog, amit megtanultunk, a gyilkolás volt. És jó, hogy megtanultuk, különben halottak lennénk, és a tigrisek örökölték volna a Földet.

– Sohasem tudtam megverni Petert. Akármit mondtam vagy tettem, megverni sohasem tudtam.

Szóval ez is Peterig megy vissza.

– Több évvel volt idősebb nálad. Erősebb is volt.

– Akárcsak a hangyok.

A lány értette a fiú logikáját. Vagy inkább logikátlanságát. Megnyerhetett mindent, amit csak akart, de a szíve mélyén tudta, hogy van valaki, aki bármikor tönkre tudná tenni őt. Mindig tudatában volt annak, hogy valójában nem győzött, hiszen ott volt Peter, a verhetetlen bajnok.

– Meg akarod verni Petert? – kérdezte.

– Nem – felelte a fiú.

– Verd meg a hangyokat! Aztán gyere haza, és nézd meg, ezek után ki figyel oda Peter Wigginre! Nézz a szemébe, amikor az egész világ téged szeret és tisztel! Vereséget fogsz látni benne. Így fogsz győzni, Ender!

– Nem érted – mondta a fiú.

– De igen.

– Nem, nem érted. Én nem akarom megverni Petert.

– Hát mit akarsz?

– Azt akarom, hogy szeressen.

Erre nem lehetett mit válaszolni. Val tudomása szerint Peter senkit sem szeretett.

Ender nem szólt többet. Csak feküdt. És feküdt.

Végül Valentine, aki már alaposan megizzadt, és az alkony közeledtével megjöttek a szúnyogok is, utoljára még egyszer megmártózott a vízben, majd tolni kezdte a tutajt a part felé. Ender semmi jelét nem adta, hogy tudná, mit művel, de szabálytalan lélegzése elárulta, hogy nem alszik. A partra érve Valentine kimászott a dokkra, és azt mondta:

– Én szeretlek, Ender! Jobban, mint valaha. Akárhogy döntesz is.

A fiú nem válaszolt. A lány nem bízott benne, hogy hitt neki.

Magában dühöngve kapaszkodott vissza a dombra, amiért rávették, hogy így jöjjön el Enderhez. Mert végül is pontosan azt tette, amit vártak tőle. Rábeszélte Endert, hogy folytassa a kiképzőgyakorlatokat – márpedig ezt egyhamar nem bocsátja meg neki a fiú.

Ender – még nedvesen az utolsó vízbe merüléstől – belépett az ajtón. Kint már sötét volt, és sötét volt a szobában is, ahol Graff várt rá.

– Már megyünk is? – kérdezte Ender.

– Ha akarod – felelte Graff.

– Mikor?

– Ha elkészültél.

Ender lezuhanyozott és felöltözött. Már megtanulta, hogyan kell egymáshoz illő civil ruhadarabokba bújni, de az egyenruha, illetve a védőöltözék nélkül továbbra sem érezte magát jól. Soha többé nem veszek fel védőruhát, gondolta. Az egyet jelentett a Hadiskola játékával, nekem viszont abból elegem van. Hallotta az erdőben vadul ciripelő tücsköket, és hallotta egy autó lassú közeledését a kavicsos úton.

Mit is vihetne még magával? Jó néhány könyvet kiolvasott a könyvtárban, de azok a házhoz tartoztak, nem vihette el őket. Egyedül a tutaj volt az övé, a két kezével építette – de az is itt fog maradni.

A szobában, ahol Graff várakozott, már égtek a lámpák. Lám, Graff is átöltözött, visszavette az egyenruháját.

Egymás mellett ültek az autó hátsó ülésén, miközben mellékutakon haladva hátulról közeledtek a repülőtér felé.

– Régen – mesélte Graff –, amikor a népesség még növekedett, ezen a vidéken az emberek meghagyták az erdőket és a gazdaságokat. Ez itt egy vízgyűjtő terület. Az esőzések miatt sok folyó ered itt, és bőségesen akadnak fold alatti vizek is. A Föld mély, Ender, s egészen a szívéig nyüzsög benne az eleven élet. Mi, emberek, csak a felszínt foglaljuk el, ahogy bizonyos rovarok például csak a part menti, mozdulatlan víz szennyes habjában tudnak élni.

Ender nem szólt semmit.

– Azért képezzük ki a parancsnokainkat ezzel a módszerrel, mert ez kell hozzá – az kell, hogy sajátos módon tudjanak gondolkozni. Egy csomó dolognak nem szabad elvonnia a figyelmüket, tehát elszigeteljük őket. Téged. Különválasztunk a többiektől. És ez működik. De ha soha nem találkozol emberekkel, ha soha nem ismered meg magát a Földet, ha az űr hidegét kirekesztő fémfalak között élsz, könnyen elfelejtheted, miért éri meg a Föld, hogy megmentsd. Hogy mitől olyan értékes az emberek világa, hogy ekkora árat fizess érte.

Tehát ezért hoztatok ide, gondolta Ender. Ha mégoly sietős is, ezért szántatok rá három hónapot, hogy megszerettessétek velem a Földet. Sikerült. Minden trükkötök bevált. Még Valentine is, ő is csak egy volt a trükkjeitek közül, hogy emlékeztessetek rá, nem magamért járok iskolába. Jó, emlékszem.

– Lehet, hogy ehhez eszközként használtam Valentine-t, és lehet, hogy ezért gyűlölsz engem, Ender – folytatta Graff –, de ne felejtsd el, a dolog csak azért működik, mert ami köztetek van, az valódi, olyasmi, ami számít! Milliárdszám léteznek ilyen kapcsolatok az emberek között. Azért harcolsz, hogy ezek megmaradhassanak.

Ender az ablak felé fordította az arcát, amelyen túl helikopterek és kormányozható léghajók szálltak le-föl.

Helikopterek mentek az Irtás-fokra, a Nemzetközi Flotta űrkikötőjébe. Hivatalosan egy már halott hegemónról volt elnevezve, de mindenki csak Irtás-foknak hívta ama szerencsétlen kisváros után, amelynek a helyét lekövezték, hogy meg tudják közelíteni a Pamlico-szoros hatalmas acél- és betonszigeteit. Itt, a tengervízben, amelynek tükrére mohos törzsű fák hajoltak, mintha inni akarnának, még ma is vízimadarak lépdeltek kényesen. A cseperésző esőben a beton feketévé, csúszóssá vált, és nehéz volt megállapítani, hol ér véget és hol kezdődik a szoros vize.

Graff átvezette a fiút a hivatalos vizsgálatok útvesztőjén. Minderre a kezében vitt kis műanyag golyó adott felhatalmazást; csak be kellett ejtenie a megfelelő mélyedésbe, és kinyíltak az ajtók, emberek álltak fel tisztelegve, majd a mélyedés visszaköpte a golyót, Graff pedig továbbment. Ender megfigyelte, hogy eleinte mindenki Graffot nézte, de ahogy mind beljebb és beljebb jutottak az űrkikötő belsejébe, egyre inkább őrajta állt meg az emberek tekintete. Eleinte a vitathatatlan tekintélyre figyeltek fel, de később, amikor már ők is csupa tekintélyes emberrel kerültek szembe, a poggyász vált érdekesebbé.

Ender csak akkor eszmélt rá, hogy Graff is felszáll vele együtt, amikor ő is beszíjazta magát a mellette lévő ülésbe.

– Meddig? – kérdezte. – Meddig jön el velem?

– Végig, Ender – mosolyodott el halványan Graff.

– Magát nevezik ki a Parancsnokképző igazgatójává?

– Nem.

Vagyis csak azért mozdították el Graffot a hadiskolai posztjáról, hogy őt elkísérhesse a következő állomáshelyére. Lám, milyen fontos ember vagyok, mélázott a fiú. És mintha Peter suttogta volna, ezt a kérdést hallotta belül, az agyában: Mire tudom ezt felhasználni?

Összerázkódott, és megpróbált másra gondolni. Peter fantáziálhatott arról, hogy ő fogja kormányozni a világot, de ő nem gondolt ilyesmire. Mégis, ha visszagondolt a hadiskolai életére, észre kellett vennie, hogy bár soha nem kereste a hatalmat, az mégis mindig melléje szegődött. Végül úgy döntött, ez a hatalom nem manipuláció, hanem a kiválóság szülötte volt. Semmi oka nem volt, hogy szégyenkezzék miatta. Hatalmát soha nem használta arra – hacsak Beannel szemben nem –, hogy megsértsen valakit. És utóbb Beannel is jól alakultak a dolgok – a fiú végül a barátja lett az elveszített Alai helyett, aki viszont annak idején Valentine helyét foglalta el. Valentine-ét, aki segített Peternek a tervei végrehajtásban. Valentine-ét, aki – bármi történt is – mostanáig nem szűnt meg szeretni őt. És e gondolatmenet nyomán vissza is érkezett a Földre, vissza az erdős dombok övezte tiszta vizű tó közepén eltöltött, nyugalmas órákhoz. Ez a Föld, gondolta. Nem egy több ezer kilométer átmérőjű gömb, hanem egy erdő, egy tiszta vizű tó, a dombtető fái között megbúvó ház, a partról szelíden emelkedő, füves domboldal, a fickándozó halak és a madarak, melyek újra meg újra lecsapnak a víz és ég közti határvonalon élő rovarokra. A Föld a tücskök, a szelek és a madarak szakadatlan zsongása. És egy lány hangja, azé a lányé, aki a messze gyerekkorból szólt hozzá. Ugyanaz a hang, amely egykor védelmezte őt, amikor rettegett. Mindent megtenne, hogy ez a hang tovább élhessen, visszamenne még az iskolába is, vagy újabb négy vagy negyven vagy négyezer évre maga mögött hagyná akár a Földet is. Még ha az a lány Petert szerette jobban.

Némán, lehunyt szemmel ült, csak a lélegzését lehetett hallani; Graff mégis kinyúlt feléje, és az ülések közötti átjárón át megérintette a kezét. Ender szinte kővé vált meglepetésében, Graff is visszavonult tüstént, de a fiút abban a pillanatban villámcsapásként érte a felfedezés, hogy Graff talán érez valami szeretetet iránta. De nem, ez csak egy újabb kiszámított mozdulat volt. Graff parancsnokot csinál egy kisfiúból. Nem kétséges, hogy a tananyag 17. fejezetében szerepel egy gyengéd mozdulat a tanár részéről.

Az űrrepülő alig pár óra múlva megérkezett a BKK űrállomásra. A Bolygóközi Kikötő voltaképpen egy háromezer lakosú város volt. Az emberek itt azt az oxigént szívták be, amelyet az egyszersmind táplálékul szolgáló növények termeltek, azt a vizet itták, amely már tízezerszer áthaladt a testükön, és csak azért éltek, hogy kiszolgálják a vontatókat, melyek a munka nehezét végezték a naprendszerben, és az ingajáratokat, melyek árut és utasokat szállítottak vissza a Földre vagy a Holdra. Olyan világ volt ez, ahol Ender otthon érezhette magát, mivel a padló mindenütt fölfelé görbült, akárcsak a Hadiskolában.

Az ő vontatóhajójuk egészen új volt; az NF folyamatosan adta le a régi járműveit, és mindig a legújabb modelleket szerezte be. Épp most hozott egy nagy tétel edzett acélt, melyet egy gyárhajóban munkáltak meg, amelyik apró bolygókat szedett szét az aszteroidaövezetben. Az acélt a Holdra kellett szállítani, így aztán a vontatóhoz máris hozzákapcsoltak tizennégy uszályt. Graff azonban megint bedobta a kis golyóját a leolvasóba, mire az uszályokat lekapcsolták a vontatóról. Tehát nagyon sietős lehet az útjuk valahova, amit csak Graff tudott, de egészen addig nem árult el, amíg a vontató el nem távolodott a BKK-tól.

– Nem valami nagy titok – jegyezte meg a vontató kapitánya. – Valahányszor ismeretlen úti cél felé megyünk, az a CsKK lesz. – Ender a BKK mintájára úgy döntött, hogy ez csak a Csillagközi Kikötő lehet.

– Most nem – mondta Graff.

– Akkor hová?

– Az NF Parancsnokságra.

– Még arra sincs felhatalmazásom, uram, hogy tudjam hol van.

– A hajója tudja – közölte Graff – Csak mutassa ezt meg a számítógépnek, és kövesse az általa kijelölt útvonalat. – Azzal átnyújtotta a kapitánynak a kis műanyag labdát.

– És egész úton tartsam csukva a szemem, nehogy meglássam, merre járunk?

– Ó, dehogy, szó sincs róla! Az NF Parancsnokság az Erósz nevű kisbolygón van, innen maximális sebességgel számolva körülbelül háromhavi távolságra. Természetesen ezt a sebességet kell alkalmaznia.

– Erósz? Én úgy tudtam, azt a hangyok radioaktívvá perzselték. Ó! Mikor kaptam felhatalmazást, hogy ezt tudjam?

– Nem kapott. Nagyon valószínű hát, hogy ha megérkeztünk az Erószra, magát állandó ottani szolgálatra fogják beosztani.

A kapitány nyomban megértette a dolgot, és csöppet sem tetszett neki.

– Én pilóta vagyok, maga átkozott gazember, nincs joga, hogy odaláncoljon egy darab sziklához!

– Kivételesen szemet hunyok afölött, hogy gúnyos hangon beszélt egy magas rangú tiszttel. Bocsánat, de azt a parancsot kaptam, hogy az elérhető leggyorsabb katonai vontatót vegyem igénybe. A megérkezésemkor ez maga volt. Egyáltalán nem arról van szó, mintha bárki is épp magára utazott volna. Fel a fejjel! Lehet, hogy már csak tizenöt év, és vége lesz a háborúnak, akkor pedig nem lesz titok többé, hol székel az NF Parancsnokság. Egyébként, ha a dokkolásnál arra szokott hagyatkozni, amit lát, jó, ha tudja, hogy az Erósz el van sötétítve. Egy fekete lyuknál alig valamivel több fényt ver vissza, úgyhogy nem is fogja látni.

– Kösz! – nyugtázta a kapitány.

Majdnem egy hónap telt el az utazásból, mire emberi módon tudott szólni Graff ezredeshez.

A fedélzeti számítógép könyvválasztéka nem volt valami széles, s az is inkább a szórakoztatás, mint az oktatás igényeit szolgálta volna. Így aztán a reggeli étkezés és torna után Ender és Graff többnyire beszélgettek. A Parancsnokképzőről. A Földről. Csillagászatról és fizikáról, és minden egyébről, ami Endert érdekelte.

És őt mindenekelőtt a hangyok érdekelték.

– Tudni nem tudunk sokat – mondta Graff. – Élő példányt sohasem ejtettünk foglyul. Ha el is kaptunk valakit fegyvertelenül és élve, abban a pillanatban meghalt, mihelyt nyilvánvalóvá vált, hogy elfogták. Még a nemük is bizonytalan – a legvalószínűbbnek az látszik, hogy a hangy katonák többsége nőnemű, csak elcsökevényesedett a nemi szervük. De tudni ezt sem tudjuk. Számodra az lenne a leghasznosabb, ha ismernénk a lelki alkatukat, de arra még sohasem nyílt alkalmunk, hogy kikérdezzük őket.

– Mondja el mindazt, amit tudnak, abból talán kihámozok valamit, amire szükségem lehet.

És Graff elmondta. Elképzelhetőnek látszott, hogy hangy szervezetek a Földön is kifejlődhettek volna, ha egymilliárd évvel ezelőtt más irányt vesznek itt a dolgok. Molekuláris szinten nem okoztak meglepetéseket. Még a génanyaguk is ugyanaz volt – nem véletlenül emlékeztették az embereket a rovarokra. Igaz, hogy a belső szerveik ma már sokkal bonyolultabbak és sajátos feladatok elvégzésére elkülönültek voltak, valamint belső csontvázat fejlesztettek ki a külső váz nagy részének elveszítése mellett, testi felépítésük azért még nagyon is emlékeztetett az ősökre, a földi hangyákhoz hasonló lényekre.

– Ám ne hagyd magad megtéveszteni! – figyelmeztette Graff.

– Ennek a megállapításnak csak annyi jelentősége van, mint hogy a mi őseink nagyon hasonlíthattak például a mókusokra.

– Ha ez minden, amiből ki kell indulnunk, akkor ez már valami – szögezte le Ender.

– A mókusok sohasem építettek űrhajókat – jegyezte meg Graff. – Rendszerint be szokott következni néhány irányváltoztatás azon az úton, amely elvezet a diók és magvak begyűjtésétől a kisbolygókon történő aratásig, valamint állandó kutatóállomások felállításáig a Szaturnusz holdjain.

A hangyok feltehetőleg nagyjából ugyanazt a fényspektrumot látták, mint az emberek, és alkalmaztak mesterséges fényt a hajóikban és a földi berendezéseikben. Az antennáik azonban majdhogynem csökevényesnek látszottak. A külső testi jegyeikből nem következett, hogy nagyon fontos lenne számukra a szaglás, az ízlelés vagy a hallás.

– Persze ebben sem lehetünk biztosak. Annak viszont semmi jelét nem láttuk, hogy kommunikáció céljára igénybe vennék a hangot. Mind közül az volt a legfurcsább, hogy a hajóikon nem volt semmiféle kommunikációs eszköz. Se rádió, se más, ami bármiféle jeleket tudna sugározni vagy venni.

– A hajók között folyik a kommunikáció. Láttam a videókon, hogy beszélnek egymással.

– Igaz. Csakhogy test a testtel, elme az elmével. Ez a legfontosabb dolog, amit megtudtunk róluk. A kommunikációjuk, akárhogy csinálják is, azonnali. A fénysebesség nem korlátozza. Amikor Mazer Rackham legyőzte az inváziós flottájukat, mindenki lehúzta a redőnyt. Abban a pillanatban. Jeladásra nem volt idő. Egyszerűen leállt minden.

Endernek eszébe villantak azok a képek, melyeken sértetlen hangyok hevertek holtan a hadállásaikban.

– Akkor tudtuk meg, hogy a fénysebességnél lehet gyorsabban kommunikálni. Ez hetven évvel ezelőtt volt, és mihelyt megtudtuk, hogy meg lehet csinálni, megcsináltuk. Nem én, gondolhatod, én akkor még meg se születtem.

– Hogyan lehetséges ez?

– Nem tudom elmagyarázni neked a filotikus fizikát. A felét sem érti senki. A lényeg az, hogy megépítettük az ansible-t. A hivatalos neve Filotikus Parallaktikus Azonnali Kommunikátor, de valaki kinézte egy régi könyvből az ansible nevet, és ez ragadt rajta. Nem mintha az emberek többsége egyáltalán tudna a gép létezéséről.

– Ez azt jelenti, hogy a hajók akár a naprendszer két távoli pontjából is tudnak beszélni egymással – állapította meg Ender.

– Ez azt jelenti – helyesbített Graff –, hogy a hajók akár a galaxis két távoli pontjából is tudnak beszélni egymással. A hangyoknak ehhez gépek se kellenek.

– Szóval abban a pillanatban, amikor megtörtént, értesültek a vereségükről – állapította meg Ender. – Én mindig azt hittem... nekem mindenki azt mondta, hogy talán csak huszonöt évvel ezelőtt jöttek rá, hogy elveszítették a csatát.

– Az ilyesmi megóvja az embereket attól, hogy pánikba essenek – mondta Graff. – Mellesleg én most olyan dolgokat mesélek neked, amikről, ha egyszer elhagynád az NF Parancsnokságot, nem tudhatsz. Legalábbis addig, amíg véget nem ér a háború.

– Ha valamennyire is ismerne – felelte Ender dühösen –, tudná, hogy tudok titkot tartani.

– Ez szabály. Huszonöt éven aluliak a biztonság szempontjából kockázatot jelentenek. Nagyon igazságtalan megkülönböztetés számos felelősségtudattal rendelkező gyerek esetében, de így leszűkíthető azok köre, akik képesek lennének kiszivárogtatni valamit.

– Egyáltalán mire jó ez az egész titkolózás?

– Mert vállaltunk néhány borzasztóan komoly kockázatot, Ender, és nem szeretnénk, ha minden földi hálózat vég nélkül taglalná e döntéseinket. Tudod, abban a pillanatban, hogy a kezünkben volt a működőképes ansible, beépítettük a legjobb űrhajóinkba, és útnak indítottuk őket, hogy támadják meg a hangyok saját rendszereit.

– Tudjuk, hol vannak?

– Igen.

– Tehát nem várjuk meg a Harmadik Inváziót.

– Mi vagyunk a Harmadik Invázió.

– Megtámadjuk őket. Erről senki nem beszél. Mindenki azt hiszi, egy óriási hadihajóflottánk készenlétben áll az üstökös fedezékében...

– Nincs ilyen. Teljesen védtelenek vagyunk.

– Mi van, ha kiküldtek egy flottát, hogy támadjon meg minket?

– Akkor meghalunk. De a hajóink nem láttak ilyen flottát, ilyesminek semmi jele.

– Talán feladták, és úgy gondolják, most már békén hagynak bennünket.

– Lehet. Láttad a videókat. Vállalnád annak a kockázatát, hogy az emberi faj élete azon múljon, hogy talán valóban feladták, és békén hagynak bennünket?

Ender megpróbálta elképzelni az azóta eltelt időt.

– És a hajók hetven éve úton vannak...

– Néhányuk. De némelyik harminc éve, némelyik meg húsz éve. Ma már kicsivel jobb hajókat építünk. Tanulgatjuk, hogyan kell ügyesebben játszani a térrel. De minden olyan csillaghajó, amelyik jelenleg nincs építés alatt, útban van egy hangy világra vagy valamelyik előretolt állásukra. Minden csillaghajó, cirkálókkal és vadászgépekkel a hasában, valahol úton van a hangyok felé. Csökkenti a sebességét. Mert már majdnem odaért. Az első hajókat a legtávolabbi célpontokhoz küldtük, a legújabbakat a közelebb lévőkhöz. És remekül időzítettünk. Pár hónap időkülönbséggel mind megérkeznek a frontra. Sajnos a legkezdetlegesebb, már elavult fegyvereinkkel fogjuk megtámadni a világukat. De azért azok is elég jók – vannak fegyvereink, amelyeket a hangyok még nem is láttak.

– Mikor fognak megérkezni?

– Valamikor öt éven belül, Ender. Minden készen áll az NF Parancsnokságon. Ott állítottuk fel a központi ansible-t, amely kapcsolatot tart az egész inváziós flottával; minden hajó működik, harcra kész. Semmink sem hiányzik, Ender, csak a csatát vezérlő parancsnok. Valaki, aki tudja, mit kezdjen azokkal a hajókkal, ha majd megérkeznek.

– És mi van akkor, ha senki sem tudja, mit kell velük kezdeni?

– Megteszünk mindent, ami tőlünk telik, a rendelkezésünkre álló legjobb parancsnokkal.

Velem, gondolta Ender. Engem akarnak fölkészíteni öt éven belül.

– Nincs rá esély, Graff ezredes, hogy idejében fel tudok készülni egy flotta elvezérlésére.

– Nos – vont vállat Graff –, tégy meg minden tőled telhetőt! Ha nem készülsz el, majd azzal boldogulunk, amink van.

Ez megnyugtatta Endert. De csak egy pillanatra.

– Természetesen most senkink sincs, Ender.

A fiú tudta, hogy ez is Graff játszmájának a része. Elhiteti velem, hogy tőlem függ minden, nehogy ellazítsak, inkább ösztökéljem magam, amilyen keményen csak tudom.

De akár játszma, akár nem, attól még igaz is lehet. Tehát dolgozni fog, amilyen keményen csak tud. Val is ezt akarta tőle. Öt év. Csak öt év, amíg a flotta megérkezik, és én még semmit sem tudok.

– Öt év múlva még csak tizenöt éves leszek.

– Tizenhatodikba lépsz – helyesbített Graff. – Minden attól függ, hogy mit tudsz.

– Graff ezredes – mondta a fiú. – Nem akarok mást, csak visszamenni és úszkálni a tóban.

– Majd ha megnyertük a háborút – felelte Graff. – Vagy ha elvesztettük. Lesz még pár évtizedünk, amíg visszajönnek, hogy végezzenek velünk. A ház ott lesz, és ígérem, hogy kedvedre úszkálhatsz.

– A megbízhatóság szempontjából még akkor is túl fiatal leszek.

– Állandó fegyveres testőrt adunk melléd. A katonaságnál tudják, hogyan kell kezelni az ilyen dolgokat.

Mindketten nevettek, és Endernek emlékeztetnie kellett magát, hogy Graff csak tetteti a barátságot, hogy minden ténykedése hazugság vagy kiszámított csalás, amely arra irányul, hogy őt egy hatékony harci géppé változtassa. Eszköz leszek, pontosan az, amivé változtatni akartok – mondta magában némán –, de legalább nem fondorlatos módon akartok rávenni. Azért teszem meg, mert így döntöttem, és nem azért, mert sikerül lépre csalnod, te ravasz gazember.

Mire föleszméltek, a vontató már el is érte az Erószt. A kapitány megmutatta nekik a vizuális képet, majd ugyanarra a képernyőre rátette a hőrajzot is. Gyakorlatilag rajta voltak – csak négyezer kilométerrel kijjebb –, ám a mindössze huszonnégy kilométer hosszú Erósz láthatatlan maradt, ha nem fénylett a nap visszavert sugaraitól.

A kapitány a kisbolygó körül keringő három kikötőhely egyikén dokkolt a hajóval. Közvetlenül rá nem szállhatott le, mert az Erósz fölerősítette a gravitációt, és így a teherhajók vontatására tervezett jármű soha többé nem tudott volna kiszabadulni a gravitációs gödörből. Itt a kapitány epés istenhozzádot mondott nekik, amitől azonban Ender és Graff nem veszítették el a jókedvüket. A kapitány haragudott, amiért meg kellett válnia a vontatótól, míg ők úgy érezték magukat, mint a börtönből feltételesen szabadlábra helyezett foglyok. Amikor átszálltak a kompra, mely az Erósz felszínére vitte őket, halálra nevettették egymást azoknak a szövegeknek az elferdített változatával, melyeket a kapitány kedvenc videóiból idéztek. A kapitány komor képpel vonult vissza, mint aki aludni tér. Akkor Ender, mintha csak úgy mellékesen jutna eszébe, még egy utolsó kérdést intézett Graffhoz:

– Miért harcolunk a hangyokkal?

– Mindenféle okot hallottam már – felelte Graff. – Mert túlnépesedett a rendszerük, és gyarmatokat kell szerezniük. Mert nem tudják elviselni a tudatot, hogy más értelmes élet is létezhet a világegyetemben. Mert nem hiszik, hogy a miénk értelmes élet. Mert valami fura vallásban hisznek. Mert láttak rólunk régi videofelvételeket, és úgy ítélték meg, hogy reménytelenül erőszakosak vagyunk. Mondom, mindenféle okot hallottam már.

– Maga mit hisz?

– Hogy én mit hiszek, nem érdekes.

– De én szeretném tudni.

– Ők nyilván közvetlenül beszélgetnek egymással, Ender, elme az elmével. Amit az egyik gondol, a másik is el tudja gondolni, amire az egyik emlékszik, a másik is vissza tud emlékezni. Miért kellene hát nyelvet kifejleszteniük? Miért kellene megtanulniuk írni és olvasni? Ha látnák is, vajon honnan tudhatnák, mi az az írás-olvasás? A jelek? A számok? Vagy bármi, amit mi arra használunk, hogy kommunikáljunk vele? Itt nem arról van szó, hogy valamit lefordítunk egyik nyelvről a másikra. Nekik egyáltalán nincs nyelvük. Mi minden eszközt, ami csak az eszünkbe jutott, bevetettünk, hogy megértessük magunkat velük, de hiába, ha nekik még olyan berendezésük sincs, amivel felfognák, hogy mi jeleket küldünk feléjük. Az is lehet ugyanakkor, hogy ők meg gondolatokat küldtek nekünk, és fel nem foghatják, miért nem válaszolunk.

– Ezek szerint az egész háború azért van, mert nem tudunk egymással beszélni.

– Ha a másik fickó nem tudja elmondani neked, mi járatban van, sohasem tudhatod, nem azért jött-e, hogy megöljön téged.

– És ha egyszerűen csak békén hagynánk őket?

– Ender, nem mi támadtuk meg őket, ők csaptak le ránk. Ha békén akartak volna hagyni bennünket, megtehették volna már száz éve, az Első Invázió előtt.

– Talán nem tudták, hogy értelmes lények vagyunk. Talán...

– Hidd el, Ender, évszázados vita folyik már erről a témáról! A választ nem ismeri senki. De a lényeg az, hogy előbb-utóbb eljön az igazi döntés ideje: ha egyikünknek mindenképpen pusztulnia kell, tegyünk meg mindent, hogy a végén mi maradjunk életben. A génjeink nem engednek meg számunkra más választást. A természet nem tud olyan fajt kifejleszteni, amely ne törekedne a túlélésre. Egyének mutathatnak hajlandóságot önmaguk feláldozására, de a faj mint egész sohasem dönthet úgy, hogy ezentúl megszűnik létezni. Ezért ha tehetjük, az utolsó példányig megölünk minden hangyot, és ők is, ha tehetik, az utolsó szálig kiirtanak mindannyiunkat.

– Én a magam részéről az életben maradásra szavazok – jelentette ki Ender.

– Tudom – felelte Graff. – Ezért vagy itt.

14
ENDER TANÁRA

– Nem sajnálta az időt, igaz-e, Graff? Már maga az út sem nevezhető rövidnek, de a három hónapos vakáció túlzásnak tűnik.

– Nem szívesen szállítok tönkrement árut.

– Vannak emberek, akiknek egyszerűen nincs érzékük a dolgok sürgőssége iránt. Ugyan már, hisz csak a világ sorsáról van szó! Ne is törődjön velem! De meg kell értenie az aggodalmunkat! Az ansible szüntelenül ontja a jelentéseket a csillaghajóink előrehaladásáról. Nap mint nap szembe kell néznünk a közelgő háborúval. Ha ugyan nevezheti ezeket napnak. Ez a gyerek tulajdonképpen még nagyon kisfiú.

– Van benne nagyság. Szellemi nagyság.

– És gyilkos ösztön is, remélem.

– Igen.

– Terveztünk számára egy rögtönzött tanfolyamot. Természetesen minden tárgyat jóvá kell hagynia.

– Majd megnézem. Nem fogok úgy tenni, mintha tudnám, mivel foglalkozik az illető tárgy, Csamradzsnagar admirális. Csak azért jöttem, mert ismerem Endert. Attól tehát ne féljen, hogy majd bele akarok szólni abba, hogy mit és hogyan adjon elő!

– Mennyit mondhatunk el neki?

– Ne vesztegessék az idejét a csillagközi utazás fizikájának elmagyarázásával!

– Mi a helyzet az ansible-lal?

– Már meséltem neki róla, és valamennyit a flottákról is. Azt mondtam, öt éven belül megérkeznek úti céljukhoz.

– Úgy látom, nekünk már nagyon kevés mesélnivalónk maradt.

– Meséljen neki a fegyverrendszerekről! Eleget kell tudnia róluk ahhoz, hogy majd értelmes döntéseket hozhasson.

– Ó! Hát mégiscsak használhatunk valamit! Igazán kedves! Az öt szimulátor közül egyet kifejezetten neki szántunk.

– Mi van a többivel?

– A többi szimulátorral?

– A többi gyerekkel.

– Önt azért hozták ide, hogy vigyázzon Ender Wigginre.

– Csak kíváncsi vagyok. Ne felejtse el, valamikor mind az én diákom volt!

– És most mind az enyém. Megnyílnak előttük a flotta titkai, amelyekbe önnek, Graff ezredes, mint katonának, sohasem volt betekintése.

– Úgy beszél róla, mint valami papi rendről.

– Mert egy istenről beszélek. És egy vallásról. Közülünk még azok is ismerik a csillagközi repülés fenségességét, akik az ansible-on keresztül adnak utasításokat. Látom, visszataszítónak találja a miszticizmusomat. Biztosíthatom, ellenszenve csak a tudatlanságát leplezi le. Nemsokára Ender Wiggin is tudni fogja azt, amit én tudok, eljárja majd a kecses szellemtáncot a csillagok között, és akkor ami nagyszerűség csak van benne, kitör a ketrecéből, láthatóvá válik, és az egész világegyetem előtt meg fog mutatkozni. Magának kőből van a lelke, Graff ezredes, de én éppoly könnyen énekelek egy kőnek is, mint egy másik énekesnek. Ha gondolja, visszavonulhat a szállására, hogy berendezkedjen.

– Nincs mivel berendezkednem a rajtam lévő ruhán kívül.

– Nincs semmije?

– A fizetésemet valami folyószámlán tartják a Földön. Még sohasem volt rá szükségem. Csak amikor civil ruhát kellett vennem a szabadságom idejére.

– Egy nem materialista. És mégis milyen kellemetlenül kövér. Falánk aszkéta? Micsoda ellentmondás.

– Ha feszült vagyok, eszem. Míg maga, ha feszült, csak úgy ontja magából a fáradt gőzt.

– Kedvelem magát, Graff ezredes! Azt hiszem, ki fogunk jönni egymással.

– Nem nagyon érdekel, Csamradzsnagar admirális. Ender miatt jöttem ide. És egyikőnk se maga miatt jött.

Attól a pillanattól fogva, hogy kiszállt a vontatóból, Ender gyűlölte az Erószt. Ha a Földön, ahol minden padló lapos volt, kényelmetlenül érezte magát, akkor az Erósz reménytelen hely volt. Egy többé-kevésbé orsó alakú, a legkeskenyebb pontján mindössze hat és fél kilométer vastag szikla. Mivel a felszíne teljes egészében arra volt szánva, hogy az elnyelt napfényt energiává alakítsa át, mindenki a sima falú szobákban élt, melyeket az aszteroida belsejét keresztül-kasul átfurkáló alagutak kötöttek össze. Nem a zárt tér okozott gondot Endernek, inkább az, hogy az alagutak padlója mindenütt észrevehetően lejtett lefelé. Kezdettől fogva szédülés környékezte, amikor az alagutakban járt, különösen azokban, melyek az Erósz szűk kerületén futottak körbe. Az sem tette könnyebbé a dolgát, hogy a gravitáció csak a fele volt a földiének – állandóan azt érezte, hogy bármelyik pillanatban lezuhanhat.

A szobák arányaiban is volt valami zavaró – a szélességükhöz képest túl alacsony volt a mennyezet, és túl keskenyek a folyosók. Egyszóval nem volt kényelmes hely.

A legrosszabb azonban az emberek száma volt. Enderben nem maradtak meghatározó emlékek a földi városokról – hogy hány ember fér el valahol kényelmesen, arról a Hadiskolában alakultak ki elképzelései, amelynek minden lakóját ismerte látásból. Itt azonban tízezer ember élt a szikla belsejében. Ennek ellenére nem volt zsúfoltság, pedig még az életfenntartó rendszernek és egyéb berendezéseknek is helyet kellett szorítani. Endert inkább az zavarta, hogy mindenütt idegenek vették körül.

Soha nem engedték, hogy összeismerkedjen valakivel. Gyakran látta a Parancsnokképző többi diákját, de mert ő egy osztályba sem járt rendszeresen, a többiek csak arcok maradtak. Itt-ott meghallgathatott egy-egy órát, bár inkább hozzá jártak a tanárok, vagy néha egy másik diák segítségével tanították meg egy folyamat elvégzésére, akivel akkor egyszer találkozott, aztán soha többé. Enni egyedül evett, vagy Graff ezredes társaságában, kikapcsolódni a tornaterembe járt, de ott ritkán találkozott kétszer ugyanazzal a személlyel.

Rájött, hogy megint elszigetelik, csak most nem úgy, hogy meggyűlöltetik a többi diákkal, inkább úgy, hogy nem adnak neki alkalmat a barátkozásra. Amúgy is nehezen férkőzhetett volna a közelükbe – a diákok többsége már jócskán benne járt a kamaszkorban.

Ender tehát visszahúzódott a tanulmányaiba, gyorsan és jól tanult. Az űrnavigációt és a hadtörténetet úgy itta magába, mint a szivacs a vizet. Az elvont matematika már nehezebben ment, de valahányszor olyan feladatot kapott, amelyben tér- és időmotívumok szerepeltek, úgy vette észre, hogy biztosabban hagyatkozhat a megérzéseire, mint a számításaira. Gyakran azonnal rátalált egy megoldásra, melyet aztán csak hosszú percekig vagy órákig tartó számolással tudott bizonyítani.

És hogy valami öröme is legyen, ott volt a szimulátor, a legtökéletesebb videojáték, melyet valaha játszott. Tanárok és diákok oktatták ki lépésről lépésre a használatára. Eleinte, amikor még nem ismerte fel a játék félelmetes erejét, csak a taktikai szinten játszott egyetlen vadászgéppel, állandó manőverezésben keresve meg és pusztítva el az ellenséget. A számítógép vezérelte ellenség fondorlatos volt és erős – és valahányszor Ender kipróbált egy taktikát, észrevette, hogy a számítógép perceken belül ellene fordítja.

A játék holografikus formában zajlott, ahol az ő vadászgépét csak egy apró fénypont jelenítette meg. Egy másik, más színű fénypont volt az ellenség, s ezek ketten ott táncoltak, pörögtek, manővereztek a tér egy tízméteres élű kockájában, miközben ő a vezérlőgombokkal bármilyen irányba elforgathatta a hasábot, vagyis tetszőleges nézőpontot vehetett fel – sőt a tér középpontját is úgy állíthatta be, hogy a párbajt közelebbről vagy távolabbról láthassa.

Ahogy mind ügyesebben tudta irányítani vadászgépe sebességét, mozgási irányát, fordulásait és támadóerejét, úgy vált mind bonyolultabbá maga a játék. Akár egyszerre két ellenséges hajója is lehetett; felbukkanhattak akadályok, az űr törmelékei; aggodalmak fogták el az üzemanyag és a korlátozott számú fegyverzet miatt; már a számítógép kezdte kijelölni számára, mit pusztítson el, milyen feladatot hajtson végre, úgyhogy ha győzni akart, ki kellett kapcsolnia mindent, ami elterelhette a figyelmét, és csak a célra összpontosítani.

Amikor már mesterfokon űzte az egy vadászgépes játékot, megengedték, hogy átlépjen a négy vadászgépes repülőszázadba. Szóbeli utasításokat adott a négy vadászgép szimulált pilótáinak, a számítógép instrukcióinak puszta végrehajtása helyett maga választhatta meg az alkalmazott taktikákat, és úgy irányíthatta a századát, hogy a számos célterület közül a szerinte legértékesebbet érjék el. Bármikor adhatott egy rövid időre személyes parancsot valamelyik vadászgépnek, és eleinte gyakran élt is ezzel a lehetőséggel. Csakhogy ilyenkor egykettőre megsemmisítették a másik három gépét, s a mind keményebbé és keményebbé váló játékban mind többet és többet kellett áldoznia az idejéből a repülőszázad vezénylésére. Ha megtette, egyre gyakrabban győzött.

Egy esztendeje élt már a Parancsnokképzőben, mesterien kezelte a szimulátort mind a tizenöt szinten, a magányos vadászgép irányításától a flotta elvezényléséig. Régen rájött már, hogy a hadiskolai küzdőterem szerepét itt, a Parancsnokképzőben a szimulátor tölti be. Az osztályokban folyó munkát lehetett értékelni, az igazi nevelő azonban a játék volt. Időnként mások is bekukkantottak, és figyelték, ahogy játszik. Soha nem szóltak – mint ahogy máskor sem beszéltek hozzá, csak ha valamire kifejezetten meg akarták tanítani. Némán végignézték, hogyan futtat le egy-egy bonyolult szimulációt, és ha végzett, el is mentek nyomban. Szerette volna megkérdezni: Mit csináltok ilyenkor? Elbíráltok? Eldöntitek, rám akarjátok-e bízni a flottát? Ne felejtsétek el, én nem kértem ilyet tőletek!

Észrevette, hogy sok mindent átvittek a szimulátorba abból, amit a Hadiskolában tanult. Szokásává vált, hogy néhány percenként áttájolja a szimulátort; ez azt a célt szolgálta, hogy saját helyzetét folyamatosan az ellenség nézőpontjából meghatározva ne eshessen bele a „lent-fönt” csapdájába. Felvillanyozta, hogy ennyire ura a csatának, hogy minden pontból át tudja azt látni.

Ugyanakkor bosszantó is volt, hogy csak ilyen kevéssé tudja befolyásolni a vadászgépeket, mert hiszen azok csak annyira voltak képesek, amennyire az őket vezérlő számítógép megengedte. Például sohasem kezdeményeztek. Nem voltak intelligensek. Vágyódni kezdett a szakaszvezetői után; akkor számíthatna rá, hogy az állandó felügyelete nélkül is jól szerepel valamelyik repülőszázada.

Mire letelt az első év, megnyert minden csatát a szimulátoron, és úgy játszott, mintha a gép valamelyik testrésze volna. Egyszer, étkezés közben megkérdezte Grafftól:

– Összesen ennyit tud a szimulátor?

– Összesen mennyit?

– Amennyit most játszik. Csupa könnyű játékot kínál, és már jó ideje nem ad nehezebb feladatokat.

– Ó!

Graff arca közömbös maradt. Igaz, hogy Graff arca mindig közömbös volt. Másnap minden megváltozott. Graff elment, és a helyébe Ender kapott egy társat.

Amikor reggel fölébredt, már ott volt a szobájában. Egy öregember ült törökülésben a padlón. Ender ránézett, várva, hogy majd megszólal. Az öreg nem szólt. A fiú fölkelt, lezuhanyozott és felöltözött, gondolta, békén hagyja az öregembert, ha egyszer nem akar megszólalni. Régen megtanulta már, hogy ha valami szokatlan dolgot tapasztal maga körül, olyasmit, ami nem az ő, hanem másvalaki terveibe illeszkedik, több információt kap, ha vár, mint ha kérdezősködik. A felnőttek majdnem mindig hamarabb veszítették el a türelmüket, mint ő.

Az öregember még akkor sem szólt, amikor Ender elkészült, s az ajtóhoz indult, hogy kimenjen. Az ajtó nem nyílt ki. Ender szembefordult a padlón ülő férfival. Hatvan év körülinek látszott, ilyen öreg embert Ender még sohasem látott az Erószon. Egynapos, ősz borostával fedett arca csak egy árnyalattal volt világosabb szürke, mint rövidre nyírt hajával borított koponyája. Az arca petyhüdt volt, a szemét ráncok és redők vették körül. Enderre szegezett pillantásában csak fásultság volt, semmi más.

Ender visszafordult az ajtóhoz, és újra megpróbálta kinyitni.

– Jól van – mondta beletörődve. – Miért zárták be az ajtót?

De az öregember csak nézett rá azzal az üres tekintetével.

Szóval ez egy játék, gondolta Ender. Nos, majd ha azt akarják, hogy menjek órára, ki fogják nyitni. Ha meg nem, akkor nem. Nem érdekel.

Ender nem szerette azokat a játékokat, amelyekben akármi lehetett a szabály, és a célt is csak ők tudták egyedül. Így nem fog játszani. De dühbe se akart gurulni. Az ajtónak támaszkodva elvégzett egy lazító gyakorlatot, és meg is nyugodott tőle. Az öregember meg csak nézte szenvtelen arccal.

Mintha órák teltek volna el így; Ender nem volt hajlandó megszólalni, az öreg meg adta az értelem nélküli némát. A fiú néha arra gondolt, talán valami erószi kórházból szökött hibbant, aki most az ő szobájában éli ki tébolyult fantáziáját. De minél inkább telt az idő, és nem jött senki az ajtóhoz, nem kereste senki, annál biztosabb volt benne, hogy szándékosan csinálják, méghozzá azért, hogy zavarba hozzák. Nem akarta, hogy az öregember legyőzze.

Hogy eltöltse valamivel az időt, különféle tornagyakorlatokba kezdett. Volt, amit nem lehetett felszerelés nélkül elvégezni, de másokat, különösen az önvédelmi gyakorlatokat, mindenféle segítség nélkül is meg tudta csinálni.

A gyakorlatok körbevitték a szobában. Az ütést és a rúgást gyakorolta. Az egyik mozdulattal közel került az öregemberhez, ahogy már korábban is megesett, de most az öreg marka kilőtt, és egy rúgás kellős közepén megragadta Ender bal lábát. Lerántotta a fiút a lábáról, és a földhöz vágta.

Ender dühösen pattant föl. Az öreg ott ült nyugodtan, törökülésben, még csak szaporábban sem vette a levegőt, mintha meg se moccant volna. Ender ott állt előtte harci pózban, de a másik mozdulatlansága lehetetlenné tette, hogy támadjon. Hát most rúgja le az öreg fejét? Aztán magyarázkodjon Graffnak – igen, mert az öreg megrúgott, én csak visszaadtam neki.

Folytatta a gyakorlatokat, az öreg meg figyelte.

Aztán fáradtan, az elvesztegetett nap miatt dühösen, saját szobája foglyaként, visszament az ágyához, hogy elővegye a táblagépét. Ahogy lehajolt, érezte, hogy egy kéz durván a combja közé nyúl, egy másik pedig a hajába markol. Egy pillanat, és már fejjel lefelé állt. Arcát és vállát az öregember térde szinte belenyomta a padlóba, háta gyötrelmesen meghajolt, két lába pedig mintha oda lett volna szögezve az öreg karjához. A karját nem tudta megmozdítani, sem a hátát visszahajlítva ellazítani, hogy használni tudja a lábát. Az öregember nem egészen két másodperc alatt megsemmisítő vereséget mért Ender Wigginre.

– Jól van – zihálta Ender –, maga győzött!

Az öreg térde fájdalmasan nyomta lefelé.

– Mióta szokás, hogy te mondod meg az ellenségnek, mikor győzött? – kérdezte az öregember halk, rekedtes hangon.

Ender nem felelt.

– Egyszer már megtámadtalak, Ender Wiggin. Miért nem öltél meg rögtön utána? Csak mert békésnek látszottam? Hátat fordítottál nekem. Ostoba. Nem tanultál semmit. Soha nem volt tanárod.

Ender meg sem kísérelte, hogy feltámadó haragján uralkodjon, vagy hogy elrejtse.

– Túl sok tanárom volt, honnan kellett volna tudnom, hogy maga ezzel szemben...

– Ellenség, Ender Wiggin – suttogta az öregember. – Az ellenséged vagyok, az első olyan ellenséged, aki okosabb nálad. Csak az ellenség lehet tanár. Csak az ellenség mondhatja meg neked, mit fog csinálni az ellenség. Senki más, csak az ellenség taníthatja meg neked, hogyan pusztíts és győzz. Csak az ellenség mutathatja meg neked, hol a gyenge pontod. Csak az ellenség mondhatja meg neked, miben van az ereje. És a játéknak nincs más szabálya, mint hogy te mit tudsz kezdeni vele, s hogy mennyit tudsz kivédeni az ő támadásából. Mostantól az ellenséged vagyok. Mostantól a tanárod vagyok.

Ekkor az öregember elengedte Ender lábát. S mert a fejét továbbra is erősen nyomta a padlóhoz, a fiú nem tudta segítségül hívni a karját, így a lába nagy csattanással és émelyítő fájdalommal levágódott a földre. Az öregember megállt, és hagyta, hogy Ender fölálljon.

A fiú lassan, halk, fájdalmas nyögés kíséretében maga alá húzta a lábát. Egy percig négykézláb állva próbálta összeszedni magát. És akkor jobb keze kilökődött az ellenség felé. Az öreg visszatáncolt, Ender keze csak a levegőt markolta, amikor a tanár lába már meglendült az álla felé.

Ender álla nem volt ott. A fiú hanyatt fekve forgott a padlón, s mihelyt a tanára a rúgás következtében kibillent az egyensúlyából, Ender lába lecsapott az öreg másik lábára. Az ellenség a földre rogyott – de elég közel, hogy estében még arcul csapja. Ő viszont egyetlen kart vagy lábat sem talált, amely legalább addig egy helyben maradt volna, amíg elkaphatná. Az ő hátára és karjára ezalatt csak úgy zuhogtak az ütések; Ender kisebb volt, nem érte el az öregember cséphadaróként mozgó végtagjait. Azért a végén sikerült valahogy arrébb húzódnia, és hátrálva visszamászni az ajtóhoz.

Az öregember már ismét törökülésben ült, de a közöny eltűnt az arcáról. Mosolygott.

– Ez már jobb volt, fiú! Csak lassú. Egy flottával jobban kell majd bánnod, mint most a saját testeddel, különben senki sem lesz biztonságban a parancsnokságod alatt. Megtanultad a leckét?

Ender bólintott. Minden tagja sajgott.

– Jól van – mondta az öreg. – Akkor többé nem kell ilyen harcot vívnunk. A többit rábízhatjuk a szimulátorra. Most majd én programozom a csatáidat, nem a számítógép. Én tervezem meg az ellenséged stratégiáját, te pedig megtanulsz gyorsnak lenni, és felismerni, hogy milyen trükköket vet be ellened az ellenség. Emlékezz rá, fiam, mostantól kezdve az ellenség okosabb, mint te. Mostantól kezdve az ellenség erősebb, mint te. Mostantól kezdve mindig vesztésre állsz.

Az öregember arca ismét elkomolyodott.

– Vesztésre állsz, Ender, de győzni fogsz! Megtanulod legyőzni az ellenséget. Majd ő megtanítja neked, hogyan.

A tanár fölállt.

– Ebben az iskolában mindig az volt a szokás, hogy egy idősebb diák kiválaszt magának egy fiatalabbat. Egymás társául szegődnek, és az idősebb megtanítja a fiatalabbat mindarra, amit ő tud. Szüntelenül harcolnak, versengenek, és mindig együtt vannak. Én téged választottalak.

Amikor az öregember az ajtóhoz ment, Ender utána szólt.

– Maga túl öreg ahhoz, hogy diák legyen.

– Ahhoz, hogy az ember az ellenség diákja legyen, sohasem lehet túl öreg. Én a hangyoktól tanultam. Te tőlem fogsz tanulni.

Amikor az öregember nyitotta az ajtót, Ender fölugrott a levegőbe, és páros lábbal hátba rúgta. Az erős rúgástól, amely a derék fölött ért célba, visszapattant álló helyzetébe, miközben az öreg egy kiáltással a padlóra rogyott.

Aztán lassan, a kilincsbe kapaszkodva, a fájdalomtól eltorzult arccal fölállt. Harcképtelennek látszott, de Ender nem bízott benne. És minden gyanakvása ellenére mégis készületlenül érte az öreg gyorsasága. Egy pillanat műve volt, és máris a szemközti falnál, a földön találta magát; orra-szája vérzett, ahol beleverte az ágyba. Épp csak annyira tudott megfordulni, hogy lássa az ajtóban álló öregembert, aki rángó arcizmokkal fogta a hátát. És vigyorgott.

– Tanár úr – vigyorgott vissza rá Ender –, van magának neve?

– Mazer Rackham – mondta az öregember. És kiment.

Ettől kezdve Ender vagy Mazer Rackhammel volt, vagy egyedül. Az öreg ritkán szólalt meg, de ott volt. Ott volt az étkezéseknél, tanítás közben, a szimulátornál, éjszakánként a szobájában. Néha elment, de ha ő nem volt ott, az ajtót mindig zárva tartották, és amíg Mazer vissza nem tért, nem jött hozzá senki. Ender egyszer egy egész hetet töltött így, s ekkor elnevezte Smasszer Rackhamnek. Az öreg úgy hallgatott e névre, mintha a sajátja volna, és semmi jelét nem adta, hogy egy kicsit is zavarná. Ender abba is hagyta hamar.

Mintegy kárpótlásul akadtak jó dolgok is. Mazer sorra megmutatta neki az Első Invázió egykori csatáiról készült videókat, valamint a Nemzetközi Flotta katasztrofális vereségeit a Második Invázióban. Nem a nyilvánosságnak szánt, cenzúrázott összeállítások voltak ezek, hanem teljes és összefüggő felvételek. Mivel sok anyag készült a döntő csatákról, a hangyok taktikáját és stratégiáját sokféle szögből tanulmányozhatták. Ender figyelmét életében először hívta föl olyasmikre egy tanár, amiket magától nem vett észre. Életében először találkozott eleven elmével, amely kivívta a csodálatát.

– Hogyhogy maga nem halott? – kérdezte. – Hetven évvel ezelőtt vívta meg a csatáját. És még hatvannak se látszik.

– A relativitás csodái – felelte Mazer. – Húsz évig tartottak itt a csata után, pedig könyörögtem nekik, hadd legyek a hangyok bolygója és a gyarmataik ellen indított csillaghajók egyikének a parancsnoka. Aztán meg – bizonyos dolgokat megértettek abból, hogy hogyan viselkednek a katonák a csata keltette feszültség hatása alatt.

– Miféle dolgokat?

– Nem tanultál még annyi pszichológiát, hogy ezt megérthesd. Elég annyi, hogy rájöttek, ugyan soha nem lehetek a flotta főparancsnoka – már halott lennék, mielőtt az a flotta egyáltalán megérkezne –, de én vagyok az egyetlen ember, aki érti mindazt, amit megtudott a hangyokról. Rájöttek, hogy én vagyok az egyetlen, aki nem annyira a szerencse, mint inkább az értelem révén győzte le a hangyokat. Itt volt rám szükségük, hogy tanítsam azt a valakit, aki majd elvezényelheti a flottát.

– Ezért aztán kiküldték magát egy űrhajóval, amit felgyorsítottak egy relativisztikus sebességre...

– És utána visszafordultam, és hazajöttem. Rémunalmas út volt, Ender! Ötven év a világűrben! Nekem hivatalosan csak nyolc évem telt el, de én ötszáznak éreztem. És mindezt azért, hogy megtaníthassam a következő parancsnokot mindarra, amit tudok.

– És én lennék az a majdani parancsnok?

– Mondjuk úgy, hogy jelenleg te vagy az esélyesünk.

– Másokat is felkészítenek?

– Nem.

– Ezek szerint én vagyok az egyetlen választási lehetőség, nem?

Mazer vállat vont.

– Kivéve magát. Maga még él, nem igaz? Miért nem maga az?

Mazer megrázta a fejét.

– Miért nem? Hiszen akkor maga győzött.

– Elegendő és alapos ok van rá, amiért én nem lehetek a parancsnok.

– Mutassa meg nekem, Mazer, hogyan verte meg a hangyokat!

Mazer arca kifürkészhetetlenné vált.

– Az összes többi csatát legalább hétszer megmutatta már. Azt hiszem, már mindenféle módszert láttam, amivel azóta túltettünk a hangyokon, csak azt nem mutatta meg soha, hogy annak idején hogyan győzte le őket.

– Az a felvétel nagyon szigorúan őrzött titok, Ender.

– Tudom. Részben már sikerült összeraknom. Magát, a kis tartalék haderejével, meg az ő armadájukat, a tele hasú, óriási csillaghajókat, ahogy ontották magukból a harcosok seregeit. Maga ráront az egyik hajóra, célba veszi – és jön a robbanás. Minden klip itt ér véget. Ezután már csak az jön, hogy a katonák bemennek a hangy hajókba, de már mindenkit holtan találnak odabent.

– Ennyit a szigorúan őrzött titkokról – vigyorgott Mazer. – Gyere, nézzük meg a videót!

Egyedül voltak a videoszobában, Ender bezárta az ajtót.

– Jól van, akkor nézzük! – mondta.

A felvétel pontosan azt mutatta, amit Ender összerakott magában. Mazer öngyilkos berohanása az ellenséges alakulat szívébe, majd az az egyetlen robbanás, és aztán...

Semmi. Mazer hajója tovább-bukdácsolt a rengéshullámokon, a hangy hajók közt kanyarogva. És nem lőttek rá. Nem változtattak útirányt. Ketten egymásnak mentek és felrobbantak – fölösleges összeütközés volt, bármelyik pilóta elkerülhette volna. A kisujj át sem mozdította érte egyik sem.

Mazer felgyorsította az akciót. Előreugrott.

– Három órát várakoztunk – magyarázta. – Senki sem akarta elhinni. – Aztán az NF hajók lassan közelebb merészkedtek a hangy csillaghajókhoz. Néhány tengerész megkezdte az elszakadó és átszálló hadműveletet. A felvételek megmutatták, hogy a hangyokat a saját helyükön érte utol a halál.

– Most már láthatod – mondta Mazer –, már mindent tudtál, amit itt egyáltalán látni lehet.

– Miért történt így?

– Senki sem tudja. Nekem megvan a saját véleményem, de sok tudós azt mondja, a legkevésbé sincs jogom ahhoz, hogy véleményem legyen.

– Maga nyerte meg a csatát.

– Azt hittem, ez feljogosít rá, hogy magyarázzam is, de tudod, hogy van ez. A xenobiológusok és a xenopszichológusok nem tudnak belenyugodni, hogy őket megelőzve egy pilóta jelentsen be valami szenzációs hírt, ráadásul puszta találgatásra alapozva. Azt hiszem, egytől egyig gyűlölnek, mert miután látták ezeket a felvételeket, életük végéig itt kell maradniuk az Erószon. Tudod, a biztonság. Nem voltak elragadtatva.

– Mondja el nekem!

– A hangyok nem beszélnek. Ők gondolatokat közölnek egymással, és ez azonnali történés, mint a filotikus effektus. Mint az ansible. De az emberek többsége mindig úgy képzelte el, hogy ez irányított kommunikációt jelent, mint a beszéd – én gondolok neked egy gondolatot, amire te válaszolsz. Én ebben sohasem hittem. Az, ahogy együtt reagálnak a dolgokra, túlságosan azonnali. Láttad a videókat. Nem beszélgetnek, és nem választanak a cselekvési lehetőségek közül. Minden egyes hajó úgy viselkedik, mintha egy egységes organizmus része volna. Ahogy a tested válaszol a harc során, azaz a különböző testrészeid automatikusan, gondolkodás nélkül teszik, amit ilyenkor tenniük kell. Nem arról van szó, hogy más-más gondolkodású egyedek között valamiféle mentális beszélgetés zajlik. Nem. Együtt, egy időben van jelen minden gondolatuk.

– Egyetlen személy, és a hangyok az ő keze, lába és így tovább?

– Igen. Nem én vetettem föl elsőnek, de én voltam az első, aki elhitte. És még valami. Annyira gyerekes butaság, hogy amikor a csata után elmondtam a xenobiológusoknak, úgy kinevettek, hogy a torkomra forrt a szó. A hangyok valójában rovarok. Akárcsak a hangyák és a méhek. Van egy királynőjük, és vannak dolgozóik. Így lehetett ez talán százmillió évvel ezelőtt, de ez volt a kiindulási pontjuk, a minta, amit követtek. Annyi bizonyos, hogy az általunk látott hangyok semmi módon nem tudnak kis hangyokat csinálni. De vajon nem tarthatták meg a királynőt azután is, hogy kifejlesztették az együtt gondolkodásra való képességüket? Nem lehet, hogy ma is a királynő a csoport középpontja? Miért kellene, hogy ez valaha is megváltozzon?

– Vagyis a királynő irányítja az egész csoportot.

– Bizonyítékom is volt rá. Nem valami mindenki által látható bizonyíték. Az Első Invázióban még nem létezett, mert az csak felderítés volt. A Második Invázió ellenben egy kolónia volt. Egy új boly, vagy ilyesmi.

– Tehát királynőt is hoztak magukkal.

– Itt vannak a Második Invázióról készült videók, amikor kint, az üstökös köpenyében pusztították a flottáinkat. – Sorra lehívta és megmutatta a hangyok alakzatait. – Mutasd a királynő hajóját!

Nem volt könnyű. Ender sokáig nem vette észre. A szüntelen mozgásban lévő hangy hajók között nem lehetett látni zászlóshajót, sem valamiféle idegközpontot. De lassanként, ahogy Mazer újból és újból lejátszotta a felvételeket, Endernek kezdett feltűnni, hogy minden mozgás egy központra irányul, és onnan sugárzik szét. Ez a középpont is mozgásban volt, de ha elég sokáig nézte, felismerhetővé vált, hogy a flotta szeme, az énje, az a távlati pont, amelyből a döntések megérkeznek, egy bizonyos hajó volt. Ender megmutatta.

– Tehát látod. Én is látom. Már ketten vagyunk, akik látták ezt a felvételt. És nekünk van igazunk.

– Úgy mozgatják ezt a hajót is, mint az összes többit.

– Tudják, hogy ez a gyenge pontjuk.

– Úgy van, ahogy mondja. Az a királynő. De ilyenkor az ember úgy okoskodik, hogy a királynő ellen intézett támadás esetén minden erőt azonnal odairányítanak. Magát letörölhették volna az égről.

– Tudom. És éppen ezt nem értem. Nem azt, hogy nem próbáltak megállítani – lőttek rám. De mintha nem tételezték volna föl rólam – csak amikor már késő volt –, hogy valóban megölhetem a királynőt. Talán az ő világukban nem szokás a királynőt megölni, csak elfogni, csak sarokba szorítani. Én elkövettem azt, amiről nem hitték, hogy ellenség valaha is elkövetheti.

– És amikor a királynő meghalt, a többiek is mind meghaltak.

– Nem, csak valami bódulatba estek. Az első hajókon, melyekre feljutottunk, még éltek a hangyok. Szervi értelemben. De nem mozogtak, nem reagáltak semmire, még akkor sem, amikor a tudósaink néhányukat élve felboncolták, hátha így valamivel többet tudhatunk meg róluk. Aztán nemsokára mind meghaltak. Nem volt bennük akarat. Attól kezdve, hogy a királynőnek vége lett, nem maradt semmi azokban a kis testekben.

– Miért nem hisznek magának?

– Mert nem találtuk meg a királynőt.

– Darabokra szakadhatott a robbanásnál.

– Ilyen a hadiszerencse. Ha az életben maradásról van szó, a biológia másodlagos kérdéssé válik. De azért bizonyos dolgok az én feltételezésemet erősítik. Nem élhetsz úgy ezen a helyen, hogy a bizonyíték ki ne szúrná a szemedet.

– Miféle bizonyíték van itt, az Erószon?

– Nézz körül, Ender! Emberi lények nem vájhatták ki ezt a helyet. Már abból is látni, hogy mi a magasabb mennyezetet szeretjük. Ez volt a hangyok előretolt hadállása az Első Invázió alatt. Akkor vésték ki maguknak, amikor mi még azt se tudtuk, hogy itt vannak. Jelenleg egy hangy kaptárban élünk. Már megfizettük a bérleti díjat. Ezer életbe került a tengerészetnek, amíg szobáról szobára kifüstöltük őket e lépsejtekben. Minden méterért megharcoltunk.

Ender végre megértette, miért nem nyerték meg e szobák soha a tetszését.

– Tudtam, hogy ez itt nem emberi lakóhely!

– Amolyan talált kincs volt. Ha tudták volna, hogy azt az első háborút mi nyerjük meg, talán meg se építették volna ezt a helyet. Csak azért tanultuk meg a gravitációs manőverezést, mert ők itt megnövelték a gravitációt. Azért tanultuk meg a csillagenergia eredményes felhasználását, mert ők ezt a helyet elsötétítették. Valójában őket is éppen így fedeztük fel. Az Erósz három nap leforgása alatt fokozatosan eltűnt a teleszkópokból. Kiküldtünk egy vontatót, hogy derítse ki, mi lehet az oka. Kiderítette. A vontató továbbította nekünk a felvételeket, azokat is, melyeken a hangyok láthatók, amint megérkeznek a fedélzetre, és lemészárolják a legénységet. Míg a hangyok átvizsgálták a hajót, ment az adás; csak akkor szűnt meg, amikor már szétszedték az egész vontatót. Ebben állt a vakságuk – nekik soha semmit nem kellett géppel továbbítaniuk, ezért most, hogy a legénységünk meghalt, fel sem vetődött bennük, hogy bárki figyelheti őket.

– Miért ölték meg a legénységet?

– Miért ne? Ha ők elveszítik a legénységük néhány tagját, csak annyit érezhetnek, mint amikor te levágod a körmöd. Semmiség, aggodalomra semmi ok. Talán azt gondolták, ha kikapcsolják a vontatót üzemben tartó dolgozókat, azzal megszüntetik a köztük és köztünk folyó kommunikációt. Nem gyilkos élőlények, hiszen érző lények önálló genetikai jövővel. A gyilkosság nem különösebben nagy ügy nekik – igazából csak a királynőölés számít annak, mert csak a királynő megölésével szűnik meg egy genetikai útvonal.

– Vagyis nem tudták, mit tesznek.

– Ne mentegesd őket, Ender! Csak mert nem tudták, hogy emberi lényeket gyilkolnak, még nem jelenti azt, hogy nem gyilkoltak emberi lényeket. Jogunk van rá, hogy minden erőnkkel védekezzünk, s úgy találtuk, az az egyetlen lehetőségünk, ha megöljük a hangyokat, mielőtt ők ölnek meg minket. Így gondolkozz erről! Az eddigi hangy háborúkban ezerszám öldösték le az eleven, gondolkodó lényeket, miközben mi ugyanezekben a háborúkban, csak egyvalakit öltünk meg.

– Ha nem öli meg a királynőt, Mazer, akkor elveszítettük volna a háborút?

– Én úgy mondanám, három a kettőhöz esély szólt volna ellenünk. Ma is úgy gondolom, hogy tönkreverhettem volna a flottájukat, még mielőtt ők füstöltek volna ki bennünket. Nagy reakcióidejük volt, meg rengeteg tűzerejűk, de nekünk is voltak előnyeink. Minden hajónkon akadt egy értelmes emberi lény, aki a maga feje szerint gondolkodott. Ha probléma adódott, mindegyikünk elő tudott állni valami remek megoldással. Ők ellenben egyszerre csak egy remek megoldással tudnak előállni. A hangyok gyorsan gondolkodnak, de mindent összevéve nem okosak. Ha elvesztette is a Második Invázió fontosabb csatáit néhány hihetetlenül félénk és ostoba parancsnok, alárendeltjeik egyike-másika tudott komoly károkat okozni a hangy flottában.

– Mi várható, ha az inváziónk eléri őket? Majd megint elkapjuk a királynőt?

– A hangyok nem azért tanulták meg a csillagközi utazást, mert olyan ostobák. Azt a stratégiát csak egyszer vethették be. Az a gyanúm, hogy többé nem juthatunk a királynő közelébe, hacsak nem a saját bolygójukon. Végtére is neki nem kell a hajóhaddal tartania ahhoz, hogy irányítani tudja a csatát; jelen csak akkor kell lennie, ha kis hangybabákat akar. A Második Invázió egyfajta kirajzás volt – a királynő azért jött, hogy benépesítse a Földet. Most azonban... nem, ez nem fog menni. Most majd flottánként kell legyőznünk őket. És mivel több tucatnyi csillagrendszerről számíthatnak utánpótlásra, úgy vélem, minden csatában hatalmas számbeli fölényben lesznek.

Endernek eszébe jutott, amikor egyszerre két hadtesttel kellett harcolnia. És még azt hittem, csalnak. Ha elkezdődik az igazi háború, mindig így lesz. És nem lesz kapu, amit megrohamozhatok.

– Csak két dolog van, amire biztosan számíthatunk, Ender. Nem kell különösebben jól céloznunk. A fegyvereink nagy szórással működnek.

– Vagyis nem használjuk az Első és Második Invázió atomlövedékeit?

– Azoknál sokkal erősebb a mi dr. Készülékünk. Ha jól meggondolod, az atomfegyverek olyan gyengék voltak, hogy hajdanában a Földön is használhatták őket. A Kis Doktort sohasem vethetnéd be egy bolygón. Mindenesetre a Második Invázióban hasznát vettem volna egynek.

– Hogyan működik?

– Nem tudom, vagy legalábbis nem eléggé ahhoz, hogy építeni tudnék egyet. Két sugár fókuszpontjában létrehoz egy mezőt, amelyben megszűnik a molekulák összetartó ereje. Elektronokat nem lehet részekre osztani. Mennyire tudod a fizikát ezen a szinten?

– Az időnk nagy részét az asztrofizikára fordítjuk, de azért erről is van valami fogalmam.

– A mező gömb alakban terjed, de ahogy távolodik, úgy gyengül is. Kivéve, amikor beleütközik nagyszámú molekulába, mert ott megerősödik, és minden kezdődik elölről. Minél nagyobb hajóba ütközik, annál erősebb lesz az új mező.

– Valahányszor tehát a mező elér egy hajót, útnak indít egy újabb gömböt...

– És ha a hajóik túl közel vannak egymáshoz, beindulhat egy láncreakció, amely végül mindegyiket eltörli. Aztán a mező lebomlik, a molekulák újra összeállnak, és ahol az imént még egy hajó volt, most egy halom piszok van, benne sok-sok vasmolekulával. Se radioaktivitás, se felfordulás, csak piszok. Lehet, hogy az első csatában egymás közelébe csalhatnánk őket, csakhogy ők gyorsan tanulnak. Kellő távolságot fognak tartani egymástól.

– Akkor hát dr. Készülék nem valami irányított lövedék – nem lőhetek vele a sarok mögül.

– Úgy van. Rakétákkal már nem megyünk semmire. Sokat tanultunk tőlük az Első Invázióban, de ők is tanultak tőlünk – például azt, hogy hogyan kell fölállítani az eksztatikus pajzsot.

– A Kis Doktor áthatol a pajzson?

– Mintha ott se lenne. Át ugyan nem látsz rajta, hogy megcélozd és fókuszba állítsd a sugárnyalábokat, de mert az eksztatikus pajzs generátora mindig hajszálpontosan a középpontban van, nem nehéz kiszámítani.

– Miért nem gyakoroltatták ezt velem soha?

– Mindig is ezt gyakoroltattuk veled. Csak hagyjuk, hogy helyetted a számítógép csinálja meg. A te dolgod az, hogy egy magasabb stratégiai pozícióba jutva válassz ki egy célpontot. A fedélzeti számítógépek sokkal jobban tudják célra irányozni a Doktort, mint te.

– Miért hívják dr. Készüléknek?

– Amikor kifejlesztették, úgy hívták, hogy Molekuláris Destrukciós Készülék. M. D. Készülék.

Ender még így sem értette.

– M. D. Ez a Medicinae Doctor rövidítése is. Azt jelenti, hogy orvosdoktor. M. D. Készülék, vagyis dr. Készülék. Amolyan viccnek szánták.

Ender nem értette, mi ebben a vicces.

Változtattak a szimulátoron. Továbbra is ő állíthatta be a perspektívát és a részletfinomságot, de a hajó vezérlőműszereit hiába kereste. Talált viszont helyette egy új műszerpultot és egy kis fejhallgatót a hozzá való mikrofonnal.

A technikus, aki már várt rá, sebtében elmagyarázta, hogyan viselje a fejhallgatót.

– De hát hogyan irányítsam a hajókat? – kérdezte Ender.

Mazer elmagyarázta. Ezentúl nem fog többé hajókat irányítani.

– A kiképzésed újabb szintjére érkeztél el. A stratégia terén minden tapasztalatot megszereztél, ideje, hogy most már az egész flotta parancsnoklására összpontosíts. Ahogy a Hadiskolában a szakaszvezetőkkel, úgy dolgozz most az századparancsnokokkal. Három tucat van belőlük, velük folytathatod a kiképzést. Tanítsd meg őket az intelligens taktikázásra, tanuld meg, mekkora az erejük, mik a korlátáik; az a dolgod, hogy összekovácsold őket!

– Mikorra érkeznek ide?

– Már a helyükön vannak, ki-ki a saját szimulátorában. A fejhallgatón keresztül szólsz majd hozzájuk. A vezérlőpultodon lévő új karok segítségével belehelyezkedhetsz bármelyik századparancsnokod nézőpontjába. Ez majdnem olyan körülményeket teremt a számodra, mint amilyenekkel egy igazi csatában találkoznál, ahol csak annyit fogsz tudni, amennyit a hajóid látnak.

– Hogy dolgozzak együtt olyan századparancsnokokkal, akiket sohasem látok?

– És miért kellene látnod őket?

– Hogy tudjam, kicsodák, hogyan gondolkodnak...

– Majd abból, ahogy a szimulátorral dolgoznak, megtudod, hogy kicsodák és hogyan gondolkodnak. De szerintem még így sincs okod az aggodalomra. Most is hallgatnak téged. Tedd föl a fejhallgatót, hogy te is hallhasd őket!

Ender fölvette a fejhallgatót.

– Szalem – suttogta valaki a fülébe.

– Alai – mondta Ender.

– Meg én, a törpe.

– Bean.

És Petra és Dink, Bolond Tom, Shen, Forró Leves, Fly Molo – mind a legjobb tanulók, akikkel vagy akik ellen Ender harcolt, mindenki, akiben megbízott a Hadiskolában.

– Nem tudtam, hogy itt vagytok – mondta nem tudtam, hogy eljöttök!

– Már három hónapja hajszolnak végig a szimulátor fokozatain – közölte Dink.

– Majd meglátod, hogy vitán felül én vagyok a legjobb taktikus – újságolta Petra. – Dink is igyekszik, de ő olyan gyerekes gondolkozású.

Így aztán együtt láttak munkához, a századparancsnokok irányították a pilótákat, Ender pedig a parancsnokokat. A közös tevékenység sokféle módját kellett megtanulniuk, mert a szimulátor rákényszerítette őket, hogy mindig más-más helyzetet próbáljanak ki. Volt, hogy egy nagyobb flottával kellett elboldogulniuk. Ender ilyenkor három-négy szakaszra bontotta őket, melyek egyenként három vagy négy repülőszázadból álltak. Néha a szimulátor egyetlen csillaghajót küldött, mellé a tizenkét vadászgépet, és Ender választott ki három századparancsnokot melléjük rendelve négy-négy vadászgépet.

Élvezet volt, igazi játék. A számítógép irányította ellenség nem tűnt valami briliáns elmének, így aztán mindig ők győztek, bármennyi hibájuk volt is, bármennyi félreértés nehezítette is a dolgukat. És a három hét alatt, amíg gyakoroltak, Ender alaposan megismerte őket. Dink gyorsan végrehajtotta az utasításokat, de lassú volt, ha rögtönözni kellett; Bean nem tudott egyszerre sok hajót hatékonyan elvezényelni, de ha csak kevés volt, úgy irányította őket, mint sebész a szikét, és gyönyörűen megoldott minden feladatot, ami elé a számítógép állította; Alai majdnem olyan jó stratéga volt, mind Ender, és még nem egyértelmű utasítások esetén is rá lehetett bízni akár fél flottát is.

Ender minél jobban megismerte őket, annál gyorsabban ki tudta bontakoztatni és ki tudta használni a képességeiket. A szimulátor rendre felrajzolta a helyzetet a képernyőre. Ender ekkor tudta meg először, miből áll az ő flottája, s vele szemben hogyan állt föl az ellenség. Ilyenkor már csak percei voltak arra, hogy összehívja mindazokat a századparancsnokokat, akikre szüksége volt, beossza hozzájuk az egy vagy több hajót, és ellássa őket utasításokkal. Aztán a mindinkább kibontakozó harcban hol az egyik, hol a másik parancsnok nézőpontjából szemlélte az eseményeket, s tett javaslatokat, vagy ha kellett, adott utasításokat. És mert a többiek csak a maguk harci kilátásait tudták felmérni, néha olyan parancsot kaptak, ami számukra értelmetlennek tetsző volt; ők azonban megtanulták már, hogy bízzanak Enderben. Ha tehát azt mondta nekik, vonuljanak vissza, visszavonultak, tudván, hogy vagy védtelen helyzetbe kerültek, vagy épp visszavonulásukkal csalják rosszabb helyzetbe az ellenséget. Azt is tudták, hogy Ender is megbízik bennük, és feltételezi, hogy ha semmilyen parancsot nem ad nekik, azt a megoldást fogják választani, amit a legjobbnak ítélnek. Ha küzdőstílusuk nem felelt volna meg a helyzetnek, amibe kerültek, Ender nem ezt a feladatot választotta volna a számukra.

A bizalom teljes volt, a flotta élénken és felelősséggel dolgozott. Három hét múlva pedig Mazer lejátszotta Endernek a legutóbbi csatájuk felvételét, de ezúttal az ellenség nézőpontjából nézve.

– Ezt látta ő, amikor megtámadtad. Mi jut róla az eszedbe? Például a válasz gyorsaságából?

– Olyanok vagyunk, mint egy hangy flotta.

– Egyenrangú vagy velük, Ender! Éppoly gyors vagy, mint ők! És itt... ezt nézd meg!

És Ender nézte, hogyan mozdul egyszerre valamennyi százada, mind a maga helyzetének megfelelően, mind követve az ő átfogó utasításait, de tele merész rögtönzésekkel, cselekkel és olyan önálló támadó akciókkal, amilyeneket hangy flottától még soha nem láthattak.

– A hangyok nagyon jól tudnak közösségként gondolkozni, de egyszerre csak néhány dologra tudnak összpontosítani. A te századaid kifinomult intelligenciával közelednek a feladatokhoz, melyeket úgyszintén egy éles elme jelölt ki a számukra. Láthatod tehát, vannak bizonyos előnyeid: a fejlettebb, habár nem legyőzhetetlen fegyverzet, hasonló gyorsaság és nagyobb, munkára fogható intelligencia. Ezek a te előnyeid. Hátrányod, hogy számbelileg mindig alul fogsz maradni, az ellenség minden egyes ütközet után többet fog megtudni arról, hogy hogyan harcoljon ellened, és ennek érdekében azonnal cselekedni is fog.

Ender várta, mi következik mindebből.

– Egyszóval, Ender, mostantól megkezdjük az oktatásodat. Olyan helyzetek szimulálására programoztuk be a számítógépedet, amilyeneket az ellenséggel való találkozáskor várhatunk. A Második Invázióban látott mozgásmintákat használjuk, de nem követjük gondolkodás nélkül ugyanezeket a motívumokat – irányítani fogom az ellenség szimulációját. Eleinte könnyű helyzeteket fogsz látni, amelyektől könnyű győzelmeket remélsz. Tanulj belőlük, mert mindig ott leszek egy lépéssel előtted, egyre nehezebb és magasabb fokozatú motívumokkal kínállak meg, hogy minden soron következő csatád nehezebb legyen, egészen addig, amíg el nem éred a képességeid határát!

– És azon is túl?

– Rövid az idő. Olyan gyorsan kell tanulnod, amennyire csak bírsz. Csak azért szántam rá magam a csillagközi utazásra, hogy még életben legyek, mire te felbukkansz; és mire visszatértem, a feleségem és a gyerekeim már mind meghaltak, és az unokáim velem egykorúak voltak. Nem volt mit mondanom nekik. Elszakadtam mindenkitől, akit szerettem, mindentől, amit ismertem, csak éldegéltem itt, ebben az idegen katakombában, arra kényszerülve, hogy semmi fontosat ne csináljak, csak tanítsam az egyik diákot a másik után, akik kezdetben mind egy szálig oly ígéretesek voltak, de végül mindről kiderült, hogy gyenge, és nekem nem maradt más, mint a kudarc. Csak tanítok, tanítok, és nincs, aki tanuljon. Te is nagy ígéret vagy, mint oly sokan előtted, de benned is ott lehetnek a kudarc csírái. Nekem az a dolgom, hogy megtaláljam őket, hogy elpusztítsalak, ha képes vagyok rá, és hidd el, Ender, ha el lehet téged pusztítani, én meg tudom tenni!

– Tehát nem én vagyok az első.

– Nem, persze hogy nem. De te vagy az utolsó. Ha nem tanulsz, nem lesz már időnk, hogy mást keressünk. Én tehát reménykedem benned, csak azért, mert te maradtál az egyetlen, akiben még lehet reménykedni.

– És a többiek? Az századparancsnokaim?

– Melyikük foglalhatná el a helyed?

– Alai.

– Légy becsületes!

Ender erre már nem tudott mit felelni.

– Én nem vagyok boldog ember, Ender. Az emberiség nem kéri tőlünk, hogy legyünk boldogok. Csak azt kéri, hogy a kedvéért legyünk kiválóak. Első az életben maradás, aztán, ha sikerül, jöhet a boldogság. Ezért aztán remélem, Ender, hogy a kiképzés alatt nem fogsz a panaszaiddal untatni, ha nem találod elég szórakoztatónak a gyakorlatokat. Amennyire csak tudod, élvezd az életet a munka közti szünetekben, de első a munka, első a tanulás, a győzelem pedig a minden, mert nélküle nincs semmi. Ha vissza tudod adni nekem a halott feleségemet, Ender, akkor majd jöhetsz hozzám panaszkodni, hogy mibe kerül neked ez a tanulás.

– Semmi alól nem próbáltam kihúzni magam!

– De fogod, Ender! Mert ha tehetem, porrá foglak őrölni. Amit csak ki tudok agyalni, mindennel ütni foglak, és nem leszek könyörületes, mert ha ott állsz majd a hangyok előtt, ők olyasmiket fognak kitalálni, amit én el sem tudok képzelni, és ők olyat, hogy emberek iránti részvét, nem ismernek.

– Engem nem tud porrá őrölni, Mazer.

– Még hogy nem tudlak?

– Mert én erősebb vagyok, mint maga.

– Erről majd mi gondoskodunk, Ender – vigyorgott Mazer.

Mazer nem várta meg a reggelt az ébresztéssel. 3 óra 40-et mutatott az óra, amikor Ender rogyadozó léptekkel végigment mögötte a folyosón.

– Korán az ágyba és jó korán talpra, ettől lesz mindenki vaksi és bamba – kántálta Mazer.

Ender azt álmodta, hogy a hangyok épp most boncolják élve; csak éppen nem a testét nyitják föl, hanem az emlékeit szabdalják szét, majd holográfokként kirakosgatva próbálják értelmezni. Roppant különös álom volt, még akkor sem tudott tőle egykönnyen szabadulni, amikor már a szimulátorhelyiséghez vezető alagúton jártak. Álmában a hangyok kínozták, ébren Mazer nem hagyta békén – egy perc nyugta sem volt kettejük között. Ender erővel kényszerítette magát, hogy fölébredjen. Minden jel szerint Mazer komolyan gondolta, hogy össze akarja törni őt, és hogy az elcsigázott és álmos fiút játékra kényszerítette, nos, ez épp az az olcsó és könnyű kis fogás volt, amire Endernek számítania kellett volna. Hát, ez ma nem fog beválni!

A szimulátorhoz érve megtudta, hogy századparancsnokai már a vonalban vannak, csak őt várják. Az ellenség még nem érkezett meg, ezért két hadtestté osztva saját embereit belekezdett egy álütközet lefolytatásába, oly módon irányítva mindkét oldalt, hogy közben le is vizsgáztassa mindegyik parancsnokát. Lassan kezdtek, de csakhamar erőre kaptak, és virgonccá váltak.

Aztán a szimulátor képernyője kivilágosodott, a hajók eltűntek, s hirtelen minden megváltozott. A képmező közelebbi szélén feltűntek az emberflotta három csillaghajójának holografikus fénnyel megrajzolt körvonalai. Mindegyikhez tizenkét vadászgép tartozott.

Az ellenség, amely nyilván tudott az emberek jelenlétéről, egy gömböt formált, amelynek középpontjában egyetlen hajó volt. Ender haderejéhez képest a hangyok kétszeres túlerőben voltak, ugyanakkor a kelleténél sokkal közelebb húzódtak egymáshoz – dr. Készülék így sokkal nagyobb kárt okozhat bennük, mint amire az ellenség számított.

Ender kiválasztotta az egyik csillaghajót, felvillantotta a szimulátor képmezőjében, és beleszólt a mikrofonba.

– Alai, ez a tiéd! Adj vadászgépeket belátásod szerint Petrának és Vladnek! – Ellátta a másik két csillaghajót is vadászgépekkel, csak egyet-egyet véve el mindegyiktől Bean javára. – Osonj a fal mentén, Bean, és kerülj alájuk, de csak ha nem üldöznek – aztán usgyi vissza, fedezékbe, mert te vagy a tartalék! Erről jut eszembe olyan helyet válassz, ahonnan gyorsan behívhatlak, ha sürget a helyzet! Alai, minden erőddel támadd meg a gömbjük egy pontját! Ne lőj, amíg nem szólok! Most csak manőverezünk!

– Könnyű menet lesz, Ender! – szólt Alai.

– Ha könnyű, miért ne lehetnénk óvatosak? Azt akarom, hogy a végén egyetlen hajót se veszítsünk!

Ender két haderőbe csoportosította a tartalékait, melyek biztos távolságból követték Alait. Bean már elhagyta a szimulátor képmezőjét, de Ender, hogy nyomon kövesse, épp hol jár, néha bevillantotta Bean nézőpontját.

A kényes játszmát mindazonáltal Alai folytatta az ellenséggel. Egy golyót formázó alakzat belsejéből fürkészte az ellenséges gömböt. De akárhonnan közelített is, a hangy hajók visszahúzódtak, mintha valami befelé, a középen lévő hajó felé vonná őket. Ha Alai oldalt siklott, a hangy hajók együtt haladtak vele, ha közelített, visszahúzódtak, s mihelyt elment, újra fölvették a gömbformát.

Cselezés, visszahúzódás, át a gömb fölött egy másik pontba, megint vissza, újabb csel – és akkor megszólalt Ender:

– Menj bele, Alai!

Alai azt felelte Endernek, miközben a golyó már indult is:

– Tudod, hogy be fognak engedni, aztán körülvesznek, és elevenen felfalnak.

– Ne törődj azzal a hajóval ott a középen!

– Úgy lesz, ahogy mondod, főnök!

Ahogy várható volt, a gömb kezdett összehúzódni. Ender előrehozta a tartalékot; az ellenséges hajók a gömbnek azon az oldalán sűrűsödtek, ahol a tartalék volt.

– Ott támadjatok, ahol a legsűrűbben vannak! – mondta Ender.

– Ez ellene mond négyezer év hadtörténetének – jegyezte meg Alai, miközben előreküldte a vadászgépeit. – Ott kellene támadnunk, ahol túlerőben vagyunk!

– Ebben a szimulációban ők nyilván nem tudják, mire képesek a fegyvereink. Csak egyszer számíthatunk vele sikerre, de azt a sikert tegyük látványossá! Tűz!

Alai megcsinálta. Gyönyörű szimuláció volt: előbb egy, kettő, aztán egy tucat, végül az ellenséges hajók majd mindegyike felrobbant káprázatos fény kíséretében, miközben a tűztér egyik hajóról a másikra ugrott a sűrűn felállt alakzatban.

– Senki se legyen útban! – figyelmeztetett Ender. A gömbforma túloldalán lévő hajókat, melyeket nem ért el a láncreakció, könnyedén leszedték és elpusztították a vadászok. Az űr eme szöglete felé kereket oldani igyekvő szökevényeket pedig Bean tartotta szemmel.

A csata véget ért. Könnyebb volt, mint a nemrégiben végrehajtott gyakorlatok többsége.

– Ez most egy valódi invázió szimulálása – vonta meg a vállát Mazer, amikor Ender ezt szóvá tette neki. – Olyan csatának kellett lennie, amelyben nem tudták, mire vagyunk képesek. Most kezdődik a te munkád. Ha lehet, ne bízd el magad ettől a győzelemtől! Nagyon hamar odaállítalak majd az igazi kihívások elé!

Ender napi tíz órát gyakorolt a századparancsnokaival, de nem egy végiében, adott nekik néhány órás délutáni pihenőt. Két-három naponta kerültek sorra a Mazer felügyelete alatt zajló ütközet-szimulációk, melyek, ígéretéhez híven, már egyáltalán nem voltak olyan könnyűek. Az ellenség hamar leszokott róla, hogy be akarja keríteni Endert, és erőit soha többé nem tömörítetté úgy össze, hogy a láncreakció létrejöhessen. Az előzőhöz képest mindig volt valami új, valami nehezebb vonás. Előfordult, hogy Endernek mindössze egy csillaghajója és nyolc vadászgépe volt; az ellenség egy ízben átevickélt az aszteroidaövezeten; néha meg stacionárius csapdákat, vagyis nagy építményeket állított fel, melyek felrobbantak, ha Ender túl közel vitte hozzá valamelyik századát, és ilyenkor többnyire megbénította vagy elpusztította Ender egyik-másik hajóját.

– Nem nyelheted le a veszteséget! – kiabált vele Mazer a csata után. – Ha igazi ütközetbe kerülsz, nem lesz meg az a fényűzésed, hogy korlátlan vadászgépkészletek állnak a rendelkezésedre a számítógép jóvoltából. Az lesz, amit magaddal viszel, és semmi több! Szokj hozzá, hogy fölösleges veszteség nélkül harcolj!

– Nem volt fölösleges veszteség – ellenkezett Ender. – Nem tudok ütközeteket megnyerni, ha egy hajó elvesztésétől való félelmemben semmiféle kockázatot nem merek vállalni.

– Kiváló, Ender! – mosolyodott el Mazer. – Kezdesz tanulni! De egy igazi csatában lesznek feljebbvaló tisztjeid is, és ami a legrosszabb, civilek vágnak majd ilyesmiket a fejedhez. Most pedig nézd: ha az ellenségnek lett volna esze, itt, Tom századánál kapott volna el. – Együtt elemezték végig az ütközetet, és mindazt, amit Mazer megmutatott neki, továbbadta a parancsnokainak a legközelebbi gyakorlaton, így megtanulták, hogy a következő alkalommal megbirkózzanak vele.

Azt hitték, már eddig is felkészültek voltak, hogy csapatként simán együtt tudtak dolgozni. Most azonban, hogy együtt vették fel a harcot az igazi kihívásokkal szemben, jobban kezdtek bízni egymásban, mint eddig bármikor, és a csaták is mindinkább felvillanyozták őket. Elmondták Endernek, hogy azok, akik az adott játékban épp nem vesznek részt, a szimulátorszobából kísérik figyelemmel a csatát. Ender elképzelte, milyen volna, ha vele lehetnének a barátai, ha együtt kiáltoznának vagy nevetnének vagy kapkodnának levegő után a félelemtől; néha őrültségnek gondolta az egészet, máskor meg eszeveszetten vágyott rá. Még akkor sem volt ilyen magányos, amikor egy tó közepén ringó, napsütötte tutajon töltötte a napjait. Mazer Rackham a társa volt, a tanára, de nem volt a barátja.

De nem szólt semmit. Mazer előre megmondta, hogy itt nincs könyörület, hogy az ő személyes boldogtalansága nem érdekel senkit. Többnyire őt magát sem érdekelte. Az esze mindig a játékon járt – tanulni, okulni próbált a csatákból. És nemcsak annak a bizonyos csatának a tanulságain töprengett el, de azon is, hogy mit tehettek volna a hangyok, ha okosabbak, s mit tesz majd ő, ha a hangyok valóban megcsinálják, amit kell.

Ébren és álmában együtt élt a régi és a jövendő csatákkal, és olyan ellentmondást nem tűrően vitte magával a parancsnokait, hogy időnként már lázadozni kezdtek.

– Túl kedves vagy hozzánk – mondta Alai egy napon. – Miért nem haragszol ránk, amiért nem remekelünk minden egyes gyakorlat minden egyes pillanatában? Ha továbbra is így kényeztetsz bennünket, azt fogjuk hinni, hogy szeretsz minket.

Néhányan belekuncogtak a mikrofonba. Ender persze fölismerte az iróniát, és hosszú hallgatással válaszolt rá. Amikor nagy sokára megszólalt, mintha nem is hallotta volna Alai szemrehányását.

– Újra – mondta –, és ezúttal mellőzve minden önsajnálatot! – És megcsinálták újra és jól.

De ahogy nőtt a bizalmuk Ender, a parancsnok iránt, úgy tűnt el fokozatosan a barátságuk, amire még a hadiskolai napokból emlékeztek. Egymáshoz viszont közelebb kerültek, bizalmas ügyeiket egymással beszélték meg. Ender a tanáruk, a parancsnokuk volt, távoli, amilyen távolinak ő érezte Mazert, és éppoly sokat követelő is.

Annál derekasabban küzdöttek. És Endert semmi sem vonta el a munkájától.

Legalábbis ébren nem. És éjszakánként is a szimulátor járt az eszében, amíg álomba nem merült. De attól kezdve más dolgok foglalkoztatták.

Gyakran emlékezett vissza például az Óriás lassanként felbomló testére – de nem úgy, ahogy a számítógépe képelemei mutatták. Álmában az Óriás valóságos lény volt, még körüllengte a halál illata. Ilyenkor minden másképpen volt. Az Óriás bordái közül kinőtt kis faluban hangyok köszöntötték őt komoly képpel, ahogy a gladiátorok köszöntötték a szórakozni vágyót, Caesart, mielőtt meghaltak volna. Álmában nem gyűlölte a hangyokat, és ha tudta is, hogy elrejtették előle a királynőjüket, nem akarta felkutatni őt. Mindig gyorsan maga mögött hagyta az Óriás testét, és a játszótérre érve mindig ott találta a farkas alakot öltött, mindig gúnyolódó, ismerős arcokat viselő gyerekeket. Néha Petert ismerte föl köztük, néha Bonzót vagy Stilsont, Bernard-t; de bizony nem egyszer megesett az is, hogy némely vad teremtmény Alai volt és Shen, Dink és Petra, olykor meg Valentine, akivel álmában még azt is megtette, hogy víz alá nyomta, és megvárta, amíg megfullad. A lány küszködve, vergődve próbált kiszabadulni a keze közül, de aztán egyszer csak nem mozdult többé. Akkor kivonszolta a tóból, lefektette a tutajra, és a lány ott feküdt arcán halotti vicsorgással. Ender sírva-üvöltve borult rá, egyre csak azt kiabálva, hogy játék volt az egész, csak játék, hogy ő csak játszott...!

Akkor Mazer Rackham fölrázta.

– Kiabáltál álmodban – mondta.

– Bocsánat! – felelte Ender.

– Semmi baj! Eljött az újabb csata ideje.

Az iram egyre nőtt. Már rendszeressé vált a napi két csata, és Ender a minimálisra szorította le a gyakorlást. Míg a többiek pihentek, kihasználta az időt, és végignézte a régi felvételeket, hogy lássa, hol hibázott, s megpróbálja kitalálni, vajon mi történik legközelebb. Néha fel tudott készülni az ellenség újításaira, máskor meg nem.

– Szerintem maga csal – mondta egy napon Mazernek.

– Nocsak?

– Figyeli a gyakorlatozásaimat. Látja, hogy min dolgozom. Bármit csinálok, mintha mindenre föl volna készülve.

– Amit látsz, annak túlnyomó része számítógépes szimulálás – felelte Mazer. – A számítógép úgy van beprogramozva, hogy az újításaidra csak azután válaszoljon, amikor már alkalmaztad őket valamelyik csatában.

– Akkor a számítógép csal.

– Több alvásra volna szükséged, Ender!

Ender azonban nem tudott aludni.

Éjszakánként mind tovább és tovább feküdt ébren, és az alvás egyre kevésbé volt számára pihentető. Túl gyakran ébredt föl éjszakánként – maga sem tudta, azért-e, hogy többet gondolkodhasson a játékról, vagy mert menekül az álmai elől. Olyan volt, mintha valaki arra kényszerítené álmában, hogy újból élje át legrosszabb emlékeit, de úgy, mintha valóságosak volnának. Ezek mellett az éjszakák mellett immár a nappalok tűntek álomszerűnek. Elfogta a félelem, hogy játék közben túl fáradt lesz, hogy majd nem tud elég világosan gondolkodni. Ha belekezdett, a játék feszültsége fölébresztette, de ekkor meg az a gondolat kínozta, hogy észrevenné-e, ha elmebeli képességei megfogyatkoznának.

És mintha valóban tartani kellett volna ettől. Már nem volt csata, melyben ne veszített volna el pár vadászgépet. Az ellenség többször is rákényszerítette, hogy a szándékoltnál nagyobb gyengeséget áruljon el; máskor meg úgy kifárasztották, hogy a győzelme legalább annyira a szerencsén, mint az eredményes stratégián múlott. Mazer megvető arccal nézte végig a játékot.

– Nézd meg ezt! – mondta. – Ezt nem kellett volna csinálnod! – És Ender újrakezdte a parancsnokaival való gyakorlást, hogy valamiképpen megőrizze bennük a harci szellemet, de néha, gyengeségük, hibáik láttán, utat engedett csalódottságának.

– Néha hibázunk – súgta egyszer Petra, mintha segítséget kért volna.

– Néha meg nem – válaszolta Ender. A lány kaphat segítséget, de nem tőle. Ő tanít – Petra meg találjon magának barátokat a többiek között.

Aztán volt egy olyan csata is, amely majdnem vereséggel végződött. Petra túl messzire vitte a haderejét, s épp egy olyan pillanatban döbbent rá védtelenségükre, amikor Ender nem volt mellette. Percek alatt elveszített mindent, csak két hajója maradt meg. Ender ekkor talált rá, és utasította, hogy azt a kettőt vigye el egy bizonyos irányba. A lány azonban nem válaszolt. Megszűnt minden mozgás. Még egy perc, és az a két vadászgép is elvész.

Ender rögtön megértette, hogy túlerőltette a lányt; épp mert olyan kiváló volt, sokkal gyakrabban és sokkal nehezebb körülmények között számított a játékára, mint kevés kivételtől eltekintve az összes többiére. De most nem volt rá idő, hogy Petráért aggódjon, vagy hogy bűntudatot érezzen azért, amit vele tett. Szólította Bolond Tomot, hogy vegye irányítása alá a két megmaradt vadászgépet, és máris ment tovább, hogy visszahozza az elveszettnek tűnő csatát. Petra ugyanis kulcshelyzetben volt, és most Ender egész stratégiája szétesett. Ha az ellenség nem ennyire mohón és ügyetlenül próbálja kihasználni az előnyét, Ender alulmaradt volna. Shen azonban észrevette, hogy az egyik ellenséges csoport túl tömör alakzatot formál, és egyetlen láncreakcióval eltörölte őket. A keletkezett résen át Bolond Tom elvezette a két életben maradt vadászgépet, és ezzel óriási zűrzavart támasztott az ellenség soraiban.

A végén ugyan az ő, valamint Shen hajóit is megsemmisítették, de addigra meg már Fly Molo uralta a helyzetet, és feltette a koronát a győzelemre.

Amikor lezajlott a csata, Ender hallotta, amint Petra kiabálva próbál mikrofon közeibe jutni.

– Mondjátok meg neki, hogy sajnálom, fáradt voltam, nem tudtam gondolkodni, ennyi volt az egész, mondjátok meg Endernek, hogy sajnálom!

A következő gyakorlaton nem vett részt, és amikor újra megjelent, már nem volt olyan gyors, mint azelőtt, és nem volt olyan merész sem. Jóformán mindaz eltűnt belőle, ami jó parancsnokká tette. Ender legföljebb már csak a rutingyakorlatokban, a szorosan ellenőrzött feladatok végrehajtásánál tudta hasznát venni. A lány nem volt bolond, tudta, mi történt. Ám azt is tudta, hogy Ender nem tehetett mást, s ezt meg is mondta a fiúnak.

Ettől még tény maradt, hogy Petra tönkrement, pedig korántsem ő volt a leggyengébb az századparancsnokai között. Ez figyelmeztetés volt, nem rakhat többet a parancsnokaira, mint amennyit el tudnak viselni. Ezentúl nem oszthatta be őket, valahányszor szüksége volt az ügyességükre – észben kellett tartania, milyen gyakran vettek részt a csatában. Pihentetnie is kellett őket, és ez azt jelentette, hogy néha olyanokkal indult harcba, akikben valamivel kevésbé bízott meg. Ahogy enyhítette a rájuk nehezedő nyomást, úgy növelte önnön terhelését.

Késő éjszaka fájdalomra ébredt. Véres volt a párnája, és a szájában is a vér ízét érezte. Lüktetve szaggattak az ujjai. Álmában a saját öklét harapdálta, még szivárgott belőle a vér.

– Mazer! – kiáltotta. Rackham fölébredt, és nyomban hívta az orvost.

Miközben a doktor ellátta a sebet, Mazer azt mondta:

– Én nem törődöm vele, Ender, hogy mennyit eszel, de az önmagad ellen irányuló kannibalizmus még nem fog kiszabadítani ebből az iskolából.

– Aludtam – felelte erre Ender. – Nem akarok kikerülni a Parancsnokképzőből.

– Helyes.

– De a többiek. Akiknek nem sikerült.

– Miről beszélsz?

– Akik előttem voltak. A többi tanítványa, akik nem jutottak a gyakorlatok végére. Velük mi lett?

– Nem jutottak a végére. Ennyi az egész. Nem büntetjük meg azokat, akik elbuknak. Egyszerűen csak nem jutnak tovább.

– Mint Bonzo.

– Bonzo?

– Hazament.

– Nem úgy, mint Bonzo.

– Akkor hát mi történik? Mi lett velük? Amikor elbuktak...

– Mit számít az, Ender?

Ender nem válaszolt.

– Egyikük sem bukott el a kiképzésüknek ezen a pontján. Petrával szemben hibát követtél el, Ender. Majd meggyógyul. Attól még Petra Petra marad, ahogy te te vagy.

– Ő egy rész abból, ami én vagyok. Az, amit csinált belőlem.

– Te nem fogsz elbukni, Ender. Ilyen hamar nem. Volt már néhány forró pillanatod, de mindig győztél. Még nem tudod, mik a korlátaid, de ha már most elérted őket, akkor sokkal gyengébb vagy, mint gondoltam.

– Meghalnak?

– Kik?

– Akik elbuknak.

– Nem, nem halnak meg. Az ég szerelmére, fiam, hiszen játék az, amit csinálsz!

– Azt hiszem, Bonzo meghalt. Erről álmodtam tegnap éjjel. Visszaemlékeztem, hogy milyen volt, amikor fejjel az arcába mentem. Biztosan visszanyomtam az orrát az agyába. A szeméből vér folyt ki. Azt hiszem, ott helyben szörnyethalt.

– Csak álom volt.

– Mazer, én nem akarok ilyeneket álmodni! Félek elaludni! Folyton olyasmik járnak a fejemben, amikre nem akarok visszaemlékezni. Peregnek az életem képei, mintha valami képmagnó volnék, amin valaki az életem legszörnyűbb jeleneteit akarná megnézni.

– Nem adhatunk neked gyógyszert, ha netalán ebben reménykednél. Sajnállak, amiért rosszakat álmodsz. Hagyjuk égve a villanyt éjszakánként?

– Ne tréfáljon velem! – mondta Ender bosszúsan. – Én attól félek, hogy be fogok csavarodni.

Az orvos végzett a kötözéssel. Mazer szólt neki, hogy elmehet, s ő elment.

– Valóban ettől félsz? – kérdezte Mazer.

Ender elgondolkodott, s már nem volt benne olyan biztos.

– Álmomban – mondta – sohasem tudom biztosan, hogy én vagyok-e én.

– A különös álmok biztonsági szelepként működnek, Ender. Életedben először most egy kis nyomás alatt tartalak. A tested igyekszik ezt valahogy ellensúlyozni, ennyi az egész. Már nagyfiú vagy, ideje, hogy leszokj az éjszakai félelmekről!

– Rendben van – felelte Ender. Úgy döntött, többé nem beszél Mazernek az álmairól.

Telt az idő a naponkénti csatákkal, míg végül Ender beleszokott az önpusztítás gyakorlatába. Sokat fájt a gyomra. Fűszermentes diétára fogták, de hamarosan mindentől elment az étvágya.

– Egyél! – nógatta Mazer, s ilyenkor a fiú gépiesen ételt rakott a szájába. De ha senki nem mondta, hogy egyen, akkor nem evett.

Századparancsnokai közül újabb kettőnek mondták fel az idegei a szolgálatot, úgy, ahogy korábban Petra esetében; a maradékra még nagyobb nyomás nehezedett. Ekkor már minden csatában háromszoros vagy négyszeres volt az ellenség túlereje, s ha számára rosszabbra fordultak a dolgok, készségesen vissza is vonult, hogy aztán sorait átrendezve mind tovább és tovább nyújtsa a csatát. Néha órákig tartott a küzdelem, mire az utolsó ellenséges hajó is megsemmisült. Ender rászokott, hogy harc közben váltogassa az századparancsnokokat: a kimerülőfélben lévők helyére pihenteket állított be.

– Tudod – mondta egy ízben Bean, amikor épp átvette Forró Leves négy megmaradt vadászgépe irányítását –, ez a játék már nem olyan szórakoztató, mint régebben volt.

És egy napon, gyakorlás közben, amikor Ender épp az századparancsnokokkal volt elfoglalva, egyszer csak elsötétedett a szoba, és ő a padlón tért magához. Az arca véres volt, mert beverte az irányítógombokba.

Ágyba fektették, három napig feküdt súlyos betegen. Rémlett, mintha álmában arcokat látott volna, de ezek nem voltak valóságos arcok – és ezt akkor is tudta, amikor úgy gondolta, hogy látja őket. Néha azt gondolta, Valentine arca az, máskor hogy Peteré. Volt, hogy a hadiskolai barátait ismerte fel, vagy a hangyokat, akik épp élve boncolták őt. Egyszer nagyon valószerűnek találta a fölébe hajló Graff ezredest, aki halkan beszélt hozzá, mint egy szerető apa – de aztán fölébredt, és csak az ellenségét, Mazer Rackhamet találta ott.

– Ébren vagyok – szólt Ender.

– Látom – felelte Mazer. – Elég sok időbe telt. Ma lesz egy csatád.

Ender tehát fölkelt, harcolt, és megnyerte a csatát. De aznapra nem volt több csata, így aztán megengedték, hogy korán lefeküdjön. Vetkőzés közben remegett a keze.

Éjszaka azt hitte, kezek simogatják szelíden. Szerető, gyengéd kezek. Azt álmodta, hogy hangokat hall.

– Nem bánt vele kedvesen.

– Nem ez volt a feladatom.

– Mennyi ideig bírhatja? Teljesen össze van törve.

– Elég ideig. Már majdnem vége.

– Ilyen hamar?

– Még néhány nap, és túl lesz rajta.

– Hogy tudja majd megcsinálni, ha már most ilyen állapotban van?

– Gyönyörűen. Ma még jobban is harcolt, mint eddig bármikor.

Álmában a hangok mintha Graff ezredestől és Mazer Rackhamtől származtak volna. De hát az álmok már csak ilyenek voltak, a legnagyobb őrültségek is előfordulhattak bennük, mert lám, most is azt álmodta, hogy az egyik hang így beszél: – Látni sem bírom, hogy ez a dolog mit művel vele. – Mire a másik hang azt felelte: – Tudom. Én is szeretem őt. – De aztán ezek ketten átváltoztak Valentine-ná és Alaijá, és álmában eltemették őt. De ahol a testét beásták a földbe, ott egy domb nőtt, és a kiszáradt testébe, akárcsak az Óriáséba, beleköltöztek a hangyok.

Megannyi álom. Ha valaha szerették vagy sajnálták, csak az álmaiban történt meg vele.

Fölkelt, megvívott és megnyert egy újabb csatát. Aztán visszafeküdt, megint elaludt, megint álmodott, újra felkelt, újra győzött, lefeküdt, aludt, és alig-alig vette észre, hogy az ébrenlét mikor vált át alvásba. De nem is érdekelte.

A következő napja volt az utolsó a Parancsnokképzőben, noha ő nem tudott róla. Amikor fölébredt, Mazer Rackham nem volt a szobájában. Lezuhanyozott, felöltözött, és várta, hogy Mazer kinyitja az ajtót. De Mazer nem jött. Ender elfordította a kilincset. Az ajtó kinyílt.

Véletlenül engedte Mazer szabadon ezen a reggelen? Nem volt mellette senki, aki megmondja, hogy ennie kell, hogy gyakorolnia kell, hogy aludnia kell. Szabad volt. Csak éppen nem tudta, mitévő legyen. Átfutott az agyán, hogy megkereshetné a századparancsnokait, hogy beszélhetne velük szemtől szemben, de nem tudta, hol lehetnek. Abból, amit róluk tudott, akár húsz kilométerre is lehettek. Bolyongott hát az alagutakban, aztán kikötött az étteremben, megreggelizett, miközben néhány tengerész nem messze tőle disznó vicceket mesélt egymásnak, amiket Ender már nem értett.

Utána átment a szimulátorterembe, hogy gyakoroljon. Szabad volt ugyan, de más tennivaló nem jutott az eszébe.

Mazer ott várt rá. Ender lassú léptekkel ment be a szobába. Talán még csoszogott is – fáradt volt és eltompult.

Mazer összehúzott szemöldökkel nézett rá.

– Ébren vagy, Ender?

Mások is voltak a szimulátorteremben. Ender agyán átfutott a kérdés, hogy vajon miért vannak ott, de annyira nem érdekelte, hogy meg is kérdezze. Gondolta, nem érdemes, úgysem mondja meg neki senki. A szimulátor vezérlőpultjához lépett, és kezdésre készen leült melléje.

– Ender Wiggin – szólt Mazer –, légy szíves, fordulj meg! A mai játék egy kis magyarázatot igényel.

Ender megfordult. Ránézett a szoba hátulsó végében összegyűlt emberekre. Legtöbbjüket még sohasem látta. Voltak közöttük civil ruhásak is. Nem értette, hogy például Anderson mit keres itt, és a távollétében ki visel gondot a Hadiskolára. Graff láttán eszébe jutott a tó a Greensboro melletti erdőben, és szeretett volna hazamenni. Vigyél haza, mondta némán Graffnak. Álmomban azt mondtad, hogy szeretsz. Vigyél haza!

De Graff csak biccentett, ami köszönés volt, nem pedig ígéret, Anderson meg egyenesen úgy tett, mintha nem is ismerné.

– Kérlek, Ender, figyelj rám! Ma van az utolsó vizsgád a Parancsnokképzőben. A megfigyelők azért jöttek, hogy értékeljék, mit tanultál. Ha inkább azt szeretnéd, hogy ne legyenek idebent, megkérjük őket, hogy egy másik szimulátoron keresztül figyeljenek.

– Maradhatnak.

– Az utolsó vizsga. Ha ennek a napnak vége lesz, talán pihenhet.

– Mivel ma alaposan megvizsgáljuk, mire vagy képes, és nemcsak a már sokszor gyakoroltakat végeztetjük el veled, hanem olyan kihívásokkal is szembesítünk, amilyenekkel még nem találkoztál, a mai csata egy új elemet is fog tartalmazni. A helyszín egy bolygó körüli térség lesz. Ez befolyásolja majd az ellenség stratégiáját, téged pedig rögtönzésre kényszerít. Kérlek, ma összpontosíts a játékra!

Ender közelebb intette magához Mazert, és halkan megkérdezte:

– Én vagyok az első a tanítványok közül, aki eljutott idáig?

– Ha ma győzöl, Ender, te leszel az első tanítvány, aki ezt véghezviszi. Ennél többet nem áll módomban mondani.

– Nos, nekem módomban áll meghallani.

– Megsértődhetsz, ha akarsz, de csak holnap. Ma méltányolnám, ha minden gondolatodat a vizsgára összpontosítanád. Ne hagyjuk kárba veszni mindazt, amit már megcsináltál! Nos, hogyan fogsz boldogulni a bolygóval?

– Valakit mögé kell állítanom, ha nem akarom, hogy vakfolt legyen.

– Úgy van.

– És a gravitáció hatással lesz az üzemanyagszintekre – olcsóbb lemenni, mint föl.

– Igen.

– A Kis Doktor bevethető bolygó ellen?

Mazer arca megmerevedett.

– Egyik invázióban sem támadtak meg a hangyok polgári lakosságot, Ender. Te döntöd el, ésszerű-e olyan stratégiát alkalmaznod, amely megtorlást vonhat maga után.

– Csak a bolygó az újdonság?

– Vissza tudsz emlékezni, mikor adtam neked utoljára egyetlen új vonással bővített csatát? Biztosíthatlak, hogy ma nem leszek hozzád kegyes. Felelősséggel tartozom a flottának, nem engedhetek át a vizsgán másodosztályú tanulót. Mindent be fogok dobni ellened, Ender, amit csak tudok, egyáltalán nem óhajtok kedvezni neked. Gondold végig mindazt, amit magadról tudsz, meg amit a hangyokról tanultál, s akkor van rá esélyed, hogy juss valamire!

Mazer kiment a szobából.

– Ott vagytok? – szólt bele Ender a mikrofonba.

– Mind itt vagyunk – válaszolta Bean. – Kicsit későn kezdjük ma a gyakorlatozást, nem gondolod?

Tehát nem mondták meg a századparancsnokoknak. Ender eljátszott a gondolattal, hogy elárulja nekik, számára milyen fontos ez a csata, de aztán úgy döntött, igazán nem segítene rajtuk, ha még ezzel a gonddal is meg kellene birkózniuk.

– Bocsánat – mondta. – Elaludtam.

Nevettek. Nem hitték el.

Mintegy bemelegítésül végigvette velük a manővereket. A szokottnál több időbe telt, míg kitisztult az agya, míg összpontosítani tudott a parancsra, de aztán rákapcsolt, és már nem okozott gondot a gyors reagálás és helyzetfelismerés. Vagy legalább elhitetem magammal, gondolta.

Kivilágosodott a szimulátorképernyő. Ender várta a játék megjelenését. Mi lesz, ha ma átmegyek a vizsgán? Jön egy újabb iskola? Újabb egy- vagy kétévnyi kimerítő gyakorlatozás, újabb elszigetelődés, aztán megint egy év, amikor hol ide, hol oda tesznek, mialatt semmiféle értelemben nem vagyok ura a saját életemnek? Megpróbált visszaemlékezni rá, hogy hány éves. Tizenegy. Hány évvel ezelőtt lett tizenegy éves? Hány napja? Itt kellett bekövetkeznie, itt, a Parancsnokképzőben, de nem emlékezett vissza a napra. Talán észre sem vette. Senki sem vette észre, legföljebb Valentine.

És miközben a játékra várt, azt kívánta, bárcsak elveszíthetné, egyszerűen, csúfosan és végérvényesen elveszíthetné a csatát, hogy kizárnák a gyakorlatozásból, mint Bonzót, és megengednék, hogy hazamenjen. Bonzót visszaküldték Cartagenába. Ő is szívesen látott volna egy Greensboróba szóló menetlevelet. A siker azt jelenti, hogy minden folytatódik. A bukás azt, hogy hazamehet.

Nem, ez nem igaz, ellenkezett magában. Szükségük van rám, és ha kudarcot vallok, nem lesz semmiféle otthon, ahová haza lehetne menni.

És mégsem hitte el. Hiába tudta az eszével, hogy ez az igazság, valahol a lelke mélyén nem hitte igazán, hogy szükségük volna rá. Mazer unszolása csak valami újabb trükk, újabb fogás, amivel el akarják érni, hogy azt tegyem, amit szerintük tennem kell. Ez is csak egy módszer arra, hogy ne hagyják nyugton. Hogy hosszú-hosszú időre meggátolják a semmittevésben.

Aztán feltűnt az ellenséges alakzat, és Ender fáradtsága kétségbeeséssé változott.

Az ezerszeres túlerőben lévő ellenségtől zöld fényben égett az egész szimulátor. Tucatnyi különféle alakzatú csoportjaik állandóan változtatták az alakjukat, a helyzetüket, s közben látszólag véletlenszerű mintákat rajzoltak fel a szimulátormezőre. Nem talált közöttük utat – az imént még üresnek látszó hely egykettőre bezárult, majd felbukkant egy másik helyen, s az imént még átjárhatónak látszó alakzat egy csapásra megváltozott, fenyegető falként meredezett előtte.

A bolygó a mező túlsó szélén volt, és amennyire Ender tudta, mögötte s még azon is túl, amit a szimulátor be tudott fogni, éppilyen sok ellenséges hajót vonultattak fel.

Az ő flottája ezzel szemben húsz hajóból állt, melyekhez egyenként mindössze négy vadászgép tartozott. Ismerte jól e négyvadászos csillaghajókat: régimódiak, lomhák voltak, ráadásul a Kis Doktoraik csak fele akkora távolságra lőttek, mint az újabbak. Tehát nyolcvan vadászgép a legalább ötezer, de lehet, hogy tízezer ellenséges hajóval szemben.

Hallotta, milyen nehezen veszik századparancsnokai a levegőt, a mögötte lévő megfigyelőállások felől egy halk szitkozódás is megütötte a fülét. Jólesett, hogy az egyik felnőtt is észrevette: ez nem becsületes vizsga. Nem mintha számított volna bármit is. Nyilvánvaló volt, hogy a tisztességnek ehhez a játékhoz nincs semmi köze. Meg se kísérelték, hogy a legkisebb esélyt is megadják neki a sikerhez. Bármin mentem is eddig keresztül, sohasem úgy álltak hozzá, hogy át fognak engedni.

Lelki szemei előtt megjelent Bonzo dühös barátai gyűrűjében, ahogy fenyegetően megállnak vele szemben; Bonzót a hiúsága révén tudta rákényszeríteni, hogy egymaga küzdjön meg vele. Itt ezzel bajosan érne célt. A rátermettségével sem tudja meglepni az ellenséget, ahogy az idősebb fiúkkal tette a küzdőteremben. Mazer kívül-belül ismerte Ender képességeit.

A háta mögött idegesen köhécseltek és izegtek-mozogtak a megfigyelők. Lassan ráeszméltek, hogy Ender nem tudja, mitévő legyen.

Már nem érdekel, gondolta Ender. Tartsátok meg magatoknak a játékotokat! Miért kellene játszanom, ha még egy aprócska esélyt sem adtok?

Mint a legutolsó hadiskolai játékában, amikor két hadtestet küldtek ellene.

És nyilván Beannek is épp ebben a pillanatban jutott eszébe az a játék, mert az ő hangja szólalt meg a fejhallgatóban:

– Ne felejtsétek el, hogy az ellenség kapuja lent van!

Molo, Leves, Vlad, Dumper és Bolond Tom mind nevettek. Ők is emlékeztek rá.

És nevetett Ender is. Olyan mulatságos volt. Miközben a felnőttek halálos komolyan veszik az egészet, a gyerekek csak játszanak, belefeledkezve a játékba, hogy mindaddig el is hiszik, amíg a felnőttek egy váratlan pillanatban túl nem lőnek a célon, be nem keményítenek – és ilyenkor a gyerekek bizony átlátnak az ő játékukon. Hagyjuk ezt most, Mazer! Nem bánom, átmegyek-e a vizsgáján vagy sem, betartom-e a szabályait vagy sem! Ha maga csalhat, csalhatok én is! Nem tűröm, hogy ilyen tisztességtelen eszközökkel verjen meg – inkább én verem meg tisztességtelenül!

Abban az utolsó hadiskolai csatában úgy tudott győzni, hogy nem vett tudomást az ellenségről, nem vett tudomást a saját veszteségeiről, csak tört előre, egyenesen az ellenség kapujára.

És az ellenség kapuja lent volt.

Ha megszegem ezt a szabályt, többé nem engedik meg, hogy parancsnok legyek. Túl veszélyes volna. Soha többé nem kellene játszanom. És ez a győzelem.

Gyorsan belesuttogott a mikrofonba. Parancsnokai fogták a flotta rájuk eső részét, és egy vastag lövedéket formáltak magukból, amolyan hengerfélét, amivel aztán célba vették a legközelebbi ellenséges alakzatot. Az meg se próbálta visszaverni, inkább hívta befelé, hogy teljesen körülzárhassa, mielőtt elpusztítja őket. Annyit már Mazer is a javamra írhat, gondolta Ender, hogy végre megtanultak tisztelni. Ebből legalább időt nyerhetek.

Eközben ide-oda táncolt, hol lefelé, hol északnak, hol keletnek, majd ismét lefelé, látszólag nem követve semmiféle utat, ám mégis mindig egyre közelebb az ellenséges bolygóhoz. Egy idő után az ellenség kezdett összezárulni körülötte – és akkor Ender alakzata felbomlott, s a flottája szinte beleolvadni látszott a zűrzavarba. A nyolcvan vadászgép szemre teljesen összevissza, vaktában lövöldözött az ellenséges hajókra, s ki-ki saját, eleve kilátástalanságra kárhoztatott útján furakodott be a hangy hajóhad belsejébe.

Pár percnyi csatározás után azonban Ender megint súgott valamit századparancsnokainak, mire a megmaradt vadászgépek közül egy tucat ismét zárt alakzatba rendeződött – csakhogy most már az ellenség egyik legterjedelmesebb alakzatának túloldalán, ahová rettentő veszteségek árán jutottak el. És íme, több mint a fele távolságot megtették már az ellenséges bolygó felé.

Az ellenség már érti, gondolta Ender. És nyilván Mazer is érti, mit csinálok. Csak talán nem hiszi el, hogy megcsinálom. Hát, annál jobb nekem.

Ender kicsiny flottája hol erre, hol arra lódult; hol előreküldött két-három vadászt, mintha támadni akarna, majd meg gyorsan visszavonta őket. Az ellenség összezárult körülöttük, a gyilkos hadműveletet a kint szétszórtan csatangoló, de most villámgyorsan berendelt hajók és alakzatok hajtották végre. Szinte harapófogóba zárták, menekülésről szó sem lehetett. Nagyszerű, mondta magában Ender. Közelebb. Gyertek még közelebb.

És megint súgott egy parancsot, mire a hajók kövekként kezdtek zuhanni a bolygó felszíne felé. E csillaghajók és vadászgépek nem bírták volna ki az atmoszférában keletkezett súrlódási hőt. Endernek azonban esze ágában sem volt elmenni az atmoszféráig, ellenben mihelyt zuhanásra váltottak a Kis Doktorokat mind egyetlen pontra irányították. Magára a bolygóra.

Egy, kettő, négy, hét vadászgépe robbant fel. Az egész valami szerencsejátékra hasonlított, ahol az volt a tét, megéri-e egyetlen hajója is, hogy lőtávolba kerüljön. Az egész nem tart sokáig – csak be tudják fogni a bolygó felszínét. Csak egy pillanatot dr. Készülékkel, ennyit akarok, semmi mást. Lehet, hogy a számítógép meg se tudja mutatni, mi történik egy bolygóval, ha a Kis Doktor megtámadja, villant fel Enderben a gondolat. Akkor mit csinálok? Rákiáltok, hogy „bumm, meghaltál”?

Ender levette a kezét az irányítógombokról, és odahajolt, hogy lássa, mit történik. Az ellenséges bolygó itt volt előtte, a hajó már belehullott a gravitációs kútjába. Biztosan lőtávolon belül van, gondolta. Lőtávolban kell lennie, csak a számítógép nem boldogul vele.

És ekkor a szimulátor ernyőjét félig betöltő bolygófelszín pezsegni kezdett, majd megjelent egy foknyi robbanás, és törmelékeket hajigált Ender vadászgépei felé. A fiú megpróbálta elképzelni, mi játszódhat le a bolygó belsejében. Az erőtér nő, egyre nő, a molekulák szétrobbannak, de sehol nincs hely, ahová a szétváló atomok mehetnének.

Három másodperc kellett a bolygó felrobbanásához, a fényes porgomolyag csak úgy zúdult kifelé. Ender vadászgépei az első távozók között tűntek el a szeme elől, s a szimulátor már csak a háttérben várakozó csillaghajók nézőpontját tudta közvetíteni. A hadművelet oly közeli volt, ahogyan azt Ender elképzelte. A felrobbanó bolygó gömbje sebesen tágult, az ellenséges hajók nem menekülhettek előle. És magával vitte a már nem is olyan kicsi Kis Doktort, melynek erőtere egy fénypontnyi lobbanásban szedett ízekre maga mögött minden hajót.

A Doktor erőtere csak a szimulátor határvonalán veszített a hatásából. Két-három ellenséges hajó elsodródott. Ender csillaghajói nem robbantak fel. De ott, ahol a hatalmas ellenséges flotta meg az általuk védelmezett bolygó volt, most semmi említésre méltó dolgot nem lehetett látni. Egy sárgöröngy indult növekedésnek, ahogy a gravitáció újból gyűjtögetni kezdte a törmelékeket. E forrón izzó s szemmel láthatóan forgó rög persze sokkal kisebb volt, mint előtte ama világ. Tömegének nagy részét továbbra is kifelé úszó felhő alkotta.

Ender levette a fejhallgatóját, amely megtelt századparancsnokai ujjongásával, és csak ekkor figyelt fel rá, hogy körülötte a szobában is hangzavar uralkodik. Egyenruhás férfiak nevetve, kiáltozva ölelgették egymást, mások sírtak, még olyan is volt, aki letérdelt vagy arcra borulva feküdt a földön, és ő tudta, hogy imádkoznak. Nem értett az egészből semmit. Az egész valami tévedésnek tűnt, hiszen dühösnek kellett volna lenniük.

Graff ezredes eltépte magát a többiektől, és odament Enderhez. Folytak a könnyek az arcán, de közben mosolygott. Lehajolt, széttárta a karját, Ender legnagyobb megdöbbenésére megölelte, magához szorította, és azt suttogta:

– Köszönöm, köszönöm, Ender! Az Isten áldjon meg, Ender!

Aztán jöttek a többiek is, s a kezét rázva gratuláltak. Próbálta felfogni, mi lehet ez.

Átment volna a vizsgán? Akkor ő győzött, nem ezek itt, no persze hamis győzelemmel, hiszen csalt; akkor hát miért tesznek úgy, mintha becsületes küzdelemben győzött volna?

A tömeg ekkor szétvált, és az emberek között Mazer Rackham lépdelt feléje. Enderhez érve nyújtotta a kezét.

– A nehezebbet választottad, fiú. Mindent vagy semmit. Végezni velük vagy végezni velünk. De az ég rá a tanúm, nem is tehettél volna mást! Gratulálok! Legyőzted őket, vége az egésznek!

Vége. Legyőztem őket. Ender nem értette.

– Magát győztem le.

Mazer nevetett, harsogó nevetése betöltötté a szobát.

– Nem velem játszottál, Ender! Amióta az ellenséged lettem, sohasem játék volt az, amiben részt vettél.

Ender nem értette a tréfát. Nagyon sok játékban vett már részt, és rettenetes árat fizetett érte. Most elfogta a düh.

Mazer kinyújtotta a kezét, és megfogta a vállát. Ender lerázta magáról. Mazer ekkor elkomolyodott, és így szólt:

– Ender, az elmúlt hónapokban te voltál a flottáink hadvezére. Ez volt a Harmadik Invázió. Nem játszmák voltak, hanem igazi csaták, amelyekben nem másokkal, hanem a hangyokkal harcoltál. Megnyertél minden ütközetet, és ma utoljára a saját világukon csaptál össze velük, ahol ott voltak a királynőik is mind, és te végérvényesen legyőzted őket. Soha többé nem támadnak ránk! És ezt te vitted véghez! Te!

Igazi volt. Nem játék. Ender agya túl fáradt volt, semhogy felfoghatta volna. Nem fénypontok a levegőben, hanem igazi hajók, igazi hajókkal küzdött, igazi hajókat semmisített meg. Igazi volt a világ, amit fölrobbantott, átadva ezzel őt a feledésnek.

Kitérve a jókívánságok elől, tudomást sem véve kezekről, szavakról, örvendezésről, átvágott a sokaságon. A szobájába érve lehányta magáról a ruhákat, bemászott az ágyába, és már aludt is.

Arra ébredt, hogy rázzák. Beletelt egy percbe, míg fölismerte őket. Graff és Rackham. Hátat fordított nekik. Hagyjatok aludni!

– Ender, beszélnünk kell veled! – mondta Graff.

Ender szembefordult velük.

– A tegnapi csata óta a Földön éjjel-nappal a videókat nézik.

– Tegnapi? – Tehát átaludt egy teljes napot.

– Hős vagy, Ender! Mindenki látta, mit csináltál. Te és a többiek. Nem hinném, hogy van kormány a Földön, amelyik ne szavazta volna meg neked a legmagasabb kitüntetést.

– Mind megöltem őket, ugye? – kérdezte Ender.

– Kiket? – kérdezte vissza Graff. – A hangyokat? Így volt elképzelve.

– Erre ment ki az egész háború – hajolt közelebb Mazer is.

– Az összes királynőjüket. Vagyis megöltem az összes gyereküket és mindent a világon.

– Ők döntöttek így, amikor megtámadtak bennünket. Nem a te hibád volt! Ennek így kellett lennie!

Ender megragadta Mazer egyenruháját, belekapaszkodott, lehúzta magához, hogy az arcuk egy vonalba került.

– Nem akartam mind egy szálig megölni őket! Senkit sem akartam megölni! Nem vagyok gyilkos! Nektek nem én kellettem, gazemberek, nektek Peter kellett, mégis velem csináltattátok meg! Csalással vittetek bele! – Elsírta magát. Már nem volt ura önmagának.

– Persze, hogy csalással vittünk bele! Pontosan erről volt szó! – mondta Graff. – Csalni kellett, különben nem csináltad volna meg! Kutyaszorítóban voltunk! Olyan parancsnokra volt szükségünk, aki beleérző képességénél fogva úgy tud gondolkodni, mint a hangyok, aki megérti őket és ki tudja számítani a viselkedésüket. Akiben van annyi szánalom, hogy el tudja nyerni alárendeltjei szeretetét, és tökéletes gépként tud együtt dolgozni velük – tökéletesen, akár a hangyok. Csakhogy egy ilyen részvétteljes ember sohasem válhatott volna azzá a gyilkossá, akire nekünk szükségünk volt. Az ilyen nem tudott volna a mindenáron győzni akarás szándékával csatába menni. Ha tudtad volna, miről van szó, sohasem csináltad volna meg. Ha meg olyan ember lettél volna, aki megcsinálja akkor is, ha tudja, sohasem lettél volna képes rá, hogy kellőképpen értsd a hangyokat.

– És az illetőnek gyereknek kellett lennie, Ender – vette át a szót Mazer. – Te fürgébb voltál, mint én. Jobb voltál, mint én. Én már túl öreg és túl óvatos vagyok. Tisztességes ember, aki tudja, mit jelent a háború, nem adhatja bele szívét-lelkét a csatába. De te nem tudtad. Gondoskodtunk róla, hogy ne tudd. Vakmerő voltál, sziporkázóan okos és fiatal. Erre a feladatra születtél.

– Ugye, a hajóinkkal pilóták is mentek?

– Igen.

– Én parancsot adtam a pilótáknak, hogy menjenek a biztos halálba, és nem tudtam, mit teszek.

– De ők tudták, Ender, és mégis mentek. Ők tudták, miről van szó.

– Engem soha nem kérdeztek meg! Soha semmiről nem mondták meg az igazat!

– Fegyvernek kellett lenned, fiam. Mint egy puskának, mint a Kis Doktornak, amelyik tökéletesen működik, noha nem tudja, mit vesznek vele célba. Mi céloztunk veled. Miénk a felelősség. Ha valami rossz dolog történt, azt mi követtük el.

– Meséljék el később! – mondta Ender. Lecsukódott a szeme.

– Ne aludj el, Ender! – rázta meg Mazer Rackham. – Most nagyon fontos dologról van szó.

– Velem már végeztek – válaszolta Ender. – És most hagyjanak békén!

– Épp azért vagyunk itt, hogy megpróbáljuk elmondani neked – magyarázta Mazer. – Ők még egyáltalán nem végeztek veled. De nem ám. Őrületes dolgok vannak odalent. Háborút akarnak kirobbantani. Az amerikaiak azt állítják, hogy a Varsói Szerződés támadásra készül, azok meg ugyanezt mondják a hegemónról. Még huszonnégy órája sincs, hogy vége a hangy háborúnak, és odalent a világ újból harcolni akar, méghozzá ugyanolyan elkeseredetten, mint mindig. És mindegyikük miattad aggodalmaskodik. És mind téged akarnak. Azt akarják, hogy te, mint a történelem legnagyobb hadvezére, vezesd a csapataikat. Az amerikaiak, a hegemón, mindenki, csak a Varsói Szerződés nem, mert ők holtan szeretnének látni téged.

– Nekem úgy is jó – mondta Ender.

– El kell vinnünk innen. Az Erósz tele van orosz tengerészekkel, és a polemarkhosz is orosz. Bármelyik pillanatban kitörhet a vérengzés.

Ender ismét hátat fordított nekik. Ezúttal hagyták. De nem aludt el. Hallgatta őket.

– Ettől féltem, Rackham! Túl keményen megdolgoztatta! A kisebb előőrsök némelyike várhatott volna, míg vége nem lesz. Adhatott volna neki néhány napi pihenőt.

– Maga is kezdi, Graff? Most próbálja eldönteni, hogyan csinálhattam volna jobban? Nem tudja, mi történt volna, ha nem erőltetem. Senki sem tudja. Csináltam, ahogy csináltam, és sikerült. Elsősorban az számít, hogy sikerült. Vésse az eszébe ezt a védekezést, Graff! Még magának is szüksége lehet rá.

– Sajnálom.

– Látom, mi lett vele. Liki ezredes szerint könnyen lehet, hogy maradandó károsodást szenved, bár én ezt nem hiszem. Nagyon erős gyerek. Nagy győzni akarás volt benne, és győzött.

– Ne meséljen nekem erőről! Tizenegy éves kölyök! Hagyja kicsit pihenni, Rackham! Még nem következett be a robbanás. Talán őrt állíthatnánk az ajtaja elé.

– Esetleg állítsunk őrt egy másik ajtó elé, mintha az volna az ő szobája.

– Azt is lehet.

Elmentek. Ender újra elaludt.

Észrevétlenül múlt fölötte az idő, s ha megtorpant is, legföljebb pillanatokra. Egy ízben fölriadt néhány másodpercre, mert valami szorította, majd tompa, de makacs fájdalommal egyre lejjebb és lejjebb nyomta a kezét. Odanyúlt s kitapogatta – egy tű szúródott a vénájába. Ki akarta húzni, de oda volt ragasztva, s hogy feltépje, ahhoz túl gyenge volt. Máskor arra neszelt föl a sötétben, hogy mellette valakik mormolnak és szitkozódnak. A füle még csengett a hangos lármától, amely fölébresztette, de már nem emlékezett rá, mi volt az a zaj.

– Gyújtsátok föl a lámpákat! – mondta valaki. Máskor meg mintha halkan sírdogált volna mellette valaki. Lehet, hogy egy nap telt el így, lehet, hogy egy hét, az álmaiból ítélve akár hónapok is lehettek. Álmában mintha újból végigélte volna az egész életét. Itta az Óriás Italát, elment a farkasgyermekek mellett, ismét átélte szörnyű halálukat, a szüntelen gyilkolást, hallotta, amint egy hang azt suttogja az erdőben: „Meg kell ölnöd a gyerekeket, mert csak így juthatsz el a világ végére!” Ő válaszolni próbált: „Én soha senkit nem akartam megölni! Soha senki nem kérdezte meg tőlem, akarok-e ölni!” De az erdő kinevette. És amikor leugrott a világ végi szikláról, volt, hogy nem felhők kapták el, hanem egy vadászgép, amely elvitte egy olyan helyre, ahonnan jól láthatta a hangyok világának felszínét, s újra meg újra végignézhette, hogyan virágzik ki a halál a bolygón azután, hogy dr. Készülék működésbe lépett. Egyre közelebb és közelebb kerülve a bolygóhoz, azt is jól ki tudta venni, hogyan robbannak fel egyenként, majd válnak hamuvá a hangyok a szeme előtt. És ott volt a királynő, akit körülvettek a gyerekek... igen ám, de a királynő anya volt, a gyerekek pedig Valentine meg a többiek, akiket a Hadiskolából ismert. A Bonzo-arcú ott feküdt, dőlt a vér szeméből-orrából, és azt mondta: „Neked nincs becsületed!” És minden álma végén ott volt a tükör vagy egy víztócsa vagy egy űrhajó fémfelülete, egyszóval olyasmi, amiben megláthatta az arcát. Először mindig Peter arca volt az, véresen, a szájából kilógó kígyófarokkal, de idővel lassan átváltozott a saját arcává. Öreg és szomorú volt az arca, a szeme sok-sok milliárdnyi legyilkoltat gyászolt – de mégis az ő szeme volt az, s ebben megnyugodhatott.

Ender ebben a világban sok-sok életnyi időt élt át a Ligaháború öt napja alatt.

Amikor újra fölébredt, sötétben feküdt. Messziről robbanások tompa robaját hallotta. Hallgatózott. Kis idő múlva halk lépteket hallott.

Megfordult, de már akkor le is csapott a keze arra, aki ilyen settenkedve akart rátámadni. A ruhájánál fogva húzta le az illetőt a térde felé, hogy megölje, ha kell.

– Ender, én vagyok az, én!

Megismerte a hangot. Mintha millió év messzeségéből bukkant volna fel az emlékei közül.

– Alai.

– Szalem, csipisz! Mi az, meg akartál ölni?

– Igen. Azt hittem, te akarsz engem megölni.

– Nem akartalak fölébreszteni. De legalább látom, hogy maradt benned némi életösztön. Mazer már úgy beszélt rólad, mintha növénnyé változtál volna.

– Megpróbáltam. Mi ez a robaj?

– Itt háború folyik. Nálunk elsötétítés van, hogy biztonságban legyünk.

Ender lelógatta a lábát az ágy szélén. Fel akart ülni, de nem tudott. Iszonyúan fájt a feje, a szemét se tudta rendesen kinyitni tőle.

– Ne ülj fel, Ender! Minden rendben van! Úgy néz ki, hogy megnyerhetjük. A Varsói Szerződésből nem mindenki tartott a polemarkhosszal. Sokan átjöttek, amikor a sztratégosz közölte velük, hogy te hű vagy a Nemzetközi Flottához.

– Én aludtam.

– Akkor hazudott. Ugye, nem terveztél álmodban árulást? Néhány orosz azok közül, akik átjöttek, elmesélték, hogy amikor a polemarkhosztól azt a parancsot kapták, hogy keressenek meg és öljenek meg téged, hát majdnem őt ölték meg. Akármit éreznek is mások iránt, téged szeretnek, Ender! Az egész világ végignézte a csatáinkat. Éjjel-nappal mentek a videók. Némelyiket én is láttam. Ráadták a hangodat is, ahogy adod a parancsokat. Minden megvan, semmit sem cenzúráztak. Szuper! Sztár vagy, Ender!

– Nem hinném – mondta Ender.

– Vicceltem. Hé, elhiszed végre? Megnyertük a háborút! Úgy vágytunk rá, hogy felnőjünk és harcolhassunk benne, és közben végigcsináltuk az egészet! Úgy értem, még most is gyerekek vagyunk, Ender, és mégis mi csináltuk meg. – Alai nevetett. – Te voltál az, akárhogy nézzük is. Jó voltál, főnök! Nem tudom, hogy húztál ki bennünket az utolsóból, de megcsináltad! Jó voltál!

Ender felfigyelt rá, hogy Alai múlt időt használ. Jó voltam.

– Hát most milyen vagyok, Alai?

– Most is jó vagy.

– És mire?

– Hát... akármire. Millió katona van, aki a világegyetem végére is elmenne veled.

– Nem akarok elmenni a világegyetem végére.

– Hát hová akarsz menni? Ők mindenhová követnek téged.

Haza akarok menni, gondolta Ender, csak nem tudom, hol van a haza.

A tompa dübörgés elhallgatott.

– Hallgasd csak! – mondta Alai.

Füleltek. Nyílt az ajtó. Valaki állt ott. Egy kis alak.

– Vége van – mondta. Bean volt az. És mintegy a szavai igazolásául kigyulladtak a fények.

– Üdv, Bean! – mondta Ender.

– Üdv, Ender!

Petra lépett be mögötte, Dink kezét fogva. Odamentek Ender ágyához.

– Nicsak, felébredt a hős! – mondta Dink.

– Ki győzött? – kérdezte Ender.

– Mi győztünk, Ender! – felelte Bean. – Ott voltál!

– Ennyire azért ő sem hülyült meg, Bean. Úgy értette, hogy most ki győzött. – Petra megfogta Ender kezét. – A Földön fegyverszünetet kötöttek. Már napok óta folytak a tárgyalások, és végül megegyeztek abban, hogy elfogadják a Locke Indítványt.

– Ő nem tud a Locke Indítványról...

– Az egész nagyon bonyolult, de itt annyi a jelentősége, hogy az NF továbbra is megmarad, csak éppen a Varsói Szerződés nélkül. A Varsói Szerződés tengerészei tehát hazamennek. Azt hiszem, Oroszország azért ment bele, mert a szláv rabszolgáik épp most robbantottak ki lázadást. Mindenkinek mindenféle baja volt. Itt körülbelül ötszázan haltak meg, de a Földön rosszabb volt.

– A hegemón lemondott – fűzte hozzá Dink. – Odalent teljes őrület van. De kit érdekel?

– Te jól vagy? – kérdezte Petra, és megérintette Ender fejét. – Halálra rémítettél bennünket. Azt mondták, becsavarodtál, mire mi azt mondtuk, ők hülyültek meg.

– Becsavarodtam – mondta Ender de azt hiszem, jól vagyok.

– Erre mikor jöttél rá? – tudakolta Alai.

– Amikor azt hittem, hogy meg akarsz ölni, és úgy határoztam, hogy előbb én öllek meg téged. Azt hiszem, ízig-vérig gyilkos vagyok. De inkább vagyok élő, mint halott.

Nevetve helyeseltek neki. Akkor Ender sírva fakadt, és átölelte a legközelebb álló Beant és Petrát. – Hiányoztatok! – mondta. – Úgy szerettelek volna már látni benneteket!

– Pedig elég csúnyák lehetünk – felelte Petra, és megcsókolta az arcát.

– Nekem csodálatosak vagytok – mondta Ender. – Azokat hajszoltam agyon a leghamarabb, akikre a legnagyobb szükségem volt. Milyen rosszul terveztem!

– Most már mindenki rendbe jött – nyugtatta meg Dink. – Egyikünknek sem ártott meg, hogy öt napig elsötétített szobákban kellett lapulnunk egy elkerülhetetlen háborúban.

– Ugye, többé nem kell a parancsnokotoknak lennem? – kérdezte Ender. – Többé senkinek sem akarok parancsolni!

– Senkinek sem kell parancsolnod – mondta Dink –, de azért te mindig a parancsnokunk leszel.

Elcsendesedtek egy időre.

– És most mit csinálunk? – kérdezte Alai. – A hangy háborúnak vége, a földinek is odalent, de még az itteninek is. Most mihez fogunk kezdeni?

– Gyerekek vagyunk – felelte Petra. – Talán iskolába küldenek bennünket. Törvény van rá. Az embernek tizenhét éves koráig iskolába kell járnia.

Ezen mindnyájan nevettek. Nevettek, míg a könnyek végig nem csorogtak az arcukon.

15
A HOLTAK SZÓSZÓLÓJA

Szellő sem borzolta a tó sima felszínét. A két férfi egymás mellett ült a fedélzeten, amelyhez hozzákötöttek egy kis fatutajt. Graff beakasztotta a lábát a kötélbe, és behúzta, majd visszaengedte és újra behúzta a tutajt.

– Lefogyott...

– Van olyan stressz, ami hizlal, és van olyan, amelyik fogyaszt. Én már csak vegyszerekből állok.

– Nehéz lehetett.

– Igazából nem – vont vállat Graff. – Tudtam, hogy fel fognak menteni.

– Néhányan nem voltunk benne olyan biztosak. Az emberek egy időre mintha teljesen megbolondultak volna. Gyerekekkel való rossz bánásmód, gondatlanságból elkövetett gyilkosság – azok a Bonzo és Stilson haláláról készült videók tényleg hátborzongatóak. Végignézni, amit az egyik gyerek a másikkal művel.

– Szerintem nagyrészt azok a videók mentettek meg engem. Az ügyészség megszerkesztette őket, mi viszont bemutattuk a teljes anyagot. Abból kiderült, hogy nem Ender volt a provokátor. Ezután már könnyű volt kitalálni, mi történt. Elmondtam, hogy én megtettem, amit hitem szerint meg kellett tennem az emberi faj megmentéséért, és sikerült. Megszereztük a bírák egyetértését abban, hogy a vádnak minden kétséget kizáróan be kell bizonyítania, Ender az általunk nyújtott kiképzés nélkül is megnyerte volna a háborút. A többi már egyszerű volt. Háborús kényszerhelyzet.

– Nekünk mindenesetre nagy megkönnyebbülést jelentett, Graff Tudom, sokat veszekedtünk, és arról is tudok, hogy az ügyészség felhasználta maga ellen a beszélgetéseinket tartalmazó szalagokat. De én már akkor tudtam, hogy magának van igaza, és felajánlottam, hogy tanúskodom maga mellett.

– Tudok róla, Anderson. Az ügyvédeim megmondták.

– Hát akkor most mit csinálunk?

– Nem tudom. Még pihenek. Összegyűlt néhány évnyi szabadságom. A nyugdíjig elég lesz, és ott van mindenféle bankokban a soha föl nem vett fizetésem is. Megélek a kamataiból is. Lehet, hogy semmit se fogok csinálni.

– Jól hangzik! De én nem bírnám ki. Nekem már három különböző egyetem vezetését ajánlották fel, azon az alapon, hogy pedagógus vagyok. Hiába mondom, nem hiszik el, hogy a Hadiskolából engem egyes-egyedül a játék érdekelt. Azt hiszem, inkább a másik ajánlatot fogom elfogadni.

– A bizottságit?

– Most, hogy véget értek a háborúk, ideje, hogy újra előkerüljenek a játékok. Majdnem olyan lesz, mintha vakációznék. Csak huszonnyolc csapat van a ligában. Ámbár azután, hogy ennyi éven át csak röpködni láttam a gyerekeket, a futball olyan lesz, mintha csigák kergetnék egymást.

Nevettek. Graff felsóhajtott, s a lábával eltolta a tutajt.

– Ez a tutaj is. Maga biztosan nem tudja kezelni.

Graff tagadóan rázta meg a fejét.

– Ender építette.

– Igen. Ez volt az a hely, ahová elhozta.

– Még a nevére is írattuk. Gondoskodtam róla, hogy bőséges jutalmat kapjon. Mindig lesz annyi pénze, amennyi kell neki.

– Ha egyáltalán visszaengedik, hogy élvezze.

– Soha nem fogják visszaengedni.

– Még ha Démoszthenész próbálja is rávenni, hogy jöjjön haza?

– Démoszthenész már nincs a neten.

– Hát ez meg mit jelentsen? – húzta föl Anderson a fél szemöldökét.

– Démoszthenész visszavonult. Végleg.

– Maga tud valamit, vén gazember! Maga tudja, kicsoda Démoszthenész!

– Hogy ki volt.

– Mondja már el nekem is!

– Nem.

– Ez már nem vicc, Graff!

– Én eddig se vicceltem.

– Legalább azt árulja el, hogy miért. Sokan hittük azt, hogy Démoszthenészből egy napon hegemón lesz.

– Erre még esély sem volt soha. Nem, még Démoszthenész politikai kreténekből álló hívei sem tudták rávenni a hegemónt, hogy hozza vissza Endert a Földre. Ender túlontúl veszélyes.

– Csak tizenegy éves. Illetve már tizenkettő.

– Annál veszélyesebb, mert könnyen irányítható. Ender nevével csodákat lehet művelni az egész világon. Ő a gyermekisten, a csodatévő, aki élet és halál fölött rendelkezik. Minden csip-csup zsarnokjelölt meg akarná kaparintani, hogy a hadserege élére állítsa, és figyelje, felsorakozik-e mögéje a világ vagy gyáván meglapul félelmében. Ha Ender lejönne a Földre, ide akarna jönni, hogy pihenhessen, hogy megmentse a gyerekkorából, amit még lehet. De soha nem engednék meg neki, hogy pihenjen.

– Értem. Elmagyarázta ezt valaki Démoszthenésznek?

– Démoszthenész magyarázta el valaki másnak – mosolyodott el Graff. – Valakinek, aki úgy tudta volna használni Endert, mint senki más, hogy kormányozza és ilyenné formálja a világot.

– Ki az?

– Locke.

– Épp Locke érvelt amellett, hogy Ender maradjon az Erószon.

– A dolgok nem mindig azok, amiknek látszanak.

– Ez nekem túl bonyolult, Graff! Mondja el a játékszabályokat, de pontosan, hogy értsem! Árulja el, kik a játékvezetők! Hol az eleje és hol a vége? Kik a győztesek és kik a vesztesek? Aztán mindenki mehet haza a feleségéhez.

– Időnként kapok jegyeket egyik-másik mérkőzéshez, rendben?

– Igazából nem marad itt, és nem megy nyugdíjba, igaz?

– Igaz.

– Benne lesz a hegemóniában, igaz?

– Én vagyok az új gyarmatügyi miniszter.

– Szóval ezen dolgoznak.

– Már csak azt várjuk, hogy megérkezzenek a jelentések a hangyok gyarmatvilágairól. Úgy értem, hogy léteznek, termőképesek, a lakások, az ipar, minden a helyén, és a hangyok mind halottak. Roppant kényelmes. Hatályon kívül fogjuk helyezni a népességkorlátozási törvényeket.

– Melyeket mindenki gyűlöl...

– És minden harmadik, negyedik és ötödik űrhajóra szállhat, és útnak indulhat az ismert és ismeretlen világok felé.

– És menni fognak az emberek?

– Az emberek mindig mennek. Mindig. Mindig azt hiszik, hogy jobb életük lehet, mint a régi világban.

– Az ördögbe is, még az is előfordulhat!

Ender először azt hitte, majd ha a dolgok rendeződnek, vissza fogják vinni a Földre. De most, hogy lassacskán már egy éve nyugalom volt, látnia kellett, hogy nem viszik vissza, hogy sokkal több hasznát veszik így, ha megmarad egy puszta névnek és történetnek, mint amennyi kényelmetlenséget okozna hús-vér emberként.

És ott volt még Graff ezredes bűnügye, amit hadbíróság elé vittek. Csamradzsnagar admirális mindent elkövetett, hogy Ender ne kísérhesse figyelemmel, de kudarcot vallott; Ender is megkapta az admirálisi rangot, és ezúttal kivételesen ragaszkodott is a rang kínálta előnyökhöz. Megnézte a Stilsonnal és a Bonzóval vívott párharcáról készült felvételeket, a holttesteket ábrázoló fotókat, meghallgatta a pszichológusok és az ügyvédek vitáját arról, hogy itt gyilkosság történt-e, vagy önvédelemből követték-e el, amit elkövettek. Endernek megvolt a maga véleménye, de őt nem kérdezte senki.

A tárgyalás során valójában ellene irányult minden támadás. Az ügyész okos volt, közvetlenül nem vádolta őt, de történtek kísérletek arra, hogy beteg, torz, beszámíthatatlan személyiségnek állítsák be őt.

– Ne is törődj vele! – mondta Mazer Rackham. – A politikusok félnek tőled, de még nem tudják tönkretenni a híredet. Majd csak harminc év múlva, amikor már a történészek is rád vetik magukat.

Ender nem izgatta magát a hírneve miatt. Míg szenvtelenül nézte a videókat, magában jól szórakozott. Harc közben megöltem tízmilliárd hangyot, éppoly eleveneket és okosakat, mint amilyenek az emberek, pedig ezek a hangyok nem is indítottak egy harmadik támadást ellenünk, és senkinek eszébe se jut, hogy ezt bűnnek nevezze.

Bűnei ólomsúllyal nehezedtek rá, Stilson és Bonzo halála se nehezebb, se könnyebb nem volt, mint a többi. És így, ezzel a teherrel várta az üres hónapok elmúlását, míg a világ, melyet megmentett, úgy dönt, hogy hazatérhet.

Barátai nehéz szívvel, egyenként hagyták el, hazahívta őket a család s a szülőváros, hogy hősnek kijáró tisztelettel fogadják a megtérőket. Ender megnézte az eseményekről készített videókat, és meghatódott, hogy barátai minden alkalommal Ender Wiggin dicséretét zengik, aki mindenre megtanította, és végül győzelemre vezette őket. Ám amikor hívták, amikor kérték, hogy hozzák haza őt is, azt a részt kivágták a felvételekből, és az ilyen kéréseket senki sem hallotta.

Ebben az időben a véres Ligaháború utáni takarítás volt az egyetlen munka az Erószon, s közben szüntelenül érkeztek a jelentések az egykori hadihajókról, melyek felderítőkké alakulva tárták föl a hangy gyarmatvilágokat.

Az Erószon nyüzsgőbb volt az élet, mint valaha, több volt itt az ember, mint bármikor is a háború alatt, mivel a jövendő telepesek itt készültek fel az üres hangy világokra vezető útjukra. Amennyire engedték, Ender is részt vett e munkában, noha arra senki sem gondolt, hogy ez a tizenkét éves fiú talán békében is éppoly tehetséges, mint a háborúban volt. Ő azonban türelemmel viselte, hogy a többiek hajlamosak keresztülnézni rajta, és megtanulta, hogy javaslatait, terveit a rá hallgató néhány felnőttön keresztül dobja be a köztudatba, és tűrje el azt is, hogy az illetők mindezt a sajátjukként tálalják. Ha aggódott is, nem azért, hogy végre elismerjék őt, hanem hogy a munkát végezzék el.

Egyedül a telepesek rajongását nem tudta elviselni. Már rendre elkerülte azokat az alagutakat, ahol ők laktak, mert mindig fölismerték – a világ jól az emlékezetébe véste az arcát –, és ilyenkor magasra csapott a sikongó kiáltozás, sűrű ölelések közepette gratuláltak, megmutatták a róla elnevezett gyerekeiket, elmondták, mennyire megszakad érte a szívük, amiért olyan fiatal, és bezzeg ők nem hibáztatják egyik gyilkosságért sem, hisz nem ő tehetett róla, és különben is még gyerek volt...

Bújt előlük, amennyire csak tudott.

De volt közöttük egy, aki elől nem tudott elbújni. Aznap Ender nem tartózkodott az Erószon. Mivel épp az űrhajók burkolatán esedékes munkákkal ismerkedett, fölment a komppal az új csillagközi hajójárathoz. Csamradzsnagar ugyan mondta neki, hogy tiszthez nem illő ez a fajta munka, ám Ender azt felelte, az ő kitanult mesterségének manapság nincs nagy keletje, ezért épp ideje, hogy egy másik mesterséget is kitanuljon.

A sisakrádióján keresztül szóltak neki, hogy valaki várja, jöjjön be, mihelyt tud. Endernek senki olyan nem jutott az eszébe, akivel szívesen találkozna, ezért egyáltalán nem sietett. Behelyezte a pajzsot a hajó ansible-ja fölé, aztán a fogó segítségével végiglépdelt a hajó burkolatán, s végül behúzta magát a zsilipbe.

A nő az öltözőszoba előtt várt rá. Egy pillanatra elöntötte a bosszúság, amiért még ide is beengedtek egy telepest, ahová azért jött, hogy valahol egyedül lehessen, de aztán amikor közelebbről is megnézte, rájött, hogy ha a fiatal nő kislány lenne, ismerné őt.

– Valentine! – mondta.

– Szervusz, Ender!

– Mit keresel itt?

– Démoszthenész visszavonult. Nemsokára elindulok az első telepes csoporttal.

– Ötven év mire odaérsz...

– A hajón lévőknek csak két év.

– De ha az életben még egyszer visszatérsz, mindenki, akit ismertél a Földön, halott lesz már...

– Épp erre gondoltam én is. És reménykedtem, hogy valaki, akit az Erószon ismerek, velem jön majd.

– Nem akarok elmenni egy olyan világra, amit a hangyoktól loptunk. Csak haza szeretnék menni.

– Ender, te soha nem fogsz visszamenni a Földre! Mielőtt útnak indultam volna, gondoskodtam róla.

A fiú szótlanul nézett rá.

– Most mondom meg neked, hogy ha gyűlölni akarsz, rögtön az elejétől gyűlölhess.

Bementek Ender kicsiny kabinjába, és a lány ott mindent elmagyarázott. Peter azt akarta, hogy Ender a hegemón tanácsának a védelme alatt térjen vissza a Földre.

– Ahogy most állnak a dolgok, Ender, ez azt jelenti, hogy valójában Peter uralkodna feletted, mivel a tanács fele mostanság azt teszi, amit Peter akar. Akik meg nem lettek Locke ölebei, azokat másképpen tartja a hatalmában.

– Tudják, ki ő valójában?

– Igen. A közvélemény nem tudja, de a magas rangú emberek ismerik őt. Ez ma már nem számít. Túl nagy a hatalma ahhoz, hogy a többiek a kora miatt aggodalmaskodnának. Hihetetlen dolgokat művel, Ender!

– Észrevettem, hogy az egy évvel ezelőtti egyezményt Locke-ról nevezték el.

– Ez volt a frontáttörés. A közérdekű hálózatokból ismert barátain keresztül tette meg a javaslatot, és utóbb Démoszthenész is támogatta. Erre a pillanatra várt, hogy felhasználja Démoszthenésznek a tömegekre, Locke-nak meg az értelmiségre gyakorolt befolyását, s így hozzon létre valami említésre méltó dolgot. Ami aztán megakadályozott egy valóban komisz háborút, amely akár évtizedekig is eltarthatott volna.

– Úgy döntött, hogy államférfi lesz?

– Azt hiszem, igen. De cinikus pillanataiban – melyből elég sok akad – már kifejtette nekem, hogy ha megengedte volna a Liga teljes szétesését, akkor apránként kellett volna leigázni az egész világot. Ugyanezt egyszerre is megteheti viszont, amíg létezik a Hegemónia.

– Erről ráismerek – bólintott Ender.

– Mulatságos, nem? És ez a Peter ment meg sokmilliónyi életet.

– Miközben én milliárdszámra gyilkoltam.

– Nem ezt akartam mondani!

– Szóval föl akart engem használni?

– Voltak veled tervei, Ender. A megérkezésedkor nyilvánosan leleplezte volna magát, s az összes videó szeme láttára találkozott volna veled. Íme, Ender Wiggin bátyja, aki történetesen nem más, mint maga a nagy Locke, a béke kikovácsolója. Melletted egész felnőttnek nézett volna ki. És a testi hasonlóság erősebb köztetek, mint valaha. Utána már simán át tudta volna venni a hatalmat.

– Miért akadályoztad meg benne?

– Ender, nem lettél volna boldog, ha életed hátralévő részét Peter gyalogjaként kell eltöltened!

– Miért nem? Eddig is másvalaki gyalogjaként éltem az életem.

– Akárcsak én. Megmutattam Peternek a bizonyítékokat, melyeket összegyűjtöttem, és ami elég ahhoz, hogy a nyilvánosság előtt bebizonyosodjon: ő egy elmebeteg gyilkos. Ott voltak a megkínzott mókusok színes felvételei, s néhány monitorkép is arról, hogy hogyan bánt veled. Nem volt könnyű összeszedni őket, de amikor meglátta, rögtön hajlandó volt odaadni érte azt, amit akartam. És én a te és a magam szabadságát akartam.

– Az én felfogásom szerint nem az a szabadság, hogy beköltözöm azoknak a házába, akiket megöltem.

– Ender, ami történt, megtörtént! Az ő világaik ma már üresek, míg a miénk tele van. És mi magunkkal vihetjük azt, amit az ő világaik nem ismertek soha: a nyüzsgő városokat tele emberekkel, akiknek saját, egyéni életük van, akik szeretik és gyűlölik egymást, s azt is tudják, hogy miért. Az összes hangyvilágon nem többet, mint egyetlen történetet mesélhettek el; ha mi ott leszünk, a világ megtelik történetekkel, amelyeknek naponta rögtönzünk majd más és más befejezést. Ender, a Föld Peteré! S ha most nem jössz velem, meg fog magának kaparintani, és addig fog használni, amíg azt is megbánod, hogy a világra születtél. Egyetlen esély maradt a számodra: hogy elmenj!

Ender nem szólt semmit.

– Tudom, mire gondolsz, Ender! Arra, hogy én is csak korlátozni akarlak, akárcsak Peter vagy Graff vagy a többiek közül bárki.

– Megfordult a fejemben.

– Köszönd az emberi fajnak! Senki sem irányítja a saját életét, Ender! A legokosabb, amit tehetsz, hogy jó embereket választasz irányítóknak, olyanokat, akik szeretnek téged. Én nem azért jöttem ide, mert gyarmatosító akarok lenni. Azért jöttem, mert eddigi életemet annak a bátyámnak a társaságában töltöttem, akit gyűlölök. Most itt az alkalom, hogy megismerjem az öcsémet, akit szerettem, még mielőtt túl késő lesz, mert végérvényesen elmúlik a gyerekkorunk.

– Ehhez már most is túl késő van!

– Tévedsz, Ender! Azt hiszed, felnőtt vagy, aki már belefáradt és beleunt mindenbe, holott a szíved mélyén éppen úgy gyerek vagy, mint én. Titokban tarthatjuk mindenki előtt. Te kormányzód a kolóniát, én meg politikafilozófiai műveket írok, s közben sejtelmük se lesz róla, hogy az éj leple alatt beosonunk egymás szobájába, ahol dámázni fogunk, és hatalmas párnacsatákat vívunk.

Ender nevetett, pedig felfigyelt olyasmikre, amiket a lány túl mellékesen mondott, hogysem véletlen lehessen.

– Kormányozom?

– Én Démoszthenész vagyok, Ender. A távozásom nagy port vert fel. Nyilvános bejelentéssel, miszerint annyira hiszek a gyarmatosítási mozgalomban, hogy az első hajóval magam is el szándékozom utazni. Ugyanakkor a gyarmatügyi miniszter, bizonyos Graff nevű egykori ezredes, közölte, hogy a telepeshajó pilótája a nagy Mazer Rackham, a telep kormányzója pedig Ender Wiggin lesz.

– Engem is megkérdezhettek volna.

– Magam akartalak megkérdezni.

– De hát már bejelentették.

– Nem. Holnap fogják, feltéve, hogy beleegyezel. Mazer néhány órája egyezett bele odaát az Erószon.

– Mindenkinek elmondod, hogy te vagy Démoszthenész? Egy tizennégy éves lány?

– Nekik csak annyit mondunk, hogy Démoszthenész is a telepesekkel tart. Hadd töltsék az elkövetkező ötven órát az utaslista böngészésével, találgatva, vajon melyik lehet közülük a Locke-kor nagy népvezére!

– Te már most is nagyon jól szórakozol, Val – ingatta a fejét nevetve Ender.

– Nem látom okát, miért ne tehetném.

– Rendben van – mondta Ender. – Megyek. Akár még kormányzóként is, amíg te és Mazer ott vagytok, hogy segítsetek. A képességeim mostanában nincsenek igazán kihasználva.

A lány ekkor elsikkantotta magát, és a nyakába ugrott, pontosan úgy, mint akármelyik tizenéves lány, aki megkapta öccsétől a rég áhított ajándékot.

– Egy dolgot azonban szeretnék tisztázni, Val – figyelmeztette Ender. – Nem miattad megyek. Nem azért megyek, hogy kormányzó lehessek, vagy mert itt unatkozom. Azért megyek, mert jobban ismerem a hangyokat, mint bárki élő ember, és ha odamegyek, talán jobban meg tudom érteni őket. Elloptam a jövőjüket; csak úgy fizethetem vissza a tartozásomat, ha azzal kezdem, hogy megnézem, mit tanulhatok a múltjukból.

Sokáig tartott az út. Mire a végére értek, Val már befejezte könyve első kötetét a hangy háborúk történetéről, s az ansible-on keresztül, Démoszthenész neve alatt már el is küldte a Földre. Ami pedig Endert illette, ő nyert valamit, ami jobb volt, mint az utasok talpnyaló hízelgése. Most, hogy megismerték, elnyerte a szeretetüket és a tiszteletüket.

Keményen dolgozott az új világon, inkább meggyőződéssel kormányozott, mint parancsokkal, s mindenki máshoz hasonlóan ő is alaposan kivette a részét az önfenntartó gazdaság kiépítéséből. A legfontosabb munkája azonban – és ebben mindenki egyetértett – annak felderítése volt, hogy mi maradt itt a hangyok után, hogy van-e olyasmi az elhagyott szerkezetek, gépek között vagy kint a mezőkön, amit az emberi lények fel tudnak használni, amiből tanulni tudnak. Nem voltak könyvek, amikből kiolvashatták volna, a hangyoknak effélékre nem volt szükségük. Ők mindent az emlékezetükben őriztek, s ha valamit elgondoltak, az annyi volt, mintha ki is mondták volna, így aztán a halálukkal meghalt a tudományuk is.

És mégis. Abból, hogy az állataik lakhelyét és az élelmiszerraktáraikat erős tető védte, Ender megtudta, hogy a tél kemény lesz, sok hó fog esni. A sövényekbe épített, kifelé mutató, hegyes karók azt tudatták vele, hogy a termésre vagy az állatokra a portyázó vadak jelentenek veszélyt. A malom elárulta, hogy a gazzal felvert kertekben termő, undorító ízű, hosszúkás alakú gyümölcsöket megszárítják és lisztet őrölnek belőlük. És ama hevederféleségekből, melyeket egykor a szülők használtak, hogy kicsinyeiket magukkal vihessék a mezőre, megértette, hogy még ha a hangyok nem is becsülték sokra az egyéniséget, azért a gyerekeiket szerették.

Az élet kialakult, teltek-múltak az évek. A telepesek faházakban laktak, s a hangyok alagútjait raktározásra használták, vagy műhelyeket rendeztek be bennük. Már egy választott tisztviselőkből álló tanács kormányozott, úgyhogy Ender, akit továbbra is kormányzónak szólítottak, valójában csak bírói szerepet töltött be. Előfordultak bűnügyek és csetepaték a sok-sok nyájasság és együttműködés mellett; voltak, akik szerették egymást, és voltak, akik nem: emberi világ volt. Nem várták különösebb lelkesedéssel az ansible minden új adását, s a Földön híres nevek immár keveset jelentettek a számukra.

Az egyetlen név, amit ismertek, Peter Wigginé, a Föld hegemóniáé volt. Az ide érkező hírek mind a békéről, a virágzásról szóltak, s hogy hatalmas hajók indultak a földi naprendszer partjairól, hogy az üstököspajzs mellett elhaladva feltöltsék a hangy világokat. Hamarosan újabb telepek fognak létesülni ezen a világon, Ender világán; leendő szomszédjaik már félúton járnak – de ez sem érdekelt senkit. Majd segítenek az újonnan érkezetteknek, ha már itt lesznek, megtanítják őket mindarra, amit ők már megtanultak; de most csak élték az életüket, amelyben az volt a fontos, hogy ki kivel házasodik össze, ki beteg, mikor van a palántázás ideje, s hogy miért kellene fizetnem neki, ha egyszer a borjú, amit megvettem tőle, három hónap múlva megdöglött.

– Otthonra találtak itt – mondta Valentine. – Senkit sem érdekel, hogy Démoszthenész a kortárs történelemről írott művének már a hetedik kötetét küldi el. Itt senki nem fogja elolvasni.

Ender megnyomott egy gombot, mire a képernyőjén megjelent a következő oldal.

– Roppant ihletett mű, Valentine! Hány kötetes lesz, mire befejezed?

– Már csak egy hiányzik. Ender Wiggin története.

– És mit csinálsz, vársz a megírásával, amíg meghalok?

– Nem. Csak írom, és ha elérkezem a mai napig, akkor abbahagyom.

– Nekem jobb ötletem van! Írd addig a napig, amikor megnyertük a végső csatát! Ott hagyd abba! Amit azóta csináltam, abból semmi sem éri meg, hogy leírják.

– Lehet – felelte Valentine. – De lehet, hogy nem.

Az ansible hírét hozta, hogy az új telepesek hajója már csak egyévnyire van tőlük. Arra kérték Endert, keressen nekik egy helyet, ahol letelepedhetnének, közel legyen az ő kolóniájához, hogy tudjanak kereskedni egymással, de azért elég messze ahhoz, hogy külön kormányozhassák magukat. Ender helikopterre szállt, és elindult a felfedezőútra. Magával vitt egy gyereket is, egy Ábra nevű tizenegy éves fiút; ő még csak hároméves volt, amikor a telep megalakult, nem is emlékezett más világra. Olyan messzire repültek, amíg csak el tudta vinni őket a helikopter, ott aztán tábort ütöttek éjszakára, és másnap reggel szemügyre vették a vidéket.

A harmadik reggelen Endernek az a kényelmetlen érzése támadt, mintha már járt volna ezen a helyen. Körbenézett, új föld volt, soha nem látta még. Kiáltott Ábra után.

– Hahó, Ender! – kiáltott vissza Ábra. Egy alacsony, de meredek lejtésű dombon állt. – Gyere föl!

Ender fölkapaszkodott, léptei nyomán kifordult a gyep a puha talajból:

– El tudod ezt hinni? – kérdezte Ábra, és lefelé mutatott.

A domb üreges volt. A közepén lévő jókora, félig vízzel teli mélyedést homorú lejtők vették körül, melyek vészesen dőltek a víz fölé. A domb az egyik irányba egy V alakú völgyet alkotó két hosszú gerincnek engedett utat, míg a másik irányban egy fehér sziklakiszögellést lehetett látni, amely úgy vigyorgott, mint egy koponya, és egy fa nőtt ki a szájából.

– Olyan, mintha egy óriás halt volna meg itt – mondta Ábra –, a fold pedig megnőtt, hogy betakarja.

Ender ekkor rájött, miért látszott olyan ismerősnek. Az Óriás teste. Túl sokszor játszott itt gyerekként, hogy ne ismerje föl a helyet. Csak éppen lehetetlen volt. A hadiskolai számítógép nem láthatta ezt a vidéket. Messzelátóját a tájnak arra a részletére irányozta, amelyet nagyon jól ismert, egyszerre félve és reménykedve, hogy meglátja azt, ami ahhoz a helyhez tartozik.

Hinták és csúszdák. Mászórudak. Ha benőtte is a növényzet, a formák így is félreérthetetlenek voltak.

– Ezt ideépíthette valaki – szögezte le Ábra. – Nézd azt a koponyát, az nem kő, nézd csak meg! Beton.

– Tudom – felelte Ender. – Nekem építették.

– Mi?

– Ismerem ezt a helyet, Ábra. A hangyok építették nekem.

– A hangyok ötven évvel azelőtt, hogy mi idejöttünk, mind egy szálig meghaltak.

– Igazad van, a dolog képtelenség, én azonban tudom, amit tudok. Nem kellett volna magammal hozzalak, Ábra! Lehet, hogy veszélyes! Ha elég jól ismertek ahhoz, hogy ezt a helyet megépítsék, lehet, hogy azt tervezték...

– Hogy bosszút állnak rajtad.

– Amiért megöltem őket.

– Akkor ne menj, Ender! Ne tedd azt, amire ők akarnak rávenni!

– Ha bosszút akarnak állni, Ábra, én nem bánom. De nem biztos, hogy azt akarnak. Talán így jutottak el a legközelebb ahhoz, hogy szóba álljanak velem. Hogy üzenjenek nekem.

– Nem tudtak írni, olvasni.

– Talán épp azt tanulták, amikor meghaltak.

– Hát, ha te elmész valamerre, én bizony nem maradok itt! Megyek veled!

– Nem! Túl fiatal vagy még, nem kockáztathatod, hogy...

– Ugyan! Te Ender Wiggin vagy! Ne mondd nekem, mit tehetnek tizenegy éves gyerekek!

Beültek a helikopterbe, fölszálltak a játszótér fölé, az erdő fölé, a tisztáson fakadó forrás fölé. Aztán kijjebb mentek, oda, ahol valóban egy szikla volt, a sziklafalban egy barlang, és ott, ahol a Világ Végének kellett lennie, egy sziklagerinc. És a távolban, épp azon a helyen, ahol a fantáziajátékban, ott volt a kastélytorony.

Otthagyta Ábrát a helikopterrel.

– Ne gyere utánam, s ha nem jönnék vissza, egy óra múlva menj haza!

– Nyugi, Ender, veled megyek!

– Maradj veszteg, Ábra, különben megraklak!

Ender úgy beszélt, mint aki tréfál, de Ábra érezte, hogy komolyan gondolja, így aztán maradt.

A torony falát grádicsosan, sok kiszögeléssel, könnyen megmászhatóra építették. Azt akarták, hogy Ender bemenjen.

A szoba semmit sem változott. Enderben olyan elevenen élt az emlék, hogy nyomban a kígyót kereste a padlón, de csak egy szőnyeg volt ott, az egyik sarkában berajzolt kígyófejjel. Utánzás volt, nem másolat; ahhoz képest egész jó, hogy ez a nép nem készített művészi tárgyakat. A képeket nyilván Ender agyából vonták ki, miután fényévek távolából megkeresték, és megismerték legsötétebb álmait. Vajon miért? Természetesen azért, hogy elhozzák őt ebbe a szobába. Hogy üzenetet hagyjanak neki. De hát hol van az üzenet? És hogy fogja megfejteni?

A falon ott várta a tükör. Homályos fémlap, melybe egy emberi arc hozzávetőleges körvonalait karcolták bele. Azt a képet próbálták megrajzolni, amit látnom kellene benne.

És ahogy a tükörre nézett, visszaemlékezett arra, amikor összetörte, letépte a falról, és a mögötte lévő rejtekhelyről kígyók ugrottak rá, megtámadták, és ahol csak érték, marcangolták a testét a méregfogak.

Vajon mennyire ismernek, tűnődött Ender? Elég jól-e, hogy tudják, milyen gyakran gondoltam a halálra ahhoz, hogy többé ne féljek tőle? Elég jól-e, hogy tudják, ha mégis félnék a haláltól, az sem gátol meg abban, hogy a tükröt levegyem a falról?

Odasétált a tükörhöz, megemelte és félretolta. Semmi sem ugrott ki a mögötte lévő üregből. Ellenben odabent, egy mélyedésben fehér selyemgombolyagot látott, amelyből itt-ott elrojtosodott szálak álltak ki. Tojás? Nem. Egy hangykirálynő bábja, amelyet már megtermékenyítettek a lárvahímek, és készen áll, hogy önnön testéből százezer hangyot, köztük néhány királynőt és hímet, kiköltsön. Ender látta az egyik sötét alagút falára simuló, házatlan csigához hasonló hímeket, és a gyermekkirálynőt a nászszobába vivő nagy testű felnőtteket. Látta, ahogy a szenvedélytől reszkető hímek sorra behatolnak a lárvakirálynőbe, majd holtan az alagút padlójára esnek és elfonnyadnak. Akkor az új királynőt odafektették a régi elé, egy gyönyörű lény elé, amelynek lágy, csillogó szárnyai már régen nem tudtak repülni, de most is fenséges erőt sugároztak. Akkor az öreg királynő megcsókolta, s ajkának szelíd mérgével elaltatta az ifjú királynőt, és miután begöngyölte a hasából kibocsátott szálakba, megparancsolta neki, hogy váljék önmagává, új várossá, új világgá, adjon életet sok királynőnek és sok-sok világnak.

Honnan tudom én ezt? – gondolta Ender. Hogy tudom, úgy látni ezeket a dolgokat, mintha a saját agyam emlékei volnának?

És mintegy válaszul látta a hangy flottákkal vívott csatái közül a legelsőt. Már korábban is látta a szimulátoron, de most a királynő sokszorosan összetett szemével látta. A hangyok kialakították a hajókból álló gömbjüket, s akkor kiváltak a sötétségből a szörnyűséges vadászgépek, s jött a Kis Doktor, hogy egyetlen fényözönben elpusztítsa őket. Ekkor megérezte, amit a boly királynője érzett, midőn munkásai szemén át figyelte a sebesen közelítő halált, amelyet már nem lehetett elkerülni, de előre látni azért lehetett. És mégsem találta meg magában a fájdalom vagy a félelem emlékét. Amit a királynő érzett, inkább szomorúság, egyfajta lemondás volt. A gyilkolni érkezett embereket nézve nem gondolt ilyen szavakra, Ender mégis szavakból értette meg őt. Nem bocsátottak meg nekünk, gondolta a királynő. Meg fogunk halni.

– Hogyhogy újra élsz? – kérdezte Ender.

A selyemgubóban rejtőző királynőnek nem voltak szavai, hogy válaszolhasson, de amikor Ender becsukta a szemét, és emlékezni próbált, az emlékek helyett új képeket látott. A báb hűvös helyre került, sötét helyre, ahol víz is van, hogy ki ne száradjon. Nem, nem egyszerűen csak víz, hanem egy bizonyos fa nedvével kevert víz, ami langyosan tartja, hogy a bábban megindulhassanak bizonyos reakciók. Aztán az idő: a napok és a hetek, mialatt odabent változások játszódnak le. És amikor a gubó színe szürkésbarnává változott, Ender látta magát, amint felhasítja, és kisegíti belőle a kicsi és törékeny királynőt. Látta magát, amint a mellső lábánál fogva segíti, hogy kiléphessen a magzatvízből a homokon fekvő, száraz levelekkel kibélelt fészkébe. Akkor megéledek, fogalmazódott meg agyában a gondolat. Fölébredek. Hogy a világra hozzam tízezer gyermekemet.

– Nem – mondta Ender. – Nem tehetem.

Gyötrelem.

– Rémálmainkban ma is a te gyermekeid jelennek meg szörnyetegekként. Ha fölébresztenélek, újra csak megölnénk.

Tucatnyi kép villant az agyába, melyeken hangyok öldöstek emberi lényeket – a képek azonban olyan végtelen szomorúságot ébresztettek benne, hogy az elviselhetetlenség érzésétől kicsordultak a könnyei. Az ő könnyeikkel sírt értük.

– Ha át tudnád éreztetni velük, amit velem átéreztettél, talán meg tudnának bocsátani neked.

Csak nekem, döbbent rá Ender. Az ansible-on keresztül rám találtak, követtek, beköltöztek az agyamba. Gyötrelmes álmaim kínjai közepette eljöttek, hogy megismerjenek, még úgy is, hogy nappal őket pusztítottam. Megtudták, hogy félek tőlük, és azt is, hogy tudtomon kívül gyilkolom őket. A rendelkezésükre álló néhány hét alatt megépítették nekem ezt a helyet meg az Óriás testét, a játszóteret s a világ végi sziklapárkányt, hogy a szemem tanúbizonysága alapján újra rátalálhassak. Én vagyok az egyetlen, akit ismernek, ezért csak velem és csak általam tudnak beszélni. Olyanok vagyunk, mint te; a gondolat belevésődött a fiú agyába. Nem akartunk ölni – és attól kezdve, hogy ezt megértettük, soha többé nem jöttünk. Azt hittük, mi vagyunk az egyetlen gondolkodó lények a világegyetemben, s amíg veled nem találkoztunk, álmunkban sem gondoltuk, hogy egymás álmait álmodni nem tudó, magányos állatokból is támadhatnak gondolatok. Honnan is tudhattuk volna? Élhettünk volna veletek békében. Higgy nekünk, higgy nekünk, higgy nekünk!

Ender benyúlt az üregbe, és kiemelte a gubót. Meglepően könnyű volt ahhoz képest, hogy egy hatalmas faj minden reménységét, egész jövőjét tartotta a kezében.

– Elviszlek – mondta a fiú –, világról világra járok, míg olyan helyet nem találok neked, ahol biztonságban ébredhetsz fel. És elmondom a történetedet a népemnek, hogy idővel ők is megbocsáthassanak neked. Úgy, ahogy te megbocsátottál nekem.

Begöngyölte a zubbonyába, és kivitte a toronyból a királynő gubóját.

– Mi volt odabent? – kérdezte Ábra.

– A válasz – felelte Ender.

– Mire?

– A kérdésemre. – És ennél többet nem is mondott az egészről. Ötnapi keresgélés után megtalálták az új telep helyét a toronytól jó messzire keletnek és délnek.

Hetekkel később Ender elment Valentine-hoz, és megkérte, olvassa el, amit írt. A lány kivette a hajó számítógépéből azt az írást, amit a fiú megjelölt, és elolvasta.

A szavakat a királynő szájába adva elmesélt mindent, amit szándékaik szerint akartak, s végül amit a valóságban tettek. Ezek a kudarcaink, és ebben van a nagyszerűségünk; nem akartunk bántani benneteket, és megbocsátjuk nektek a halálunkat. Ender sebtében, mintha régi emlékeket sorolna, elmesélte az egész történetet onnantól kezdve, hogy először ébredtek tudatára a világukon átsöprő nagy háborúknak. Amikor azonban a nagy anyáról kezdett mesélni, mindnyájuk királynőjéről, aki elsőként tanulta meg, hogy ne pusztítsa el s ne is irányítsa máshová, inkább tartsa maga mellett és tanítsa az új királynőt, a mese lelassult. Ender hosszan elidőzött a részleteknél: elmondta, hányszor kellett az anyának végül elpusztítania saját testéből született gyermekét, új önmagát, aki mégsem ő maga volt, hogy majd egyszer megszülhesse azt, aki végre megértette az ő harmónia utáni vágyát. Ez valami új dolog volt a világukban: két királynő, akik nem harcolnak, hanem szeretik és segítik egymást, és így minden más bolynál erősebbek lettek. Boldogan éltek, sok-sok lányuk csatlakozott hozzájuk békében – ez volt a bölcsesség kezdete.

Bárcsak tudtunk volna beszélni veletek, üzente a királynő Ender szavaival. De mert erre nem kerülhetett sor, most csak annyit kérünk, ne úgy emlékezzetek ránk, mint ellenségeitekre, hanem mint tragikus sorsú nővéreitekre, akiket a Végzet vagy az Isten vagy a Fejlődés visszataszító alakúvá formált. Ha megcsókoljuk egymást, megtörténhetett volna az a csoda, hogy a másik szemében mindnyájan emberekké változunk. De mi gyilkoltuk egymást. S most mégis vendégbarátokként köszöntünk benneteket. Lépjetek be az otthonunkba, Föld lányai! Lakjátok be alagútjainkat, arassátok le mezőinket! Amit mi nem végezhetünk el, most a ti kezetek végzi el nekünk. Virágozzatok, fák! Érjetek be, mezők! Melegíts a kedvükért, Nap! Teremjetek nekik, bolygók, ők a mi fogadott lányaink, akik hazajöttek hozzánk!

Ender könyve nem volt hosszú, mégis szerepelt benne minden jó és minden rossz, amit a hangykirálynő tudott. És a fiú nem a saját nevét írta alá, hanem a tőlük kapott címet:

A HOLTAK SZÓSZÓLÓJA

A Földön csendben adták ki a könyvet, és csendben adták kézről kézre, míg végül aligha lehetett volna olyan embert találni, aki ne olvasta volna. A legtöbben azt mondták rá, hogy érdekes, és voltak olyanok is, akik le sem tudták tenni. A könyv hatására ezek az emberek olyan szépen kezdtek élni, amennyire csak tudtak, és amikor szeretteik meghaltak, a sír mellé odaállt egy hívő lélek, hogy a halott Szószólójaként elmondja azt, amit a halott mondott volna el; őszintén, nem rejtegetve a hibákat, és nem felnagyítva az erényeket. Az ilyen szertartáson résztvevők olykor fájdalmasnak és zavarba ejtőnek érezték e szolgálatot, de sokan döntöttek úgy, hogy minden hibájuk ellenére életükkel kiérdemelték, hogy a holttestük mellett a Szószóló elmondja majd róluk az igazságot.

A sok földi vallás között ez is megmaradt egy vallásnak. De azok számára, akik beutazták az űr hatalmas barlangját, majd életüket a hangykirálynő alagútjaiban élték le, az ő mezőiről takarították be a termést, ez volt az egyedüli vallás. Nem létezett olyan kolónia, amelynek ne lett volna saját Holtak Szószólója.

Senki sem tudta – s igazából nem is akarta tudni senki –, ki volt az első Szószóló. Ender ezt nem árulta el.

Valentine huszonöt éves volt, amikor befejezte a hangy háborúk történetének utolsó kötetét. A végére illesztette Ender könyvecskéjének teljes szövegét, de nem közölte, hogy azt Ender írta.

Ansible-on keresztül választ kapott rá a hegemóntól, Peter Wiggintől, aki hetvenhét éves volt, és már gyengült a szíve.

– Tudom, ki írta – szólt az üzenet. – Ha tud szólni a hangyokért, bizonyára értem is tud.

Ender és Peter beszélgetni kezdtek hát az ansible-on keresztül, és Peter mindazt elmesélte, amit napjai és évei alatt átélt, minden bűnét és minden jó cselekedetét. És amikor meghalt, Ender megírta a második kötetet is, amit megint csak a Holtak Szószólójaként írt alá. E két könyvet együtt a Boly Királynője és a Hegemón címekkel illették, és szent könyvek voltak.

– Gyere – szólt Ender egy napon Valentine-nak –, repüljünk el, és legyünk örök életűek!

– Nem tehetjük! – felelte Valentine. – Vannak csodák, amikhez még a relativitás sem elegendő.

– El kell mennünk. Itt majdnem boldog vagyok.

– Akkor maradj itt!

– Túl sokáig éltem együtt a fájdalommal. Nélküle nem fogom tudni, hogy ki vagyok.

Így aztán felszálltak egy csillaghajóra, és mentek világról világra. Ahol megálltak, a fiú mindig Andrew Wiggin volt, a Holtak vándor Szószólója, a lány pedig mindig Valentine, a vándor történetíró. Ő az élők történeteit jegyezte le, Ender pedig a halottakéit mesélte el. És Ender minden útjára magával vitt egy száraz fehér gubót, és kereste azt a világot, ahol a királynő békében felébredhet, és békében élhet tovább.

Hosszú keresésnek nézett elébe...

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

E könyvből részletek jelentek meg első, nyomtatást látott science-fiction novellámban, a Végjátékban, a Ben Bova szerkesztette Analóg 1977. augusztusi számában; az ő belém és történetembe vetett bizalmával indultam el e pályán.

A Tor könyvek szerkesztője, Harriet McDougal a szerkesztők ama ritka fajtájához tartozik, amelyik érti, miről szól a mese, és segíteni is tud a szerzőnek, hogy úgy írja meg, hogy valóban arról szóljon. Nem fizetik meg érte úgy, ahogy kellene. Harriet munkáját azonban jócskán megkönnyítette az én kitűnő házi szerkesztőm, Kristine Card. Én sem fizetem meg őt úgy, ahogy kellene.

És hálás vagyok még Barbara Boyának, aki barátként állt mellettem a rosszban s néha a jóban is; továbbá kiadómnak, Tom Dohertynek, aki engedte magát rábeszélni, hogy ezt a könyvet Dallasban készíttesse el az ABA-nál – ami egyrészt az ő kiváló ítélőképességére vall, másrészt meg arra, hogy milyen gyengeségek lephetik meg az embert egy-egy szerződés megkötésekor.

A szerző

JEGYZETEK

[1] Mi itt spanyolul beszélünk, Nagyfőnök! (spanyol)

[2] Tárornok (görög)

[3] Döntő hatalmi fölényben levő, vezető (görög)

[4] Katonai ügyeket irányító arkhón, azaz méltóság (görög)

[5] Héber szó, eredeti jelentése nép vagy nemzet. Mai jelentése „nem zsidó”

[6] Bean = bab

TARTALOM

- 1 HARMADIK
- 2 PETER
- 3 GRAFF
- 4 FELSZÁLLÁS
- 5 JÁTSZMÁK
- 6 AZ ÓRIÁS ITALA
- 7 SZALAMANDRA
- 8 PATKÁNY
- 9 LOCKE ÉS DÉLMOSZTHENÉSZ
- 10 SÁRKÁNY
- 11 VENI, VIDI VICI
- 12 BONZO
- 13 VALENTINE
- 14 ENDER TANÁRA
- 15 A HOLTAK SZÓSZÓLÓJA
- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS
- JEGYZETEK