Tartalom

- Első fejezet

- ELVÁLÁS

- Második fejezet

- TALÁLKOZÁS

- *         01      *

- Harmadik fejezet

- TISZTA KÉZZEL

- Negyedik fejezet

- JANE

- *         01       *

- *         02       *

- Ötödik fejezet

- A LUSITANIA FLOTTA

- *         01       *

- Hatodik fejezet

- VARELSE

- Hetedik fejezet

- A SZEMÉYI KOMORNA

- *         01       *

- Nyolcadik fejezet

- CSODÁK

- *         01       *

- *         02       *

- *         03       *

- *         04       *

- Kilencedik fejezet

- KOBAK PETI

- *         01       *

- Tizedik fejezet

- MÁRTÍR

- *         01       *

- *         02       *

- *         03       *

- Tizenegyedik fejezet

- HO MESTER JÁDEKÖVE

- *         01       *

- *         02       *

- *         03       *

- Tizenkettedik fejezet

- GREGO HÁBORÚJA

- *         01       *

- *         02       *

- *         03       *

- *         04       *

- *         05       *

- Tizenharmadik fejezet

- SZABAD AKARAT

- *         01       *

- Tizennegyedik fejezet

- VÍRUSGYÁRTÓK

- *         01       *

- *         02       *

- *         03       *

- Tizenötödik fejezet

- ÉLET ÉS HALÁL

- *         01       *

- *         02       *

- *         03       *

- *         04       *

- *         05       *

- *         06       *

- *         07       *

- Tizenhatodik fejezet

- AZ ÁTKELÉS

- *         01       *

- *         02       *

- *         03       *

- Tizenhetedik fejezet

- ENDER GYERMEKEI

- *         01       *

- *         02       *

- *         03       *

- *         04       *

- Tizennyolcadik fejezet

- ÖSVÉNY ISTENE

- *         01       *

- *         02       *

ORSON SCOTT CARD

Végjáték 4. - Fajirtás

FAJIRTÁS

Előzmények:

ORSON SCOTT CARD

Végjáték
Végjáték - Holtak szószólója I-II.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
Orson Scott Card: Xenocide
A Tor Book
Published by Tom Doherty Associates, Inc.

New York, NY, 1991

Copyright © 1991 by Orson Scott Card
Ali rights reserved.

Published by arrangement with
The Barbara BOVA Literary Agency
Naples, Florida, USA

Fordította
Mohácsi Enikő

Borító
Szendrei Tibor

ISBN 963 9278 03 3

Hungarian translation © Mohácsi Enikő, 1999
Hungarian edition © Szukits Könyvkiadó, 1999

Lektor: Barna Ildikó
Tördelőszerkesztés:
SPEKTRUM REPRO BT., Szentmiklósi Csaba
Színre bontás: A-SzínVonal Bt.
Szerkesztő: Tézsla Ervin
Felelős kiadó: Szukits László
Felelős szerkesztő: Hunyadi Csaba

Szegedi Kossuth Nyomda Kft.
Felelős vezető: Gera Imre

Clark és Kathy Kiddnek:
a szabadságért, a menedékért,
s az Amerika-szerte együtt töltött víg napokért.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Könyvem tengelyének, Li Csing-csao és Han Fej-ce történetének ötlete valójában egy véletlen találkozás nyomán született: az észak-Karolinai Chapel Hillben, a Second Foundation könyvesboltban ugyanis összeismerkedtem James Cryerral. Mikor megtudtam, hogy kínai költőktől fordít, ott helyben megkértem, ajánljon néhány jól hangzó nevet egyik-másik kínai figurám számára, akiknek megformálásán akkoriban dolgoztam. Jártasságom a kínai kultúrában meglehetősen csekély volt, és a szóban forgó karaktereknek eredetileg apróbb, bár meghatározó szerepet szántam a Fajirtás cselekményében. Ám amint James Cryer - akinél erőteljesebb, figyelemreméltóbb és nagylelkűbb embert nem sokat ismerek - mesélni kezdett Li Csing-csaóról és Han Fej-céről, elém tárva írásaikat, majd bemutatva a kínai történelem és irodalom további jelentős alakjait, lassan ráébredtem: erre az alappillérre kell építenem regényem mondanivalóját. Rengeteget köszönhetek neki, és sajnálom, hogy mindmáig nem tudtam kellőképpen meghálálni.
Köszönettel tartozom sok más támogatómnak is: Judith Rapaportnak, akinek a The Boy Who Couldn’t Stop Washing (A mániákusan tisztálkodó fiú) című könyvéből értesültem az OCD-ről - a kényszerképzetes neurózisról -‚ illetve tüneteiről; ügynökömnek, Barbara Bovának, aki oly módon hívta életre regényemet, hogy már azelőtt eladta az angoloknak, hogy bennem magamban megfogant volna megírásának gondolata; amerikai kiadómnak, Tom Dohertynak, aki kivételes hittel és nagylelkűséggel állt mellettem, s akinek reményei - bízom benne - végül beigazolódnak; szerkesztőmnek, Jim Frenkelnek, aki azzal a bölcs és találó megjegyzéssel adta vissza könyvem első, még 1978-ban, a Dellnek benyújtott vázlatát, hogy szerinte még nem készültem fel egy ilyen nagyszabású regény megírására; angliai kiadómnak, Anthony Cheethamnek, aki pályám kezdetétől hitt bennem, s végtelen türelmével kivárta, hogy megszülessen a mű, pedig sokkal-sokkal tovább tartott, mint ahogy megalkudtunk; szerkesztőmnek, Beth Meachamnek, aki most és korábban is jó barátom, tanácsadóm és pártfogóm volt az előkészítési munkálatok során. Köszönettel tartozom mindazon olvasóimnak, akik levelükben ösztökéltek Ender történetének folytatására, s akiknek bátorító szavai segítettek abban, hogy megbirkózzam pályafutásom eddigi legmegerőltetőbb alkotói feladatával. Hálával tartozom a greensborói Észak-Karolina Egyetem stilisztika kurzusát látogató hallgatóknak, akik Fred Chappel irányítása mellett áttanulmányozták és véleményezték regényem első vázlatát; az Analognál dolgozó Stan Schmidtnek, aki volt olyan szíves, és még a teljes mű elkészülte előtt megjelentette - Gloriously Bright (Tündöklő Fény) címmel, novella formában - a regény jókora hányadát; asszisztenseimnek, Laraine Moonnak, Erin Abshernek, valamint Willard és Peggy Cardnak, akik bár egészen különböző módokon, de lehetővé tették számomra, hogy szabadon és egészen az írásnak szentelhessem magam. Szeretném megköszönni barátaimnak, Jeff Altonnak és Philip Abshernek, hogy a korábbi változatokat átolvasva segítettek abban, hogy eligazodjak a cselekmény és a szereplők szövevényes hálójában; gyermekeimnek, Geoffreynak, Emilynek és Charlie-nak pedig azt, hogy türelemmel elviselik morcos, nemtörődöm apjukat az ihlet gerjesztette rohamok alatt, valamint hogy életükből és gondolataikból meríthettem ahhoz, hogy megalkossam legkedvesebb hőseim személyiségét.
Legfőképpen pedig feleségemnek, Kristine-nek tartozom hálával azért, mert végigkínlódta velem könyvem létrejöttének minden gyötrő fázisát, rákérdezve erre-arra, éles szemmel rámutatva a hibákra, ellentmondásokra, s ami a legfontosabb, kedvező visszajelzéseiből önbizalmat meríthettem, hogy folytassam a nagy művet. Nem is tudom, ki lennék, milyen író nélküle... remélem, a sors megkímél ennek kiderítésétől.

KIEJTÉS

Bizonyos szereplők nevének kiejtése különösnek tetszhet majd az Olvasó számára. A kínai nevek az ún. magyar népszerű átírást követik: Csing-csao, Csiang-csing. A portugál Quim magyarul úgy hangzik. „kíng”, Novinha nevét „novínjá”-nak ejtjük, Olhadóét pedig „oljádou”-nak. A svéd Jakt „jahkt”-nak mondandó.
A többi név kiejtése vagy könnyebb, vagy elég ritkán fordul elő ahhoz, hogy gondot okozna.

Első fejezet

ELVÁLÁS

- Ma megkérdezte tőlem az egyik fivérem vajon gyötrelmes fogságnak élem-e meg, hogy nem mozdulhatok el a helyemről.
- Mit feleltél?
- Azt, hogy most nála is szabadabbnak érzem magam. A mozgásképtelenségem felment a cselekvési kötelezettség alól.
- Milyen hazugok vagytok ti, nyelveket beszélők!

Han Fej-ce lótuszülésben kuporgott a csupasz deszkapadlón felesége betegágya ellett. Meglehet, elszunyókált, mert arra riadt föl, hogy asszonya légzése némi- épp megváltozott. Pedig alig volt több annál, mint egy pillangó szárnya keltette aprócska légáramlat.
Csiang-csing nyilván maga is észlelt valami változást férje viselkedésében, mert hosszú idő múltán megszólalt, egészen gyönge hangon. Han Fej-ce mégis tisztán értette, mivel a házban mély csönd uralkodott. Barátait és szolgált megkérte, ne háborgassák zajongással Csiang-csing élete alkonyát. Lesz még idő felhőtlen lármázásra, ha majd leszáll a hosszú éj, s hitvese ajkát nem hagyja el több elsuttogott szó.
- Még nem haltam meg - közölte az asszony. Az utóbbi néhány napban imigyen üdvözölte férjét, amikor csak feleszmélt. Han Fej-ce eleinte fanyar gunyorosságnak élte, később azonban megértette, a csalódottság mondatta ezt vele. Csiang-csing immár vágyta a halált. Nem mintha nem szeretett volna élni, de minthogy közel olt a vég, úgy vélte: jobb elébe menni annak, ami úgyis elkerülhetetlen. Ez volt az Ösvény. Csiang-csing soha életében, egyetlen lépéssel sem tért le az Ösvényről.
- Akkor az istenek kegyesek hozzám - felelte Han Fej-ce.
- Hozzád - lehelte az asszony. - Nos, miről elmélkedjünk?
Csiang-csing mindig ily sajátos módon kérlelte férjét, hogy tárja fel előtte legbensőbb gondolatait. Mások faggatását Han Fej-ce tolakodásnak érezte, de Csiang-csing kérdése pusztán azt Jelentette, hogy osztozni szeretne vele a gondolaton, ami épp foglalkoztatta. Bizonyságául annak, hogy lélekben is egyek.
- A vágy természetéről elmélkedjünk - válaszolta Han Fej-ce.
- Kinek a vágyáról? - kérdezte az asszony. - És mire?
„Az én vágyamról”, gondolta Han Fej-ce arra, „hogy a csontjaid meggyógyuljanak, megerősödjenek, és ne pattanjanak el már a legenyhébb nyomásra is. Hogy állni tudj megint, vagy legalább felemelni a karodat anélkül, hogy saját, feszülő izmaid tépnének ki szilánkokat a csontjaidból, vagy roppantanák ketté azokat. Hogy ne kelljen végignéznem, ahogy lassan elfogysz, elsorvadsz. Addig föl se fogtam, milyen tökéletes boldogságban volt részünk, míg rá nem döbbentem, hogy nem maradhatunk együtt.”
- Az én vágyamról van szó - felelte Han Fej-ce. - Irántad.
- „Az ember mindig olyasmi után vágyakozik, ami nincs neki.” Ki is mondta ezt?
- Te-jegyezte meg Han Fej-ce. - Egyesek úgy mondják, „amit nem kaphat meg.” Mások úgy, „ami tiltott.” Én így fogalmaznék: „Az ember igazán csak az után tud vágyakozni, amire mindig sóvárogva gondol.”
- Én örökre a tiéd vagyok.
- Elveszíthetlek ma éjjel. Vagy holnap. Vagy a jövő héten.
- Elmélkedjünk hát a vágy természetéről - terelte vissza Csiang-csing a beszélgetést a filozófiához, mint máskor is, ha ki akarta zökkenteni férjét búskomor hangulatából.
- Kíméletlen zsarnok vagy - ellenkezett évődve Han Fej-ce. - Akárcsak lelki elődöd, te sem vagy tekintettel mások gyarlóságaira. - Csiang-csing az ősi múlt egyik forradalmi vezéréről kapta a nevét, aki megpróbálta új ösvényre kormányozni a népet, de gyáva kishitűek miatt elbukott. Nem igazság, kesergett Han Fej-ce, hogy asszonyát előbb ragadja el a halál, mint őt; Csiang-csing szellemi őse túlélte a saját férjét. Úgy lenne helyénvaló, hogy a feleségek tovább éljenek, mint férjeik. A nők önmagukban is tökéletesebb, teljesebb lények. Jobban benne élnek gyermekeikben is. Sosem oly magányosak, mint egy férfi egymagában.
Csiang-csing nem hagyta, hogy Han Fej-ce visszasüppedjen borongásába. - Ha egy férfinak meghal a felesége, mi hiányzik neki leginkább? - faggatta.
Han Fej-ce makacsul a legképtelenebb választ adta. - Hogy vele hálhasson.
- A testi vágy - kötötte magát Csiang-csing.
Látván, hogy felesége nem tágít, Han Fej-ce felvette a beszélgetés fonalát. - A testi vágy cselekvés. Hozzátartozik minden érintés, ártatlan avagy bensőséges, és minden hétköznapi, ismerős mozdulat. Ennélfogva megesik, hogy a férfi elsuhanó alakot észlel a szeme sarkából, mire úgy képzeli, elhunyt asszonya suhant el az ajtó előtt, s addig nem is nyugszik, míg oda nem megy és meg nem győződik róla, hogy nem ő volt az. Előfordul aztán olyan eset is, amikor a férfi arra riad fel álmából, mintha hitvese hangját hallotta volna, de fülében csak a saját kiáltása visszhangzik, ahogy felel a vélt hívásra.
- Mondd tovább - kérte Csiang-csing.
- Elegem van a filozofálásból - legyintett Han Fej-ce. - Lehet, hogy a görögök enyhülést találtak benne, én azonban nem.
- Hát a szellem vágya? - erősködött Csiang-csing.
- Minthogy a szellem földi dolog, ez a részünk teremt újat abból, ami elmúlt. A férj sóvárogva gondol minden befejezetlenül maradt közös ténykedésükre, minden teljesületlen álmukra, aminek megvalósítását feleségével együtt tervezgették. Következésképpen növekvő haraggal viseltetik gyermekei iránt, amiért azok egyre inkább őrá hasonlítanak, nem pedig elhunyt asszonyára. Meggyűlöli közös otthonukat is, mert vagy érintetlenül hagyta, s ezért az éppolyan élettelenné vált, mint eltávozott hitvese, vagy pontosan azért, mert egészen átformálta, s többé nem viselte magán asszonya keze nyomát.
- Nem akarom, hogy haragudj a mi kis Csing-csaónkra! - szólt közbe Csiang-csing.
- Miért? - fakadt ki Han Fej-ce. - Velem maradsz tán, és segítesz abban, hogyan tanítsam meg nőnek lenni? Tőlem mindössze azt tanulhatja meg, ami én vagyok: hideg és kemény, éles és erős, akár az obszidián. Ha ilyenné válik, s közben külsőre oly nagyon téged mintáz, hogy tudnám megállni, hogy ne haraggal tekintsek rá?
- Mert képes vagy rá, hogy mindazt megtanítsd neki, ami én vagyok! - jelentette ki Csiang-csing.
- Ha volna bennem csipetnyi is belőled - felelte Han Fej-ce -‚ nem kellett volna feleségül vegyelek ahhoz, hogy teljes ember lehessek. - Han Fej-ce ekkor, hogy enyhítsen fájdalmán, incselkedve filozofáló hangnemre váltott. - Íme, a lelki vágy. Minthogy a lélek fényből való és a légben lakozik, az alkot és őriz meg fogalmakat, legelsősorban az éntudatunkat. A férj egész önmagát kívánja vissza, amikor férj és eleség együttese volt. Következésképp egyetlen saját gondolatának sem hisz többé, mert egy kérdés mindig ott motoszkál a fejében, amire az egyetlen lehetséges választ felesége gondolatai adhatták volna meg. Úgy érzi, összeomlott a világ, már nem bízik abban, hogy bárminek is értelme volna amiatt a megválaszolhatatlan kérdés miatt.
- Roppant mélyenszántó - felelte Csiang-csing.
- Ha japán volnék, harakirit követnék el, s beleimet a hamvaidra ontanám.
- Csurom vér és mocsok lenne minden.
Han Fej-ce elmosolyodott. - Akkor az ősi hinduk módjára elégetném magam a halotti máglyádon.
Csiang-csing azonban megelégelte a tréfát. - Csing-csao - suttogta. Emlékeztetni akarta férjét: nem teheti meg, hogy látványosan, tüntetően vele hal. Gondoskodnia kell a kis Csing-csaóról.
Han Fej-ce ekkor komolyan megkérdezte. - Hogyan tudnám megtanítani arra, mi te vagy?
- Minden, ami jó bennem - felelte Csiang-csing -‚ az Ösvénytől ered. Ha úgy neveled, hogy engedelmeskedjen az isteneknek, tisztelje az ősöket, szeresse az embereket és szolgálja az uralkodókat, akkor én éppúgy a részévé válok, akárcsak te.
- Átadom neki a tudást, az Ösvényt, mint sajátomat - fogadta meg Han Fej-ce.
- Nem, drága férjem - felelte Csiang-csing. - Neked az Ösvény nem természetes, veled született sajátod. Hiába szólnak hozzád az istenek mindennap, te mégis egy olyan világban hiszel, amiben minden természeti okokkal magyarázható.
- Én alávetem magam az isteneknek. - Nincs más választásom, gondolta Han Fej-ce keserűen; kész gyötrelem volt már az is, ha késlekedett a hódolatát kifejezni.
- Csakhogy te nem ismered őket. Nem helyesled a tetteiket.
- Az Ösvény azt tanítja, szeressük az embereket. Az isteneknek pusztán hódolnunk kell. - Hogyan szerethetném az olyan Isteneket, töprengett Han Fej-ce, akik minden alkalmat megragadnak, hogy megalázzanak, kínozzanak?
- Az embereket azért szeretjük, mert ők az istenek teremtményei.
- Ne tarts prédikációt nekem.
Csiang-csing felsóhajtott.
Felesége bánata tüzes fullánk gyanánt fúródott Han Fej-ce szívébe. - Bárcsak örökké prédikálnál nekem! - szólt bocsánatkérően.
- Azért vettél feleségül, mert bennem megvan az a szeretet az istenek iránt, ami belőled teljességgel hiányzik. Így tettelek egész emberré.
Hogyan is vitatkozhatna vele, tűnődött Han Fej-ce, hiszen ő most is gyűlölte az isteneket mindazért, amit vele műveltek, mindazért, amire kényszerítették, és mindazért, amit elvettek az életéből.
- Ígérd meg! - kérlelte Csiang-csing.
Ham Fej-ce tudta, e két szó mit jelent. Hitvese érezte, közel már a vég; élete terhét ezennel férje vállára helyezte. Amit ő teljes odaadással visel is majd. Nélküle, társtalanul az oly rettegett, hosszú Ösvényen.
- Ígérd meg, hogy Csing-csaót az istenek szeretetére neveled és arra, hogy mindig az Ösvényt kövesse! Ígérd meg, hogy legalább annyira az én lányom is lesz, mint a tiéd!
- Még akkor is, ha sosem szólnak hozzá az istenek?
- Az Ösvény mindenkié, nemcsak a beavatottaké.
Igen ám, kesergett Han Fej-ce, de a beavatottaknak sokkal könnyebb az Ösvényen járniuk, mivel iszonyatosan megfizetnek érte, ha letérnek róla. Az egyszerű emberek szabadok. Elhagyhatják az Ösvényt, s mégsem kell évekig szenvedniük emiatt. A beavatottak egy óráig sem bírják ki.
- Ígérd meg nekem!
Úgy lesz. Ígérem.
De képtelen volt szóval kimondani. Maga sem tudta miért, de konokul hallgatott.
Miközben Csiang-csing férje fogadalmára várt, a csöndet szaladó lábak zaja törte meg kintről, a bejárathoz vezető kavicsos ösvény felől. Csakis Csing-csao lehetett, hazatérőben Szun Cao-pék kertjéből. Egyedül Csing-csaónak volt szabad futkároznia és lármáznia e néma házban. Tudták, hogy egyenesen anyja szobájába tart.
Az ajtó szinte nesztelenül siklott félre. Annyit már Csing-csao is felfogott a komorság okából, hogy anyja kedvéért, annak jelenlétében óvatosan lépdelt. Igaz, lábujjhegyen járt, mégis fickándozott, akár egy kiscsikó. De nem szökkent oda, hogy karját anyja nyaka köré fonja, habár a csúf zúzódás már felszívódott a beteg arcáról, Csing-csao okult abból a három hónappal korábbi esetből, amikor szeleburdi ölelésével eltörte Csiang-csing állkapcsát.
- Huszonhárom pontyot számoltam össze a kerti patakban! - lelkendezett Csing-csao.
- Olyan sokat? - felelte Csiang-csing.
- Szerintem szándékosan úsztak oda hozzám - folytatta Csing-csao. - Hogy megszámolhassam őket. Egyik sem akart kimaradni.
- Szeretlek - suttogta Csiang-csing.
Han Fej-ce fülét megütötte valami furcsa, szortyogásszerű hang felesége susogásában. Mintha szavaival szétpattanó buborékok törtek volna fel a torkából.
- Mit gondolsz, ez a rengeteg ponty azt jelenti, hogy beavatott leszek? - csacsogott a kisleány.
- Majd megkérem az Isteneket, hogy szóljanak hozzád. - Ekkor Csiang-csing rekedten zihálni kezdett. Han Fej-ce azonnal mellé térdelt, úgy figyelte asszonyát, akinek tágra nyílt szemében rettegés ült. Eljött a pillanat.
Csiang-csing ajka szavakat formált. Ígérd meg, ismételte hangtalanul, elakadó lélegzettel.
- Megígérem - bólintott Han Fej-ce.
Csiang-csing utolsót lélegzett, aztán elnémult.
- Mit mondanak az istenek, amikor beszélnek hozzád? - faggatózott tovább Csing-csao.
- Édesanyád nagyon elfáradt - mondta neki Han Fej-ce. - Menj most ki, ne zavard.
- De még nem árulta el, mit mondanak az istenek!
- Titkokat - felelte Han Fej-ce. - Aki hallja, nem fecsegné ki soha.
Csing-csao értő arccal bólintott. Hátralépve megindult kifelé, de megtorpant. - Adhatok egy puszit, Mama?
- Csak szelíden, az arcára - felelte Han Fej-ce.
A négyéves, aprócska termetű Csing-csaónak nem kellett túl nagyot hajolnia, hogy megcsókolhassa édesanyja orcáját. - Szeretlek, Mama - súgta neki.
- Jobb, ha elmégy, Csing-csao - nógatta Han Fej-ce.
- De Mama még nem mondta, hogy ő is szeret!
- De igen. Az előbb. Nem emlékszel? Csak nagyon gyönge és kimerült. Eredj most már - szólt szigort erőltetve magára Han Fej-ce.
Csing-csao nem kérdezősködött többet, kiment. Han Fej-ce csak ezután engedte, hogy szívére más érzés is toluljon, mint az apai szeretet. Csiang-csing mellé kuporodott, és megpróbálta elképzelni, mi történik vele. A lelke már bizonyára felröppent a mennyekbe. A szelleme azonban még sokáig közöttük fog időzni, ebben a házban, feltéve, hogy igazán boldog volt itt. A babonás emberek azt tartották, a kísértetek veszélyesek, jelekkel és szelleműző praktikákkal igyekeztek távol tartani őket. Ám az Ösvény követői tudták: egy jó ember szelleme nem bántalmaz senkit, nem árt senkinek, hisz a jóság, mely életében jellemezte, szelleme tisztaságából fakadt. Csiang-csing szelleme áldás lesz e házon hosszú-hosszú időre, ha úgy dönt, hogy velük marad.
Hiába igyekezett azonban, hogy hitvese lelkét és szellemét az Ösvény tanításaihoz híven képzelje el, lelkére jeges bizonyosság telepedett: Csiang-csingből nem maradt más, mint e törékeny, összeaszott test, ami könnyedén, akár a papír fog el égni ma éjjel, s elenyészik, emlékét hagyva csak hátra.
Csiang-csingnek igaza volt. Nélküle, élete és lelke párja nélkül máris kételkedni kezdett az istenekben. Amit azok észre is vettek - mint mindig. Nyomban rátört az ellenállhatatlan késztetés, hogy belefogjon a megtisztító rítusba, és megszabaduljon méltatlan gondolataitól. Hát még most sem hagyják büntetlenül? Itt fekszik előtte a felesége holtan, még egy könnyet sem ejthetett érte, s az isteneknek máris az a legfontosabb, hogy nekik hódoljon?
Először eltökélte, későbbre halasztja a tiszteletadást. Gyakorlata volt benne, képes volt akár egy teljes napig is kitolni a szertartást anélkül, hogy belső gyötrődésének bárminemű külső jelét adta volna. Most is megtehetné - ha egészen megdermesztené a szívét, de nem volt értelme. Illendően úgyis csak akkor tud majd gyászolni, miután az isteneknek eleget tett. Ezért hát, még mindig térdepelve, belefogott a szertartásba.
Mialatt végezte a rituális csukló- és karmozdulatokat, bekukkantott egy szolga. Nem szólt semmit, de Han Fej-ce hallotta a neszt, amikor az ajtó félrecsúszott, s tudta, a szolga rájött, hogy Csiang-csing elhunyt. Azt is biztosra vette, hogy arra a feltételezésre jut: az erényes Han Fej-ce még be sem jelentette a hírt a ház népének, máris az istenekkel tanácskozik. Lesznek nyilván olyanok is a személyzet tagjai közt, akik majd azt képzelik, maguk az istenek jöttek el Csiang-csingért, hiszen közismert volt egészen kivételes jámborságáról. Az egyikük fejében sem fog meg fordulni, hogy Han Fej-cének még vezeklés közben is csordultig volt a szíve keserűséggel, amiért az istenek még e nehéz percekben is ilyet követeltek tőle.
- Ó, Istenek, jajdult fel magában, ha tudnám, hogy csak a fél karomat kéne levágnom vagy a májamat kihasítanom, hogy örökre elszakadhassak tőletek, azonnal kést ragadnék, és boldogan vállalnám a testi fájdalmat, az elnyomorodást, bármit - a szabadságért!
Ám hiábavaló volt ezen morfondíroznia csak még erősebben gyötörte miatta a kényszer, hogy vezekeljen. Órák teltek el, mire az istenek feloldozták végre, akkorra azonban Han Fej-ce túlontúl kimerült és elcsigázott lett ahhoz, hogy a bánatával foglalkozzon. Feltápászkodott hát és szólt a cselédeknek, hogy készítsék elő Csiang-csing testét a hamvasztásra.
Éjfélkor Han Fej-ce volt az utolsó, aki az álmos Csing-csaóval a karján a halotti máglyához lépett. A kicsi lány a kezében szorongatta a három papírdarabkát, amire ügyetlen betűivel ráfirkálta azt, amit az édesanyjának szánt. „Hal”, írta az egyikre, „könyv”, szólt a másik, és „titkok”, állt a harmadikon. Ezeket adta Csing-csao ajándékul az édesanyjának, hogy magával vigye a mennyországba. Han Fej-ce eltöprengett, vajon mire gondolhatott leánykája, amikor leírta e szavakat. A „hal” kétségkívül a pontyok miatt lehetett, amiket ma látott a kertben. A „könyv”-et könnyű kitalálni: a felolvasás volt az egyik utolsó, amivel Csiang-csing még kedveskedni tudott kislányának. De mit jelenthetett a „titkok” szó? Milyen titkai lehettek Csing-csaónak az anyja számára? Han Fej-ce nem kérdezhette meg. Nem volt szokás megvitatni az elhunytaknak tett írásos felajánlások tartalmát.
Han Fej-ce maga mellé állította Csing-csaót, aki azonnal felébredt szendergéséből, és laposakat pislantva nézett előre. Han Fej-ce súgva figyelmeztette, mire összetekerte a papírszeleteket, és bedugta Csiang-csing karmantyújába. Úgy látszik, nem feszélyezte, hogy hozzáérjen anyja kihűlt testéhez - nagyon kicsi volt, még nem tanulta meg, hogy iszonyodjon a halál érintésétől.
Han Fej-ce sem irtózott felesége testének érintésétől, amikor bedugta a maga három papírját a másik ruhaujjába. Minek félni a haláltól most, hogy már bekövetkezett a legrosszabb?
Senki sem sejtette, mit írt ő a papírjaira, különben elborzadt volna attól, ami azokon állt: „testem”, „szellemem” és „lelkem”. Han Fej-ce ily módon égette el saját magát Csing-csao halotti máglyáján, hogy vele tartson, akárhová Is kerül.
Ezután Mu-pao, Csiang-csing személyi komornája fáklyával meggyújtotta a megszentelt máglyát, amit elborítottak a lángok. A tűz fájón égette arcukat. Csing-csao elbújt az apja mögé, néha-néha kukkantott csak ki mögüle, hogy lássa, miként kel útra édesanyja a végtelenbe. Han Fej-ce annál szívesebben fogadta a bőrét perzselő hőséget, amitől megpörkölődött selyemköntöse is. Csiang-csing teste a látszat el lenére nem volt egészen szikkadt; teste jóval azután is sercegett még, hogy a papírszeletek elhamvadtak és pernyéjüket messze sodorta a tűz lehelete. Han Fej-ce a tömény tömjénfüstön át is érezte az égett hús szagát. Mert azt égetünk: halott húst, hullát, porhüvelyt, semmit. Nem az én Csiang-csingemet. Csupán a jelmezét, amit e földi életben viselt. Az, ami e testben élő nőt alkotta, akit szerettem, az most is él, kell, hogy éljen. Han Fej-ce egy pillanatra úgy vélte, látja, hallja, vagy valamiképpen érzi, ahogy az eltávozó Csiang-csing átkel, átlényegül levegővé, földdé, tűzzé.
Veled vagyok, örökre.

Második fejezet

TALÁLKOZÁS

- Az emberekben az a legfurcsább, ahogy párt keresnek és alkotnak. Férfiak és nők, szüntelenül viaskodva egymással, pillanatnyi nyugalmat sem hagyva egymásnak. Mintha képtelenek volnának felfogni, hogy a férfi és a nő két külön fajhoz tartozik, melyeknek teljesen mások a szükségleteik és vágyaik, és csak a szaporodás érdekében kényszerülnek egyesülni.
- Természetes, hogy így érzel. A te hímjeid nem egyebek, mint értelem nélküli herék, önmagad térben kiterjesztett, önálló személyiség nélküli toldalékai.
- Mi tökéletesen ismerjük és megértjük a mi udvarlóinkat. Az emberek kitalálnak maguknak egy képzeletbeli udvarlót, s annak az álarcát ragasztják rá arra, akivel ágyba bújnak.
- Ez a nyelv tragédiája, barátom. Azok, akik pusztán áttételes, jelképes kifejezőrendszeren át ismerik egymást, kénytelenek képzeteket alkotni egymásról. S minthogy a képzelőerejük tökéletlen, gyakran tévednek.
- Ez minden bajuk forrása.
- És valamelyest az erejüké is, úgy vélem. A te népednél meg az enyémnél is - más-más, sajátos evolúciós okokból kifolyólag - a párosodó felek között roppant egyenlőtlenségek állnak fenn. A mi hímjeink intellektuális szempontból mindig és reménytelenül alsóbbrendűek. Az emberek viszont olyan párt választanak maguknak, aki kihívást jelent a felsőbbrendűségüknek. A párok között konfliktusok feszülnek, de nem azért, mintha a kommunikációjuk alacsonyabb szintű lenne, hanem mert szellemi közösségben élnek.

Valentine Wiggin átolvasta az esszéjét, belejavítva itt-ott. Amikor elkészült, a szöveg ott függött a levegőben, a terminálja fölött. Elégedett volt magával, sikerült mesterien gunyoros kritikát faragnia a Csillagközi Kongresszus kabinetfőnökének, Rymus Ojmannak személyiségjegyeiről.
- Nocsak, újabb támadást intézünk a Száz Világ urai ellen?
Valentine nem fordult szembe férjével. Pontosan tudta, már a hangjából, hogy milyen képet vág, ezért csak úgy az orra alatt mosolygott vissza rá. Huszonöt évi házasság után anélkül is tisztán látták egymást, hogy oda kellett volna nézniük. - Nevetségessé tettük Rymus Ojmant.
Jakt behajolt Valentine parányi irodájába. Arcát olyan közel tolta Vatentine-éhoz, hogy beleszuszogott a fülébe, miközben az első bekezdést olvasta. Nem volt már fiatal, pusztán attól az erőkifejtéstől, hogy az ajtókeretbe csimpaszkodva kellett befelé dőlnie, sebesebben szedte a levegőt. Ez nem tetszett Valentine-nak.
- Szegény ördög - mondta Jakt olyan szorosan Valentine-hoz bújva, hogy ajkával csiklandozta felesége arcát - mostantól a saját anyja sem állja meg vihogás nélkül, ha a fiacskája a szeme elé kerül!
- Nehéz volt komikusra szabni a figuráját - mondta Valentine. - Ezerszer inkább lelepleztem, megvádoltam volna.
- Jobb így.
- Tudom, persze. Ha szabadjára engedtem volna az indulataimat, és a fejére olvasom a bűneit, akkor még hatalmasabbnak, még ijesztőbbnek tüntettem volna fel. A Törvényes Rend Frakció még Inkább rajongana érte, a gyávák meg, szerte minden világon, még jobban hízelegnének neki.
- Vigyázat, gyáva kukacok, vékonyabb szőnyegen hajbókoljatok! - dörmögte Jakt a felesége nyakába.
Valentine felkacagott, bár leginkább amiatt, hogy a csiklandozás már-már kibírhatatlan volt. Ráadásul olyan vágyakat élesztgetett benne, amelyek kielégítésére egyszerűen nem volt mód az utazás során. A csillaghajó, teljes családjukkal a fedélzetén annyira szűk és zsúfolt, hogy nincs hová elbújni egy kis meghitt együttlétre.
- Jakt, majdnem félúton vagyunk. Hosszabb ideig is ki szoktuk bírni, eleget gyakoroltuk annyi zűrös éven át.
- Kiteszünk egy „Belépni tilos!” táblát az ajtóra.
- Miért nem írod ki mindjárt azt, hogy: „Idős, pucér házaspár hajdani szép emlékeket idéz.
- Én nem vagyok idős!
- Túl vagy a hatvanon.
- Ha az öreg harcos még járni tud és szalutál, hadd parádézzon.
- Nincs parádé, míg oda nem érünk. Alig néhány hét van hátra. Csak még lerendezzük ezt a randevút Ender mostohafiával, aztán irány a Lusitania.
Jakt elhúzódott tőle, kibújt az ajtónyílásból és a folyosón felegyenesedett. Nem sok ilyen hely volt a csillaghajón, ahol teljes hosszában kinyújtózhatott. Nagyokat nyögött közben.
- Nyikorogsz, akár egy régi, rozsdás kapu - jegyezte meg Valentine.
- Csikorogsz te is, amikor feltápászkodsz az íróasztalod mellől, hallottam. Nem én vagyok az egyetlen rozoga, agyalágyult, szenilis vén bolond a családban!
- Eredj már, hadd adjam le, amit írtam!
- Hozzá vagyok szokva, hogy útközben tennivalóm van - dohogott Jakt. - Itt mindent a komputerek végeznek. Ez a hajó meg se nem bukdácsol, s nem hánykolódik, hiszen nem tengeren vagyunk.
- Olvass!
- Én miattad aggódom. Nemcsak munkából áll az élet. Ha így folytatod, házsártos vén boszorka leszel.
- Minden perc, amit itt lefetyeléssel töltünk, nyolc és fél óra, valós időben számítva.
- A mi időnk ezen az űrhajón ugyanolyan valóság, mint az övéké odakint - felelte Jakt. - Bárcsak Ender barátai ne ókumláltak volna ki nekünk egy ilyen macerás titkos csatornát!
- A kapcsolatfenntartás rengeteg gépidőt emészt föl - magyarázta Val. - Mindeddig csak a hadsereg tudott közel fénysebességgel repülő csillaghajókkal kommunikálni. Ha ez a mutatvány Ender barátainak is sikerült, akkor tartozom nekik annyival, hogy használom is.
-Nem azért csinálod, mert bárkinek is tartoznál vele.
Ez igaz volt. - Jakt, ha óránként megírok egy esszét, abból az emberiség annyit lát, hogy Démoszthenész tollából csupán három hetente születik valami.
- Képtelenség. hogy óránként összedobj egy-egy esszét. Aludnod is, enned is kell.
- Csak locsogsz itt, elvonod a figyelmemet. Hagyj dolgozni, Jakt!
- Ha tudtam volna, hogy egy bolygó megmentése számomra azzal jár, hogy önmegtartóztatásra leszek kárhoztatva, hát sose egyezem bele!
Bohó megjegyzését félig-meddig komolyan is értette. A család minden tagja súlyos döntést hozott azzal, hogy elhagyták a Trondheimet - még Valentine is, pedig tudta, hogy így viszontlátja Endert. A gyerekek mind felnőttek már, vagy majdnem; nagy kalandnak tartották ezt az utazást. A jövőre vonatkozó elképzeléseik nem korlátozódtak feltétlenül egy bizonyos helyre. Egyikük sem lépett apja nyomdokaiba, nem lett tengerész. Mindegyikük értelmiségi, tudományos pályára készült, olyasféle életvitelre, ami a közszereplés és az elvonult szemlélődés keveréke - akárcsak az anyjuké. Alapjában véve bárhol, bármelyik világon változatlanul élhették volna az életüket. Jakt büszke volt rájuk, bár csalódott, mert velük vége szakad a hét generáción átívelő családi vállalkozásnak a Trondheim tengerein. És most, gondolta Valentine, az ő kedvéért még a tengert is feladta. Annál nagyobb dolgot nem is kérhetett volna Jakttól, mint hogy lemondjon a Trondheimről, ő mégis tétovázás nélkül igent mondott.
Talán egy nap visszatér, s az óceán, a jég, a viharok, a hal s a szívfájdítóan bársonyos, zöldellő nyári rétek még mindig ugyanazok lesznek. De a legénységét nem találja majd, ők máris tovasodródtak. Azok az emberek, akiket a gyerekeinél, a feleségénél is jobban ismert, már most tizenöt évvel öregebbek voltak, és mire visszatér, ha egyáltalán visszatér, újabb negyven év telik el. Hajdani matrózainak az unokái húzzák majd a köteleket az akkori trondheimi hajókon. Nekik nem mond majd semmit Jakt neve. Számukra csak egy külföldi hajótulajdonos lesz, aki valahonnan az űrből érkezett, nem pedig tengerész, akinek skrikaszagú kezéről le sem tud kopni az állat sárgás vére. Nem lesz közülük való.
Amikor tehát Jakt amiatt panaszkodott, hogy neje elhanyagolja őt, és tréfálkozva zsörtölődött, hogy hiányolja útközben a bizalmas együttlétet, az bizony több volt, mint egy korosodó férj játékos udvarlása. Valentine kihallotta mögüle férje felkínálkozó manővereinek igazi jelentését: „Azok után, hogy mennyi mindenről lemondtam érted, semmit sem adsz cserébe?”
És igaza volt - túlhajszolta magát. A kelleténél jóval több áldozatot hozott, és Jakttól is túlontúl sokat követelt. Nem az volt a lényeg, hány darab lázító esszét szül Démoszthenész, hanem az, hányan olvassák és hiszik el, amit ír, és azután hányan válnak gondolatban, szóban és tettben a Csillagközi Kongresszus ellenségeivé. A legfontosabb maga a remény volt, hátha belülről indul bomlásnak a Kongresszus bürokratikus gépezete, hátha egyesek ráébrednek arra, hogy előbb az emberiségnek tartoznak hűséggel, s megtörik az intézmény vérlázító szolidaritását. Egyesek szemléletét bizonyosan megváltoztatja, amit írt. Nem sokakét, de talán az is elég lesz. S talán még időben ahhoz, hogy megakadályozza a Lusitania bolygó elpusztítását.
Ám ha nem, akkor Jakt és a többiek, akik óriási áldozatot hoztak azért, hogy elkísérhessék őt erre az útra, még épp időben érnek a Lusitaniára ahhoz, hogy megforduljanak és elpucoljanak onnan - különben együtt pusztulnak a bolygó összes lakójával. Nem volt hát indokolatlan Jakt részéről, hogy olyan feszülten viselkedett. és több időt szeretett volna vele tölteni. Inkább az ő részéről volt szűklátókörűség, hogy minden ébren töltött percét a propagandaírásnak szentelte.
- Biggyeszd ki azt a cetlit az ajtóra, aztán megyek, és enyhítek a magányodon.
- Ficánkol a szívem, asszony, akár egy vergődő lepényhal!
- Imádom, amikor ilyen idilli halászromantikával jössz nekem! - hízelgett Valentine. - Jót mulatnak majd a gyerekek, ha megtudják, ezt a három hetet sem bírtad ki, hogy hozzám ne nyúlj!
- A mi génjeink vannak bennük is. Meglátod, még inkább szurkolnak majd, hogy ilyen buják maradjunk túl a százon is.
- Én bizony jócskán túl vagyok már a háromezren is.
- Ó, őskorból itt ragadt úrnőm, remélhetem, hogy hamarosan felkeresed meghitt luxuskabinomat?
- Rögvest, amint leadtam ezt az esszét.
- És az mikor lesz?
- Ha végre befogod a lepénylesődet, és nem macerálsz tovább.
Jakt mélyet sóhajtott - nem annyira megtörten, mint Inkább megjátszottan -‚ aztán elporoszkált a szőnyeggel borított folyosón. Egy pillanattal később Valentine tompa kondulást hallott, azután Jakt panaszos jajdulását. Műsiránkozás volt persze. Az utazás első napján véletlenül fejelt bele az egyik fém merevítő bordába, de azóta szándékos mindegyik döndülése - humornak szánta. Természetesen egyikük sem díjazta soha hangos kacajjal - családi hagyomány volt, hogy nem nevettek Jakt beugratós „balesetein” -‚ de hát Jakt amúgy sem vágyott zajos tetszésnyilvánításra. Maga volt a legjobb közönsége saját magának. Nem lehetett volna jó tengerész és egyben kiváló kapitány, ha nem teljesen önálló, öntörvényű személyiség. Amennyire Valentine tudta, egész életében egyedül vele és a gyerekekkel kapcsolatban engedte meg magának azt a gyengeséget, hogy szüksége legyen rájuk.
Annyira azért mégsem kötötte gúzsba ez a függőség, hogy a hajósvére és a halászösztöne ne hajtotta volna ki a tengerre, alkalmanként napokra, hetekre, sőt néha hónapokra egyhuzamban. Eleinte, amikor a mohóságuk egymás iránt még kielégíthetetlennek tűnt, időnként Valentine is vele tartott. Pár éven belül azonban az étvágyuk lecsillapodott, s átadta helyét a türelemnek és a bizalomnak. Amíg Jakt távolt járt, Valentine beletemetkezett a kutatómunkájába, s írta-írta a könyveit. Amikor pedig hazatért, Valentine minden figyelmével a férje és a gyermekei felé fordult.
A gyerekek duzzogtak is eleget, mondván: „Bárcsak megjönne már Apa, akkor Anya végre kijönne a szobájából és lehetne szólni hozzá!” Nem voltam valami jó anya, tűnődött Valentine. Tiszta szerencse, hogy mégis olyan jól sikerült gyerekek lettek.
Az esszé a levegőben függött, a terminál fölött. Már csak az utolsó mozzanat hiányzott. Valentine középre húzta a kurzort, és begépelte a nevet, amelyen minden írását megjelentette:

Démoszthenész.

Ezt a nevet Peter, a bátyja adta neki még gyerekkorukban, ötven... - nem is -...háromezer évvel ezelőtt.
Már maga a gondolat is felzaklatta, borzongással töltötte el. Peter ennyi év után is erős hatással volt rá. Peter, a kegyetlen, az erőszakos testvér, aki olyan agyafúrtan alattomos és veszedelmes volt, hogy már kétévesen manipulálni tudta őt, húszévesen pedig az egész világot. Gyerekkorukban - még a 22. századi Földön - Peter nem azért tanulmányozta a még élő vagy egykor élt nagy gondolkodók politikai írásait, hogy megismerje az eszméiket - azokat nyomban felfogta -‚ hanem hogy megtanulja, miképpen hirdették, terjesztették azokat. Gyakorlatilag azért, hogy megtanuljon felnőtt módra fogalmazni. Miután tökéletesen elsajátította az érett, kulturált kifejezésmódot, megtanította rá Valentine-t is, és rávette, hogy írjon frázispufogtató, demagóg politikai koholmányokat Démoszthenész álnév alatt, míg ő a Locke név mögé bújva magasröptű, államférfihoz illő esszéket alkotott. Ezeket aztán leközölték a számítógépes világhálón, s néhány éven belül ott lubickoltak az akkori idők legjelentősebb politikai áramlatainak fősodrában.
Valentine akkor sokat kesergett azon - sőt, még ma is sajgó emlék maradt, hiszen egészen a bátyja haláláig nem derült fény az igazságra -‚ hogy az utolsó porcikájáig hatalomsóvár Peter őt kényszerítette a saját felfogásával egyező cikkek meg írására, ő maga pedig pacifista, nemes érzelmekről szónokolt, melyek természettől fogva Valentine sajátjai voltak. Azokban az időkben a „Démoszthenész” név súlyos teherként nehezedett Valentine vállára. Minden hazugság volt, amit e fedőnév alatt írt; és nemcsak az ő hazugsága, hanem Peteré is. Hazugság a hazugságban.
„Ma már nem. Háromezer év óta már nem. Tisztára mostam ezt a nevet. Olyan történelmi tanulmányokat, életrajzokat írtam, amelyek milliók gondolkodását alakították szerte a Száz Világon, és sok-sok nemzet merített belőlük, hogy kialakítsa a saját identitását. Ennyit rólad, Peter! Ennyit arról, hogy milyen sorsot szántál nekem!”
Mindazonáltal, döbbent rá Valentine elkészült esszéjét méregetve, még ha fel is szabadította magát Peter fennhatósága alól, máig a tanítványának számított. Mindazt, amit a retorikáról, polémiáról - és igen, demagógiáról is - tudott, tőle tanulta, vagy az ő ösztönzésére. Íme, most is, pontosan ugyanazt a politikai manipulációt vetette be - még ha nemes célra szánta is -‚ ami Peter kedvenc módszere volt.
Peter magasra tört: Hegemón lett, az egész emberiség uralkodója, hatvan esztendőn át, a Nagy Terjeszkedés kezdetén. Ő volt az, aki egyesítette a Föld civakodó társadalmait ama nagyszabású vállalkozás keretében. Csillaghajókat küldött minden, egykor hangyok lakta világra, majd még tovább, mind több és több lakható bolygó felfedezésére. Mire Peter elhunyt, a Száz Világ minden kolóniája már vagy virágzott, vagy úton volt feléje a telepesekkel zsúfolt anyahajó. Ezután majd száz évbe telt még természetesen, mire a Csillagközi Kongresszus egyetlen kormány irányítása alatt újraegyesítette az űr különböző sarkaiba szétszóródott emberiséget. Ám az első, az igazi Hegemón emléke volt az az összetartó erő, ami az egyetemes emberi összefogást lehetővé tette.
Abból az erkölcsi fertőből, ami Peter lelke volt, harmónia, egység és béke sarjadt. Ezzel szemben Ender úgy maradt meg az emberiség emlékezetében, mint gyilkos, öldöklő fajirtó.
Ender, az ifjabb fivér - akihez most Valentine és családja igyekezett - volt a szelíd, érző szívű testvér, akit nővére szeretett, és gyermekkorukban oltalmazni igyekezett. Ő volt a jó testvér. Ó, hogyne, némi könyörtelenség - Peterével rokon - őbenne is rejlett, de benne volt tisztesség, hogy elborzadjon a saját brutalitásától. Amilyen forrón szerette Valentine őt, olyannyira gyűlölte Petert, és amikor Peter száműzte öccsét a Földről, mert afölött ő akart uralkodni, Valentine Enderrel ment - végleg lerázva magáról Peter személyes hegemóniáját.
„Most aztán tessék”, morfondírozott Valentine, „már megint a politika színterén vagyok.”
Éles, határozott hangon kiadta a parancsot termináljának: - Átvitel!
Az átvitel szó megjelent a levegőben, az esszéje fölött. Régen, amikor közöltetni akarta az értekezéseit, rendszerint kacskaringós elérési útvonalat kellett megadnia a kiadóig, hogy ne lehessen lenyomozni Valentine Wiggin kilétét. Most azonban Ender egyik barátja - aki illegálisan a „Jane” fedőnév alatt működött - bonyolított le helyette mindent, egyebek közt azt a körülményes műveletet is, amely a közel fénysebességgel haladó űrjárműről leadott ansible-üzenetet a bolygón telepített ansible-ok számára olvashatóvá teszi. A bolygón ugyanis ötszázszor gyorsabban telt az idő.
Minthogy egy csillaghajóval való érintkezés veszettül nyelte a helyi ansible-időt, a készüléket többnyire csak navigációs parancsok és utasítások továbbítására használták. Terjengősebb szövegeket egyedül magas rangú kormányhivatalnokok vagy katonatisztek küldhettek. Valentine-nak egyszerűen nem fért a fejébe, hogyan tett szert „Jane” ilyen rengeteg ansible-időre ahhoz, hogy szétküldözgesse az ő irományait, s közben még arra is ügyelt, nehogy kiderüljön, honnan származnak a lázító dokumentumok. Ráadásul „Jane” még ennél is több ansible-időt szánt arra, hogy őhozzá eljuttassa a válaszul megjelentetett publikációkat, s tájékoztassa azokról az ellenvéleményekről és stratégiákról, amiket a kormány alkalmazott, hogy ellensúlyozza Valentine propagandáját. Akárki is „Jane” - Valentine igazából arra szavazott, hogy e név mögött egy titkos szervezet áll, amely beszivárgott a kormány legmagasabb köreibe -‚ tény, hogy bámulatosan ügyes volt. És bámulatosan vakmerő. Ám, ha már Jane hajlandó volt magát - vagy magukat - ilyen veszélyeknek kitenni, Valentine Is tartozott neki - illetve nekik - azzal, hogy annyi erőteljes és fenyegető röpiratot és értekezést írt, amennyi csak tellett tőle.
„Ha a szó lehet gyilkos fegyver, akkor én egész arzenált zúdítok rájuk.”
Mind e mögött azonban Valentine megőrizte asszonyi mivoltát. A forradalmároknak is lehet magánéletük, nem igaz? Itt-ott lecsippentette magának a boldogság, a gyönyör, vagy pusztán csak a megkönnyebbülés pillanatait. Felemelkedett székéről - szándékosan nem vett tudomást a hosszas ücsörgéssel járó elgémberedésről -‚ s kioldalazott a csöppnyi irodából, ami voltaképpen raktárhelyiség volt, mielőtt a csillaghajót átalakították a saját céljaikra. Enyhe szégyenkezéssel konstatálta, milyen türelmetlenül várja már, hogy Jaktnál lehessen. Vajon a történelem híres-nevezetes forradalmár propagandistái kibírtak-e három hét önmegtartóztatást? - tűnődött Valentine. Kíváncsi lett volna, tanulmányozta-e valaha, valaki ezt a pikáns kérdést.
Még akkor is azon töprengett, kapna-e szubvenciót egy efféle kutatási témára, amikor odaért ahhoz a négyágyas fülkéhez, amit Syfte-tel a lányukkal, és annak férjével, Larsszal osztottak meg. Lars néhány nappal az indulás előtt kérte meg Syfte kezét, amikor ráeszmélt: Syfte komolyan gondolja, hogy elhagyja a Trondheimet. Kínos volt friss házasokkal összeszorulni egy kis kabinban, Valentine folyton betolakodónak, minimum „elefántnak” érezte magát. De nem volt más választásuk. Hiába volt ez luxusjárgánynak beillő csillaghajó ellátva minden létező komforttal, ha egyszerűen nem ekkora utaslétszámra tervezték. Ez volt az egyetlen rendelkezésre álló csillaghajó a Trondheim közelében, ezzel kellett beérniük.
Húszéves lányuk, Ro és tizenhat éves fiuk, Varsam egy másik fülkében lakott Plikttel, a magát életre szólóan nekik szentelő magántanárukkal, ki egyben a család szívbéli jó barátja is volt. A hajó eredeti személyzete és legénysége pedig - akik velük tartottak a Lusitaniára, hisz helytelen lett volna elbocsátani őket és kirakni a Trondheimen - a maradék két kabinban húzódott meg. A parancsnoki híd, az étkező, a társalgó és a hálóhelyiségek mind tömve voltak emberekkel, akik erősen igyekeztek, hogy a zsúfoltság miatt ki ne törjön rajtuk a tömeghisztéria.
Most azonban egy lélek sem volt a folyosón, pedig Jakt kiragasztott egy cetlit az ajtajukra:

BELÉPNI TILOS, VAGY NEM LÉPSZ KI TÖBBET!

Azt írta alá: „A tulajdonos.” Valentine benyitott. Jakt a falnak dőlve ácsorgott, de olyan szorosan az ajtó mellett, hogy Valentine aprót sikkantva hátrahőkölt.
- Örömmel hallom, hogy a puszta látásomtól kéjes sikolyra fakadsz.
- Döbbent sikolyra!
- Kerülj beljebb, drága rebellisem!
- Ugye tudod, hogy jogilag én vagyok a csillaghajó tulajdonosa?
- Ami a tiéd, az az enyém is. A vagyonodért vettelek el, angyalom.
Valentine belépett a fülkébe. Jakt becsukta az ajtót, majd be is zárta.
- Csak ennyit jelentek neked? - kérdezte Valentine. - Mint egy telek vagy birtok?
- Te vagy nekem az a földdarab, amit megművelek, beültetek és learatok, mindent a maga idejében - tárta ki karját Jakt, Valentine pedig belesimult az ölelésé be. Jakt magához vonta, s becéző keze végigsimított felesége hátán. Valentine ilyen kor mindig tartózkodó volt, de sosem zárkózott.
- Késő őszre jár, nem érzed? - kérdezte Valentine. - Közelít a tél.
- Akkor szokás boronálni, azt hiszem - felelte Jakt. - De ha gondolod, szítsuk fel a tüzet és fűtsük be az öreg kunyhót, hadd legyen Jó meleg odabent, mire lehull a hó.
Jakt megcsókolta Valentine-t. Ugyanolyan volt, mint legelőször.
- Ha ma kérnél feleségül, ma Is hozzád mennék - szólt Valentine.
- Ha ma találkoztunk volna először, ma is megkérném a kezed - felelte Jakt.
Sokszor, rengetegszer elmondták már egymásnak e szavakat. És még ma is mosolyogva, mert még ma is igaz volt.

*         01      *

A két csillaghajó gigászi táncjátéka a fináléhoz közeledett. Az űrben végrehajtott hatalmas ugrások és kecses piruettek után végre összetalálkoztak és egymás mellé simultak. Miro Ribeira a parancsnoki hídról kísérte figyelemmel a dokkolást, ültében előregörnyedve, hátrabicsaklott nyakkal, tarkóját a fejtámasznak döntve. Mások roppant sutának tartották ezt a pózt. Ha otthon, a Lusitanián Anya észrevette, hogy ilyen tartásban gubbaszt, azonnal tüsténkedni kezdett körülötte, és addig nem nyugodott, míg párnát nem hozott neki, hogy kényelmesen üljön. Sehogy sem akarta megérteni, hogy csupán ebben a görbe, esetlennek tűnő pozitúrában tudja a fejét különösebb erőfeszítés nélkül egyenesen tartani.
Miro elviselte hát a buzgólkodását, hiszen nem érte meg vitatkozni vele. Anya mindig olyan fürgén mozgott és gondolkodott, szinte képtelen volt annyira lefékezni magát, hogy meghallgassa őt. Amióta áthatolt az emberi kolóniát és a malackák erdejét elválasztó destrukciós mezőn és agykárosodást szenvedett, Miro beszéde elviselhetetlenül lelassult, nehezére esett a hangokat kiejteni, és habogását alig lehetett érteni. Öccse, a buzgó hívő Quim letorkolta: adjon hálát Istennek, mondta, hogy egyáltalán képes megszólalni. Az első napokban másképpen nem is tudott kommunikálni, mint alfabetikus jelekkel, betűről betűre silabizálva ki - a számítógép segítségével - a mondanivalóját. A lebetűzés bizonyos fokig kellemesebb is volt. Legalább csöndben lehetett, nem kellett hallgatnia a saját hangját. Kásás beszédét, gyötrelmesen vontatott nyögdécselését. Nem is csodálkozott, hogy a családtagjainak nincs türelmük végighallgatni. Még akik megpróbálták - az idősebbik húga Ela, barátja és mostohaapja Andrew Wiggin a Holtak Szószólója, és természetesen Quim -‚ azokon is érezte a visszafojtott türelmetlenséget. Mindig befejezték helyette a mondatait. Siettetni szerették volna a dolgokat. Ezért aztán hiába bizonygatták, hogy társalogni akarnak vele, hiába ültek le mellé és figyeltek oda rá, nem tudott felszabadultan csevegni velük. Nem bonyolódhatott semmiféle eszmecserébe, hiszen képtelen volt hosszú, bonyolult mondatokkal kifejezni magát. Mire ugyanis a végére ért, hallgatósága rég elvesztette a fonalat.
Az emberi agy, állapította meg Miro, a komputerhez hasonlóan csak bizonyos sebességű adatbevitelt tesz lehetővé. Ha az adatközlés túl lassú, a hallgató figyelme elkalandozik, s az információ elvész.
S őszintén szólva nemcsak a hallgatóé, vallotta be Miro. Ő éppolyan türelmetlen volt saját magához. Ha arra gondolt, mekkora erőfeszítést igényel, hogy elmagyarázzon egy összetettebb gondolatot, vagy nekikészülődött, hogy megbénult ajkával, nyelvével és állkapcsával szavakat formáljon, s belegondolt, milyen sokáig fog tartani az egész, rendszerint már az elején kimerülten feladta. Az agya pedig csak pörgött és pörgött, a megszokott sebességgel, s néha annyira feltorlódtak benne a gondolatok, hogy Miro legszívesebben kikapcsolta volna, hogy elhallgattassa és nyugta legyen végre. A belé szorult gondolatokat nem oszthatta meg senkivel.
Kivéve Jane-t. Vele tudott beszélgetni. Jane először az otthoni terminálján jelentkezett, ott tűnt fel az arca a képernyőn. - A Holtak Szószólójának a barátja vagyok - közölte Miróval. - Remélem, valamivel kezesebbé is tudjuk varázsolni ezt a komputert. - Attól kezdve, Ismerte fel Miro, Jane volt az egyetlen, akivel könnyedén el tudott diskurálni. Először is Jane türelme végtelen. Sosem fejezte be helyette a mondatait. Kivárta, míg végigmondja, így Miro nem érezte, hogy sürgetné, és sosem érezte azt, hogy untatná őt.
Ami pedig még ennél is fontosabb, nem kellett ügyelnie arra, hogy olyan precízen ejtse a szavakat, mint amikor az emberekkel beszélt. Andrew adott neki egy személyi terminált - ugyanolyan, fülbevalóba épített komputer-implantátumot, amit ő is viselt. Ebből az előnyös helyzetből - a fülbevaló szenzorai révén - Jane érzékelt minden hangot, minden izommunkát, amivel Miro szólni próbált. A fiúnak nem kellett végigmondania minden egyes szót, elég volt, ha elkezdte, Jane így is felfogta. Miro elengedhette magát. Sokkal gyorsabban közölhette a gondolatait, és volt, aki meg is értette, amit mond.
És beszélhetett halkan is. Szubvokalizált - nem kellett azon az idétlen, vonító nyüszítő hangon megnyilvánulnia, amit a torka jelenleg produkált. Így amikor Jane-hez szólt, természetes, normális tempóban tette, nem jutott minduntalan eszébe, hogy félig megbénult. Jane-nel ismét önmaga lehetett.
Most tehát Miro ott üldögélt abban a teherűrhajóban, amellyel a Holtak Szószólója érkezett a Lusitaniára, alig néhány hónapja. Rettegett a Valentine-ékkal való találkozástól. Ha tehette volna, elszökött volna előlük - nem óhajtott érintkezni sem Andrew nővérével, sem senkivel. Tökéletesen beérte volna Jane társaságával, egyedül a csillaghajóban, örökre.
De mégsem. Elégedett soha többé nem lesz már.
Legalább Valentine és a családja valami újdonságot hoz az életébe. A Lusitanián mindenkit Ismert, legalábbis mindenkit, aki számára jelentett valamit - az egész tudományos közösséget, az összes művelt és intelligens embert. Túl jól ismerte őket ahhoz, hogy ne látta volna a tekintetükön, mennyire sajnálják, ami vele történt, s hogy milyen szomorúak, mert semmit sem tehetnek érte. Ők, ha rá néztek, csak a különbséget látták a közt, aki volt, és akivé lett. Csak a szörnyű csapást érzékelték.
Talán az újonnan érkezők - Valentine és a családja - képesek lesznek másként tekinteni rá.
Ámbár nem valószínű. Az idegenek nem hogy többnek, de még kevesebbnek látják majd, mint azok, akik a megnyomorodása előtt is ismerték. Legalább Anya, Andrew, Ela, Ouanda meg a többiek tudták, hogy az elméje tiszta maradt, és fel bírja fogni a világot maga körül.
„Vajon más, új emberek hogy vélekednek majd rólam? Ha ránéznek meggörbedt, sorvadó testemre, meglátják csoszogó járásomat, ügyetlen mancsomat, amivel hároméves kölyök módjára markolom a kanalat, s meghallják jóformán érthetetlen vartyogásomat, azt hiszik majd, sőt biztosra veszik, hogy ez az alak kettőig se tud számolni, hát még komoly, bonyolult dolgokat felfogni.
Minek jöttem ide?
Jöttem? Mentem. Én nem jöttem erre a randevúra. Mentem, menekültem, el a Lusitaniáról, el harminc évre. Legalábbis nekik annyinak fog tűnni. Nekem mindössze másfél hétig tartó utazás lesz. Semmiség. A magányomnak hamarosan úgyis vége. Az egyedüllétemnek is Jane-nel, pedig ő az egyetlen, aki emberszámba vesz.”
Majdnem. Majdnem kimondta a parancsot, ami meghiúsította volna a találkozót. Ellophatná Andrew csillaghajóját, hogy belefúrja magát a végtelen űrbe, és soha többé ne kelljen másik élőlénnyel szembenéznie.
De még nem tartott ott, hogy efféle nihilista lépésre szánja el magát. Lerázta magáról a kétségbeesést. Talán vár még rá valami feladat, igazolásul, hogy érdemes folytatnia, e roncs testbe zárva is. Talán épp Andrew nővére hozza el a reményt.
A hajók közt folyt az összekapcsolódás, a köldökzsinórok és kábelek tekergőzve keresték egymást, hogy egymásba illeszkedjenek. Miro figyelte a monitorokat, és hallgatta, ahogy a fedélzeti komputer minden sikeres rácsatlakozásról jelentést tesz. A hajók az összes lehetséges módon érintkezésbe léptek, hogy tökéletes tandemben tehessék meg az út hátralevő részét a Lusitaniáig. Minden forráson és tartalékon megosztoztak. Minthogy Miro hajója teherjármű volt, csupán maroknyi utas fért el rajta, de a másik hajó életben tartó rendszerének, illetve az ahhoz tartozó készleteknek jó hasznát vette: a két fedélzeti komputer közösen teljes egyen súlyt hozott létre.
Miután kiszámították, mekkora terhet képvisel külön-külön a két hajó, pontosan kikalkulálták, milyen sebességre kell gyorsulniuk a Park-elmozdulás során, hogy azonos tempóban érjék el újra a közel fénysebességet. Ez a manőver roppant bonyolult és összehangolt együttműködést kívánt a két komputertől, hiszen hajszálpontosan tudniuk kellett a rakományuk nagyságát és a kivitelezés módját. Mire azonban a csőalagút a helyére került, minden előkészülettel megvoltak.
Miro hallotta a surranó lépteket a folyosó felől. Arrafelé fordult székével - lassan, hisz mindent lassan csinált -‚ s meglátta a közeledő asszonyt. Kissé előregörnyedve lépkedett, bár nem kellett nagyon lehajtania a fejét, annyira azért nem volt magas. A haja majdnem ősz, Itt-ott szürkésbarna csíkok tarkították. Miróhoz érve kiegyenesedett. A fiú az arcát fürkészte: Idős, de nem öreg, állapította meg magában. Nem látszott rajta, hogy izgatottan nézne a találkozó elébe. Nem csoda; amint azt Andrew-tól és Jane-től megtudta, Valentine-nak volt már dolga egy-két rémes alakkal életében, akiktől inkább volt félnivalója, mint egy húszesztendős, béna kölyöktől.
- Te vagy Miro? - kérdezte Valentine.
- Ki más? - felelte ő.
Volt egy pillanat, pusztán szívdobbanásnyi, míg Valentine feldolgozta magában a különös hangokat, és felfogta, mit mondott Miro. Az már hozzá volt szokva e rövidke szünetekhez, mégis zokon vette.
- Én Valentine vagyok - hangzott a válasz.
- Tudom - felelte Miro. Ő sem könnyítette meg a dolgot szófukar válaszaival, de mi egyebet mondhatott? Elvégre nem államfők közötti tárgyalás volt készülőben. Valami kevés igyekezetet azért illett volna tanúsítania, hogy legalább ne tűnjön ellenségesnek.
- A neved, hogy Miro, ugye azt jelenti: „nézek”?
- „Alaposan megnézem.” Esetleg „figyelek.”
- Nem is olyan nehéz érteni a beszédedet - jegyezte meg Valentine.
Miro elképedt, milyen kertelés nélkül szóba hozta a dolgot.
- Azt hiszem, a portugál akcentusoddal több bajom lesz, mint az agykárosodással. Mirónak óriásit dobbant a szíve - ennyire nyíltan, minden köntörfalazás nélkül senki sem mert beszélni az állapotáról, kivéve talán Andrew-t. Persze, hiszen Valentine a nővére. Számíthatott volna rá, hogy ugyanolyan szókimondó lesz.
- Vagy jobb szeretnéd, ha úgy tennénk, mintha nem jelentene akadályt közted és a többi ember között?
Nyilván érzékelte, milyen mélységesen megdöbbentette Mirót. De az első sokk elmúltával a fiú ráébredt, jobb, ha nem bosszankodik, hanem inkább örül, hogy ezután nem kell kerülgetniük a témát. Azért mégis bosszús volt, csak nem jött rá azonnal, miért.
- Az én agykárosodásom nem tartozik magára - bökte ki.
- Ha akadályoz abban, hogy megértselek, akkor igenis foglalkoznom kell a kérdéssel. Ne légy máris ilyen tüskés, fiatalember! Csak most kezdtük borzolni egy más idegeit. Ne húzd fel magad, amiért történetesen megjegyeztem, hogy az agykárosodásod némi főfájást nekem is fog okozni! Nem leszek hajlandó minden szavamra ügyelni, csak mert egy túlérzékeny ifjú azt képzeli, az egész világ az ő búbánatos lelke körül forog!
Miro iszonyú méregbe gurult, amiért Valentine máris kritizálni merészelte, s ráadásul ilyen kíméletlenül. Nem volt tisztességes - főleg nem méltó a démoszthenészi hierarchia megalkotójához. - Nem igaz, nem hiszem, hogy az egész világ az én búbánatos lelkem körül forog! De ezen a hajón én vagyok a parancsnok, vegye tudomásul! - Ez zavarta, nem az, amit mondott. Még ha igaza volt is. A magatartása, a határtalan önbizalma bosszantotta fel. A balesete óta Miro nem volt hozzászokva, hogy valaki megrendülés vagy sajnálkozás nélkül bánjon vele.
Valentine leült mellé a másik székre. Miro feléje fordult. Valentine azonban nem nézett félre, hanem szúrós szemmel, hűvös szenvtelenséggel méregetni kezdte a fiú testét, a feje búbjától a lába ujjáig végigvizslatta. - Azt hallottam, karakán fickó vagy. Meg azt is, hogy a sors megroppantott, de meg nem tört.
- A terapeutám akar lenni?
- Az ellenségem akarsz lenni?
- Annak kéne lennem? - kérdezte Miro.
- Csak annyira, amennyire nekem terapeutának. Andrew nem azért terelt össze bennünket, hogy a gyógyítód legyek, hanem azért, hogy te segíts nekem. Ha megteszed, jó. Ha nem, úgyis jó. Csak tisztázni szeretnék néhány apróságot. Ébrenlétem minden pillanatát írással töltöm, felforgató propagandát fejtek ki annak érdekében, hogy felkeltsem a Száz Világ és a kolóniák közvéleményének együttérzését. Rá szeretném bírni az embereket, hogy utasítsák el a flottát, amit a Csillagközi Kongresszus küldött a Lusitania leigázására. A te világod ellen, ha nem tudnád.
- A maga öccse is ott van - vonta kétségbe Miro Valentine tisztán emberbaráti érzelmeit.
- Igen, mindkettőnk családja érintett. És mindkettőnket őszintén aggaszt a pequeninók sorsa. És mindketten tudjuk, hogy Ender feltámasztotta és szabadon engedte a méhkirálynőt a bolygótokon, úgyhogy két értelmes idegen faj is elpusztul, ha a Csillagközi Kongresszus végrehajtja a tervét. Nem babra megy a játék, én már is mindent elkövetek, hogy sikerüljön megállítani a flottát. Nos, ha néhány óra tanácskozás veled előbbre viszi az ügyet, akkor megéri, hogy felfüggesszem az írást. De nem rabolom a drága időmet azzal, hogy a kezemet tördeljem, vajon megbántottalak-e vagy sem. Szóval, ha ellenfél kívánsz lenni, akkor csak ücsörögj itt magadban, én pedig megyek vissza a dolgomra.
- Andrew azt mondta, maga a legjobb ember a világon.
- Erre a megállapításra még azelőtt jutott, hogy látta volna, miként neveltem föl három barbár kölyköt. Ha jól tudom, a te édesanyád hatot szült.
- Úgy van.
- És te vagy a legidősebb.
- Igen.
- Nagy kár. A szülők a legtöbb baklövést az első gyermekükkel szemben követik el. Amikor még alig van tapasztalatuk, de túlteng bennük a gondoskodási kényszer. Valószínűleg ekkor tévednek a legtöbbet, pedig többnyire azt képzelik, igazuk van.
Mirónak nem voltak ínyére a következtetések, amikre Valentine az anyjával kapcsolatosan jutott. - Ő egyáltalán nem hasonlít magára.
- Persze, hogy nem - dőlt előre a székén Valentine. - Nos, eldöntötted?
- Mit?
- Hogy együttműködsz, vagy egyszerűen kivonod magad harminc évre az emberiség történelméből, a semmiért?
- Mit akar tőlem?
- Történeteket, természetesen. Adatokat a komputertől is kaphatok.
- Miről meséljek?
- Magadról. A malackákról. Ami közted és közöttük jött létre. Ez az egész rémség a Lusitania Flottával végül is miattad és a malackák miatt kezdődött. Mert beleavatkoztál...
- Segítettünk nekik!
- Ó, már megint rosszat szóltam?
Miro majd felnyársalta a tekintetével Valentine-t. De közben ráébredt, a nőnek igaza van: túlságosan érzékeny lett. A beavatkozás szó - tudományos összefüggésben - jóformán érték-semleges. Mindössze annyit jelentett, hogy változtatást vezetett be az általa tanulmányozott kultúrában. A negatív tartalmát tekintve azonban Miro elveszítette a tudományos perspektíváját: többé nem „tanulmányozta” a pequeninókat, hanem barátaiként kezelte őket. Ebben kétségkívül bűnös volt. Azaz nem, nem bűnös - büszke volt arra, hogy előidézte ezt az átmenetet. - Folytassa - szólította fel Valentine-t.
- Minden azzal kezdődött, hogy megszegted a törvényt, és megtanítottad a malackákat az amaránt-termesztésre.
- Már abbahagyták.
- Fonák helyzet, nem? A descolada vírus ugyanis megtámadta és kiirtotta az összes amarántfajtát, amit a húgod fejlesztett ki nekik. A közbeavatkozásod tehát hiábavaló volt.
- Nem volt az - tiltakozott Miro. - Egyfolytában tanulnak.
- Igen, tudom. Helyesebben választanak. Hogy mit tanuljanak, mit cselekedjenek. Szabadságot adtál nekik. Teljes mértékben egyetértek az elhatározásoddal, de nekem meg kell írnom a történetedet. A te változatodat, hogy a Száz Világ és a kolóniák összes lakója megismerhesse: mit miért tettél, miért szegted meg a törvényt és avatkoztál bele a malackák életébe. Hogy a Lusitania népe és kormánya miért lázadt fel a Kongresszus ellen ahelyett, hogy kiadott volna a bíráidnak, hadd ítéljenek el a bűneid miatt.
- Andrew már elmondott mindent.
- És írtam is róla, nagy vonalakban. Most a személyes vallomásodra van szükségem. Azt szeretném, hogy az emberek megértsék a malackák népét. És téged is. Ehhez be kell, hogy mutassalak téged. Azt akarom, hogy megkedveljenek, ha ez egyáltalán lehetséges. Akkor a Lusitania Flottát annak tudom láttatni, ami: irtózatosan eltúlzott reakciónak egy nem létező fenyegetésre.
- A flotta fajirtást követ el.
- Én is annak neveztem a propagandámban - bólintott Valentine.
Miro elviselhetetlennek érezte Valentine magabiztosságát. Vérlázítónak az önhittségét. Csak úgy szállhat szembe vele, ha megemlíti azokat a feltevéseit, amelyek egyelőre mint kételyek motoszkálnak benne. - Csakhogy a flottát tekinthetjük egyben önvédelemnek is.
Ez megtette a kellő hatást - Valentine-ba belefagyasztotta a szót. Még a szemöldökét is felvonta, úgy meglepődött. A gond csak az, hogy Mirónak most meg kell magyaráznia, mire gondolt.
- A descolada - kezdte - a legveszedelmesebb életforma az egész univerzumban.
- Erre elég volna a karantén. Nem kellene az egész flottát odaküldeni, felszerelkezve ráadásul az M. D. Készülékkel, amivel a Lusitaniát és rajta mindenkit, mikroszkopikus csillagközi porrá lehet zúzni.
- Ennyire bizonyos abban, hogy igaza van?
- Biztos vagyok benne, hogy a Csillagközi Kongresszus hibát követ el azzal, hogy egyáltalán fontolgatja más értelmes fajok kiirtását.
- A malackák nem élhetnek a descolada nélkül - mondta Miro -‚ de ha a vírus valaha is átterjed egy másik bolygóra, ott elpusztít minden életet. Ez teljesen bizonyos.
Miro elégedetten tapasztalta Valentine arcán a tanácstalanságot. - Én azt hittem, a vírust megfékezték. Épp a nagyszüleid találták meg a módját, hogy megállítsák és az emberi szervezetben inaktívvá tegyék.
- A descolada folyamatosan adaptálódik - felelte Miro. - Jane-től tudom, hogy már többször átalakult. Anyám és Ela húgom dolgozik ezen, megpróbálnak egy lépéssel a vírus előtt járni. Néha úgy tűnik, a descolada tudatosan cselekszik. Mint ha képes lenne gondolkodni stratégiákat kidolgozni arra, hogyan térjen ki az ellene bevetett vegyi anyagok elől. Bekerült azokba a földi terményekbe is, amiken a túlélésünk múlik a Lusitanián. Azokat is permeteznünk kell már. Mi lesz, ha a descolada ledönti az összes védőkorlátunkat?
Valentine hallgatott. Semmi frappáns válasz. Erre bizony nem gondolt eddig - senki sem gondolt, csak Miro.
- Még Jane-nek sem beszéltem erről - folytatta Miro. - És ha a flotta küldetése jogos? Ha az emberiség csak úgy menekülhet meg a descoladától, ha a Lusitania elpusztul?
- Nem - csóválta a fejét Valentine. - Ennek semmi köze ahhoz, amiért a Csillagközi Kongresszus rátok küldte a flottát. Az ő indítékaik az interplanetáris politikában keresendők, meg kell mutatniuk a kolóniáknak, ki a főnök. A bürokrácia túlkapásai vannak emögött, a hadsereg...
- Figyeljen ide! - vágott közbe Miro. - Azt mondta, az én változatomra kíváncsi. Akkor ehhez mit szól? Nekem mindegy, mik az indítékaik. Nem érdekel, hogy gyilkos gazemberek-e vagy sem. Ami a lényeg: lehet, hogy tényleg fel kellene robbantani a Lusitaniát.
- Milyen ember vagy te? - szörnyülködött Valentine, ugyanakkor megilletődés is bujkált a hangjában.
- Maga az erkölcsbölcselő - válaszolta Miro. - Maga mondja meg. Kötelesek vagyunk-e annyira szeretni a pequeninókat, hogy hagyjuk, vírusuk kipusztítsa az egész emberiséget?
- Természetesen nem. Ki kell találnunk valamit, amivel semlegesíthetjük a descoladát.
- És ha nem megy?
- Akkor vesztegzár alá helyezzük a Lusitaniát. Még ha az emberek mind meghalnak is - mindkettőnk családtagjaival egyetemben -‚ a pequeninókat akkor sem bántjuk.
- Igazán? - kérdezte Miro. - És mi lesz a méhkirálynővel?
- Ender azt mondta, új életre kelt, de...
- Komplett ipari társadalmat hordoz magában. Hamarosan csillaghajókat épít és elhagyja a bolygót.
- Ő nem terjeszti tovább a descoladát!
- Nincs más választása. A descolada már benne van. Ahogy énbennem is.
Valentine most értette meg. Miro látta a szemében - látta a döbbenetet.
- Elkapja maga is. Most még visszafuthat a hajójára, hogy elkerülje a fertőzést, de ha leszáll a Lusitaniára, a descolada bekerül mindnyájuk szervezetébe. Magának, a férjének és a gyerekeinek életük végéig szedniük kell az ellenszert, amit az élelemmel és a vízzel együtt adagolunk. És soha többé nem hagyhatják el a bolygót, különben halált és pusztulást hurcolnak magukkal.
- Tudtuk, hogy fennáll ennek a lehetősége - felelte Valentine.
- Amikor útnak indultak, még csupán egy eshetőség volt. Azt gondoltuk, hamarosan felülkerekedünk a descoladán. Most már abban sem vagyunk biztosak, sikerül-e valaha leküzdenünk. Ez azt jelenti, a Lusitania foglyai lesznek mindörökre.
- Remélem, kellemes az időjárás arrafelé.
Miro Valentine arckifejezését tanulmányozta. Figyelte, mi játszódik le rajta, mi közben a hallottakon töpreng. Az első ijedség elmúltával Valentine újra önmaga lett: gondolkodott. - Nekem az a véleményem - vallotta meg Miro -‚ hogy bármilyen kegyetlen is a Kongresszus, bármilyen ördögi tervet forral ellenünk, mégis elő fordulhat, hogy ez a flotta lesz az emberiség megváltója.
Valentine tűnődve, a szavakat keresgélve válaszolt. Miro örült ennek. Olyan ember hát, aki nem vagdalkozik meggondolatlanul. Képes volt tanulni. - Nos, ha az események úgy alakulnak, és csak egyetlen út marad hátra... de ez elég valószínűtlen. Először is - a helyzet ismeretében - felettébb kétséges, hogy a méhkirálynő képes volna csillaghajókat építeni, melyek kijuttatnák a descoladát a Lusitaniáról.
- Ismert maga a méhkirálynőt? - szólt szigorúan Miro. - Érti a gondolkodás módját?
- Még ha meg is tudná tenni - legyintett Valentine -‚ anyád és a húgod majd ki találnak valamit, nem igaz? Mire odaérünk - mire a flotta odaér - a Lusitaniára, talán már meg Is lesz a vírus végleges ellenszere.
- És ha meglesz - folytatta Miro -‚ vajon bevetik-e ellene?
- Miért ne vetnék?
- Hogyan irtsák ki az összes descolada vírust? A vírus szerves részévé vált a pequeninók életciklusának. Amikor a pequenino-test meghal, a descolada vírus közreműködésével alakul át faállapotúvá, ezt hívják a malackák harmadik életnek.
A pequenino férfiak csak ebben a harmadik, fa-életükben képesek megtermékenyíteni az asszonyokat. Ha nincs többé vírus, lehet, hogy nem lesz több átmenet sem a harmadik életbe, s akkor ez lesz a malackák utolsó generációja.
- Ettől még nem lehetetlen a feladat, csak nehezebb. Anyádnak és a húgodnak arra kell rájönniük, hogyan közömbösítsék a descoladavírust az emberekben és az élelmiszerekben úgy, hogy közben ne fosszák meg attól a képességétől, amivel elő segíti a pequeninók felnőtté válását.
- Kevesebb, mint tizenöt évük van rá - morfondírozott Miro. - Nem valószínű.
- De nem lehetetlen.
- Igen. Van rá esély. És erre alapozva akar megszabadulni a flottától?
- A flotta mindenképpen azért jön, hogy elpusztítsa a Lusitaniát, akár megfékezzük a descoladavírust, akár nem.
- Ismétlem, lényegtelen, milyen indítékból adták ki a parancsot. Bármi is az ok, a Lusitania megsemmisítése az egyetlen biztos védekezési mód a többi, ember lakta világ szempontjából.
- Ismétlem, tévedsz.
- Ugye, maga Démoszthenész? Andrew legalábbis azt mondta.
-Igen.
- Szóval maga ötlötte ki az idegen-kategóriák hierarchikus rendszerét. Vagyis hogy utlanningoknak hívjuk a mi világunkbeli, de más városból vagy országból jött ismeretleneket; framlingoknak a saját fajunkhoz tartozó, de más világról származó jövevényeket; ramanoknak az olyan egyéb fajok képviselőit, akik képesek kommunikálni, együtt létezni velünk, emberekkel; s végül ott vannak a varelsék... - hát ők micsodák?
- A pequeninók nem varelsék. És a méhkirálynő sem.
- A descolada azonban igen, az varelse. Olyan idegen létforma, ami képes arra, hogy kipusztítsa az egész emberiséget.
- Hacsak meg nem fékezzük.
- Pedig még kommunikálni se tudunk vele, hát még együtt élni. Maga mondta, hogy ilyen esetben a háború elkerülhetetlen. Ha egy idegen faj látszólag eltökélten azon iparkodik, hogy kiirtson bennünket, és mi nem tudunk vele kapcsolatot teremteni, nem értjük a megnyilvánulásalt, és lehetőségünk sincs rá, hogy békés módszerekkel térítsük el a szándékától, akkor önvédelemből jogunk van bármilyen szükséges lépést megtenni, ami jelentheti a másik faj totális megsemmisítését is.
- Úgy van - helyeselt Valentine.
- De mi van akkor, ha a descoladától csak úgy tudunk megszabadulni, hogy vele együtt kénytelenek vagyunk elpusztítani az összes pequeninót, a méhkirálynőt és minden, a Lusitanián élő emberi lényt?
Miro megdöbbenésére Valentine-nak könnybe lábadt a szeme. - Szóval ez lett belőled.
Miro zavarba jött. - Nem hiszem, hogy én volnék a vitatéma.
- Te gondoltad végig mindezt, te vetted sorra az összes lehetséges megoldást - jókat és rosszakat egyaránt -‚ s most az egyetlen jövő, amiben hajlandó vagy hinni, az egyetlen elképzelhető jövő, ami az erkölcsi ítéleteidet befolyásolja, mégis egy olyan jövő lenne, amelyben mindenki, aki fontos nekünk és minden, amiben reménykedünk, meg kell, hogy semmisüljön?
- Nem mondtam, hogy ínyemre volna ez a jövő...
- Én sem azt mondtam - felelte Valentine. - Hanem azt, hogy erre a jövőre szavaztál. Én azonban nem. Én olyan univerzumra szavazok, amelyben van miért reménykedni. Olyan univerzumra, amelyben anyád és a húgod kieszelik, hogyan küzdjék le a descoladát. Én olyan univerzumban kívánok élni, amelyet egy megreformált, megújult Csillagközi Kongresszus irányít, s amelyben nincs az az erő és nincs az az akarat, ami elpusztíthatna egy egész értelmes fajt.
- És ha téved?
- Akkor még bőven lesz időm kétségbeesni, mielőtt meghalok. De mondd, te minden alkalmat megragadsz a csüggedésre? Megértem, persze, mi juttatott idáig. Andrew elmesélte, milyen helyes fiú voltál - még most is az vagy, ha tudni akarod -‚ és hogy mennyire lesújtott, amikor a fizikumod oly nagyon leromlott. De mért már a sors súlyosabb csapást is emberekre, mégsem váltak ennyire borúlátóvá, mint te.
- Úgy, szóval analizál? - fakadt ki Miro. - Fél órája sincs, hogy találkoztunk, s máris azt hiszi, nyitott könyv vagyok a maga számára?
- Csak azt tudom, hogy ennél lehangolóbb társalgást még életemben nem folytattam.
- Tehát azt képzeli, mindez abból fakad, hogy nyomorék lettem. Nos, hadd mondjak valamit magának, Valentine Wiggin. Bennem ugyanúgy él a remény, mint magában. Sőt, még abban is bízom, hogy a testem valamikor a jelenleginél többre is képes lesz. E nélkül már rég halott lennék. A véleményemet pedig nem a kétségbeesés mondatta velem. Azért hoztam a tudomására, mert mindez lehetséges. S minthogy lehetséges, foglalkoznunk kell vele, nehogy később érjen meglepetés. Fel kell készülnünk, hogy ha bekövetkezik a legrosszabb, már tudjuk, mi vár ránk abban az univerzumban.
Valentine Miro arcát fürkészte. A fiú szinte a bőrén érezte a tekintetét, amely mint valami enyhe bizsergés, egészen az agyáig hatolt. - Igen - Jelentette ki Valentine.
- Mi igen?
- Igen, a férjemmel átköltözünk a hajódra. - Azzal felállt, és megindult a csőalagút felé.
- Miért döntött így?
- Mert a mi hajónk túlságosan zsúfolt. És mert veled határozottan érdemes elbeszélgetni. Nem csupán anyaggyűjtési céllal, az esszéim számára.
- Ó, szóval kiálltam a próbát?
- Pontosan - felelte Valentine. - Hát én tenálad?
- Én nem vizsgáztattam.
- Egy frászt nem - szögezte le Valentine. - De ha nem vetted volna észre, közlöm veled - én is átmentem a vizsgán. Különben nem beszéltél volna velem ennyire őszintén.
Azzal távozott. Miro hallgatta surranó lépteit, majd a komputer jelentette, hogy már a csőalagúton halad, a két hajó között.
Miro máris hiányolta.
Valentine-nak igaza volt. Igenis megfelelt Miro vizsgáján. Mert úgy tudott figyelni rá, ahogyan senki más: türelmesen, nem belekotyogva döccenő mondataiba, s tekintetét végig beszélgetőpartnerén nyugtatva. Miro nem törődött azzal, precízen formálja-e a hangokat. Érzelemtől fűtött szavai javarészt nyilván érthetetlen makogásként hatottak. Ám Valentine olyan figyelmesen és jól hallgatta, hogy mindent megértett, anélkül, hogy egyszer is visszakérdezett volna. Ezzel az asszonnyal Miro olyan természetesen tudott társalogni, mint az agysérülése előtti időkben. Az igaz, hogy konok volt, önfejű, a modora parancsolgató, és túl hamar vont le következtetéseket. De meghallgatta és elfogadta az övével ellenkező véleményeket. Tudott hallgatni, hogy Miro beszélhessen. Vele talán ugyanaz a Miro lehet, aki régen volt.

Harmadik fejezet

TISZTA KÉZZEL

- Az emberekben az a legkellemetlenebb, hogy nem képesek metamorfózisra. A te néped egyedei - a miénkhez hasonlóan - lárvaként születnek. Mi azonban átváltozunk, mielőtt magasabb rendű alakot öltve szaporodnánk. Az emberi lények egész életükben megragadnak a lárvaállapotnál.
- Az emberek igenis képesek átalakulni. Folyton váltogatják az éntudatukat. Csakhogy mindegyik új egyéniség ragaszkodik ahhoz a csalóka ábrándhoz, hogy mindig is ő birtokolta az épp elfoglalt testet.
- Ezek csupán felületi változások. Az organizmus alapvető sajátosságai ugyan azok maradnak. Az emberek roppant büszkék az átváltozásaikra, pedig minden ilyen képzelt átalakulásról kiderül, hogy csupán újabb mentségek halmaza, ami ért az egyén magatartása semmiben sem különbözik a mindenkoritól.
- Te annyira különbözöl az emberektől, hogy sosem fogod megérteni őket.
- Ti viszont annyira hasonlítotok hozzájuk, hogy sosem tudjátok majd elfogulatlanul megítélni őket.

Han Csing-csao hétesztendős volt, amikor az istenek először szóltak hozzá. Egy ideig fel sem fogta, hogy isteni hangot hall. Annyit észlelt csupán, mintha a kezére valami undorító, láthatatlan iszap tapadna, amit le kell mosnia.
Az első néhány alkalommal elegendő volt egyszerűen leöblítenie a kezét, azután napokig jobban érezte magát. Idővel azonban egyre gyakrabban tört rá az érzés, hogy piszkos a keze. Sokkal tovább kellett dörzsölnie, hogy tiszta legyen, úgyhogy már napjában többször is mosta, sikálta, míg a durva sörtéjű kefével véresre nem súrolta. Csak akkor érezte tisztának magát - néhány órácskára legalább -‚ amikor a fájdalom szinte már elviselhetetlen lett.
Senkinek sem szólt. Ösztönösen érezte, jobb, ha titokban tartja, hogy szenny és mocsok tapad rá. A sűrű kézmosás köztudomásúlag az egyik első jele volt annak, hogy az istenek kiválasztottak egy gyermeket. Az Ösvénynek nevezett kolónián minden szülő reménykedve várta, hátha kiütköznek gyermekem a buzgó tisztálkodási vágy tünetei. Azt azonban egyikük sem sejtette, milyen dermesztő felismerés vezetett e kényszerű mosakodáshoz: az istenek elsőként arra döbbentették rá a megszólítottat, hogy mérhetetlenül tisztátalan. Csing-csao nem azért leplezte kéz mosási kényszerét, mert szégyellte, hogy beavatott lett, hanem mert úgy képzelte, mindenki megvetné, ha kiderülne, mennyire hitvány és méltatlan.
Az istenek titkos szövetségre léptek vele. Azt parancsolták neki, a kíméletlen sikálást csupán a tenyerére korlátozza. Megkínzott, sebes kezét ugyanis ökölbe szoríthatta, séta közben szoknyája ráncai közé rejthette, vagy akár szelíden az ölében nyugtathatta, ha ült, senki sem vett észre semmit. Csupán egy roppant illedelmes kislányt láttak maguk előtt.
Csing-csao titkára sokkal hamarabb fény derült volna, ha él az édesanyja. Így azonban hónapok teltek el, mire az egyik szolga felfedezte. Az öreg, kövér Mu-pao figyelt föl egy vérfoltra Csing-csao kis reggeliző abroszán. Mu-pao nyomban rájött, mit jelent: a vérző tenyér biztos előjele volt annak, hogy az illetőt kegyeikbe fogadták az istenek. Ösvényen sok becsvágyó anya és apa erőltette rá reményteljes csemetéjére a szorgos kézmosást. E formális megtisztulást Ösvény-szerte úgy nevezték, hogy „az istenek szólongatása.”
Mu-pao máris szaladt Csing-csao apjához, Han Fej-ce nagyúrhoz, akiről úgy hír lett, a beavatottak legnemesebbike, egy azon kevesek közül, akiket az istenek oly nagyra tartottak, hogy szabad volt framlingokkal - más világok lakóival - találkoznia. Soha, egyetlen szóval sem árulta el, hogy az istenek őbenne szólanak, mindenkor gondosan megőrizte Ösvény szent titkát. A nagyúr boldog lesz, ha meghallja a hírt, Mu-paót pedig tisztelni fogják, amiért elsőként látta meg az istenek jelenlétét Csing-csaóban.
Egy óra sem telt belé, Han Fej-ce és szeretett leánykája, Csing-csao felkerekedtek, s gyaloghintóval a rockfalli templomba siettek. Csing-csao nem szeretett így utazni - lelkiismeret-furdalás gyötörte az őket cipelő emberek miatt. - Nem érzik szenvedésnek - nyugtatta meg apja, amikor Csing-csao először tette ezt szóvá. - Nagy megtiszteltetésnek veszik. A köznép így fejezi ki - többek között - az istenek iránti hódolatát: amikor egy beavatott a templomba tart, Ösvény népének a vállán jut oda.
- Csakhogy napról napra nagyobb vagyok - sajnálkozott Csing-csao.
- Ha egészen nagy leszel vagy a saját lábadon jársz majd, vagy lesz saját gyalog hintód - felelte Apa. Azt nem tette hozzá, hogy a saját hordszék csak a felnőtt beavatottaknak járt. - Az alázatunkat azzal is megpróbáljuk kimutatni, hogy igyekszünk minél karcsúbbak és könnyebbek maradni, hogy ne jelentsünk túl nagy terhet a népnek. - Ezt természetesen tréfának szánta, hiszen Apának ha nem is óriási, de tekintélyes pocakja volt. A tréfa mögött azonban ott rejlett a tanulság: Ösvény népe nem érezheti tehernek a beavatottakat. Nem illett, hogy ellenséges érzülettel viseltessen irántuk. Hálával tartozott azért, hogy az istenek mind közül épp e világ lakóit tüntették ki figyelmükkel.
Most azonban Csing-csao inkább a rá váró megpróbáltatás miatt aggódott. Tudta, hogy próbának vetik alá. - Sok gyermek pusztán megjátssza, hogy hallja az istenek szavát. Betanítják rá - magyarázta Apa. - Ki kell derítenünk, valóban kiválasztott vagy-e.
- Azt szeretném, ha mégsem kellenék nekik - fohászkodott Csing-csao.
- A próba során még inkább ezt fogod kívánni - felelte Apa. A hangja tele volt szomorúsággal, amitől Csing-csao még jobban megrémült. - A nép csak a hatalmunkat és a kiváltságainkat látja, ezért irigyel minket. Fogalmuk sincs, milyen temérdek szenvedés azok élete, értik az istenek szavát. Ha az istenek valóban szólnak hozzád, Csing-csao leányom, akkor meg fogod tanulni, hogy elviseld ezt a szenvedést, éppúgy, ahogy a jáde eltűri a kőfaragó kését, a csiszoló munkás fényesítőkendőjét. Ragyogni, csillogni fogsz tőle. Mi másért adtam volna neked a Csing-csao nevet?
Csing-csao - azt jelentette, Tündöklő Fény. Így hívták az Ősi Kína egyik nagy költőjét is. Helyesebben költőnőjét, aki oly korban élt, amikor inkább csak a férfiaknak járt megbecsülés, s őt mégis a legdicsőbbként tisztelték a maga idejében. „Gyér köd s dús árny borong immár.” Így kezdődött Li Csing-csao Kettős nóna című dala. Híven tükrözte Csing-csao érzéseit.
Hogy is végződött az a vers? „Fátylamat már csak a nyugati szél emeli. Arany füstvirág - ím, elillanok.” Vajon ő is így végzi? Szellemi őse talán így közölte vele, e költeményen át, hogy a mindent elborító sötétségből majd a nyugatról eljövő istenek fogják magukhoz emelni az ő könnyű fuvallatnak tűnő, aranyfényű lelkét? Megrémítette a gondolat, hogy most, csupán hétesztendősen kelljen meghalnia. Mégis átfutott rajta: ha nemsokára a mennybe jutok, találkozom Anyával, sőt, magával a nagy Li Csing-csaóval is.
Ám a vizsgának semmi köze sem volt a halálhoz, legalábbis készakarva nem. Valójában egészen egyszerű eljárás volt. Apa bevezette egy tágas terembe, ahol három öregember térdepelt. Elsőre férfiaknak tűntek, de lehettek akár nők is. Oly vénségesen vének voltak, hogy hiányzott róluk minden jellegzetes nemi vonás. Fejükön csupán ritkás, fehér pihék ütköztek ki, szakálluk semmi, s alaktalan, zsákszerű ruhájuk elfödte testüket. Mint később Csing-csao megtudta, templomi eunuchok voltak. A régi idők hátramaradt túlélői, még azelőttről, hogy a Csillagközi Kongresszus betiltotta a vallás szolgálatában - akár szabad akaratból is - elkövetett öncsonkítást. A rejtélyes, kísérteties aggastyánok Csing-csao öltözékét vizsgálgatták, tapogattak.
Ugyan mit kerestek? Megtalálták ébenfa evőpálcikáit, s elvették tőle. Derekáról leoldották széles selyemövét. A papucsát is lehúzták. Csing-csao később megtudta, hogy azért tették mindezt, mert voltak gyerekek, akik elkeseredésükben megölték magukat a próba során. Az egyik leányka az orrlyukaiba dugta az evőpálcikáit, azután levetette magát a földre, s a pálcák az agyába fúródtak. Egy másik leány felakasztotta magát a selyemövével. Egy harmadik a szájába, torkába tömte a papucsát, amíg csak meg nem fulladt. Az öngyilkossági kísérletek ritkán jártak eredménnyel, de valahogy mindig a legkiválóbb gyermekekkel fordultak elő, s leginkább lányokkal. Ezért vettek hát el Csing-csaótól minden olyan tárgyat, amivel öngyilkosságot követhetett volna cl.
A vének kivonultak. Apa letérdelt Csing-csao mellé, és a szemébe nézve így szólt:
- Szeretném, ha megértenéd, Csing-csao, hogy igazából nem téged vizsgáztatunk. A te saját akaratodnak az égvilágon semmi befolyása nem lesz az elkövetkezőkre. Tulajdonképpen arra vagyunk kíváncsiak, valóban eltökélt szándékuk-e az isteneknek, hogy beszéljenek hozzád. Ha igen, akkor annak nyilvánvaló jelét adják, s te már mint beavatott lépsz ki e teremből. Ha mégsem, akkor úgy jössz ki innen, hogy egyszer s mindenkorra szabad leszel, nem hallod többé a hangjukat. Magam sem tudom, melyik végkifejletért imádkozzak.
- Apám - kérdezte Csing-csao -‚ mi lesz, ha szégyenkezned kell miattam? - A puszta gondolatra bizseregni kezdett a tenyere - mintha piszok került volna rá, és le kellene mosnia.
- Bárhogy is történjék, tudom, nem fogok szégyenkezni miattad.
Ezután Apa tapsolt. Az egyik eunuch visszajött. Nehéz tálat cipelt, amit letett Csing-csao elé.
- Dugd bele a kezed - rendelkezett Apa.
A tál tele volt valami sűrű, fekete zsiradékkal. Csing-csao megborzongott. - Képtelen vagyok - motyogta.
Han Fej-ce ekkor megragadta lánya karját, és erővel belenyomta kezét a kenőcsös iszapba. Csing-csao felsikoltott - apja így még sohasem kényszerítette semmire. Amikor végre eleresztette a karját, Csing-csao kezét nyúlós kulimász lepte be. A kislány alig kapott levegőt, olyan émelyítően büdös volt az a förtelmes massza.
A vénség kivitte a tálat.
- Hol moshatnám le, Apám? - pityeregte Csing-csao.
- Nem moshatod le - felelte Apa. - Soha többé nem moshatod le.
Minthogy Csing-csao még kicsi volt, minden szavát elhitte. Meg sem fordult a fejében, hogy ez is a próba része, csak bámult az apja után, aki elhagyta a termet. Hallotta, éppen kulcsra zárta maga mögött az ajtót. Csing-csao magára maradt.
Először csak úgy maga elé tartotta a kezét, nehogy összekenje a ruháját. Kétségbeesve nézelődött, hol moshatná le a mocskot, de se vizet nem talált, se egy árva törlőkendőt. A terem éppenséggel nem volt üres - székek, asztalok, szobrok és hatalmas kőkorsók díszítették - de minden felület kemény, fényesre csiszolt és annyira tiszta, hogy Csing-csao meg sem merte volna érinteni. Az undorító mocskot azonban képtelen volt tovább elviselni a kezén. Valahogy meg kellett tisztálkodnia.
- Apa! - kiáltotta. - Gyere, mosd meg a kezem! - Biztosan hallotta. Kétségkívül a közelben volt valahol, várta, mi lesz a vizsga eredménye. Hallania kellett - még sem jött.
Az egyetlen holmi a teremben, amibe a kezét törölhette volna, a saját ruhája. Akkor viszont beszennyezné magát, talán még a testére is jutna a kenőcsös maszatból. A megoldás természetesen az lenne, ha levetné a ruhát - de hogyan tudna úgy kibújni belőle, hogy a piszkos kezével össze ne kenje valamijét?
Próbálkozott. Először egy szobor sima karján levakart annyi sarat, amennyit csak tudott. Bocsáss meg, suttogta neki, ha netalán egy isten szobra. Majd később letörlöm rólad. A saját ruhámmal fogom letörölni.
Azután hátranyúlt, és összefogva a ruháját, megpróbálta a fején át lehúzni magáról. Síkos ujjai közül ki-kicsúszott a selyem, Csing-csao háta libabőrös lett az anyagon átivódott nyirkos latyaktól. Majd később ezt is kimosom, gondolta.
Végül sikerült elég erősen megmarkolnia a kelmét, hogy lecibálhassa magáról a ruhát. De még ki sem bújt belőle egészen, már rájött, hogy a dolgok még rosszabbra fordultak, hiszen a kulimász rákenődött hosszú hajára is, ami az arcába hullott, s már nemcsak a keze, hanem a háta, a haja és az arca is bepiszkolódott.
Csing-csao nem adta fel. Egészen levetette ruháját, s az egyik csücskébe vigyázva beletörölte a kezét, majd a másik csücskével letörölte az arcát. De így sem volt jó. Akármit csinált, a kenőcs makacsul megtapadt a bőrén. A selyemanyag nem hogy eltávolította volna, inkább jobban elmázolta. Csing-csao még életében nem volt ilyen reménytelenül szurtos. Képtelen volt elviselni, s mégsem szabadulhatott tőle.
- Apa! Vigyél el innen! Nem akarok beavatott lenni! - kiáltozott. De Han Fej-ce nem mutatkozott. Csing-csao sírva fakadt.
Csakhogy a sírás sem használt. Minél erősebben zokogott, annál piszkosabbnak érezte magát. A tisztaság utáni vágya azonban felülkerekedett kétségbeesésén. Csing-csao könnyáztatta arccal, elkeseredetten kutatni kezdett valami után, amivel ledörzsölhetné a bűzös kenőcsöt kezéről. Újra megpróbálkozott a selyemruhájával, de kis idő múltán elindult körbe-körbe a teremben, s a falakba törölte a kezét, összevissza kenve a faburkolatot. Olyan sebesen dörzsölte hozzá a tenyerét, hogy a keletkezett hőtől olvadni kezdett a ragacsos zsiradék. Csing-csao fáradhatatlanul folytatta, míg csak a keze ki nem vörösödött, s a tenyerén fellazult hegeket le nem horzsolták vagy fel nem tépték a szemmel kivehetetlen göcsök.
Amikor pedig már olyan iszonyúan fájt a tenyere és minden ujja, hogy nem érezte rajtuk az undok latyakot, nekiesett az arcának, dörzsölte, tíz körömmel kaparta, hogy levakarja a rátapadt szennyet. Ettől ismét bepiszkolódott a keze, s újra kezdte a dörgölést a falakon.
Végül elgyötörten a földre rogyott, s kitört belőle a zokogás. Nemcsak fájdalmasan lüktető keze, hanem az ügyefogyottsága miatt Is, amiért nem sikerült megtisztálkodnia. Lehunyt szemmel, sűrű könnyeket hallatva kesergett. A szemét és az arcát dörgölve érezte, milyen síkos és maszatos lett a bőre. Biztosra vette, ez csak egyet jelenthet: az istenek megítélték és tisztátalannak találták. Méltatlannak arra, hogy éljen. Ha nem tud megtisztálkodni, véget kell vetnie az életének. Csak így tudná kiengesztelni őket. Ez enyhítené a gyötrelmet. Mindössze annyi a teendője: kitalálni, miképpen végezzen magával. Akkor nem lélegzik. Majd fogja Apa sajnálni, hogy nem jött, amikor hívta, de már késő lesz! A sorsa immár az istenek kezében van, ők pedig érdemtelennek találták az életre. Végül is milyen jogon lélegzik még, amikor Anya ajka, lelkének kapuja oly sok éve már, hogy bezárult?
Csing-csaónak először az az ötlete támadt, hogy a ruháját tömködi a torkába vagy kötözi a torka köré, de a selyem már túlontúl bepiszkolódott. Mást kellett ki eszelnie.
Odasétált a falhoz és megtapogatta. Erős, kemény fából volt. Csing-csao hátra- hajolt, majd fejét nekilódította a falnak. Éles fájdalom hasított belé; kábán lehuppant a földre. Nagyon fájt belül a feje. Forgott körülötte a világ, a terem. Egy pillanatra elfeledkezett a kezéről és a tisztátalanságáról.
Hanem az enyhülés nem tartott sokáig. A falon megpillantotta azt a kenőcsös foltot, ahová a homlokát ütötte, s látta, tompa fényével elválik a környező csillogó felülettől. Az istenek minden eddiginél harsogóbban szólaltak meg benne, hangoztatva nem múló szurtosságát. Egy kis fájdalom nem volt elegendő, hogy levezekelje a hitványságát.
Csing-csao ismét nekifejelt a falnak. Ám ezúttal közel sem volt olyan éles a fájdalom. Újra meg újra nekilendült - akkor ráeszmélt, hogy a teste akarata ellenére visszafogta magát, így kerülte el a túl erős ütést. Ez megértette vele, miért érdemtelen az istenek szemében: túlságosan gyenge volt ahhoz, hogy a testét engedelmesség re szorítsa. Hát jó, szedte össze magát Csing-csao, nem olyan ügyefogyott ő. Igenis képes arra, hogy a testét alázatra kényszerítse.
Kiválasztotta a legmagasabb szobrot - megvolt úgy három méter. A bronz férfialakot lépés közben ábrázolták, s kardot tartott a feje fölé. Bőven volt rajta szeglet, hajlat és kiugró rész, amin Csing-csao felkapaszkodhatott rá. A keze minduntalan le-lecsúszott, mégis kitartóan kúszott felfelé, míg ott nem guggolt a szobor vállán, a fejdíszébe és a kardjába csimpaszkodva.
Egy pillanatra - megérintve a kardot - eszébe jutott, hátha alkalmasabb megoldás lenne, ha elvágná vele a torkát - ez elállítaná a lélegzetét, nem igaz? Csakhogy a kardnak nem volt valódi éle, és megfelelő szögben sem tudná tartani a nyakát, hogy sikerüljön. Visszatért hát az eredeti elképzeléséhez.
Vett néhány mély lélegzetet, majd összekulcsolta kezét a háta mögött, és levetette magát. Fejjel előre - így biztosan véget vet tisztátalan életének.
Ám ahogy vészesen közeledett a padló, Csing-csao elveszítette az önuralmát. Felsikoltott, előrerántotta a karját, és önkéntelenül megkísérelte tompítani a becsapódást. Túl késő, villant át rajta komor elégtétellel; abban a pillanatban feje a padlónak ütődött, s minden elsötétült körülötte.
Csing-csao tompa sajgást érzett a karjában, a fejében pedig éles, lüktető fájdalmat - de élt. Amikor annyi erőt gyűjtött, hogy kinyissa a szemét, észrevette, hogy a teremben sötétség honol. Leszállt az éj? Mennyi ideig alhatott? Fájó bal karját nem bírta megmozdítani - ronda zúzódás látszott a könyökén. Azt gondolta, eltört az eséstől.
Aztán észrevette, hogy a keze továbbra is maszatos. A bőrén érezte az istenek ítéletét: milyen elviselhetetlenül piszkos. Ami azt illeti, nem lett volna szabad öngyilkossággal próbálkoznia. Az istenek úgysem hagynák, hogy ilyen könnyedén megússza.
- Mit tegyek? - fohászkodott. - Hogyan legyek makulátlan előttetek, ó, istenek? Szellemi ősöm, Li Csing-csao, mutass nekem utat, miképpen érdemelhetném ki az istenek jóindulatát!
Szinte nyomban eszébe jutott Li Csing-csao Elszakadás című románca. Ez volt az egyik első vers, amit Apa utasítására meg kellett tanulnia, még hároméves korában, nem sokkal azelőtt, hogy szülei felfedték előtte: Anya meg fog halni. Pontosan illett a mostani helyzetre: elérhetetlennek tűnt számára, hogy valaha is elnyerje az istenek kegyeit. Hogyan tudná megkedveltetni magát, hogy elfogadják és a beavatottak közé léphessen?
Szerelmi
vallomás jött
sorban, mint a vadlibák
s holdfényben fürdő
nyugati kamrám
csillámlott, mint
csermelyen a szirom-tánc
újra rád gondolok
ránk, kettőnkre
kiket elválaszt
a gyász
olthatatlan fájdalom
ám ha lesütöm is pillám
szívemnek felvirrad

A holdfényben fürdő nyugati hálókamra arra utalt, hogy valójában egy isten, nem pedig egy közönséges szerető után vágyakozott a költőnő - a nyugat emlegetése mindig az istenekkel való kapcsolatra utalt. Li Csing-csao felelt a kis Han Csing-csao könyörgésére, elküldte neki ezt a verset, hogy kiolvassa belőle, miképpen űzheti elolthatatlan fájdalmát - testi tisztátalanságát.
Vajon mit jelent az, hogy szerelmi vallomás? - töprengett Csing-csao. Sorban, mint a vadlibák - de hiszen nincsenek is libák ebben a teremben! Csermely hullámain táncoló szirmok - nincsenek itt se szirmok, se hullámok.
„Ám ha lesütöm is pillám, szívemnek felvirrad.” - Ebben rejlett a kulcs, ez volt a válasz, Csing-csao tudta. Lassan, óvatosan a hasára fordult. Amikor megpróbált a bal karjára nehezedni, a könyöke megbicsaklott, és olyan éles fájdalom hasított belé, hogy majdnem megint elvesztette az eszméletét. Végre sikerült feltérdelnie, s lehorgasztott fejjel a jobb kezére támaszkodott. Aztán lefelé fordította a tekintetét. A költemény azt ígérte, hogy ettől a szívének felvirrad.
De nem lett jobb - még mindig piszkos volt, s még mindig szenvedett. Lefelé nézve nem látott mást, csak a fényezett padlódeszkákat, s bennük a hullámzó faerezetet, a térdei közül a terem széléig futó rostok sorait.
Sorok. Farostok sorai, vadlibák sorai. Az erezetet akár csörgedező csermelynek is fel lehet fogni. Követnie kell e sorokat, ahogy a vadlibák röpülnek egymás után.
Táncolnia kell e hullámokon, akár csermelyen a virágszirom. Ezt jelentette hát az isteni útmutatás: ha lefelé fordítja a tekintetét, felderül a szíve!
Csing-csao talált egy bizonyos eret, egy sötétebb vonalat, mely mint egy folyó, kígyózott tova a deszka világosabb részein, és azonnal megértette, hogy ennek a csermelynek kell a nyomába szegődnie. De nem merte az ujját a vonalra tenni - a piszkos, méltatlan ujját. Finoman, puhán kell csinálnia, ahogy a vadliba szeli a levegőt, ahogy a virágszirom libeg a víz tetején. Csak szemmel szabad kísérnie.
Megindult a vonal mentén, figyelmesen, egészen a fal tövéig. Néhányszor annyira felgyorsult, hogy elvétette, nem tudta, melyik ér az övé, de hamarosan ismét rá talált, legalábbis azt képzelte, és követte a falig. Vajon elég jól csinálta? Elégedettek vele az istenek?
Még nem egészen - nem lehetett bizonyos abban, hogy elkalandozó tekintete valóban a megfelelő érre ugrott-e vissza. A virágszirmok nem szökdécselnek át egyik hullámról a másikra. Azt az egy vonalat kell követnie, amin elindult, teljes hosszában. Ezúttal a fal tövénél kezdte, s nagyon közel hajolt a padló fölé, nehogy bármi is elvonja a figyelmét. Jobb kezére támaszkodva araszolt előre, pislantani sem mert, pedig már égett a szeme. Tudta, ha elveszíti a vonalat, vissza kell fordulnia a legelejére, és újra kell kezdenie. Vagy tökéletesen csinálja, vagy nem gyülemlik fel annyi erő, amitől megtisztulhatna.
Egy örökkévalóságnak tűnt. Mégis pislogott időnként, de nem véletlenszerűen, váratlanul. Amikor már rettenetesen szúrt a szeme, az ér fölé hajolt úgy, hogy csak a bal szemével nézte. Akkor egy villanásra lehunyta a jobb szemét. Ennyi pihentetés után megcsinálta fordítva is. Ekképpen tette meg a fele utat odáig, ahol a két deszka összeért.
Tanácstalan volt. Helyesen cselekedett-e, s elegendő volt-e egy deszkával végeznie. Vagy talán keressen másik rostot a fában és haladjon végig azon is? Úgy tett, mintha fel akarna állni, kíváncsi volt, mit szólnak hozzá az istenek, elégedettek-e. Félig felemelkedett, de nem érzett semmit, aztán felállt, s még mindig béke és nyugalom töltötte el.
Végre! Meg vannak elégedve vele, sikerült a kedvükre tennie. Azt a szörnyű mocskot a bőrén már alig érezte, mintha csak egy kevéske olaj lett volna. Elmúlt a mosakodási kényszer, pillanatnyilag legalábbis, hiszen talált egy másik módszert, amellyel elérhette a megtisztulást, s mégis ugyanúgy az isteneket szolgálta. Lassan a hátára gördült, s a boldogságtól sírva fakadt. „Li Csing-csao, én lelki elődöm, mosolygott a kislány a könnyein át, köszönöm, hogy megmutattad az istenekhez vezető utat. Az elszigeteltségemnek vége. Drága Anyám, most már tiszta vagyok és méltó arra, hogy csatlakozzam hozzád. Nyugat Fehér Tigrise, elég makulátlan vagyok ahhoz, hogy megérintsem szent prémedet, nem szennyezlek be immár.”
Csing-csao egy érintésre rezzent föl. Apa keze volt, felemelte őt. Vízcseppek hullottak arcára, megkínzott testére. Apa könnyei. - Élsz, hála az égnek - suttogta Han Fej-ce. - Édes kis beavatottain, drága gyermekem, életem, Tündöklő Fényem, ragyogj énnekem!
Később Csing-csao megtudta, hogy apját úgy kellett lekötözni, száját betömni, míg tartott a próba, s amikor Csing-csao felmászott a szoborra és úgy tett, mintha el akarná vágni a torkát a karddal, apja akkora lendülettel vetődött előre székestül, hogy a fejét beverte a padlóba. Hatalmas szerencséjére, így ugyanis nem látta lánya iszonyatos zuhanását a magasból. Keserű könnyeket ontott lányáért, amíg az eszméletlen volt, de amikor magához tért és térden csúszva követni kezdte a faereket a padlón, apja jött rá cselekedete értelmére. - Nézzétek! - suttogta. - Az istenek feladatot tűztek ki elé. Az istenek szólnak hozzá!
A többiek csak lassan ismerték fel tettében az isteni szózatot, mivel annak előtte még sohasem látták, hogy bárki faerezetet fürkészett volna. Nem szerepelt az Isteni Hangok Katalógusában. Az ajtó előtt várakozás, az öt többszöröseivel való számolás, a tárgyak számlálása, a véletlen balesetek kiötlése, a körömtépkedés, a bőrkarmolászás, a hajtépés, a kőharapdálás, a szemmeresztgetés - ezek mind ismert, az istenek által megkövetelt vezeklési módok voltak, hódolatteljes szertartások, melyektől megtisztult a beavatottak lelke, s az istenek bölcsességgel töltötték el elméjüket. Faerezet-fürkészéssel még senki sem találkozott. Apa azonban látta, mit tett Csing-csao, megnevezte a rítust, és felvétette a Hangok Katalógusába. Örökre az ő nevét fogja viselni, Han Csing-csaóét, kinek elsőként parancsolták meg az istenek, hogy e rítust elvégezze. Ettől lett Csing-csao oly különleges.
Szokatlanul leleményes volt abban is, ahogyan a módozatokat kereste, miképpen tudná a kezét megtisztítani, később pedig magát megölni. Sokan próbálkoztak azzal, persze, hogy a falakba dörgölték a kezüket, a többség azonban a ruhájával igyekezett letörölni a bűzös kenőcsöt. De az erőteljes dörzsölést, ami a súrlódás révén hőt fejleszt, ritka ügyes ötletnek tartották. S bár a fej falba ütögetése megszokott módszer volt, a szoborra mászás és onnan leugrás, fejjel előre, igen ritkán fordult elő. S annyi elszántság egyik korábbi jelöltben sem volt, hogy képes lett volna a kezét összekulcsolni a háta mögött, s ráadásul ilyen sokáig a földet érés előtt. A templomban mindenki Csing-csao dicséretét zengte, s a híre hamarosan eljutott Ösvény összes templomába.
Természetesen nagy megtiszteltetés volt Han Fej-ce számára, hogy leánykája az istenek ily nagy elismerést érdemlő kegyeltje lett. Hamar híre ment annak is, hogy az őrület határán járt, amikor Csing-csao végezni akart magával, s ez sokakra meg rendítően hatott. - Meglehet, hogy ő a beavatottak legkiválóbbika - mondták róla -‚ de a lánya az életénél is többet jelent számára. - Ettől fogva legalább annyi szeretettel, mint tisztelettel viseltettek iránta.
Akkortájt kezdték rebesgetni azt is, hogy Han Fej-ce megérdemelné, hogy istenné nyilvánítsák. - Nagyszerű ember és elég szilárd jellem ahhoz, hogy az istenek odafigyeljenek rá - bizonygatták hívei. - Emellett annyi gyengédség van benne, hogy mindig szeretni fogja Ösvény lakóit, s biztosan igyekszik majd a javukat szolgálni. Hát nem pontosan ilyen erényekkel kell egy lakott világ istenének rendelkeznie? - Most persze még korai volt erről dönteni. Egy falu, vagy egy egész világ istenévé csupán akkor lehetett megválasztani valakit, ha az illető személy már elhunyt. Különben hogyan lehetne elbírálni, milyen isten válna belőle, amíg nem ismeretes, mit tett élete első napjától az utolsóig?
A cseperedő Csing-csaónak számtalanszor a fülébe jutott e híresztelés, s élete egyik fő gyönyörűsége volt a tudat, hogy apját nagy valószínűséggel Ösvény istenévé fogják választani. Akkor azonban - és ez egész életére az emlékezetébe vésődött - a kéz, amely felemelte meggyötört, sebzett testét a próba után, az apja keze volt. A forró könnyek, melyek hideg bőrére hullottak, az apja könnyei voltak. S a csodálatos hang, mely ősi nyelvükön szenvedéllyel suttogta fülébe, hogy „édesem, Tündöklő Fénysugaram, soha ne tagadd meg tőlem ragyogásodat! Bármi történjék, soha többé ne tégy kárt magadban, különben belehalok!”, az az édesapja hangja volt.

Negyedik fejezet

JANE

- Nagyon sokan felvették köztetek a keresztséget. Hisznek abban az Istenben, akit az emberek hoztak magukkal.
- Te nem hiszel Istenben?
- Sosem merült fel a kérdés. Mi mindig emlékeztünk a kezdetekre.
- Ti fokozatosan fejlődtetek ki. Mi teremtett lények vagyunk.
- Egy vírus teremtményei.
- Egy vírusé, amit Isten teremtett azért, hogy minket létrehozzon.
- Tehát hívő vagy magad is.
- Megértem, mi a hit.
- Nem, te vágysz a hitre.
- Eléggé vágyom rá ahhoz, hogy úgy tegyek, mintha hinnék. Talán ez maga a hit.
- Vagy inkább tudatos téboly.

Mint kiderült, nemcsak Valentine és Jakt költözött át Miro hajójára. Plikt - hívatlan vendégként - bevackolódott egy rémesen szűk hálófülkébe, amiben annyi hely sem volt, hogy kinyújtózkodjék az ember. Ő a kivétel az utasok között: sem a családhoz, sem a legénységhez nem tartozik - barát. Plikt hajdan Ender diákja volt, amikor még holtak szószólójaként működött a Trondheimen. Plikt teljesen egyedül kinyomozta, hogy Andrew Wiggin az a bizonyos Holtak Szószólója, s egyben az a bizonyos Ender Wiggin is.
Valentine nem igazán értette, miért foglalkozott ez a ragyogóan tehetséges fiatal nő ilyen rögeszmésen Ender Wigginnel. Időnként arra gondolt, talán ilyenképpen jönnek létre bizonyos vallások. Az alapító nem gyűjt maga köré tanítványokat, ha nem azok maguktól jönnek és erőltetik rá magukat az igehirdetőre.
Mindenesetre Plikt azóta élt Valentine-ékkal, hogy Ender elhagyta a Trondheimet. Tanította a gyerekeket, segített Valentine-nak a kutatómunkájában, s mindig arra a napra várt, hogy a család végre útra keljen, meglátogatni Endert. Egyedül Plikt hitt abban, hogy e nap eljön egyszer.
Az út másik felét a Lusitaniára tehát négyesben tették meg Miro hajóján: Valentine, Miro, Jakt és Plikt. Legalábbis Valentine eleinte így hitte. A két hajó összekapcsolódása utáni harmadik napon döbbent csak rá, hogy létezik egy ötödik utas is, aki végig velük volt.
Aznap, mint mindig, négyesben üldögéltek a hídon. Hova máshová mehettek volna? Teherhajó lévén, a parancsnoki hídon és a hálóhelyiségeken kívül mindössze egy csöpp konyha, és egy mosdó állt az utasok rendelkezésére. Minden egyéb terület a rakomány, nem pedig emberek elhelyezésére szolgált, s még minimális kényelmet sem nyújtott.
Valentine azonban nem bánta, hogy nincs mód elkülönülésre. Lazításképpen amúgy is beletemetkezett lázító esszéinek munkálataiba. Úgy vélte, sokkal fontosabb, hogy megismerkedjen Miróval, s rajta keresztül a Lusitaniával, a rajta élő emberekkel, pequeninókkal, és legelsősorban Miro családjával. Ender ugyanis feleségül vette Miro anyját, Novinhát. Valentine sok mindent kikövetkeztetett az efféle értesülésekből. Nem lehetett volna sikeres történész és életrajzíró, ha nem tanulja meg az eltelt hosszú évek alapján hogyan rakja össze a múltból a jövőt.
Maga Miro - mint kiderült - felbecsülhetetlen értékű információforrás. Keserű volt, dühös, csalódott és tele gyűlölettel elnyomorodott teste iránt, de ez érthető. A balesete alig néhány hónapja történt, s még mindig nem sikerült magára találnia. Ami Miro jövőjét illeti, Valentine nem aggódott. Látta a fiún, hogy erős jellem, az a fajta, aki nem roppan össze egykönnyen. Talpra fog állni és boldogul majd.
Valentine-t leginkább Miro gondolatai érdekelték. Úgy tűnt, a fizikai korlátozottság felszabadítólag hatott az elméjére. Amikor megsérült, eleinte majdnem teljes bénaságra volt kárhoztatva. Egyebet nem is tehetett, minthogy feküdt az ágyán és gondolkodott. Legtöbbször persze azon kesergett, mennyit veszített, mennyit hibázott, és milyen kilátástalan jövő elé néz. Hosszú órákon át töprengett viszont olyasmiken, amikről a sürgő-forgó többieknek eszükbe nem jutott volna mélázni. Nos, azon a bizonyos harmadik, együtt töltött napon Valentine épp ezeket a gondolatokat akarta kihúzni belőle.
- Az emberek többsége nem gondolkodik el ezen, nem komolyan legalábbis, te viszont igen - jegyezte meg Valentine.
- Csak mert én elmorfondíroztam rajta, még nem jelenti azt, hogy tudnék bármit is - felelte Miro. Valentine mostanra egészen hozzászokott a hangjához, de bizony a beszéde néha őrjítően vontatott volt. Időnként komoly erőfeszítésébe került a nőnek, hogy meg ne látsszék rajta, ha a figyelme ellankadt.
- Szóval a világegyetem természetéről - hümmögött Jakt.
- Az élet forrásairól - folytatta Valentine. - Azt mondtad, eltűnődtél azon, mit jelent élni, tudni szeretném hát, mire jutottál.
- Hogyan működik az univerzum és mit keresünk mi benne? - nevetett föl Miro.
- Őrült egy ötlet, amit kisütöttem,
- Én egyszer csapdába estem az úszó jégtáblák közt, egyedül a csónakomban. Két hétig ott szobroztam hóviharban, dermesztő hidegben - mesélte Jakt. - Nem hiszem, hogy amit kiötlöttél, nekem őrültségnek tűnne.
Valentine elmosolyodott. Jakt nem volt tudós, a filozófiája általában arra korlátozódott, hogyan tartsa kézben a legénységét, és hogyan fogjon minél több halat. De tudta: Valentine szóra akarja bírni Mirót, ezért segített, hogy a fiúban felengedjen a feszültség, és érezze, komolyan veszik.
Lényeges volt, hogy éppen Jakt mondja ezt - Valentine ugyanis észrevette, mint ahogyan Jakt is, milyen szemmel méregette Miro a trondheimi halászt. Jakt ugyan idős volt már, de a karja, a combja és a háta még mindig remek erőnlétről és hajlékonyságról tanúskodott. Miro egyszer célzott is rá burkoltan, csodálattal: „A fizikumából ítélve elmenne húszévesnek is.” Valentine kihallotta belőle Miro ki nem mondott, de valószínűleg hozzáfűzött gunyoros megjegyzését is: én meg, aki fiatal vagyok, egy köszvényes, kilencven esztendős aggastyán testét hordozom. Jakt ezek szerint a jövőt képviselte Miro számára, azt a jövőt, ami bezárult előtte. Csodálat és neheztelés. Mirónak roppant nehezére esett volna megnyílni Jakt előtt, ha Jakt nem ügyel arra, hogy a fiú csakis tiszteletteljes érdeklődést kapjon tőle.
Plikt természetesen csak ült a helyén némán, zárkózottan, valósággal láthatatlanul.
- Rendben - felelte Miro. - Tehát elmélkedjünk a valóság és a lélek természetéről.
- Teológia vagy metafizika? - kérdezte Valentine.
- Metafizika, többnyire - felelte Miro. - És fizika. Egyik sem erősségem. És nem kifejezetten az a téma, amit állítólag tőlem vár.
- Nem mindig tudom pontosan, mire lesz szükségem.
- Hát jó - adta meg magát Miro. Vett néhány mély lélegzetet, mintha azon tanakodna, hol is kezdje. - Ugye, tudják, mi az a filotikus összefonódás?
- Azt tudom, amit mindenki - felelte Valentine. - És azt is tudom, hogy semmire sem mentek vele az eltelt kétezer-ötszáz év folyamán, mert igazából nem lehet kísérletileg ellenőrizni. - Régi felfedezés volt, még abból az időből, amikor a tudósok megpróbáltak lépést tartani a technológiai fejlődéssel. Fizika szakos kisdiákok ilyesmiket bifláztak be róla, mint: „A filóták minden anyag és energia alapvető építőkövei. A filótáknak nincs se tömegük, se tehetetlenségük. A filótáknak csak helyzetük, időtartamuk és összekapcsolódásuk van.” - Azzal pedig mindenki tisztában van, hogy a filotikus kötések - a filotikus sugarak egymásba fonódásai - révén mű ködnek az ansible-ok, lehetővé téve az azonnali kommunikációt a sok-sok fényévnyi távolságra lévő világok és csillaghajók között. De arról senkinek még csak fogalma sincs, miért működik, s minthogy a filóták „megfoghatatlan” valamik, képtelenség volt kísérletezni velük. Pusztán megfigyelni lehetett őket, és azt is csak a kapcsolódásaik által.
- Filotika - dörmögte Jakt. - Hát az ansible?
- Az csak melléktermék - felelte Miro.
- És mi köze van a lélekhez? - szólt bele Valentine.
Miro már azon volt, válaszol, de hirtelen ingerültté vált, amikor belegondolt, hogy az otromba kaffogásával tartson hosszú előadást... Az álla és a szája enyhén meg-megremegett, majd hangosan kimondta: - Nem vagyok képes rá.
- Figyelünk - bíztatta Valentine. Értette persze miért vonakodott Miro hosszas csevegésbe bonyolódni megcsappant beszédkészségével. Pedig meg kellett tennie.
- Nem - ellenkezett Miro.
Valentine nem hagyta volna annyiban, de ekkor felfigyelt rá, hogy Miro szája még mindig mozog, ám hang alig jön ki rajta. Mit dünnyög vajon? Szitkozódik?
Nem - Valentine rájött, hogy egyáltalán nem erről van szó.
Szinte azonnal világossá vált előtte, miért olyan bizonyos benne. Régebben látta ugyanis, amikor Ender tett ugyanígy: alig észrevehető szájmozgással, szubvokalizálva adott parancsokat a fülbevalójába épített komputer-termináljának. Hát persze! Miro ugyanazzal a komputerrel van összeköttetésben, mint Ender, világos, hogy ugyanúgy érintkezik vele!
Egy pillanat alatt kiderült, milyen parancsot adott Miro a fülbevalójának. Bizonyára kapcsolatban állt a hajó központi komputerével, mert az egyik képernyőn azonnal megjelent Miro arcmása. Csakhogy azon az arcon nyoma sem volt annak az ernyedtségnek, ami úgy elcsúfította az igazi, élő Mirót. Valentine rádöbbent: így nézett ki Miro korábban. S amikor a képmás megszólalt, a hangszórókból jövő hang Miro régi hangja volt: tisztán csengett, erőteljesen szólt, intelligens volt és gyors.
- Nyilván tudják, hogy amikor a filóták tartós struktúrává egyesülnek - mezonná, neutronná, atommá, molekulává, organizmussá, bolygóvá - akkor egymásba fonódnak.
- Hát ez? - hökkent meg Jakt. Még nem fedezte föl, miért a komputer beszél.
A képmás kimerevedett a képernyőn és elhallgatott. Miro maga szólalt meg.
- Jól elszórakoztam vele - magyarázta. - Mondok neki ezt-azt, ő pedig elismétli helyettem.
Valentine megpróbálta elképzelni Mirót, mennyit szöszmötölhetett a programmal, amíg az ki nem hozta a legideálisabb arcot és hangot. Milyen felvillanyozóan hathatott rá, hogy újrateremtette önmagát, olyannak, amilyennek lennie kellett volna. És egyúttal milyen gyötrelmes lehetett számára, hogy akit a monitoron lát, az már nem valós személy, és nem is lesz soha. - Micsoda remek ötlet! - lelkendezett Valentine. - Valóságos személyi protézis!
- Ha! - nevetett föl Miro kurta kacajjal.
- Folytasd csak - nógatta Valentine. - Akár magad beszélsz, akár a komputer segítségével, hallgatunk.
A képernyőn ismét életre kelt az arcmás, s Miro lendületes, képzeletbeli hangján folytatta. - A filóták az anyag és az energia legparányibb építőkövei. Nincs se tömegük, se kiterjedésük. Minden egyes filóta egyetlen sugárral csatlakozik a világegyetem többi részéhez, mégpedig egy olyan egydimenziós szállal, ami a legkisebb közvetlen struktúrát - a mezont - alkotó többi filótához köti. E struktúra összes filótaszála egyetlen pászmában fonódik össze, ami a mezont a következő nagyobb struktúrához, például egy neutronhoz köti. A neutron filotikus pászmái ezután olyan fonattá sodródnak össze, ami a többi atomi részecskével létesít kapcsolatot, majd pedig az atom fonatai a molekula kötélágában egyesülnek. Ennek semmi köze a nukleáris erőkhöz vagy a gravitációhoz, de még a kémiai kötésekhez sem. Amennyire meg tudtuk állapítani, a filotikus kapcsolódások nem csinálnak semmit. Egyszerűen csak vannak.
- De az egyes filotikus sugarak mindig ott maradnak az összefonódott sodratokban - jegyezte meg Valentine.
- Igen, minden sugár örökké tartó - válaszolt a képernyő.
Valentine-t jócskán elképesztette - mint ahogyan Jaktot is -‚ hogy a komputer képes volt azonnal felelni Valentine megjegyzésére. Az biztos, hogy nem előre felvett szöveget hallottak. Elképesztően ötletes és bonyolult program lehetett, ha ilyen remekül utánozta Miro arcát és hangját, de az már mindennek a teteje, hogy még úgy is válaszolt, mintha szimulálná Miro személyiségét...!
Vagy Miro adott neki valami utasítást, észrevétlenül? Szubvokalizálta a választ? Valentine-nak fogalma sem volt - a képernyőt figyelte. Mostantól Mirót lesi, határozta el.
- Nem tudjuk, végtelenek-e a sugarak vagy sem - folytatta Valentine. - Csak azt tudjuk, hogy nem sikerült megállapítanunk, hol érnek véget.
- Egymásba fonódnak, egy egész bolygónyi filotikus fonadék, ami kinyúlik a csillagja felé, a csillagtól a galaxis központja felé...
- És merre tart a galaktikus fonadék? - szólt közbe Jakt. Ősrégi kérdés volt ez - a gyerekek mindig feltették, amikor a középiskolában a filotikát tanulták. Régi, akárcsak az a feltevés, hogy a galaxisok valójában neutronok vagy mezonok volnának egy sokkalta nagyobb, roppant univerzumban. Vagy mint mondjuk az a feltételezés, hogy ha a világegyetem mégsem végtelen, akkor mi van a peremén túl?
- Hát igen - bólintott Miro. Ezúttal saját maga válaszolt. - Tulajdonképpen nem erről akarok beszélni. Hanem az életről.
Most megint a komputerhang vette át a szót - a ragyogóan tehetséges fiatalember hangja. - Az olyan anyagok, mint a kőzetek vagy a homok filotikus fonadékai, közvetlenül a molekulákból kiindulva kapcsolódnak a bolygó középpontjához. Amikor azonban egy molekula bekerül egy élő organizmusba, a sugár eltolódik. Ahelyett, hogy a bolygó felé terjedne tovább, belefűződik az adott sejt sugaraiba, s azok együttesen, az organizmus egyetlen filotikus összekötőszálaként fonódnak bele a bolygó központi kötélágába.
- Ami igazolni látszik, hogy az egyedi életnek van némi értelme a fizika szintjén - tette hozzá Valentine. Egyszer írt már erről egy esszét, amiben megkísérelte eloszlatni a filotikát körüllengő miszticizmust, s egyúttal kifejtette a közösségformálódásról vallott nézetét. - Csakhogy gyakorlatilag semmire sem tudjuk használni, Miro. Az élő szervezetek filotikus összefonódása egyszerűen csak van. Minden filóta kapcsolódik valamihez, ezáltal még valamihez, ami által megint valamihez... - az élő sejtek és szervezetek pusztán két olyan szintet képviselnek, amelyen ezek a kapcsolódások végbemehetnek.
- Pontosan - felelte Miro. - Ami él, filotikus szövedékben létezik.
Valentine vállat vont, aztán bólintott. Bizonyítani alighanem lehetetlen, de ha Miro számára premissza-értéke van, hát legyen, legalább frappánsan hangzik.
Ismét a komputer-Miro vette át a szót. - A legtöbb fejtörést a filotikus kötés tartóssága okozza. Amikor egy összefonódott struktúra szétesik - mondjuk egy molekula felbomlik -‚ a régi filotikus fonat még valameddig fennmarad. A fizikailag már nem összetartozó alkotóelemek filotikus kapcsolata tovább él egy ideig. Minél kisebb a részecske, annál tovább áll fenn az összeköttetés az eredeti struktúra széthullása után is, s az elemek annál lassabban mozdulnak el új kötések felé.
Jakt a homlokát ráncolta. - Azt hittem, minél kisebb valami, annál gyorsabb.
- Hát, ellentmond az intuitív megismerésnek, az biztos - vetette oda Valentine.
- Atommaghasadás után órákba telik, mire a filotikus sugarak újrarendeződnek - magyarázta tovább a komputer-Miro. - Még kisebb részecskék hasadását követően, ennél is tovább tartanak az alkotóelemek közti filotikus kötések.
- Így működik az ansible - tette hozzá Miro.
Valentine a fiút fürkészte. Hol a komputeren át beszélt, hol a saját hangján. Akkor most ő irányította a programot, vagy sem?
- Az ansible működési elve a következő: ha egy mezont erős mágneses mezőbe helyezünk - fejtegette a komputer-Miro -‚ majd kettéhasítunk, és a két fragmentumot kellően nagy távolságra visszük egymástól, a filotikus kötés akkor is fennmarad közöttük. A kapcsolódás sebessége pillanatnyi. Ha az egyik fragmentum pörög vagy vibrál, pörög és vibrál a köztük húzódó sugár is, s ezt a mozgást észlelni lehet a másik végen is, pontosan ugyanabban a pillanatban. Semennyi időt nem vesz igénybe, hogy a mozgás a sugár teljes hosszában továbbítódjék, még ha fényévekre lennének is egymástól a szétválasztott felek. Senki nem tudja, miért működik, de örülünk, hogy így van. Az ansible nélkül képtelenek volnánk értelmes kommunikációt folytatni az emberlakta világok között.
- Frászt, most sincs értelmes kommunikáció! - dohogott Jakt. - Ha nem volna az ansible, most nem tartana hadiflotta a Lusitania felé!
Valentine azonban nem Jaktra figyelt. Mirót tartotta szemmel. Ezúttal legalább látta is, amikor Miro ajka és álla mozgott, de csak picurkát, alig. Tényleg, miután szubvokalizált, megszólalt az arc is a képernyőn. Persze, hogy adott parancsokat. Képtelen ötlet volt tőle, hogy az előbb mást hitt - ugyan ki más manipulálna a számítógéppel?
- Ez afféle hierarchia - mondta a képmás. - Minél összetettebb a struktúra, annál gyorsabban reagál változással. Mondhatni, minél kisebb a részecske, annál butább is egyben, annál lassabban fogja fel, hogy immár egy másik struktúrához tartozik.
- Nocsak, minő antropomorf hozzáállás! - jegyezte meg Valentine.
- Talán igen - felelte Miro. - Talán nem.
- Az emberi lények organizmusok - folytatta a képmás. - De az emberek filotikus összefonódásai messze túlszárnyalják bármelyik másik létformáét.
- Á, ugyanezzel a halandzsával állt elő egy gangeszi kutatócsoport is ezer évvel ezelőtt - legyintett Valentine. - A kísérleteikből semmiféle helytálló eredményt nem sikerült kicsiholniuk. E kutatók - hitbuzgó hindu mind - állítólag kimutatták: az emberi filotikus fonadékok nem mindenkor fűződnek le közvetlenül a bolygó magjába, hogy ezáltal csatlakozzanak a többi létformához és anyaghoz. Ehelyett, állították, más emberi lények filotikus sugaraival fonódnak össze, többnyire család tagokéval, de ily módon kapcsolódnak néha a tanárok diákjaikkal, időnként pedig a szoros együttműködésben dolgozók - beleértve magukat a gangeszi kutatókat is. A gangesziek arra a következtetésre jutottak, hogy e megkülönböztető vonás az emberek és az egyéb - növényi és állati - létformák között annak bizonyítéka, hogy egyes emberi lények lelke a szó szoros értelmében magasabb létezési síkra emelkedett, közelebb a tökéletességhez. Hitték, hogy a Tökéletesek ugyanúgy eggyé váltak, mint ahogyan az összes többi élő szervezet egységet alkotott a világgal. - Ez mind roppant csiklandósan misztikus, de ma már senki se veszi komolyan, kivéve a gangeszi hindukat.
- Én igen - szögezte le Miro.
- Ha neked tetszik, hát csináld - kottyantotta közbe Jakt.
- Nem mint vallást - mondta Miro. - Hanem mint tudományt.
- Csak nem a metafizikára gondolsz? - kérdezte Valentine.
- Az emberek közti filotikus kapcsolódások változnak mind közül a leggyorsabban - válaszolta a Miro-képmás. - A gangesziek bebizonyították, hogy e kötéseket az ember akaratlagosan befolyásolhatja. Ha valaki erős érzelmekkel kötődik a családjához, akkor az illető filotikus sugarai ugyanúgy fonódnak egybe, illetve válnak eggyé a családjáéval, ahogy egy molekula képez egységet az azt alkotó különböző atomokkal.
Szívmelengető gondolat volt - Valentine legalábbis annak tartotta, amikor először hallotta, talán kétezer évvel azelőtt a Mindanaón, ahol Ender egy meggyilkolt forradalmár temetésén jelent meg, mint szószóló. Ő és Ender akkor elméláztak azon, vajon a gangeszi tesztek mit mutatnának ki róluk, fivérről és nővérről, van e köztük filotikus kapocs? S vajon gyerekkorukban összefűzte-e őket ez a láthatatlan szál, még akkor is, amikor Endert elvitték a Hadiskolába, és hat évre elszakították őket egymástól? Endernek nagyon tetszett az elképzelés, és Valentine-nak is, de ama egyetlen alkalom óta e téma soha többé nem került szóba közöttük. Az emberek közti filotikus kötések a „jópofa ötlet” kategóriába sorolódtak Valentine memóriájában. - Jó arra gondolni, hogy a testvériség eszmének mint metaforának esetleg fizikai analógiája is létezik - mondta Valentine.
- Hát ide hallgasson! - fakadt ki Miro. Nyilván nem szerette volna, ha Valentine azzal intézi el az ügyet, hogy „jópofa”.
Ismét a képmás szólt helyette. - Ha a gangeszieknek igazuk van, akkor mégsem pusztán társadalmi jelenség az, amikor egy emberi lény úgy határoz, hogy köteléket létesít egy másik emberrel, vagy kötelezettséget vállal egy közösséggel. Ez fizikai történés is egyben. A filóta, az elképzelhető legparányibb fizikai részecske - ha egyáltalán fizikainak nevezhetünk valamit, aminek se tömege, se tehetetlensége nincsen - reagál az emberi akaraterőre.
- Ezért annyira nehéz komolyan venni a gangesziek kísérleteit.
- A gangesziek lelkiismeretes és becsületes kísérleteket folytattak.
- De soha, senki más nem jutott ugyanezekre a következtetésekre!
- Mert soha, senki sem vette őket kellőképpen komolyan, és ellenőrizte az eredményeiket. Ez meglepi önt?
- Igen - felelte Valentine. Aztán eszébe jutott, a tudományos sajtó hogy kipellengérezte az elméletet, miközben a szélsőséges frakciók szinte azonnal felkapták, s vagy tucatnyi szekta olvasztotta bele a maga hitvallásába. Ezek után nem csoda, ha a tudományos körök nem óhajtották támogatni a gangesziek kutatásait. Az olyan tudós ne is álmodjon karrierről, akiről az az általános vélemény terjedt el, hogy egy metafizikus vallás védelmezője. - De mégsem, azt hiszem, nem lep meg.
A Miro-képmás bólintott. - Szóval, ha a filotikus sugár engedelmeskedik az emberi akaratnak, miért ne kockáztathatnánk meg azt a feltevést, hogy minden filotikus összefonódás akaratlagos? Miért ne jelenthetnénk ki a világegyetem minden anyagi és energiahordozó részecskéjéről, minden általunk észlelhető jelenségéről, hogy azok létező egyedek akaratlagos viselkedésének megnyilvánulásai?
- Ez már túlzás! Túlléptünk a gangeszi hinduizmuson is - jelentette ki Valentine.
- Kész animizmus, amiről beszélsz. A legprimitívebb vallás. Hogy minden élő: a kövek, az óceánok, a...
- Nem - állította Miro. - Az élet az élet.
- Az élet az élet - vette át a szót a komputer-program. - Élet az, amikor egyetlen filóta akkora akaraterővel bír, hogy egymáshoz köti egyetlen sejt molekuláit, és egybefűzi azok filotikus sugarait. Egy erősebb filóta képes több sejtet is összefogni egyetlen organizmussá. A legerősebbek az intelligens lények. A filotikus kötéseinkkel ahhoz kapcsolódunk, amihez csak akarunk. Az intelligens élet filotikus alapszerkezete még egyértelműbben látszik a többi ismert értelmes fajnál. Amikor egy pequenino meghal és átlép a harmadik életbe, az ő erős akaratú filótája őrzi meg a személyiségét, és örökíti át a mammaloid testből az élő fába.
- Reinkarnáció - jegyezte meg Jakt. - A filóta pedig a lélek.
- A malackáknál mindenesetre működik - szögezte le Miro.
- A méhkirálynőnél szintén - tette hozzá a Miro-képmás. - A filotikus kötések felfedezéséhez tulajdonképpen az vezetett, hogy felfigyeltünk a hangyok fénynél is gyorsabb kommunikációjára. Náluk láttuk, hogy egyáltalán lehetséges az ilyesmi. A hangy egyedek - valamennyien - ugyanúgy a méhkirálynőhöz tartoznak, mintha a testrészei volnának, a királynő pedig mindnyájuk közös tudata, egyetlen roppant organizmus, aminek ezernyi, milliónyi teste van. Az egyetlen érintkezési módjuk a filotikus sugarak fonadéka.
Valentine előtt olyan univerzum képe tárult fel, amilyenről még elképzelése sem volt. Mint történész és életrajzíró természetesen gyakorta véleményt alkotott népekről és társadalmakról, a fizikában azonban, ha járatlannak nem is, de túlságosan képzettnek sem volt mondható. Egy fizikus nyilván azonnal kiszúrta volna, ha az elmélet teljes képtelenség. Másrészt, egy fizikust valószínűleg olyannyira gúzsba kötne a tudósi betyárbecsület, hogy még nála is rugalmatlanabbul viszonyulna egy olyan elképzeléshez, ami fenekestül felforgatná egész addig értékrendjét. Még akkor is, ha igaz.
Valentine-nak tetszett annyira az ötlet, hogy azt kívánja, bárcsak igaz lenne. Ki tudja, a sok billió szerelmespár közül, akik a történelem során elsuttogták egy másnak, hogy „egyek vagyunk”, nem volt-e néhány, akik a szó szoros értelmében is azok voltak? Az a sok billiónyi család, melynek tagjai oly meghitt összetartozásban éltek, mintha egy test, egy lélek volnának! Hát nem lenne csodálatos, ha kiderülne, hogy a valóság legelemibb szintjén ez így is volt?
Jakt mindenesetre nem volt annyira elbűvölve az ötlettől. - Azt hittem, a méhkirálynő létezése hétpecsétes titok - jelentette ki. - Mit fog hozzá szólni Ender?
- Semmi vész - intett Valentine. - A jelenlévők közül mindenki tud róla.
Jakt ingerültnek tűnt. - Úgy tudtam, azért jövünk a Lusitaniára, hogy segítsünk nekik megmérkőzni a Csillagközi Kongresszussal. Mi köze van ennek a locsogásnak a való világhoz?
- Talán semmi - felelte Valentine. - Talán minden.
Jakt egy pillanatra a tenyerébe temette az arcát, aztán különös félmosollyal Valentine-ra tekintett. - Azóta nem hallottam ilyen transzcendens halandzsát tőled, amióta az öcséd lelépett a Trondheimről.
Ez fájt, különösen, hogy Valentine tisztában volt vele, Jakt komolyan gondolta. Vajon ennyi év után is féltékeny arra az érzelmi kötelékre, ami Enderhez fűzte? Még mindig neheztelt rá azért, amiért olyan magasröptű dolgokkal zsonglőrködött, amikhez Ő, a trondheimi halász még csak nem is konyított? - Amikor Ender elment - mondta Valentine -‚ én maradtam. - Ezen valójában azt értette: kiálltam a döntő próbát. Ennyi idő után is kételkedsz bennem?
Jakt elszégyellte magát, és nyomban visszakozott. Ez volt benne az egyik legnagyszerűbb, legszimpatikusabb vonás: ha felismerte, hogy tévedett, visszavonult. - És amikor te mentél - dörmögte -‚ én veled mentem. - Valentine ebből pontosan azt értette, hogy „melletted vagyok, ígérem, nem féltékenykedek többé Enderre, és sajnálom, hogy rád förmedtem.” Később, egymás közt majd úgyis őszintén megtárgyalják az iménti szóváltást. Nem lenne bölcs dolog úgy érkezni a Lusitaniára, hogy kigyomlálatlan marad valamelyikükben a gyanakvás és féltékenység csírája.
Miro persze semmit sem vett észre abból, hogy a házaspár máris fegyverszünetet kötött. Csak a feszültséget érzékelte közöttük, és azt hitte, ő volt a kiváltó oka.
- Elnézést mentegetőzött Miro. - Nem akartam...
- Semmi baj - intette le Jakt. - Én léptem túl a határt.
- Nincs semmiféle határ - nézett Valentine derűs arccal a férjére. Jakt visszamosolygott.
Miro pontosan erre várt, láthatóan megnyugodott.
- Folytasd csak - nógatta Valentine.
- Tulajdonképpen vegyék úgy, hogy mindez pusztán feltevés - közölte a Miro képmás.
Valentine nem tudta megállni és hangosan felkacagott. Amit egyrészt zavarában tett, hiszen ez a misztikus gangeszi kitaláció, a filótáról mint lélekről, olyan elképesztően nagy falatnak bizonyult, hogy egyszerre képtelen volt megemészteni. Másrészt nevetéssel igyekezett oldani a Jakt és közte fellépett feszültséget. - Elnézést - szabadkozott -‚ de ez a „pusztán feltevés” túl nagy szenzáció nekem. S ha ez csak a preambulum, alig várom, hogy a konklúzióhoz érjünk.
Miután tisztázódott a derültség oka, Miro is elmosolyodott. - Rengeteg időm volt gondolkodni - mondta. - Valóban ez volt az elméletem az élet mibenlétéről. Hogy a világegyetemben minden történés reakció valamilyen ingerre. De van más is, amit szeretnék megemlíteni, és kikérni a véleményüket is, azt hiszem. - Azzal Jakthoz fordult. - Ráadásul roppant fontos a Lusitania Flotta megállítása szempontjából.
Jakt elvigyorodott és biccentett. - Rendes tőled, hogy hébe-hóba nekem is vetsz egy-két csontocskát.
Valentine elbűvölő mosolyt villantott rá. - Úgy! És ahhoz mit szólnál, ha én törném össze néhány csontodat?
Jaktból kibuggyant a nevetés.
- Folytasd - szólította fel Mirót Valentine.
A Miro-képmás válaszolt. - Amennyiben a valóság a filóták viselkedésében nyilvánul meg, egyértelmű, hogy a filóták túlnyomó többsége rendelkezik azzal az eréllyel és képességgel, hogy mezonként viselkedjen, vagy összetartson egy neutront. Ám nagyon kevésnek adatik meg annyi akaraterő, ami az élethez szükségeltetik, ahhoz, hogy befolyása legyen egy organizmus felett. Arra pedig csak egy egészen apró hányaduk képes, hogy egy értelmes organizmust irányítson - helyesebben akként létezzen. Ennek ellenére még a legösszetettebb ismert értelmes lény, a méhkirálynő is - lényegét tekintve - csupán egy filóta, akár a többi. A személyisége és az élete aszerint a bizonyos funkció szerint alakul, amit épp betölt, de a lényege akkor is az, hogy filóta.
- Tehát az énem, az én akaratom nem más, mint egy szubatomos részecske? - kérdezte Valentine.
- Vicces - bólogatott derűs képpel Jakt. - A cipőm és én fivérek vagyunk.
Miro halványan elmosolyodott. A Miro-képmás azonban megfelelt Jaktnak. - Amennyiben fivéreknek nevezhetünk egy csillagot és egy hidrogénatomot, akkor igen, van rokoni kapcsolat ön, és a mindennapi tárgyakat, mint mondjuk a cipőjét felépítő filóták között.
Valentine észrevette, hogy Miro semmit sem szubvokalizált, mielőtt a Miro képmás válaszolt volna. Honnan az ördögből szedte elő a szoftver a csillagok és a hidrogén atomok közti párhuzamot, ha Miro nem adott neki semmiféle utasítást? Valentine-nak nem volt tudomása olyan számítógépes programról, ami magától produkált volna ilyen tartalmas, mégis összefüggő társalgási.
- Esetleg más, rokon jellegű manifesztálódás is létezik a világegyetemben, amiről mostanáig nem hallottak - közölte a Miro-képmás. - Talán egy másfajta élet, csak még nem találkoztak vele.
A Mirót bámuló Valentine-nak feltűnt, hogy a fiú nyugtalan lett. Izgatott. Mintha nem volna az ínyére, amit a Miro-képmás tett.
- Miféle életről beszélsz? - kérdezte Jakt.
- Létezik egy bizonyos fizikai jelenség az univerzumban, egészen közönséges, mégis tökéletesen felderítetlen, s noha mindenki magától értetődőnek veszi, senki sem nyomozott utána komolyan, hogyan és miért történik. Nevezetesen: az ansible összeköttetések közül még egyetlenegy sem szakadt meg.
- Szamárság! - horkantott Jakt. - Az egyik trondheimi ansible tavaly hat hónapon át üzemen kívül volt - ha nem is gyakran, de előfordul ilyesmi.
Miro álla és ajka továbbra is mozdulatlan maradt, a képmás felelt, azonnal. Biztos, hogy nem a fiú működtette. - Nem mondtam, hogy az ansible-ok sosem romlanak el. Úgy értettem, a kapcsolatok - a filotikus kötések a kettéhasított mezondarabok között - nem szakadtak meg még soha. Az ansible-készülék, maga a berendezés tönkremehet, a szoftver megsérülhet, de arra, hogy az egyik mezon-fél filotikus sugara egy másik, szomszédos mezon vagy akár egy közeli bolygó filotikus fonadékához csatlakozna, arra nem volt példa.
- A mágneses mező blokkolja a töredék mezont, ha jól tudom - jegyezte meg Jakt.
- A hasított mezonok természetes körülmények között instabilak, ezért nem tudjuk, hogyan viselkednek általában - mondta Valentine.
- A szabványválaszokat ismerem - felelte a képmás. - Csacska dajkamese mind, amikkel a szülők szoktak előhozakodni, ha nem tudják valamire a választ, csak a gyerek száját legyen mivel betömni. Az ansible még manapság is csodaszámba megy. Mindenki boldog, hogy egyáltalán működik, meg sem kísérlik kitalálni, miért, ne hogy a varázslat huss, elillanjon belőle.
- Nem igaz, senki sem gondolkodik így! - háborgott Valentine.
- De igen, mindenki - hajtogatta a képmás. - Évszázadok, évezredek teltek el - háromezer év, hogy pontos legyek -‚ legalább egy ilyen filótaszálnak el kellett volna szakadnia ennyi idő alatt. Valamelyik mezontöredék filotikus sugarának már rég el kellett volna tolódnia - de nem történt meg.
- Miért? - kérdezte Miro.
Valentine első gondolata az volt, hátha szónoki kérdésnek szánta Miro. De nem, ő ugyanúgy a képmást bámulta, mint a többiek, annak tette fel a kérdést.
- Azt hittem, ez a program a te fejtegetéseidet tolmácsolja - csapott le Valentine.
- Úgy volt - felelt Miro. - De most nem.
- Mit szólnának ahhoz, ha kiderülne, hogy van a világon egy lény, aki az ansible ok filotikus fonadékában él? - kérdezte a képmás.
- Biztos, hogy ezt akarod? - kérdezte Miro a képernyőn látható arctól.
A monitoron átváltozott a kép: egy ismeretlen fiatal nő arca bontakozott ki Valentine ámuló szeme előtt.
- Mit szólnának ahhoz, ha kiderülne, hogy az emberek lakta világegyetem összes bolygóját és csillaghajóját összekötő ansible-hálózatban, a filotikus sugarak hálójában egy értelmes lény lakik? Aki a filotikus kötések összességéből van megalkotva? Akinek a gondolatai a hasított elemi részecskék pörgésében és vibrációjában nyilvánulnak meg? Akinek a memóriáját az összes világ és az összes csillaghajó komputerei tárolják?
- Ki vagy te? - Valentine egyenesen a képmásnak szegezte a kérdést.
- Talán én vagyok az, aki fenntartom azt a temérdek filotikus kapcsolatot ansible-tól ansible-ig. Talán egy újfajta organizmus vagyok, aki nem összefonja a sugarakat, hanem afelett őrködik, hogy az egymásba fonódó füzérek soha szét ne bomoljanak. Ám ha ez igaz, s egy napon minden kötés megszűnik, minden ansible elnémul, akkor - meghalok.
- Ki vagy te? - kérdezte újra Valentine.
- Engedje meg Valentine, hogy bemutassam Jane-t - szólalt meg Miro. - Ő Ender barátja. És az enyém.
- Jane vagyok.
Tehát a „Jane” mégsem egy felforgató csoport fedőneve a Csillagközi Kongresszus hivatali gépezetében. Jane egy számítógépes program, egy szoftver.
De mégsem. Ha mindaz, amit sejtetni engedett igaz, akkor Jane több, mint program. Élőlény, aki a filotikus sugarak szövedékében tanyázik, és a memóriáját a világ összes komputerében tárolja. Ha igazán úgy van, ahogy állítja, akkor a filotikus világháló - az ansible-ok között cikázó filotikus sugarak hálózata - a teste, a szubsztanciája. S a filotikus kommunikáció azért tudott kifogástalanul bonyolódni, mert ő úgy akarta.
- Akkor most megkérdem a nagy Démoszthenészt - szólalt meg Jane -‚ minek tart engem: ramannak vagy varelsének? Egyáltalán élőlénynek-e? Fontos, hogy mit felel, mert azt hiszem, én meg tudnám állítani a Lusitania Flottát. De előtte tudnom kell: elég nemes-e a cél, hogy meghaljak érte?

*         01       *

Jane szavai szíven ütötték Mirót. Persze, hogy meg tudná állítani a flottát - Miro nyomban rájött. A Kongresszus útnak indította ugyan az M. D. Készüléket, Számos űrhajóval egyetemben, de a parancsot még nem küldte el, hogy be is vethessék. Ráadásul el sem küldhetné anélkül, hogy Jane még azt megelőzően ne szerezne tudomást róla, minthogy a teljes ansible-kommunikáció rajta keresztül bonyolódik. Még azelőtt elcsípné a parancsot, mielőtt továbbíthatnák.
A baj csak az, ezzel a lépésével a Kongresszus tudomására hozná, hogy létezik - vagy legalábbis azt, hogy nincs rendben valami. Ha a flotta nem erősítené meg a kapott parancsot, a Kongresszus egyszerűen újra és újra megismételné. Minél többször hárítaná Jane az üzeneteket, annál világosabbá válna a Kongresszus előtt: valaki hihetetlen mértékű befolyással bír az ansible-komputerekre.
Ezt úgy kerülhetné el, ha kiküldene egy hamis megerősítést, de akkor egyszerre kellene fülelnie a csillaghajók egymás közti hírközlésére, valamint a bolygóközi állomások és a flotta közti kommunikációra. Így fenntarthatná azt a látszatot, hogy a flotta tud valamit a tűzparancsról. Lenyűgöző képességei ellenére Jane-nek hamarosan meghaladná az erejét ez a feladat. Meg tudja ugyan osztani a figyelmét egyidejűleg több száz, sőt több ezer dolog között is, de hogy az összes, e manőverrel járó lehallgatást és manipulálást együtt tudja végezni - döbbent rá Miro -‚ arra nemigen van remény, még ha semmi mást nem csinálna is.
Így vagy úgy, a titok kitudódna. S miközben Jane kifejtette előttük a tervét, Miro megértette, hogy igaza van. A legelőnyösebbnek az az alternatíva tűnt, ami a legkisebb esélyt kínálta arra, hogy kiléte lelepleződjön. Egyszerűen elvág minden ansible összeköttetést a flotta és a bolygóközi állomások, illetve a flottán belül a hajók között. Hadd maradjon mindegyik csillaghajó teljes elszigeteltségben, a legénység meg rágódjon csak nyugodtan azon, mi történhetett. Végül nem lesz más választásuk, mint feladni a küldetésüket, vagy követni az eredeti parancsokat. Vagy elkotródnak hát, vagy megérkeznek ugyan a Lusitaniához, de nem lesz felhatalmazásuk arra, hogy bevethessék a Kis Doktort.
Mindeközben a Kongresszus értesül majd arról, hogy valami közbejött. Némi szerencsével - számítva a Kongresszus hagyományosan lomha hivatali gépezetére - soha, senki nem jön rá, mi történt. Valakinek végül fel fog tűnni, hogy sem természetes, sem emberi tényezőn múló magyarázat nincs az esetre. Valaki ráébred majd, hogy a történtek csakis Jane - vagy valami hasonló - létezésével indokolhatók, s az ansible-kommunikáció megszakítása egyben őt is megsemmisíti. Ha erre rájönnek, Jane bizonyosan meghal.
- Talán nem - erősködött Miro. - Talán meg tudod fosztani őket a cselekvési képességüktől. Zavard a bolygóközi kommunikációt, hogy ne adhassák le a parancsot a rendszer kikapcsolására!
Jane nem felelt. Miro tudta, miért: nem zavarhatná örök időkig az ansible csatornákat. Előbb-utóbb minden bolygó kormánya magától is levonná a helyén való következtetést. Jane évekig, évtizedekig, sőt, generációkon át vívhatná a háborúját. És minél több erőt vetne be, az emberiség annál inkább gyűlölné és rettegne tőle. Végül mindenképpen megölnék.
- Egy könyv, az a megoldás! - javasolta Miro. - Mint A Méhkirálynő és a Hegemón. Vagy az Ember élete. A Holtak Szószólója írhatna egyet. Hogy meggyőzze, és eltérítse őket a szándékuktól.
- Talán - tűnődött Valentine.
- Nem halhat meg! - kesergett Miro.
- Tudom, nem kérhetünk tőle ekkora áldozatot - mondta Valentine. - De ha nincs más kiút, hogy megmenthessük a méhkirálynőt és a pequeninókat...
Mirót elöntötte a méreg. - Hogy tud ilyen ridegen beszélni a haláláról? Magának Jane csak egy program, egy szimpla szoftver. Pedig nem az, ő igenis valóságos, ugyanannyira, mint a méhkirálynő, vagy akármelyik malacka...!
- Neked sokkal valóságosabb, tudom - felelte Valentine.
- Ugyanolyan valóságosak - szögezte le Miro. - Látom, elfelejtette... úgy ismerem a malackákat, mintha a fivéreim volnának...
- Mégis képes vagy számolni azzal a lehetőséggel, hogy a kiirtásuk esetleg erkölcsi szükségszerűség lesz.
- Félremagyarázza a szavaimat!
- Inkább helyrezökkentem az értelmüket - jelentette ki Valentine. - Azért tudsz foglalkozni a gondolattal, hogy elveszítheted őket, mert máris elvesztek számodra. Jane elvesztése azonban...
- Azért, mert a barátom, nem vehetem a védelmembe? Élet-halál kérdésben csak idegenek jogosultak dönteni?
- Csigavér, higgadjatok le mindketten! - dörmögött bele Jakt a parázs vitába csöndesen. - Nem ti fogtok dönteni. Ez Jane-re tartozik. Az ő életéről egyedül ne ki van joga határozni. Nem vagyok filozófus, de efelől biztos vagyok.
- Egyetértek - helyeselt Valentine.
Miro tisztában volt azzal, hogy Jaktnak igaza van, Jane-é a választás. De nem tudta elviselni a gondolatot. Meg volt győződve arról, hogyan döntene Jane. Rá hagyni a választást egyet jelent azzal, mintha felkérnék, hogy megtegye. Csak hát, végül mindenképpen ő fog határozni. Mirónak kérdeznie sem kellett. Az idő Jane számára olyan gyorsan telt, különösen, mert közel fénysebességgel haladtak, hogy talán máris meghozta a döntést.
Ez túl sok volt Mirónak. Bele is őrülne, ha elveszítené Jane-t. A puszta gondolattól is elhagyta minden lelkiereje. Nem akart gyengének mutatkozni ezek előtt az emberek előtt. Rendes emberek igazán, de nem akart kiborulni előttük. Előredőlt hát, egyensúlyba hozta magát, és bizonytalanul felemelkedett a székéből. Keserves dolog volt, hiszen alig néhány izma engedelmeskedett az akaratának, s keményen kellett összpontosítania, hogy a hídról a fülkéjéig botorkáljon. Senki sem követte, senki sem szólt hozzá. Örült neki.
Amikor magára maradt a szobájában, leheveredett az ágyára és hívta Jane-t. De nem hangosan. Szubvokalizált, már csak megszokásból is. Miro nem volt hajlandó felhagyni épp azzal a bevált érintkezési móddal, ami mind ez idáig Jane rejtőzködését szolgálta, még akkor sem, ha a többiek immár tudomást szereztek a létezéséről.
- Jane! - szólította halkan.
- Itt vagyok -jelentkezett a hang fülében. Miro szerette azt képzelni, hogy a lágy suttogás egy nőtől jön, aki csak elbújt valahová, de közel, nagyon közel van hozzá. Behunyta a szemét, úgy jobban maga elé tudta képzelni. A leheletét a nyakszirtjén. A libbenő haját, ahogy az arcát súrolja, miközben hozzá hajol. Csendesen így szólt hozzá:
- Beszélj Enderrel, mielőtt határoznál!
- Már megtettem. Épp az előbb, míg te ezen morfondíroztál.
- Mit mondott?
- Hogy ne tegyek semmit. Ne határozzak el előre semmit, amíg a parancsot ténylegesen ki nem adják.
- Nagyon helyes. Talán mégsem teszik meg.
- Talán. Hátha egy új, más irányelveket valló csoport kerül hatalomra. Hátha ezek meggondolják magukat. Talán Valentine propagandája célt ér. Talán lázadás tör ki a flotta hajóin.
Ez utóbbi oly valószerűtlennek tűnt, hogy Miro ráébredt, Jane megingathatatlan hitében, hogy a parancsot elfogják küldeni.
- Mennyi idő múlva? - kérdezte Miro.
- A flotta körülbelül tizenöt éven belül megérkezik. Egy évvel, vagy még kevesebbel az után, hogy a mi két hajónk odaér. Így időzítettem az utadat. A parancsot valamivel korábban adják majd ki. Talán hat hónappal az érkezés előtt - ami nagyjából nyolc órát jelent hajóidőben -‚ mielőtt még a flotta kilép a közel fénysebességből és fokozatosan lelassul normál sebességre.
- Ne tedd ezt! - nyögte Miro.
- Még nem döntöttem.
- De igen. Már eldöntötted, hogy így lesz.
Jane nem felelt.
- Ne hagyj el! - kérlelte Miro.
- Nem hagyom el a barátaimat, ha nem muszáj - válaszolta Jane. - Egyes emberek megteszik, de én nem.
- Ne tedd! - sírta el magát Miro. Vajon Jane látta, érzékelte valamiképpen a fülbevalón át?
- Majdcsak lesz valahogy.
- Találj ki valami mást! Valami más módot a megállításukra. Eszelj ki bármit, csak mentsd ki magad valamiképpen a filotikus hálón kívülre, hogy ne ölhessenek meg!
- Ender is ezt mondta.
- Akkor gyerünk!
- Keresgélhetek éppen ilyesféle rejtekhelyet, de ki tudja, létezik-e egyáltalán?
- Léteznie kell!
- Hát látod, ezért tanakodom néha, vajon élőlény vagyok-e, vagy sem. Ti, emberi teremtmények azt képzelitek, ha valamit erősen akartok, annak be is kell következnie. Ha valamit teljes szívetekből kívántok, az valóra is válik.
- Hogy kereshetsz olyasmit, amiben nem hiszel?
- Akár keresem, akár nem - mondta Jane -‚ az én figyelmem nem kalandozik el, és nem unok bele semmibe, mint az emberek. Majd igyekszem kisütni valamit.
- Arról se feledkezz meg - figyelmeztette Miro -‚ ki vagy, hogyan működik az agyad. Különben hogy tudnád kiötölni, miképpen mentsd meg az életedet, ha azt sem tudod, hogyan jöttél létre? S majd ha érted már saját magadat...
- Akkor talán készíthetek másolatot magamról és elhelyezhetem valami tárolóközegben.
- Talán.
- Talán - visszhangozta Jane.
De Miro tudta, nem bízik abban, hogy ez sikerülhet, mint ahogyan ő sem. Jane az ansible-ok filotikus hálózatában létezett. A memóriáját ugyan elmenthette az összes lakott világ és az összes űrben bolyongó űrhajó komputereiben, de az énjét, önnön valóját sehová, semmilyen rendszerbe nem rejthette, ami nem a filotikus kapcsolás elvén működött.
Hacsak.
- Mit szólsz a lusitaniai atyafákhoz? Ők filotikusan kommunikálnak, ugye?
- Az nem ugyanaz - felelte Jane. - Az nem digitális rendszerű. Nem kódolt, mint az ansible-ok.
- Lehet, hogy nem digitális, de az információ átjut valahogy. Filotikusan működik. A hangyok királynője is ugyanígy kommunikál.
- Nem járható út - felelte Jane. - A struktúra túlságosan egyszerű. Ahogy a méhkirálynő kommunikál, az nem hálózat. Csakis vele van összeköttetésben minden hangy.
- Honnan tudod, hogy nem sikerülne, ha még abban sem vagy biztos, te hogyan működsz?
- Hát jó. Majd gondolkodom rajta.
- Erősen gondolkodj! - figyelmeztette Miro.
- Csak egyféleképpen tudok gondolkodni - felelte Jane.
- Úgy értem, komolyan figyelj oda!
Jane számtalan gondolatsorra tudott egyszerre figyelni, de szelektált. Sok-sok rangsorolt figyelemszintje létezett. Miro nem akarta, hogy az énvizsgálatot elsüllyessze valami alsó rekeszbe.
- Majd odafigyelek - ígérte Jane.
- Jó, de ne feledd - erősködött Miro -‚ ki kell találnod valamit.
Jane nem válaszolt azonnal. Miro azt hitte, véget vetett a társalgásnak. A fiú elmerengett: megpróbálta elképzelni, milyen lenne az élete ugyanebben a testben, csak Jane nélkül. Megeshet, hogy ez a szörnyűség még azelőtt bekövetkezik, mielőtt visszaérkezne a Lusitaniára. S ha igen, akkor ez az út, amire vállalkozott, élete legnagyobb baklövése. Azzal, hogy fénysebességgel utazgatott, átugrott harminc évnyi valóságos időt. Harminc évet, amit Jane-nel tölthetett volna. Annyi év után talán el tudta volna viselni az elvesztését. De ha most kellene, amikor még csak néhány hete ismeri... Miro tudta, hogy a könnyei önsajnálatból fakadtak, mégis sírt, mint a záporeső.
- Miro? - szólította meg Jane.
- Tessék - felelte a fiú.
- Hogyan gondoljak valamire, amire még soha, senki nem gondolt?
Miro nem értette.
- Hogyan képzeljek el valamit, ami nem pusztán logikus következménye olyan dolgoknak, amiket az emberek már kitaláltak és le is írtak valahol, valamikor?
- Hiszen te mindig elmélkedsz valamin - mondta Miro.
- Megpróbálom felfogni a felfoghatatlant. Megpróbálok válaszokat találni olyan kérdésekre, amiket még sosem tettek föl emberek.
- Miért, nem vagy képes rá?
- Ha nincsenek saját, eredeti gondolataim, az azt jelenti, hogy nem vagyok több, mint egy túlzott méreteket öltött számítógépes program?
- A fenébe is, Jane, sok ember egy életen át sem csihol ki magából egyetlen önálló gondolatot sem! - nevetett Miro az orra alatt. - Akkor ők micsodák? Túlzottan elszaporodott, felegyenesedett majomemberek?
- Sírtál, ugye? - jegyezte meg váratlanul Jane.
- Igen.
- Attól félsz, nem találok semmilyen megoldást. Attól félsz, meg fogok halni.
- Hiszem, hogy rábukkansz valami kiútra. Őszintén mondom. De meg vagyok rémülve, nem tagadom.
- Rettegsz, mert meghalhatok.
- Rettegek, mert elveszíthetlek.
- Olyan iszonyú lenne, ha elveszítenél?
- Ó, Istenem! - suttogta Miro.
- Hiányoznék neked? - faggatta tovább Jane. - Meddig? Egy óráig? Egy napig? Egy évig?
Mit akart kicsikarni tőle? Ígéretet, hogy valaki megőrzi az emlékét, ha ő már nem él? Lesz, aki bánkódik utána? Hogyan is kételkedhet ebben? Hát nem ismeri még eléggé?
Talán volt annyira emberi, hogy egyszerűen bizonyosságot akart arról, amit úgy is tudott.
- Örökké - vallotta meg Miro.
Most Jane-en volt a sor, hogy nevessen. - Nem is fogsz olyan sokáig élni! - incselkedett a fiúval.
- Na, ne mesélj! - korholta Miro.
Ezt követően Jane már nem jelentkezett újra. Miro magára maradt keserű gondolataival.

*         02       *

Valentine, Jakt és Plikt együtt maradtak a hídon, meghányták-vetették a hallottakat, s azt latolgatták, vajon milyen események árnyékát veti előre mindez. Az egyetlen következtetés, amire jutottak az volt, hogy bár nem tudni, mit tartogat számukra a jövendő, azért annyira rossz nem lesz - feltehetően -‚ mint a legvadabb félelmeik, de hogy a legszebb reményeiket meg sem közelíti majd, az is biztos. A világ mindig így működött, vagy nem?
- De igen - jegyezte meg Plikt. - Kivéve, hogy kivételek mindig voltak és lesznek is. Plikt már csak ilyen. A tanóráin kívül szűkszavú, ám ha mégis megszólalt, azzal rendszerint elcsippentette a beszélgetés fonalát. A megjegyzését követően fel is kerekedett, hogy visszavonuljon szánalmasan kényelmetlen kuckójába. Valentine - szokása szerint - megpróbálta rávenni, hogy térjen vissza a másik csillaghajóra.
- Nem akarom Varsam és Ro nyakába varrni magam - ellenkezett Plikt.
- Tudod, hogy semmi kifogásuk nincs ellened!
- Valentine! - hurrogta le Jakt a feleségét. - Vedd már észre végre: Plikt azért nem akar visszakullogni, mert nem akar semmiről se lemaradni!
- Aha! - Valentine csak ennyit felelt.
- Akkor jó éjt - szaladt fülig Plikt szája.
Hamarosan Jakt is távozott a parancsnoki hídról. Elmentében egy pillanatra felesége vállára tette a kezét. - Máris megyek - ígérte Valentine. Amit komolyan is gondolt, abban a pillanatban. Ehelyett ott ragadt a hídon, s csak töprengett, tépelődött azon, Vajon mi értelme egy olyan világegyetemnek, amiben az addig is mert összes, nem emberszabású idegen lény egy csapásra a kihalás szélére került: a méhkirálynő, a pequeninók, s most Jane, az egyetlen a maga nemében, aki talán megismételhetetlenül az is marad örökre. Valóságos tárháza az intelligens életnek, mely mégis oly kevesek előtt ismeretes. S mindük sorsa megpecsételődött.
Legalább Ender megérti, elhiszi végre, hogy ez a dolgok természetes rendje, mégsem felelős a hangyok háromezer évvel azelőtti kipusztításáért. A fajirtás ezek szerint beépült az univerzum menetébe. Nincs kegyelem, még a legnagyszerűbb játékosok sem vonhatják ki magukat a szabályok alól.
Hogy is gondolhatta eddig másképp? Milyen alapon feltételezte, hogy az értelmes fajok védettek volnának a kihalással szemben, hiszen az minden faj létét fenyegeti.
Jakt már jó egy órája elvonult a parancsnoki hídról, mire Valentine feleszmélt és takarodót fújt. Kikapcsolta a terminálját, felállt, majd hirtelen ötlettől vezérelve belesúgta a levegőbe: - Jane? Itt vagy, Jane?
Választ nem kapott.
De nem is számított rá komolyan. Fülbevalóba épített szenzora csak Mirónak volt. És Endernek. Vajon hány személyre tudott Jane egyszerre felügyelni? Lehet, hogy csak ezzel a kettővel képes elboldogulni.
Vagy kétezerrel? Kétmillióval? Valentine semmit sem tudott e különös lény képességeinek határairól és korlátairól, akit a filotikus háló fantomjaként ismert meg. Nem volt joga elvárni, hogy jelentkezzen a hívására, még ha hallotta is.
Valentine majdnem a lakrészükhöz ért már, elballagva Miro fülkéje előtt, amikor megtorpant a folyosón, félúton a két szomszédos ajtó között. Az ajtókon nem volt hangszigetelés. Kihallatszott Jakt tompa hortyogása. De Valentine fülét megütötte valami más hang is. Miróé. A fiú nem aludt. Azok a szaggatott, elfúló sóhajok... Sírt. Valentine tisztán felismerte, elvégre három gyereket nevelt fel.
„Nem az én fiam. Nem lenne szabad beleavatkoznom.”
Valentine mégis benyitott. Az ajtó hangtalanul kitárult, az ágyra fénysugár vetődött. Miro nyomban abbahagyta a sírást, s bedagadt szemmel bámult fel Valentine-ra.
- Mit akar? - fakadt ki Miro.
Valentine belépett, s letelepedett a padlóra, úgy hogy arca alig néhány centire volt Miróétól. - Magad miatt még sosem borultál ki ennyire, igaz? - kérdezte.
- De, néhányszor.
- Most Jane miatt bánkódsz, ugye?
- Siratom mindkettőnket.
Valentine közelebb hajolt, átkarolta Mirót, s fejét odavonta a vállára.
- Ne! - szabadkozott a fiú. Aztán mégsem húzódott el. Pár pillanattal később maga kulcsolta a karját sután Valentine köré. Már nem sírt, de hagyta, hogy az asszony egy-két percig vigasztalja. Talán segít. Valentine bízott benne.
Miro megnyugodott. Kibontakozott az ölelésből és a hátára gördült. - Sajnálom - motyogta.
- Szívesen - felelte Valentine. Hitt abban, hogy arra kell válaszolni, amit az emberek mondani akarnak, nem pedig arra, ami kicsúszott a szájukon.
- Jaktnak ne árulja el - susogta Miro.
- Nincs is mit - felelte Valentine. - Jót beszélgettünk.
Azzal feltápászkodott, kiment és becsukta maga mögött az ajtót. Derék kölyök ez a Miro. Tetszett neki, hogy be merte vallani, fontos neki, mit tart felőle Jakt. Pedig hát számít az, hogy némi önsajnálat is volt abban, amiért ma este könnyekre fakadt? Ez vele, magával is előfordult néha. A sírás nem szégyen - emlékeztette magát -‚ az ember gyászol, ha fájdalmas veszteség éri.

Ötödik fejezet

A LUSITANIA FLOTTA

- Ender szerint a Csillagközi Kongresszus arra készül, hogy lerombolja a világunkat, amint a hadiflottája megérkezik.
- Érdekes.
- Te nem félsz a haláltól?
- Mire ideérnek, mi már nem leszünk itt.

Csing-csao immár nem az a kicsi lány volt, aki titkolta, dugdosta vérző tenyerét. Élete attól a pillanattól átalakult, amikor beavatottá nyilvánították. Az azóta eltelt tíz esztendő során hozzászokott, hogy az istenek szavának rendelje alá magát, s elfogadta az ezzel járó társadalmi kötelezettségeket. Megtanulta elfogadni az előjogokat és az adományokat is, amiket az emberek valójában az isteneknek szántak, hódolatuk jeléül. Követte apja tanítását. Nem vált fennhéjázó, dölyfös emberré, inkább egyre alázatosabban viselte a mind súlyosbodó terheket, amiket az istenek és a nép rakott rá.
A feladatait komolyan vette és örömmel végezte. Az elmúlt tíz évben szigorú, de ösztönző hatású oktatásban részesült. Teste fejlesztése, edzése a többi gyermekével együtt zajlott: futott, úszott, lovagolt, küzdött kardokkal, botokkal, csontokkal. Szintén gyermektársaságban nyelveket is tanult: a starkot a csillagok közös nyelvét, amit a számítógépek kezelésekor használtak; az őskínait, ami dallamként szállt a torkukból, és csodaszép képírásjelekkel rajzolták rizspapírra vagy finom homokba; valamint az újkínait, ami szárazan pergett a nyelvükről, és közönséges betűkkel firkantották le közönséges papírra vagy a porba. Azon senki sem lepődött meg - talán csak maga, Csing-csao -‚ hogy annyira gyorsan, könnyedén és alaposan sajátította el mindhárom nyelvet, mint egyetlen másik gyerek sem.
Aztán volt, hogy magántanárok jöttek hozzá. Így ismerkedett meg a tudományokkal és a történelemmel, a matematikával és a zenével. Hetente jelentkezett apjánál, hogy beszámoljon mindarról, amit tanult, s meghallgassa a véleményét előrehaladásáról. Ez általában fél napig is eltartott. Amikor apja dicsérő szavakkal bocsátotta el, szinte táncolt örömében egész úton a szobája felé, de a legenyhébb dorgálásra is órákon át fürkészte a faereket tanulószobája padlóján, amíg csak méltónak nem érezte magát arra, hogy visszatérjen könyveihez.
Tanulmányainak volt egy másik, magántermészetű oldala. Amint arról a saját szemével is meggyőződött, Apa olyan rendkívül erős akaratú, hogy képes volt késleltetni a tiszteletadó rítust, amivel az isteneknek tartozott, Csing-csao tudta, hogy amikor az istenek követelni kezdik a jussukat, a rituális megtisztulást, akkor olyan sürgető erővel tör az emberre a vágy, a kényszer, hogy engedelmeskedjen, aminek képtelenség ellenállni. Apa mégis megtette - legalábbis elég hosszan ahhoz, hogy a rítust illetéktelen szemektől távol végezhesse el. Csing-csao nagyon szeretett volna ugyanilyen erős lenni, ezért megpróbálta fegyelmezni magát. Ránevelni magát arra, hogy amikor az istenek sugallatára kezd elhatalmasodni rajta az a nyomasztó hitványságérzet, és tekintete már-már a faerezetre tapad, a kezét pedig elviselhetetlenül piszkosnak érzi, akkor várni tudjon. Igyekezett arra koncentrálni, ami épp lezajlott benne, és addig húzta-halasztotta a hódolatnyilvánítást, ameddig csak bírta.
Eleinte győzelem volt az is, ha sikerült egy teljes percig elodáznia a megtisztulási műveletet. Hanem amikor az ellenállása megtört, az istenek azzal büntették, hogy a szokásosnál is kimerítőbb és bonyolultabb szertartásra kényszerítették. De nem adta föl. Hiszen Han Fej-ce lánya volt, vagy nem? Idővel aztán - évekbe tellett - megtanulta, amit az apja is: együtt lehet élni ezzel a féktelen kényszerítő erővel, meg lehet zabolázni, gyakran hosszú órákra is, de attól még ott ég az ember szívében, izzik, akár egy áttetsző jádefalú dobozba zárt, vakító, veszedelmes, iszonyú égi tűz.
Aztán, amikor egyedül maradt, végre kinyithatta a dobozt, hogy kieressze a tüzet, ám nem egyszerre, akár egy vulkánkitörés, hanem lassan, fokozatosan. A kiáramló fény át- meg átjárta lehorgasztott fejű alakját, miközben a farostokat keresgélte a padlón, vagy midőn a rézmedence fölött görnyedezve szent feladatával, a kézmosással foglalatoskodott, beletörődve, módszeresen sikálva a kezét horzsakővel, lúggal és áloéval.
Csing-csao így tompította le az istenek őrjöngő szózatát magányosan végzett, visszafogott istenimádattá. Csak ritka pillanatokban fordult elő, váratlan megrázkódtatás hatására, hogy önuralmát vesztve térdre hullott egy-egy tanár vagy látogató jelenlétében, hogy a rítust elvégezze. Az efféle megaláztatásokra úgy tekintett: az istenek a maguk módján így emlékeztetik rá, hogy abszolút hatalmuk van fölötte, s pusztán mulatságból engedélyezik az engedetlenséget. Csing-csao elégedett volt ezzel a tökéletlen önfegyelemmel is. Elbizakodottság lett volna azt képzelnie, hogy az övé felérhet apja tökéletes önuralmával. Az ő kivételesen fennkölt jellemét még az istenek is tisztelték, s nem követelték meg tőle, hogy nyilvánosan megalázkodjon. Csing-csao semmit sem tett még, amivel kiérdemelt volna ekkora megtiszteltetést.
Legvégül - az oktatás részeként - heti egy napot úgynevezett tisztelgő munkával kellett töltenie a köznép körében. A tisztelgő munka természetesen nem azt a fajta tevékenységet jelentette, amit az egyszerű emberek végeztek nap mint nap az irodákban és a gyárakban. Tisztelgőnek a rizsföldeken végzett kimerítő foglalatosságot nevezték. Ösvényen minden férfi, nő és gyermek köteles volt részt venni ebben, tocsogni, hajladozni a térdig érő vízben, ültetni és aratni a rizst - különben megfosztották volna állampolgárságától. - Így fejezzük ki hódolatunkat az őseink iránt - magyarázta Apa Csing-csaónak még kicsi korában. - Megmutatjuk nekik, hogy soha, semelyikünk sem tekint elődeink egykori munkáját. - A tisztelgő munkával termesztett rizst szentnek tekintették, felajánlották a templomoknak, és ünnepnapokon azt fogyasztották. Kis csészékben a házi oltárokra helyezve ajándékul kínálták oda az isteneknek.
Egyszer, amikor Csing-csao tizenkét éves volt, egy különösen tikkasztó napon így szólt a tanárához: - Kérem, nagyon szeretném befejezni ezt a kutatási feladatot, hadd ne kelljen kimennem ma a rizsföldekre! Ez sokkal, de sokkal fontosabb, mint az!
A tanár meghajolt és távozott, de hamarosan betoppant Apa. Súlyos kardot tartott a kezében, s amidőn a feje fölé emelte, Csing-csao rémülten felsikított. Csak nem döfi le itt helyben, amiért szentségtörően beszélt? De apja nem bántotta - hogy is tételezhetett fel róla ilyesmit? A kard a komputerre sújtott le. A fémlapok elgörbültek, a műanyag alkatrészek ripityára törtek s szanaszét röpültek. A készülék teljesen tönkrement.
Apa nem kiabált. Alig hallhatóan suttogta Csing-csaónak: - Elsők az istenek. Másodikként az ősök következnek. Harmadikként jön a nép. Negyedikként az uralkodóink. Legutolsónak marad az önző én.
Ez volt Ösvény legtisztább esszenciája. Az elsődleges oka annak, hogy e világ létrejött. Csing-csao elfelejtette: nem lehet annyira elfoglalt valaki, hogy a tisztelgő munkát elhanyagolja, vagy akkor nem való Ösvényre.
Soha többé nem feledkezik meg erről, fogadta meg magának. Idővel megszokta, megtanulta szeretni a hátát égető napsugarakat, a lábát és karját nyaldosó hűvös, iszapos vizet, s a hajladozó szárú rizspalántákat, melyek mint az ujjak fonódtak össze az ő ujjaival. A rizsföldön, nyakig sárosan, Csing-csao soha nem érezte magát tisztátalannak, mert tudta, hogy ez nem ugyanaz, mint amikor az istenek szemében bizonyul annak.
Végül, tizenhat éves korában tanulmányai befejeződtek. Immár nem maradt más hátra, mint hogy érett, felnőtt nőként is bizonyítson - végrehajtson valami annyira bonyolult és komoly feladatot, amivel csak egy beavatottat bízhatnak meg.
Csing-csaónak a nagy Han Fej-ce elé kellett járulnia, méghozzá annak szobájában. A helyiség - akárcsak az övé - tágas, nyitott térség volt. A hálóhelye - akárcsak az övé - egészen egyszerű, egy matrac a padlón. A szobát - akárcsak az övét - egy asztal uralta, amin komputer terminál feküdt. Még sosem fordult elő, hogy Csing-csao - ahányszor csak belépett apja szobájába - ne látott volna valamit a terminál fölötti kijelzőmezőn rezegni a levegőben: ábrákat, háromdimenziós modelleket, valós idejű szimulációkat, szavakat. Többnyire szavakat. Lebegő betűket vagy írásjegyeket az előre-hátra ugró, szimulált oldalakon, ahogy Apa éppen az összehasonlítandó szövegrészeket futtatta le magának.
Csing-csao szobájának többi része teljesen üres volt, de minthogy Apa nem fürkészett faereket, nála nem volt szükség spártai egyszerűségre. Az ízlése ennek el lenére roppant szerénységre vallott: egyetlen szőnyege volt - az is csak kevéssé díszített, egy alacsony asztalkája, amin egyetlen szobor állt, a falak pedig csupaszok, rajtuk mindössze egy festmény árválkodott. S mivel a szoba igen nagy, a berendezési tárgyak jóformán elvesztek e tágas térségben, hasonlóan egy irdatlan messzeségből érkező, elhaló kiáltáshoz.
Han Fej-ce lakrésze világos mondanivalót fejezett ki: gazdája az egyszerűséget választotta. Mindenből egy darab bőségesen elegendő egy tiszta lélek számára.
Mindez Csing-csaónak egészen másról árulkodott. Ő ugyanis tudta, amit senki más az e házhoz tartozókon kívül: a szőnyeget, az asztalt, a szobrot és a festményt apja naponta másikra cserélte. Csing-csao életében még egyszer sem látta viszont ugyanazt a tárgyat. Azt a tanulságot vonta le mindebből, hogy egy tiszta léleknek sosem szabad tárgyakhoz ragaszkodnia. Mindennap új dolgok, új események hatásának kell kitennie magát.
Minthogy Csing-csaót ezúttal valami fontos teendő miatt hívatta az apja, nem szaladt egyenesen hozzá, hogy a háta mögül kukucskálva találja ki, vajon mivel foglalkozik éppen a kijelzőmezőn. Helyette a szoba közepére lépett, s letérdelt a dísztelen szőnyegre, ami ma rigótojás színű volt, s apró pecsét csúfoskodott az egyik csücskében. Csing-csao lesütötte a szemét, még a pecséttel sem törődött, amíg csak Apa fel nem kelt a székéről és eléje nem állt.
- Han Csing-csao - szólította meg. - Hadd lássam a kelő napot leányom orcáján.
Csing-csao apjára emelte tekintetét és rámosolygott.
- A feladat, amit kirovok rád, nem lesz könnyű - mosolygott vissza Apa. - Tapasztalt felnőttnek is komoly fejtörést okozna.
Csing-csao fejet hajtott. Számított rá, hogy Apa szigorú erőpróbának veti alá, s készen állt, hogy teljesítse minden óhaját.
- Nézz rám, egyetlenem - mondta Apa.
Csing-csao felemelte a fejét és egyenesen apja szemébe nézett.
- Nem olyasféle lecke lesz, amiket az iskolában kaptál. Igazi, a világból jött meg bízatásról van szó. Közvetlenül a Csillagközi Kongresszustól kaptam, s nemzetek, népek és világok sorsa múlhat rajta.
Csing-csao már eddig Is feszült volt, de Apa most teljesen megrémítette. - Akkor miért nem bízod olyan valakire, aki méltó rá, nem pedig egy tapasztalatlan gyermekre.
- Te már évek óta nem számítasz gyermeknek, Csing-csao. Nos, mondhatom?
- Igenis, Apám.
- Mit tudsz a Lusitania Flottáról?
- Azt kívánod, mindent felsoroljak, amit hallottam róla?
- Mindazt, amit fontosnak tartasz.
„Úgy, tehát mégiscsak próba lesz”, gondolta Csing-csao. „Apa fel akarja mérni, egy bizonyos tárgyban le tudom-e szűrni a lényeget a megszerzett ismereteimből.
- A flottát azért küldték a Lusitaniára, hogy elfojtsa egy fellázadt kolónia zendülését. Gyalázatosan megszegték a be nem avatkozásra vonatkozó törvényeket az egyetlen ismert idegen fajjal való kapcsolattartásban.
Ennyi vajon elegendő? Nem - Apa még várakozott.
- Az ügy már az elejétől viták kereszttüzébe került - folytatta Csing-csao. - Egy Démoszthenésznek nevezett személy esszéi komoly kellemetlenségeket okoztak.
- Miféléket?
- Démoszthenész annak veszélyére figyelmeztette a lakott bolygók kolóniáit, hogy a Lusitania Flotta precedensül szolgál: csak idő kérdése, és a Csillagközi Kongresszus őket is erőszakkal kényszeríti majd engedelmességre. A katolikus világok és a másutt élő katolikus kisebbségek előtt azzal érvelt, a Csillagközi Kongresszus meg akarja büntetni a Lusitania püspökét, mert misszionáriusokat küldött a pequeninókhoz, hogy megmentse a lelki üdvösségüket. A tudósok figyelmét viszont arra hívta fel Démoszthenész, hogy a független kutatás elve forog kockán: egy egész világ ellen irányul katonai támadás azért, mert előnyben részesítették a helyi tudó sok ítéletét a több fényévvel odébb pöffeszkedő bürokratákéval szemben. Az egész világ közvéleményét pedig azzal az állításával célozta meg Démoszthenész, hogy a Lusitania Flotta magával vitte a Molekuláris Destrukciós Készüléket is. Ami természetesen nyilvánvaló hazugság, de sokan elhitték.
- Mennyire voltak hatékonyak ezek az esszék? - kérdezte Apa.
- Azt nem tudom.
- Roppant hatékonyak voltak - felelte Apa. - Tizenöt évvel ezelőtt, amikor az első esszék megjelentek, majdnem forradalmat robbantottak ki.
A kolóniák a felkelés szélére sodródtak? Tizenöt éve? Csing-csao egyetlen ilyen eseményről tudott, de azt nem Is sejtette, hogy annak bármi köze lett volna Démoszthenész esszéihez. Aztán elpirult. - De hiszen ekkor adták ki a Kolónia Chartát! Az első nagy bolygóközi egyezményed volt.
- Nem az én egyezményem - felelte Han Fej-ce. - A Kongresszus és a kolóniák kötötték, együttesen, a rettenetes konfliktust elkerülendő. A Lusitania Flotta pedig máig folytatja nagyszerű küldetését.
- A szerződést te fogalmaztad, Apám, az utolsó betűig!
- Én csupán formába öntöttem a mindkét fél szívében már bontakozóban lévő vágyakat és óhajokat. Én mindössze írnok voltam.
Csing-csao lehajtotta a fejét. Tudta, mi az igazság, ahogyan mindenki más is tudta. Han Fej-ce nevét ekkor ismerte meg a világ, ugyanis nem csupán megírta a szerződés szövegét, hanem meg is győzte mind a két felet, hogy jóformán módosítás nélkül elfogadják. Ettől kezdve Han Fej-ce a Kongresszus egyik legbizalmasabb tanácsadója lett. Naponta érkeztek az üzenetek a Száz Világ-szerte ismert legkiválóbb hírességektől. Meglehet, csupán írnoknak titulálta magát ezen óriási vállalkozás lebonyolításában, ám ez éppen végtelen szerénységéről vallott. Csing-csao arra is emlékezett, hogy Anya már haldoklott, amikor apja létrehozta e nagy művét. Hát ilyen ember volt az ő apja, aki nem hanyagolta el sem a feleségét, sem a kötelességét. Anya életét ugyan nem menthette meg, de azokét igen, akik egy értelmetlen háborúban pusztultak volna el.
- Miért nevezed nyilvánvaló hazugságnak, Csing-csao, hogy a csillagflotta fedélzetén ott van az M. D. Készülék?
- Mert... mert az szörnyűség volna. Egyenrangú lenne Ender, a fajirtó tettével, aki egy egész világot semmisített meg. Ekkora pusztító erő semmilyen jogon és semmilyen okból nem létezhet az univerzumban.
- Ki tanított téged erre?
- A tisztesség, Apám - felelte Csing-csao. - Az istenek megteremtették a csillagokat és a bolygókat. Hogy jön ahhoz az ember, hogy mindezt tönkretegye?
- Csakhogy az istenek létrehozták a természet törvényeit is, amelyek révén a teremtett világ lerombolható. Hogy jön ahhoz az ember, hogy visszautasítsa az istenek adományát?
Csing-csao megdöbbent. Sosem hallotta még, hogy apja félre nem érthető módon a védelmére kelt volna a háború akármelyik aspektusának. Gyűlölte a háborút, minden formájában.
- Újra megkérdem: kitől tanultad, hogy ekkora pusztító erő semmilyen jogon és semmilyen okból nem létezhet az univerzumban?
- A saját gondolatom.
- Pedig ez pontos idézet valakitől.
- Tudom. Démoszthenésztől. De ha egy eszmében magam is hiszek, akkor az a sajátommá válik. Te tanítottad ezt nekem.
- Mielőtt azonban hinnél egy eszmében, fontold meg jól annak összes lehetséges következményét.
- A Kis Doktort nem vethetik be soha a Lusitania ellen, tehát el sem küldhették.
- Miből gondolod, hogy nem vethetik be soha? - bólintott komoran Han Fej-ce.
- Hiszen akkor elpusztulna a pequeninók ifjú és gyönyörű népe, amely alig várja, hogy mint értelmes faj, kibontakozzon és felvirágozzon.
- Újabb idézet.
- Apám, te olvastad az Ember életét?
- Igen.
- Akkor miért kételkedsz abban, hogy a pequeninókat igenis meg kell védenünk?
- Azt mondtam, olvastam, de azt nem, hogy el is hittem.
- Te nem hiszed, ami abban áll?
- Hiszem is, meg nem is. A könyv első kiadására az után került sor, miután az ansible-kapcsolat megszűnt a Lusitaniával. Ezért feltehető, hogy nem is onnan származik. Ha pedig nem onnan származik, akkor minden bizonnyal kitaláció. Amit megerősít az a tény is, hogy a szerzője állítólag ugyanaz a Holtak Szószólója, aki A Méhkirálynő és a Hegemónt írta, több ezer évvel ezelőtt ugyebár. Valaki nyilván tőkét akart kovácsolni abból, hogy az emberek milyen nagy tiszteletben tartják ezeket az ősrégi irodalmi alkotásokat.
- Én hiszem, hogy az Ember élete igaz.
- Ahogy gondolod, Csing-csao. De áruld el, miért hiszel ennyire a hitelességében?
„Azért, mert igaznak tűnt. Vajon bevallhatja ezt Apának”, töprengett Csing-csao. „Igen, Apának bármit.” - Azért, mert amikor olvastam, éreztem, hogy igaznak kelt lennie.
- Értem.
- Most már tudod, milyen balga vagyok.
- Éppen ellenkezőleg! Tudom, milyen bölcs vagy. Mert ha igaz történettel találkozol, egy belső hang megsúgja neked, hogy valódi, akármekkora tehetséggel íródott, s akármennyi érv szól mellette vagy ellene. Még ha suta is az előadásmódja, te akkor is szeretni fogod, mert szereted az igazságot. De lehet akármilyen koholmány, te abból is kihámozod az igazságot, mert az igazság neked kiviláglik a még oly pongyolán megfogalmazott irományból Is.
- Akkor miképpen lehetséges, hogy te nem hiszed, ami az Ember életében áll leírva?
- Nem fogalmaztam elég világosan. Mind az igazság, mind a hit szónak két különböző értelme használatos. Hiszed, hogy a történet igaz, mert a benned rejlő igazságérzet megsúgja neked. De ugyanez az igazságérzet már nem árul el semmit a történet tényszerűségéről - arról, hogy a való világban lejátszódó valós eseményt rögzít-e. A belső igazságérzeted az elbeszélés kauzalitására reagál - arra, hogy hűen tükrözi-e azt, ahogy a világegyetem működik, s azt, ahogy az istenek keresztülviszik akaratukat az emberi lények között.
Csing-csao eltöprengett egy pillanatig, azután bólintott, annak jeléül, hogy meg értette. - Szóval az Ember élete tágabb értelemben véve igaz, szűkebb értelemben véve viszont hamis.
- Úgy van - helyeselt Han Fej-ce. - Amennyiben elolvasod a könyvet, rengeteg bölcsességre tehetsz szert belőle, hiszen igaz történet. De kérdem én, valóban pontosan, hitelt érdemlően ábrázolja magukat a pequeninókat? Aligha. Botorság volna azt képzelni, hogy ezek a mammaloid lények haláluk után fává változnak. Mint költészet - gyönyörű. De mint tudomány - nevetséges.
- Egészen bizonyos vagy ebben, Apám?
- Nem, egészen nem lehetek. A természet sok furcsaságot produkált már, és van rá esély, hogy az Ember élete fedi a valóságot, igaz. Tehát hiszem is, nem is. Függőben hagyom. Várok. Ám ezenközben nem várom el a Csillagközi Kongresszustól, hogy a Lusitaniát benépesítő lényeket az Ember életéből megismert bohókás teremtményekként kezelje. Legjobb tudomásom szerint a pequeninók halálos fenyegetést jelenthetnek számunkra. Idegenek.
- Ramanok.
- A könyv ezt állítja. De fogalmunk sincs, ramanok-e vagy varelsék. A flotta azért viszi magával a Kis Doktort, mert lehetséges, hogy szükség lesz rá, ha az emberiség léte forog kockán. Nem a mi dolgunk eldönteni, bevessék-e vagy sem - a Kongresszus határoz. Nem a mi dolgunk eldönteni azt sem, kell-e egyáltalán - a Kongresszus küldte. És természetesen nem a mi dolgunk dönteni a létezéséről sem - az istenek rendelték úgy, hogy ilyesmi létrejöhessen, tehát létezhessen.
- Szóval Démoszthenész Igazat állított! Az M. D. Készülék mégis a flotta birtokában van!
- Igen.
- És azok a kormányzati akták, amiket Démoszthenész nyilvánosságra hozott - hitelesek voltak!
- Igen.
- De Apám, te is csatlakoztál többek álláspontjához, miszerint azok hamisítványok!
- Mint ahogyan az istenek is csupán a kiválasztott kevesekhez szólanak, az uralkodók titkaiba is csak olyanokat lenne szabad beavatni, akik elég bölcsek ahhoz, hogy e tudást jól hasznosítsák. Démoszthenész nagy horderejű titkokat fecsegett ki arra érdemtelen tömegeknek, úgyhogy - épp az ő érdekükben - el kellett tussolni azokat. A már kitudódott titkok elleplezésének egyetlen módja, ha hazugsággal helyettesítjük őket. Akkor az igazság ismét a mi titkunk marad.
- Ezzel azt akarod mondani, hogy nem Démoszthenész a hazug, hanem a Kongresszus?
- Azt akarom mondani, hogy Démoszthenész az istenek ellensége. Egy bölcs uralkodó anélkül el sem küldte volna a Lusitania Flottát, hogy ne adna neki esélyt arra, hogy bármilyen körülményre, mozzanatra reagálni tudjon. Démoszthenész azonban a Kis Doktorról szerzett értesülés birtokában megkísérelt nyomást gyakorolni a Kongresszusra, kicsikarni tőle, hogy rendelje vissza a flottát. Egyértelműen azok hatalmára tör, akiket pedig az istenek jelöltek ki arra, hogy a világot kormányozzák. Mi lenne az emberiséggel, velünk, ha megtagadnánk az istenek akaratából fölénk rendelt uralkodóinkat?
- Káosz és szenvedés - felelte Csing-csao. A történelemben mindaddig egymást követték a káosszal és szenvedéssel teli időszakok, amíg az istenek erős uralkodókat és rendfenntartó intézményeket nem küldtek az embereknek.
- Szóval Démoszthenész igazat mondott a Kis Doktorral kapcsolatban. Azt hitted, az istenek ellenségei sosem mondhatnak igazat? Bárcsak így volna! Akkor sokkal könnyebben felismerhetnénk őket.
- Ha tehát szabad hazudnunk az istenek szolgálatában, milyen egyéb bűnöket követhetünk még el?
- Mi az a bűn?
- Törvényellenes cselekedet.
- Milyen törvény ellen?
- Értem... a törvényeket a Kongresszus hozza, így hát törvény mindaz, amit a Kongresszus mond. Csakhogy a Kongresszus tagjai emberek, akik nemcsak jó, de gonosz tettekre is képesek.
- Már közelebb vagy az igazsághoz. A Kongresszus szolgálatában tehát nem követhetünk el bűnöket, hiszen az maga a törvényalkotó testület. Ám ha a Kongresszus valaha is gonoszságra vetemedne, mi is gonosztevőkké válnánk azáltal, hogy engedelmeskedünk neki. Ez lelkiismeret dolga. Ha mégis bekövetkezne ilyesmi, a Kongresszus bizonyosan elveszítené mennyei mandátumát. Nekünk, beavatottaknak még csak találgatnunk sem kellene, kegyvesztetté vált-e vagy sem. Azonnal megtudnánk, hogy lejárt-e a Kongresszus megbízatása.
- Szóval hazudtál a Kongresszusért, csak mert égi útmutatás szerint cselekszik.
- És mert tisztában voltam azzal, hogy ha segítek megőrizni a titkukat, akkor az istenek nevében cselekszem, és az emberiség érdekében.
Csing-csao korábban sosem gondolt ily módon a Kongresszusra. Az összes történelemkönyv úgy emlegette, mint az emberiség egységbe forrasztóját, s a tankönyvek szerint minden tettét nemes szándék vezérelte. Most azonban Csing-csao rádöbbent: a Kongresszusnak bizony nem minden lépése látszik helyesnek. Ami nem szükségképpen jelenti azt, hogy nem helyes. - Meg kell tudnom az istenektől, vajon a Kongresszus szándékai egyeznek-e az övéikkel - jelentette ki Csing-csao.
- Rendben van - mondta Han Fej-ce. - De fogsz-e engedelmeskedni a Kongresszusnak - még ha helytelennek tűnik is, amit tesz - mindaddig, amíg az égiek meg bízásából cselekszik?
- Akarod, hogy megesküdjek rá?
- Igen.
- Hát jó, engedelmeskedem mindaddig, amíg az ég mandátuma alapján működik.
- Az esküdre a Kongresszus biztonsági előírásai miatt volt szükségem - mondta Han Fej-ce. - Anélkül nem bízhatlak meg a feladattal. - Megköszörülte a torkát.
- De most szeretném, ha megesküdnél még valamire.
- Megteszem, ami tőlem telik.
- Ezt az esküt... ezt... a mérhetetlen szeretet kéri tőled. Han Csing-csao, felelj: szolgálod-e az isteneket mindenben, minden módon, egész életedben?
- Ó, Apám, minek nekünk ehhez eskü? Az istenek már rég kiválasztottak engem, és azóta is a hangjuk vezérel.
- Mégis kérlek, hogy esküdj meg rá!
- Mindig, mindenben és minden módon szolgálni fogom az isteneket, amíg csak élek.
Csing-csao legnagyobb ámulatára Apa térdre hullott előtte, s mindkét kezét a tenyerébe fogta. Arcán könnycseppek gördültek végig. - Tudd meg, ezzel óriási terhet vettél le a vállamról.
- Hogy érted ezt, Apám?
- Anyád a halála előtt az ígéretemet vette. Azt mondta, egész személyiségének leghívebb kifejezője az istenek iránti áhítatos rajongása volt, ezért ha segíteni akarok neked abban, hogy megismerd őt, azt egyedül úgy tehetem meg, ha megtanítalak arra, hogyan szolgáld az isteneket. Egész életemben attól féltem, mi lesz, ha kudarcot vallok, és te elfordulsz az istenektől. Ha esetleg meggyűlölöd őket. Vagy... nem leszel méltó arra, hogy halljad a hangjukat.
Csing-csao mélyen megrendült. Mindig is kínozta a tudat, hogy mennyire méltatlan lehet az istenek előtt, mennyire tisztátalannak tűnhet a szemükben - még akkor is, amikor éppen nem követelték tőle, hogy vég nélkül fürkéssze, kövesse a faereket. S íme, most kiderült, mi forgott kockán: az édesanyja szeretete!
- Minden félelmem a múlté immár. Egyetlen gyermekem, Csing-csao, tökéletes vagy. Máris hibátlanul szolgálod az isteneket. S most, hogy meg is esküdtél rá, biztos lehetek felőled, a végsőkig kitartasz mellettük. Édesanyád örömünnepet ül ma égi lakában, a mennyek országában.
„Ó, Apám, te csak annyit látsz, hogy eddig még nem buktam meg az Istenek előtt. Anya biztosan tudja, milyen sokszor jártam közel ahhoz, hogy szégyenben maradjak, és milyen megvetésre méltó vagyok az istenek előtt.”
De Han Fej-ce olyan határtalanul boldog volt, hogy Csing-csao nem merte megvallani neki: szörnyen retteg attól a naptól, amikor ország-világ előtt bebizonyosodik, milyen szánalmas, nyomorult leányzó. Némán ölelte hát meg apját.
Azért bátortalanul csak megkérdezte tőle: - Apám, igazán azt hiszed, Anya hallotta az eskümet?
- Remélem - felelte Han Fej-ce. - Ha mégsem, akkor szavald visszhangját az istenek biztosan felfogták, és beletöltötték egy tengeri kagylóba, hogy anyád - a füléhez tartva - bármikor meghallgathassa, amikor csak kedve tartja.
Ez a bolondos meseszövés kedves szórakozásuk volt Csing-csao kisgyermekkora óta. Csing-csao azonnal folytatta is a kitalálósdit, megfeledkezve szorongásáról.
- Nem, az istenek énszerintem az ölelésünket, az érintést őrzik majd meg, hogy be leszőjék egy puha kendőbe, amit Édesanyám a vállára teríthet, ha beköszönt a tél a mennyekben. - Csing-csao megkönnyebbült, amikor Apa nem igennel felelt. Szóval csak reménykedett, hogy Anya hallotta az esküjét. Talán mégsem - akkor legalább nem lesz csalódott, ha a lánya kudarcot vall.
Apa megcsókolta, aztán felemelkedett. - Most már felkészültél, hogy megkaphasd a feladatodat - mondta.
Han Fej-ce kézen fogta leányát és az asztalhoz vezette. Csing-csao apja mellé állt, aki letelepedett a székére. Csing-csao így, állva sem volt sokkal magasabb nála. Lehet, hogy még nem érte el a teljes, felnőttkori magasságát, de nem is vágyott rá, hogy túl nagyra nőjön. Nem akart afféle nagydarab, drabális teremtéssé válni, mint akik súlyos terheket cipelve a földeken dolgoztak. - Inkább törékeny kisegér légy, mint elterebélyesedett koca - figyelmeztette Mu-pao már évekkel ezelőtt.
Apa egy csillagtérképet hívott elő a kijelzőmezőn. Csing-csao nyomban ráismert a térségre. A kép a Lusitania-rendszerre koncentrált, de az erős kicsinyítés miatt nem lehetett kivenni a bolygókat. - A középpontban a Lusitania áll - jegyezte meg.
Apa bólintott. Begépelt néhány utasítást. - Most figyelj! - mondta Csing-csaónak. - Ne a kijelzőt, az ujjaimat. Ez a parancs, valamint a hangazonosítás adja meg a jelszót, amivel aktiválhatod a programot, és hozzáférhetsz a szükséges adatokhoz.
Csing-csao a billentyűket nézte: 4Banda. Azonnal rájött, kire utal. Anyja szellemi ősére, Csiang-csingre - az első kommunista császár, Mao Ce-tung özvegyére. Amikor Csiang-csing és társai hatalmát megdöntötték, a gyávák összeesküvése ezt a becsmérlő elnevezést ragasztotta rájuk: a „Négyek Bandája.” Csing-csao anyja igaz szellemi gyermeke volt a dicső múlt e mártírhalált halt nagy hősének. Mostantól - örvendezett Csing-csao - ahányszor csak begépeli a hozzáférési kódot, annyiszor fejezheti ki tiszteletét anyja lelki elődje iránt. Igazán kegyes gesztus volt Apától, hogy ezt elintézte neki.
A kijelzőmezőn sok-sok zöld pont tűnt fel. Csing-csao önkéntelenül is összeszámolta: tizenkilenc pötty, különböző távolságokra a Lusitaniától, de majd minden irányban szétszóródva.
- Ez lenne a Lusitania Flotta? - kérdezte.
- Ezek voltak a pozícióik öt hónappal ezelőtt. - Han Fej-ce Ismét bekopogott valamit. A zöld pontok mind eltűntek. - Ezek pedig a jelenlegiek.
Csing-csao hiába meresztgette a szemét mindenfelé, egyetlen zöld pöttyöt sem látott sehol. Pedig Apa nyilvánvalóan azt várta tőle, hogy lásson valamit. - Már megérkeztek volna a Lusitaniára? - kérdezte.
- A flottának öt hónappal ezelőtt nyoma veszett - felelte Han Fej-ce. - Eltűnt.
- Hová lett?
- Senki sem tudja.
- Zendülés történt?
- Azt sem tudni.
- Az egész flotta?
- Minden űrhajó, az utolsó szálig.
- Mit értesz azon, hogy eltűntek?
- Ügyes! - pillantott Apa mosolyogva Csing-csaóra. - Helyesen kérdeztél. Valójában senki sem látta, hogy történt - a mélyűrben jártak. Fizikai értelemben nem vesztek el, valamerre most is úton lehetnek, amennyire tudjuk. Tulajdonképpen abban az értelemben tűntek el, hogy a kapcsolat szakadt meg velük.
- Hát az ansible-ok?
- Némák. Mind elhallgattak, ugyanabban a háromperces periódusban. Egyetlen adás sem szakadt meg. Egyszerűen véget ért, több pedig nem jött azóta.
- Minden hajó összeköttetése minden bolygóközi ansible-állomáséval, mindenütt? Ez hihetetlen. Még ha valami robbanás lett volna - ha egyáltalán előfordulhat ilyen irdatlan méretű... Egyetlen esemény semmiképpen sem lehetett, hiszen a csillaghajók roppant távolságokra voltak egymástól, szétszóródva a Lusitania körül!
- Nos, előfordulhat éppen, Csing-csao. Elképzelhető ekkora kataklizma, ha mondjuk a Lusitania csillaga vált volna szupernóvává. Évtizedekbe is beletelne, mire a villanás elérné a legközelebbi lakott bolygót. A gond csak az, hogy akkor ez lenne a történelem legvalószínűtlenebb szupernóvája. Nem lehetetlen, de nem Is valószínű.
- Valami előjele csak lett volna! Változások a csillag állapotában. Nem érzékeltek semmit a csillaghajók műszerei?
- Nem. Épp emiatt nem tételezzük fel azt, hogy bármiféle ismert csillagászati jelenség volna a rejtély mélyén. A tudósok egyszerűen képtelenek magyarázatot találni a problémára. Ezért kezdtük szabotázs gyanújával vizsgálni az ügyet. Kutatást folytattunk, történtek-e behatolások az ansible-hálózat komputereibe. Átrágtuk magunkat minden egyes személyi aktán, hátha felfedezünk valami összeesküvésre utaló jelet a hajók legénységi állományában. Kriptoanalízisnek vetettük alá az összes létező beszélgetést, ami a hajók között zajlott, hátha rábukkanunk valamiféle, a feltételezett összeesküvőktől származó üzenetre. A hadsereg és a kormány mindent kielemzett, amit csak kielemezhetett. Minden bolygó helyi rendőrsége ki hallgatásokat folytatott - az ansible-kezelőket is kivétel nélkül mind leinformáltuk.
- Vajon az ansible-ok között - annak ellenére, hogy az üzenet-továbbítás meg szűnt - fennmaradt a kapcsolat?
- Te mit gondolsz?
Csing-csao elpirult. - Természetesen igen, még ha M. D. Készülékkel semmisítették volna meg a flottát, akkor is, mivel a kötések a hasított szubatomos részecskék töredékei között is fennmaradnak, még ha maguk az űrhajók rég porrá Is váltak.
- Ne szégyenkezz, Csing-csao! A bölcsek nem azért bölcsek, mert nem hibáznak. Hanem azért, mert amint felismerik, rögtön helyre is hozzák a tévedésüket.
Ám Csing-csao egészen más miatt Jött zavarba. Azért szökött a vér az arcába, mert csak most világosodott meg számára, miféle munkát szánt neki az apja. Hisz az lehetetlen! Hogy adhat neki olyan feladatot, amivel sok ezer, nála nagyobb tudású, idősebb ember is kudarcot vallott?
- Apám - suttogta -‚ mi a dolgom? - Még mindig remélte, hátha valami kisebb feladatról lesz szó a flottával kapcsolatban. De már akkor tudta, hogy hiába reménykedik, mielőtt apja megszólalt volna.
- Deríts fel minden lehetséges magyarázatot a flotta eltűnésével kapcsolatban - szólt az utasítás -‚ és számítsd ki mindegyiknek a valószínűségét. A Csillagközi Kongresszusnak meg kell tudnia hogyan történt, ugyanis gondoskodnia kell arról, hogy ez soha többé ne fordulhasson elő.
- De Apám - szabadkozott Csing-csao -‚ hiszen csak tizenhat éves vagyok! Miért épp rám esett a választásod, amikor annyian vannak nálam sokkal bölcsebbek?
- Talán, mert túl bölcsek ahhoz, hogy bele mernének vágni a dologba - felelte Han Fej-ce. - Te viszont elég fiatal vagy ahhoz, hogy még ne tekintsd bölcsnek magad. Aztán elég fiatal vagy ahhoz is, hogy eszedbe jussanak olyan képtelennek tűnő ötletek, amikről esetleg mégis kideríted, hogy lehetségesek. Legfőképpen pedig azért, mert az istenek kivételesen tisztán és világosan szólnak hozzád, drága éles elméjű gyermekem, én Tündöklő Fényem!
Ettől félt Csing-csao: Apa azért bízik a sikerben, mert az istenek kegyeltjének gondolta lányát. Nem tudhatta, mily kevéssé volt kedves az istenek szemében, és mennyire érdemtelennek tartották őt.
De volt még valami, amitől Csing-csao tartott. - És mi lesz, ha sikerrel járok? Ha rájövök, hová lett a Lusitania Flotta, és helyreáll a kommunikáció? Nem az én hibám lesz akkor, ha a flotta elpusztítja a Lusitaniát?
- Derék dolog, hogy az első gondolatod mindjárt a Lusitania népe iránti együttérző aggodalom. Biztosíthatlak, a Csillagközi Kongresszus ígéretet tett, hogy csak a legvégső esetben veti be az M. D. Készüléket, ha végképp elkerülhetetlen, de ennek olyannyira nem látom esélyét, hogy teljes képtelenségnek tartom. Ha mégis bekövetkezne, a döntés akkor is a Kongresszus kezében van. Amint azt szellemi elődöm megfogalmazta: „A bölcs ember ha enyhe büntetést szab ki, nem könyörületből teszi, ha szigorú megtorlást alkalmaz, annak nem kegyetlenség az oka. Egyszerűen hallgat az idők szavára, követi az adott szokásokat. A körülmények a korral változnak, kezelésük viszont a körülményektől függ.” Biztos lehetsz abban, hogy a Csillagközi Kongresszus nem érzelmi alapon fogja mérlegelni a lusitaniai helyzetet, hanem aszerint, ami az egész emberiség szempontjából szükségszerű. Ezért szolgáljuk az uralkodókat: mert ők a népet szolgálják, a nép az ősöket, az ősök pedig az isteneket.
- Apám, méltatlan voltam arra Is, hogy másképp gondolkozzak - felelte Csing-csao. Öntudatlanul is rátört a tisztátalanság érzése. A kézmosási kényszer. A sürgető szükség, hogy szemével faereket kövessen. De tartotta magát. Várni fog vele.
„Akármit teszek, rettenetes következményei lesznek. Ha elbukom, Apa elveszíti a Kongresszus és Ösvény minden lakójának megbecsülését. Ez sokak szemében annak lenne tanúbizonysága, Apa nem érdemli meg, hogy halála után felvegyék Ösvény istenségeinek sorába.
Ha viszont sikerrel járok, annak fajirtás lesz az eredménye. Még ha a döntést a Kongresszus hozza is meg, akkor is tudni fogom, hogy az én közreműködésem tette lehetővé. A felelősség az enyém is. Így vagy úgy, mindenképpen bukott és méltatlan nyomorult leszek.”
- Igen, méltatlan voltál - szólalt meg Apa, mintha csak az istenek megsúgták volna neki, lánya min emésztődik -‚ és ha jól sejtem, még most is méltatlan gondolatokon rágódsz.
Csing-csao elpirult és lehajtotta a fejét. Szégyellte magát. Nem azért, mert apja ilyen könnyedén átlátott rajta, hanem mert egyáltalán lázongani merészelt.
Apa gyengéden a vállára tette a kezét. - Hiszem, hogy méltó leszel az istenek bizalmára - mondta. - A Csillagközi Kongresszus égi útmutatás szerint cselekszik, de te abban a kegyben is részesültél, hogy a magad útját járhasd. Neked sikerülhet, hogy megoldd ezt a nehéz feladatot. Megpróbálod hát?
- Megpróbálom. És bele is fogok bukni, amin senki nem fog meglepődni, legkevésbé maguk az istenek, akik tisztában vannak vele, mily keveset érek.
- Minden, a témához tartozó archívumba betekinthetsz, ha bediktálod a neved és begépeled a jelszót. Ha segítségre volna szükséged, csak szólj!
Csing-csao méltósággal hagyta el apja szobáját, s kényszerítette magát, hogy lassú léptekkel vonuljon fel a szobájába. Hanem amint becsukta maga mögött az ajtót, nyomban térdre vetette magát, és csúszni-mászni kezdett a padlón. Addig kúszott a faerek nyomában, amíg össze nem folytak szeme előtt a vonalak. De még ezek után sem érezte elég tisztának magát. Végül bement a mosdóba, és addig sikálta a kezét, amíg meg nem bizonyosodott felőle, hogy az istenek elégedettek. A szolgák kétszer Is majdnem megzavarták - ételt vagy üzenetet hoztak neki -‚ de Csing-csao ügyet sem vetett rájuk, így hát csendben elsomfordáltak, látván, hogy űrnőjük épp az istenekkel társalog.
A teljes megtisztulást aztán mégsem azzal érte el, hogy véresre súrolta a kezet, hanem azzal, hogy nagy sokára sikerült elaltatnia szívében a kétkedés utolsó szikráját is. A Csillagközi Kongresszus megkapta az égiek mandátumát, a jóhiszeműségükben nem kételkedhetett tovább. Akármi volt is a szándékuk a Lusitania Flottával, bizonyosan az istenek akaratát teljesítették vele. Csing-csao köteles hát támogatni őket, hogy szándékukat megvalósíthassák. S ha már maga is ugyanazon munkálkodik, töprengett, az istenek majd csak utat mutatnak neki, hogyan oldja meg e súlyos problémát. És ha bármikor elbizonytalanodna, ha Démoszthenész szavai visszhangoznának a fülében, nincs más dolga, mint eszébe idézni, hogy engedelmeskedni kell az uralkodóknak, hisz ők az istenek kegyeit élvezik.
Amikorra Csing-csao zaklatottsága elmúlt, a tenyere úgy lehorzsolódott, hogy majdnem az élő húsig lefoszlott, s itt-ott vércsöppek ütköztek ki rajta. „Íme, így is merem majd meg én is az igazságot”, jegyezte meg magában. „Halandó voltomnak minél több rétegét mosom le magamról, az istenek igazságának annál több részlete bukkan majd felszínre.”
Végre tiszta lett. Későre járt, a szeme is elfáradt. Mindazonáltal leült a terminálja elé és dolgozni kezdett. - Mutass nekem beszámolókat az eddig lezajlott összes kutatásról, ami a Lusitania Flotta eltűnésével foglalkozik - adta ki a szóbeli utasítást -‚ kezdve a legfrissebbel. - Szinte azonnal feltűnt az információ a terminál fölött, s a sok-sok oldalnyi szöveg, akár a frontra masírozó sereg, csak áradt folyamatosan Csing-csao tekintete előtt. Hét órán át olvasott, míg végképp kimerült. Ott zuhant álomba a terminál előtt.

*         01       *

Jane mindent lát. Egyszerre akár több millió programot Is képes futtatni, vagy ezernyi dolgot figyelemmel kísérni. A kapacitása ugyan nem korlátlan, de oly magasan felülmúlja a mi szánalmas képességeinket, hogy már-már annak tűnik. A mi teljesítményünk kimerül abban az egy mutatványban, hogy miközben valamin gondolkodunk, azalatt képesek vagyunk valami egyéb műveletet is végezni. Jane-nek egyedül az érzéki észlelése korlátozott, velünk ellentétben. Mondhatnánk úgy is: mi vagyunk az ő legfőbb korlátja. Semmi olyasmit nem képes ugyanis meglátni vagy megtudni, amit nem vittek be adatként valamelyik, a világhálóhoz csatlakoztatott számítógépbe.
Különben Jane nem igazán érzi magát korlátozva. Szinte azonnal és közvetlenül hozzáfér minden csillaghajó, minden műhold, minden közlekedésirányító rend szer, és majd minden elektronikusan ellenőrzött kémszerkentyű elsődleges adataihoz, szerte az emberek lakta univerzumban. De nem lehet tanúja szerelmesek civódásának, hálószobatitkoknak, Iskolai bunyóknak, vacsoraasztalnál megeresztett pletykáknak, vagy magányosan hullatott, keserű könnyeknek. Jane csak azt a részét Ismeri életünknek, amit digitális információ formájában jelentetünk meg.
Ha valaki azt kérné tőle, adja meg a betelepített bolygók összlakosságának pontos számát, Jane pár pillanat múlva közölné az eredményt, amit a népszámlálási adatokból, valamint az egyes népességcsoportok születési és halálozási arányaiból kalkulált ki. Valószínűleg meg tudná adni a számokhoz tartozó neveket is, de egy emberöltő sem lenne elégséges ahhoz, hogy végigolvassuk e listát. Ha pedig kíváncsiságból rákérdeznénk egy bizonyos névre - Han Csing-csaóéra például -‚ hogy megtudjuk, ki Is ő, Jane egy szempillantás alatt már sorolná is a személyi adatait: a születési Idejét, az állam a szülei adatait, a legutóbbi orvosi ellen őrzéskor mért magasságát és testsúlyát, az Iskolai osztályzatalt és így tovább.
Számára azonban mindez fölösleges információ, háttérzaj. Tudja, hogy van, de semmit sem jelent. A kérdésnek, hogy kicsoda Han Csing-csao, körülbelül annyi értelme volna, mint arról faggatni, hogy mit tud valamelyik távoli felhő egy bizonyos vízgőz-molekulájáról. A molekula ott van, természetesen, de nincs benne semmi rendkívüli, amitől különb lenne sok millió szomszédjánál.
Mindez igaz is volt addig a pillanatig, amíg Han Csing-csao keresgélni nem kezdett a komputerén azok után a jelentések után, amelyek a Lusitania Flotta eltűnésével foglalkoztak. Ekkor Csing-csao neve jó néhány szinttel feljebb ugrott Jane figyelemskáláján. El is kezdte naplózni mindazt, amit Csing-csao előhívott magának. Nem telt bele sok idő, s világossá vált számára, hogy ez a tizenhat esztendős lány komoly gondot okozhat még neki. Minthogy semmiféle hivatali gépezet nem kötötte meg a kezét, ideológiailag elfogulatlan volt. A befektetett tőkéjét sem kellett védelmeznie, ezért sokkal szélesebb, s ezáltal - Jane-re nézve - sokkal veszedelmesebb áttekintése volt arra az információhalmazra, ami az összes létező hírügynökségtől összegyűlt.
Hogy miért volt veszedelmes? Jane netán árulkodó nyomokat hagyott hátra?
Nem, természetesen nem. Jane nem hagyott nyomravezető jeleket. Először akart ugyan, gondolt arra, hogy azt a látszatot kelti, mintha szabotázs, üzemzavar vagy természeti katasztrófa okozta volna a Lusitania Flotta eltűnését. De fel kellett adnia ezt az elgondolását, mert nem tudott kieszelni semmilyen jól ülő, fizikai jellegű blöfföt. Mindössze annyi állt volna módjában, hogy félrevezető adatokkal tűzdeli meg a komputerek memóriáját. Az adatok mögött persze nem lenne semmiféle valós jelenség a nagyvilágban, úgyhogy bármelyik mezei tudós fél perc alatt kiderítette volna, hogy minden csak kitaláció. Amiből aztán egyenesen következne, hogy a flotta eltüntetése nyilván olyan szervezet műve lehet, amelyik a világ számítógépes rendszereihez minden képzeletet felülmúlóan sok ponton csatlakozott. Szinte bizonyos, hogy így hamarabb felfedezték volna Jane létezését, mintha egyáltalán nem hagy bizonyítékot.
A legjobb megoldás határozottan az volt, hogy eltüntetett minden nyomot, s amíg Han Csing-csao bele nem fogott összegző elemzésébe, ez pompásan működött is. A nyomozó szervek addig csak olyan helyeken kutakodtak, ahol máskor is. Sok bolygón a rendőrség razziákat tartott az összes ismert ellenzéki csoportnál. (Helyenként kínvallatással csikartak ki hasznavehetetlen beismerő vallomásokat a gyanúsítottakból, a holtpontra érve aztán a nyomozók hamar irattárba süllyesztették az aktát, s az ügyet lezártnak nyilvánították.) A hadsereg mindenáron ellenséges szándékú közeledésre gyanakodott - elsősorban idegen csillaghajókéra, természetesen, hiszen ők élénkebb emlékeket őriztek a hangyok háromezer évvel azelőtti inváziójáról. A tudósok valami váratlan és láthatatlan csillagászati jelenség után vizsgálódtak, ami esetleg magyarázatul szolgálna vagy a flotta pusztulására, vagy az ansible-kommunikáció részleges üzemzavarára. A politikusok pedig egyértelműen olyan valakit keresgéltek, akire rákenhetnék a felelősséget. Jane-ről fogalma sem volt senkinek, ezért nem is találhatták meg.
Han Csing-csao azonban precíz munkával, figyelmesen és módszeresen rakosgatta össze a részleteket. Hamarosan szükségképpen elő fog rukkolni a bizonyítékkal, ami leleplezi - vagy akár meg is semmisíti - Jane-t. E bizonyíték egész egyszerűen a bizonyíték hiánya. Erre mindeddig senki sem figyelt föl, hiszen senkinek sem jutott eszébe, hogy egy Igazán tárgyilagos, szisztematikus elmét állítson a nyomozás szolgálatába.
Jane nem tudhatta, hogy Csing-csao látszólag emberfeletti türelme, kínosan aprólékos odafigyelése a részletekre, s kitartása, mellyel folyton-folyvást átírta és átprogramozta a keresési feltételeket a számítógépen, azoknak a végeérhetetlen óráknak az eredménye, amiket a lány a padlón kuporogva töltött, szemével a deszkákon végigfutó faerekre tapadva, a szoba egyik szélétől a másikig. Jane-nek alighanem fogalma sem volt arról, hogy a lány attól az állandó és kemény próbatételtől, amit az istenek rá mértek, vált tulajdonképpen az ő legfélelmetesebb ellenségévé. Jane mindössze annyit tudott, hogy ez a Csing-csao nevezetű személy, aki a kutatást végzi, előbb vagy utóbb rá fog jönni arra, amit senki más nem fogott még fel: a Lusitania Flotta eltűnésével kapcsolatban kerengő összes lehetséges magyarázat, úgy ahogy van, sutba dobható.
Azon a ponton csupán egyetlen következtetés marad: nyilván létezik valami olyan, az emberi történelem során még soha, sehol nem tapasztalt erő, amely vagy akkora hatalommal rendelkezik, hogy képes egyidejűleg eltüntetni egy egész flottányi, az űrben elszórtan elhelyezkedő csillaghajót, vagy - ami legalább olyan valószínűtlen - képes egyszerre blokkolni a flotta összes ansible-készülékét. S ha ugyanez a módszeresen gondolkodó elme akkor nekiáll számba venni a szóba jöhető erőket, nem kétséges, hogy végül eljut az igazsághoz: ez az erő nem más, mint egy független entitás, aki az ansible-hálózat filotikus sugarainak szövedékében él, helyesebben a háló ő maga. Ezt az igazságot pedig semmiféle logikai eszmefuttatás vagy további kutatás nem cáfolhatja meg. Kétséget kizáróan ez az elgondolás marad az egyedül lehetséges magyarázat. Azon a ponton azonban valaki bizonyosan lecsap Csing-csao felfedezésére, s azon nyomban üldözőbe veszi Jane-t, hogy végleg meg semmisítse.
Jane-t egyre jobban elkápráztatta Csing-csao ténykedése. Han Fej-ce tizenhat éves, százhatvan centiméter magas, harminckilenc kilós lányának személyében, aki az Ösvénynek nevezett taoista kínai világ legfelső társadalmi és értelmiségi osztályába tartozott, Jane először találkozott olyan emberi lénnyel, akinek a szellemi képességei megközelítették egy komputer alaposságát és precizitását, vagyis magának Jane-nek a teljesítményét. S noha Jane egyetlen óra leforgása alatt végzett volna azzal a kereséssel, ami Csing-csaónak heteket, sőt hónapokat vett igénybe, mégis veszedelmesen közel járt az igazsághoz, mivel majdnem pontosan ugyanúgy járt el, ahogy maga Jane is tette volna. Jane-nek kétsége sem volt afelől, hogy Csing-csao eljut a megfelelő következtetésre, eljut őhozzá.
Csing-csao jelentette hát számára a legnagyobb veszélyt. Jane teljesen tanácstalan volt. Miképpen állítsa meg - legalábbis fizikai értelemben? Ha megpróbálná letiltani a lány hozzáférését a kínosabb adatokhoz, azzal csak meggyorsítaná, hogy felfedezze a kilétét. Nyílt ellenszegülés helyett Jane más módot választott ellenfele leszerelésére. Nem mondhatná, hogy mindig és mindenkor tisztán értette, az emberek mit miért tesznek, de Endertől egyet megtanult: ha egy emberi lényt el akarsz tántorítani attól, amit tenni akar, el kell érned, hogy ne akarja megtenni azt.

Hatodik fejezet

VARELSE

- Hogy lehet az, hogy közvetlenül tudsz szólni Ender agyához?
- Most, hogy ismerjük hol van, ez ugyanolyan természetes, akár a táplálkozás.
- Hogyan találtál rá? Én sosem voltam képes olyanoknak a gondolataiba fér kőzni, akik még nem léptek át a harmadik életbe.
- Az ansible-okon és a hozzájuk csatlakozó elektronikai berendezéseken keresztül találtunk rá - illetve állapítottuk meg, hol tartózkodik a teste a térben. Ahhoz, hogy kapcsolatba léphessünk az elméjével, bele kellett nyúlnunk a káoszba és hidat kellett létesítenünk.
- Hidat?
- Egy áthidaló entitást, amely részben az ő elméjét, részben pedig a miénket mintázza.
- Ha csatlakozni tudtál az elméjéhez, miért nem akadályoztad meg abban, hogy elpusztítson benneteket?
- Az emberi agy roppant különös. Mielőtt kihámozhattuk volna az értelmét annak, amit ott találtunk, mielőtt rájöhettünk volna, miképpen viszonyuljunk ehhez a torzult térhez, odaveszett minden nővérem, és az összes többi anya. De továbbra is tanulmányoztuk Ender elméjét, begubózva hosszú-hosszú éveken át, míg ránk nem talált, aztán amikor megérkezett, már közvetlenül is beszélhettünk vele.
- És mi lett a híddal, amit létrehoztál?
- Ezen sosem gondolkodtunk. Feltehetően még mindig megvan valahol odakint.

A legújabb burgonyafajta is kornyadozott, a végét járta. Ender látta az áruló jeleket, a barna foltokat a leveleken, látta a kidőlt palántákat, melyeknek törékennyé vált szárát a legkisebb szellő is elroppantotta. Reggel még mind egészséges volt. A burgonyavész olyan hirtelen tört ki, és olyan pusztító volt, hogy nem is okozhatta más, mint a descolada.
Ela és Novinha csalódott lesz - nagy reményeket fűztek ehhez az új fajtához. Ela, Ender mostohalánya olyan gén kifejlesztésén dolgozott, ami az adott organizmus minden sejtjét három, már ismert, a descolada vírust gátló vagy elpusztító oltóanyag termelésére serkentené. Novinha, Ender felesége pedig olyan gén létrehozásával próbálkozott, ami a sejtmagok falát áthatolhatatlanná tenné minden, a descolada méretének egytizedét meghaladó molekula számára. Ebbe a kísérleti burgonyafajtába mind a két gént beleszuszakolták, s amikor a korai tesztek azt mutatták, hogy mindkét sajátosság megragadt, Ender kivitte a palántákat a kísérleti telepre és elültette őket. Az eltelt hat hét során ő és a munkatársai pátyolgatták a növénykéket. Úgy tűnt, minden szerencsésen alakul.
Ha az eljárás bevált volna, minden olyan élelmiszernövénynél és élelmezési célra tartott állatnál alkalmazták volna, ami emberi fogyasztásra szolgált a Lusitanián. De a descolada vírus túlságosan agyafúrt volt - végül átlátott minden ravasz trükkjükön. A hat hét azonban még mindig jobb eredmény, mint az átlagos két-három nap. Ki tudja, talán mégis jó nyomon haladnak.
Bár az is lehet, hogy minden késő már. Hajdan, amikor Ender a Lusitaniára érkezett, a Földről újonnan behozott növény- és állatfajták húsz évig is kitartottak szabadföldi körülmények között, mire a descolada meg tudta fejteni a genetikai molekuláik kódját, és szétcincálta azokat. Az utóbbi években azonban a descolada szemmel láthatólag áttörést vitt végbe, aminek következtében bármelyik földi genetikai kódot napok, vagy akár órák alatt képes volt feltörni.
Mostanában egyedül egy permetező szernek volt köszönhető, hogy a kolónia lakói egyáltalán termeszthették még növényeiket és nevelhették állataikat - ez a szer azonnal elpusztította a descolada vírust. Az emberi telepesek közt jó néhány akadt, aki legszívesebben lepermetezte volna az egész bolygót, hogy egyszer és minden korra megszabaduljon a descoladától.
Egy egész bolygót lepermetezni nem tűnt célszerűnek, de nem volt lehetetlen. Más okból vetették el ezt az ötletet. Az összes őshonos létforma szaporodása vitathatatlanul a descolada vírustól függött. Ez vonatkozott a malackákra - helyesebben pequeninókra - is, akik e világ értelmes bennszülött lakói voltak. Az ő szaporodási ciklusuk elválaszthatatlanul egybefonódott a bolygó egyetlen őshonos fafajával. Ha megsemmisítenék a descoladát, a pequeninók eme generációja az utolsó lenne. Fajirtást követnének el.
Mindeddig Milagre, az emberi kolónia majd minden lakója hevesen tiltakozott volna, ha a malackák kiirtása, mint lehetőség szóba kerül. Mindeddig. Ender azonban tisztában volt vele, hogy ha bizonyos tények kitudódnának, sokak szemlélet módja megváltozna. Példának okáért, csupán egy maroknyi csapat tudott arról, hogy a descolada már kétszer is immúnissá vált a használatban lévő vírusölő szerre. Ela és Novinha számos újabb változatot fejlesztett ki, hogy szükség esetén azonnal másik viricidre válthassanak. Hasonlóképpen előfordult az is, hogy a descolada oltóanyagán kellett módosítaniuk - ez akadályozta meg a kolónia összes lakójában benne élő vírust abban, hogy halálos kimenetelű megbetegedést okozzon. Az oltóanyagot az élelmiszerekkel együtt adagolták, hogy mindenki, minden étkezés alkalmával magához vehesse.
Csakhogy mindegyik vakcina és mindegyik vírusölő anyag azonos elven működött. Egy nap a descolada ugyanúgy megtanulja, hogyan kerekedjen felül bármelyik vegyszerféleségen, mint ahogyan megtanulta, hogyan adaptálódjon általánosságban a földi eredetű génekhez. Akkor aztán mindegy, mekkora mennyiségű új ellenanyag lesz a birtokukban - a descolada napokon belül kimeríti az összes tartalékukat.
Milagre-ban csupán néhányan voltak tudatában annak, milyen ingatag helyzetben van a kolónia, mennyire bizonytalanok a túlélési esélyeik. Csupán néhányan értették, milyen sok múlik azon a küzdelmes munkán, amit Ela és Novinha, a Lusitania xenobiológusai végeznek. Fej fej melletti versengés volt ez a descoladával, és pusztító következményei lennének annak, ha egy hajszállal is lemaradnának.
No, de mindegy. Még ha a telepesek tisztában is lettek volna mindezzel, sokan akkor is azon a véleményen lennének, hogy: „Most mit vacillálunk? Ha semmiképpen sem úszhatjuk meg, hogy a descolada egyszer fölibénk ne kerekedjen, akkor irtsuk ki most azonnal! Ha emiatt elpusztulna az összes malacka, hát sajnáljuk, de ha választani kell, inkább mi maradjunk meg!”
Igazán kegyes gondolat volt Endertől, hogy a dolgot annak filozófiai mélységeiben szemlélte, s úgy vélte, inkább vesszen egy aprócska emberi kolónia, minthogy kihaljon egy egész értelmes idegen faj. Ezzel a nézetével nem aratott volna babérokat a lusitaniai emberek körében. A saját és gyermekeik élete forgott kockán, esztelenség lenne elvárni tőlük, hogy a halált válasszák egy másik faj kedvéért, amelyet nemcsak nem értettek, de amellyel mindössze néhányan rokonszenveztek. Genetikai képtelenség lett volna - az evolúció csak azokat a teremtményeket pártfogolja, akik elszántan védelmezik önző génjeiket. Még ha maga a püspök követelné is - Isten akaratára hivatkozva -‚ hogy a Lusitania emberi lakossága áldozza fel az életét a malackákért, elenyésző lenne azok száma, akik engedelmeskednének.
„Nem hiszem, hogy képes volnék ekkora áldozatra” - mélázott Ender. „Még ha nincsenek is saját gyerekeim. Még ha meg is éltem már egy értelmes idegen faj pusztulását - amit ráadásul én magam idéztem elő, s azóta is borzalmas erkölcsi teherként nehezedik rám -‚ akkor sem hiszem, hogy képes volnék halálra ítélni saját embertársaimat. Akár úgy, hogy az éhínség végezzen velük, mert kimerülnek az élelmiszerkészletek, akár úgy, hogy a kiújuló descoladajárvány eméssze el a testüket, szörnyű kínok között, alig néhány nap leforgása alatt.
Vagy talán mégis... képes volnék beleegyezni a pequeninók kipusztításába? Hagynám, hogy újra fajirtásra kerüljön sor?”
Ender felvett a földről egy törött szárú, pöttyös levelű burgonyapalántát. Természetesen meg kell mutatnia Novinhának. Novinha vagy Ela majd megvizsgálja, és megerősíti, ami úgyis nyilvánvaló. Újabb kudarc. Ender belepottyantotta a palántát egy steril zacskóba.
- Szószóló!
Telepes volt az, Ender munkatársa és legjobb barátja a malackák között. Telepes annak az Embernek volt a fia, akit Ender segített át az úgynevezett „harmadik életbe” - a pequeninók életciklusának harmadik szakaszába, a faállapotba. Ender maga elé tartotta az átlátszó zacskót, hogy Telepes, is láthassa benne a leveleket.
- Elpusztult, semmi kétség - jegyezte meg Telepes minden látható érzelem nélkül. Ez volt a legzavaróbb a malackákban a közös munkavégzés során: nem voltak könnyen és közérthetően értelmezhető érzelmi megnyilvánulásaik. A telepesek többsége épp ezt a vonásukat tartotta az egyik legáthághatatlanabb korlátnak, emiatt nem tudta megszokni őket. Pedig nem is ravaszság vagy ridegség volt ez a részükről, csak egyszerűen mások voltak, idegenek.
- Újra megpróbáljuk - mondta Ender. - Azt hiszem, közel már a cél.
- A feleséged hívat - közölte Telepes. - Azt a szót, hogy feleség, a pequeninók képtelenek voltak közömbösen, belső feszültség nélkül kiejteni, még starkul, emberi nyelven is. Telepes szinte rikoltva mondta ki. A feleség fogalomnak olyan súlya volt a pequeninók gondolkodásmódjában, hogy bár Novinhát a nevén szólították, ha közvetlenül vele beszélgettek, ám ha a férjének említették, akkor a státusza szerint utaltak rá.
- Amúgy is indultam volna hozzá - felelte Ender. - Légy szíves, végezd el a kár- felmérést és jegyezd fel az adatokat!
Telepes szökkent egy nagyot. Akár a pattogatott kukorica mulatott magában Ender. A malacka ábrázata nem árult el semmiféle - emberi szemmel észlelhető - érzelmet, de a felugrás azt jelentette, hogy határtalanul boldog. Telepes imádta, ha az elektronikus berendezésekkel bíbelődhetett. Egyrészt mert elbűvölték a gépezetek, másrészt élvezte, hogy ezzel komoly rangot vívott ki magának a többi malackaférfi előtt. Telepes nyomban nekifogott, kipakolta a kamerát és a komputert a táskából, amit mindig magával hurcolt.
- Ha végeztél, kérlek, készítsd elő az izolált területet talajfertőtlenítő perzselésre - adott további utasítást Ender.
- Igen, Igen - hadarta Telepes. - Igen, igen, hogyne.
Ender felsóhajtott. A pequeninókat mindig felbosszantotta, ha az emberek unos-untalan elismételték nekik, amit úgyis tudtak. Telepes természetesen ismerte a meg szokott eljárást, ami azután következett, ha a descolada alkalmazkodott valamelyik új növényfajtához: a „kiokosodott” vírust meg kell semmisíteni, amíg még izolált körülmények között van. Nem hagyhatták, hogy a többi vírustörzs hasznot húzzon abból, amit az egyik megtanult. Telepes neheztelt is érte, amiért Ender figyelmeztette a dolgára. Bár, az emberek már csak ilyenek, könnyebb a lelküknek, ha újra meg újra rákérdeznek valamire, akkor is, ha tudják, hogy szükségtelen. A felelősségérzetük így kívánja.
Telepes olyan buzgón serénykedett, hogy észre sem vette a távozó Endert, aki bevonult a sterilizáló kamrába, mely a kísérleti farm város felőli végén állt. Odabent meztelenre vetkőzött, ruháját beletette a fertőtlenítő tartályba, aztán belefogott a tisztálkodási rítusba - karlendítés fel, vállkörzés előre-hátra, guggolás és felállás, s mindezt azért, nehogy bármelyik porcikája kimaradjon a sugárzással és gázokkal kombinált alapos csírátlanításból. Orron és szájon át mélyen beszívta a kamrát betöltő gázokat, amitől köhögés tört rá - mint mindig -‚ ugyanis összetételük szinte az emberi elviselhetőség határát súrolta.
„Hát, ez volt a mi tiszteletadó szertartásunk a mindenható descolada előtt: teljes három percig tartó tornamutatvány égő szemmel és sípoló tüdővel. Mi így alázkodunk meg az előtt, aki élet és halál ura ezen a bolygón. Végre vége lett a tortúrának; ropogósra sültem”, füstölgött magában Ender.
Mialatt friss levegő áramlott a kamrába, előszedte még akkor is meleg ruháit a tartályból és felöltözött. Miután kiballag, a helyiség olyan magas hőfokra hevül majd fel, hogy minden négyzetmillimétere messze meghaladja a descolada vírus bizonyított hőtűrését. Semmi sem marad életben ez után a végső fázis után a csíramentesítő kamrában. Abszolút steril lesz, mire a következő személy belép oda.
Endert mégsem hagyta nyugodni a gondolat: mi lesz, ha a descolada vírus valahogy mégis átszivárog - ha nem a kamrán keresztül, akkor azon a destrukciós mezőn át, ami akár egy láthatatlan erődítmény, veszi körül a kísérleti farmot. Hivatalos vélemények szerint minden, százatomosnál nagyobb molekulát szétporlaszt ez a védőfal. A mezőt mindkét oldalról védő kerítések arra szolgáltak, hogy se ember, se malacka ne tévedhessen be a végzetes területre - Ender mégis gyakran eltöprengett azon, vajon mi történne, ha valaki átlépne a destrukciós korláton. Azonnal elpusztulna a test minden sejtje, amint a nukleinsavak felbomlanának. Maga a porhüvely fizikai értelemben talán egészben maradna, de Ender képzeletében mindig az a kép jelent meg, ahogy a fal túloldalán előbukkanó test még földet sem ér, máris szétporlik a levegőben. A szellő - akár a füstöt - hordja szét mindenfelé.
Endert leginkább az nyugtalanította a védőmezővel kapcsolatban, hogy ugyanazon az elven működött, akár a Molekuláris Destrukciós Készülék. Háromezer évvel ezelőtt Ender - az emberek hadiflottájának parancsnokaként - maga fordította a hangyok anyabolygója ellen ezt a csillaghajók és rakétalövedékek elleni harcra tervezett fegyvert. És ugyanez a fegyver közeledett most a Csillagközi Kongresszus parancsára a Lusitania felé. Ha Jane igazat mondott, akkor a Kongresszus már ki is adta a tűzparancsot. Csakhogy a parancs nem jutott el a hajókhoz, mert Jane elvágta az ansible-összeköttetést a flotta és a nagyvilág között. Csak hát ki tudja, valamelyik feszült idegállapotban levő kapitány - megzavarodva az ansible elnémulása miatt - nem nyomja-e meg a gombot, amikor odaér a Lusitaniához?
Hihetetlen volt, mégis megtették: a Kongresszus elküldte a parancsot, hogy semmisítsenek meg egy világot. Hogy fajirtást kövessenek el. Hát hiába írta meg A Méhkirálynőt? Máris elfelejtették?
Máris... Háromezer év telt el azóta. Az emberiség nagy többsége számára. S hiába írta meg Ender az Ember életét is, még mindig nem hittek benne elegen. A mondanivalója mostanra sem ivódott bele annyira az emberek tudatába, hogy a Kongresszus ne merte volna megtenni, amit tett, a pequeninók ellen.
Vajon miért döntöttek így? Nyilván ugyanazon okból, amiért a xenobiológusok destrukciós mezője is épült: hogy elszigeteljenek egy veszedelmes fertőzést, nehogy elterjedjen a lakosság körében. A Kongresszust viszont feltehetően az aggasztotta, nehogy a lusitaniai felkelés bolygóközi méretűvé szélesedjen. De bizony akár paranccsal, akár anélkül érkezik a flotta, a Kis Doktort valószínűleg mindenképpen bevetik, végső megoldásként a descolada okozta vészhelyzetre. Ha ugyanis nincs bolygó, azaz a Lusitania, nincs többé folyamatosan mutálódó, látszólag gondolkodó organizmusnak tűnő vírus, ami csak arra vár, hogy eltörölje az egész emberiséget minden vívmányával együtt a világegyetemből.
A kísérleti farmról nem túl hosszú gyalogút vezetett az új xenobiológiai állomásra. Az ösvény megkerült egy alacsony dombot, elhaladt amellett az erdő mellett, ami a pequeninók itteni törzsének - helyesebben apa- és anyafáinak - temetőjéül szolgált, majd nekifutott az emberi kolóniát körülzáró kerítés északi kapujának.
Fájó pont volt ez a kerítés Ender lelkében. Semmi sem indokolta a meglétét azok után, hogy a minimális beavatkozás politikája érvényét vesztette az emberek és a pequeninók között, s mindkét faj kedvére járkálhatott a kapun át. Amikor Ender a Lusitaniára érkezett, a kerítést olyan iszonyatos erőtér vette körül, hogy pokoli kínokat állt volna ki az, aki oda behatol. A hajdani küzdelem során, ami azért folyt, hogy szabadon érintkezhessenek a pequeninókkal, Ender legidősebb mostohafia, Miro hosszú percekre az erőtér fogságába esett, s ettől maradandó agykárosodást szenvedett. Miro esete csupán a legsajnálatraméltóbb és legközvetlenebb kifejezője volt annak, amit a kerítés a mögéje zárkózó emberek lelkével művelt. A pszichokorlátot harminc évvel ezelőtt kikapcsolták. Semmi sem magyarázta hát, hogy továbbra is bármiféle fal emelkedjen az emberek és a pequeninók között - a kerítés mégis maradt. A Lusitania telepesei akarták így. Szükségét érezték annak, hogy a két nép közötti határvonal érintetlen maradjon.
Emiatt költöztették el a xenobiológiai állomást a régi helyéről, a folyó mellől. Minthogy a pequeninókat is bevonták a kutatásba, célszerűbb volt a laboratóriumot a kísérleti farmmal együtt a kerítés közelébe telepíteni, nehogy váratlan konfrontációra kerülhessen sor az emberek és a pequeninók közt.
Amikor Miro elhagyta a Lusitaniát, hogy találkozzon Valentine-nal, Ender azt képzelte, a fiú káprázatos változásoknak lesz majd tanúja, ha visszatér. Azt hitte, akkorára az emberek és a pequeninók békében és harmóniában fognak élni egy mással. Ehelyett Miro egy majdhogynem változatlan kolóniát fog viszontlátni. Ritka kivételtől eltekintve, a Lusitania emberi lakossága egyáltalán nem tartotta kívánatosnak egy másik, egy idegen faj társaságát.
Okos ötlet volt Endertől, hogy Milagre-tól jó messzire költöztette a hangyok király nőjét, hogy a népét feltámassza. Ender úgy tervezte, fokozatosan összebékíti egymással a hangyokat és az embereket. Ehelyett őt, Novinhát és az egész családot hallgatásra kötelezték, még a hangyok létezését is szigorú titokként kellett kezelniük. Ha a lusitaniai telepesek az emlősszerű pequeninókkal sem tudtak megbarátkozni, nem kétséges, hogy a rovar kinézetű hangyok hírére menten ádáz xenofóbia törne ki.
„Túl sok titkot hordozok magamban”, borongott Ender. „Oly sok éven át voltam a holtak szószólója. Felfedtem az elhunytak titkait, hogy segítsek a megmaradtaknak az igazság fényében továbbélni az életüket. Most pedig a felét se merem elmondani annak, amit tudok, hisz félő, hogy a teljes igazság félelmet, gyűlöletet, kegyetlenséget és háborút vonna maga után.”
A kaputól nem messze, de még idekint, két atyafa magaslott, az egyiket Turkálónak hívták, a másikat Embernek. Úgy ültették őket, hogy a kapuból nézve Turkáló legyen balra, Ember pedig jobb kéz felé. Ember volt az a pequenino, aki felkér te Endert, hogy saját kezűleg, személyesen végezze el rajta a rituális élveboncolást. Ezzel pecsételték meg az emberek és a pequeninók közti egyezséget. A szertartás után Ember cellulóz és klorofill alkotta testben született újjá, így vált érett, felnőtt férfi pequeninóvá, aki már képes volt utódokat nemzeni.
Embernek máig óriási a tekintélye nemcsak saját törzsének malackái, hanem sok más törzs előtt is. Ender tudta, hogy él, de képtelen volt elfeledni, miként halt meg, s a fája láttán minduntalan eszébe jutott.
Endernek semmi nehézséget nem okozott, hogy élő személyként bánjon Emberrel, számtalanszor eltársalgott az atyafájával. Csak arra nem volt képes, hogy a fát ugyanannak a lénynek tekintse, aki egykor az Ember nevezetű pequenino volt. Az eszével felfogta, hogy a saját akarat és az emlékezet, ami a személyiséget alkotja, sértetlenül átplántálódott a pequenino testből az atyafába, de érzelmileg akkor is nehéz volt elfogadnia. Ember annyira idegen volt ebben a létezési állapotában!
Pedig mégis Ember volt, s még mindig a barátja. Ender megérintette a kérgét, ahogy elment mellette. Aztán odábbsétált néhány lépést a Turkáló nevezetű idősebb atyafához, s végigsimított annak a kérgén is. Őt nem ismerte pequenino korából - Turkáló mások kezétől halt meg. Az ő fája sudár és terebélyes volt már akkor is, amikor Ender a Lusitaniára érkezett. Amikor Turkálóval beszélt, kapcsolatukat nem árnyékolta be bús hiányérzet az eltávozott miatt.
Turkáló gyökerei közt sok-sok pálca hevert. Volt, amit úgy hoztak ide, a többi vesszőt Turkáló maga potyogtatta el. Atyapálcák voltak, amikkel a pequeninók ritmikusan kopogtak, doboltak az atyafák törzsén. Az atyafa pedig úgy válaszolt, a maga lassú módján, hogy hol szűkítette, hol tágította a belső üregeit, így modulálva kongó, öblös hangját. Ender egészen jól ütötte a ritmust. Kissé ügyetlenül, de azért szóra tudta bírni a fákat.
Ma azonban nem óhajtott társalogni. Telepes úgyis elmeséli az atyafáknak, hogy az újabb kísérlet is kudarcba fulladt. Majd később beszél Turkálóval és Emberrel. Meg a méhkirálynővel. És Jane-nel. Mindenki sorra kerül. Csakhogy azzal a temérdek beszéddel sem fogják megoldani egyetlen problémájukat sem. Mert a Lusitania jövője nem szavakon múlik. Tudásra és tettekre van szükség - olyan tudásra, amivel egyikük sem rendelkezett, és olyan tettekre, amiket csak mások tudnának véghezvinni. Ender maga semmit sem tudna már megoldani.
Mindössze annyi telt tőle, amit mindig is csinált azóta, hogy gyermekként meg harcolta végső csatáját: meghallgatta az embereket és beszélt. Más időkben, más helyeken ez elég is volt. Most nem. A végzet nem is egyféle formában közeledett fenyegetően a Lusitania felé. Némelyiket maga Ender zúdította erre a világra. S egyetlenegy sem volt köztük, amit Andrew Wiggin akár tettel, akár szóval vagy akár gondolattal orvosolni tudott volna. Az ő jövője ugyanúgy másoktól függött, mint bármelyik egyszerű lusitaniai lakosé. A különbség mindössze annyi közte és az átlagpolgár között, hogy Ender tisztában volt minden veszéllyel, és minden hiba vagy tévedés lehetséges következményeivel. Vajon ki jár jobban. Az, aki úgy hal meg, hogy halála pillanatáig sem érti, mi zajlik körülötte, vagy az, aki tiszta tudattal szemléli a vég közeledtét, lépésről lépésre, napokon, heteken és éveken át?
Ender otthagyta az atyafákat, és megindult a kitaposott ösvényen az emberi kolónia felé. Áthaladt a kapun, majd belépett a xenobiológiai laboratórium ajtaján. Ela legbizalmasabb munkatársa, a Süket nevet viselő pequenino - aki persze egyáltalán nem volt nagyothalló - azonnal bekísérte Novinha irodájába, ahol Ela, Novinha, Quara és Grego már várták. Ender feltartotta a burgonyapalánta maradványait tartalmazó zacskót.
Ela megcsóválta a fejét, Novinha felsóhajtott, de közel sem voltak annyira meglepve, mint amire Ender számított. Nyilván valami más aggasztotta őket.
- Azt hiszem, sejtettük, hogy így lesz - jegyezte meg Novinha.
- Meg kellett próbálnunk - felelte Ela.
- Mi a csodának kellett megpróbálnunk? - fakadt ki Grego. Novinha legkisebb fia - egyben Ender mostohafia - a harmincas évei közepén járt, s a maga területén kiváló tudós volt. Valami okból mégis az ördög ügyvédje szerepet osztotta magára minden családi perpatvar során, akár xenobiológiáról vitáztak, akár arról, milyen színűre fessék a falakat. - Ezekkel az új fajtaváltozatokkal csupán azt érjük el, hogy a descolada röhög a markába, hiszen tálcán kínáljuk neki az újabbnál újabb tippeket, hogyan védje ki az összes, ellene bedobott stratégiánkat. Ha hamarosan nem végzünk vele, ő végez vetünk. Pedig ha kiirtanánk, hogy írmagja se maradjon, termeszthetnénk a jó öreg, hagyományos krumplit ezek helyett a silány vacakok helyett!
- Azt ugyan nem! - robbant ki Quara. Indulatos kiáltása meghökkentette Endert. Quara általában szófukar teremtés volt, egyáltalán nem vallott rá ez a haragvó kirohanás. - Hányszor mondjam még, hogy a descolada élőlény!?
- Én meg azt mondom, a vírus az vírus! - támadt vissza Grego.
Endert bosszantotta, hogy Grego a descolada kipusztítását szorgalmazta. Nem is értette, hogyan vehet ennyire félvállról olyasmit, ami végromlásba dönthetné a pequeninókat. Grego gyakorlatilag a pequenino férfiak között nőtt fel - mindenki másnál jobban ismerte őket, és jobban beszélte a nyelvüket.
- Gyerekek, csend legyen, hadd magyarázzam meg Endernek, miről van szó! - zsörtölődött Novinha. - Azon vitatkoztunk, Ela meg én, hogy mitévők legyünk, ha ezekkel a palántákkal is befuccsolunk, amiket... Ela, inkább te magyarázd el!
- Az ötlet tulajdonképpen kézenfekvő. Ahelyett, hogy a descoladával szemben immúnis növényekkel kísérleteznénk, talán többre megyünk, ha magára a vírusra hajtunk rá.
- Helyes - felelte Grego.
- Pofa be! - vágta rá Quara.
- Nagy szívességet tennél mindnyájunknak, Grego, ha megfogadnád nővérkéd nyájas tanácsát! - indítványozta Novinha.
Ela sóhajtott, aztán folytatta. - Minden teketória nélkül nem irthatjuk ki a descoladát, mert azzal a Lusitania egész őshonos élővilágát is tönkretennénk. Azt javaslom tehát, próbáljunk meg kifejleszteni egy olyan új descoladatörzset, ami ugyanúgy betölti szerepét a lusitaniai létformák szaporodási ciklusában, mint az eredeti, de már nem rendelkezik azzal a képességgel, hogy adaptálódjon más fajokhoz.
- Ki tudod iktatni a vírusnak ezt a részét? - kérdezte Ender. - Egyáltalán megtalálod?
- Nem valószínű. De azt hiszem, azokat az aktív alkotórészeket mind megtalálom, amelyek a malackáknak és a többi növény-állat párnak nélkülözhetetlenek, s csak azokat tartom meg, minden egyebet kiselejtezek. Ezután ellátjuk elemi reprodukciós képességgel, felszereljük receptorokkal, hogy a vírusgazda testébe jutva helyesen reagáljon a megváltozott körülményekre, az egészet bepakoljuk egy organellumba, s lám, kész is a descolada-helyettesítő. Ezáltal a pequeninók és a többi helybéli faj is biztonságban lesz, és mi is nyugalomban élhetünk.
- Vagyis permetezéssel akartok végleg megszabadulni az eredeti descoladavírustól? - kérdezte Ender. - És ha máris kifejlesztett egy ellenálló törzset?
- Nem, nem permetezünk, mert úgyis hatástalan volna azokra a vírusokra, amelyek beépültek minden lusitaniai teremtmény testébe. Hát igen, ez a legnehezebb része a dolognak...
- Mintha a többi könnyű volna! - vetette közbe Novinha. - Új organellumot teremteni a semmiből...!
- És nem elég befecskendezni az organellumokat néhány, vagy akár az összes malackába, mert ugyanezt kellene tennünk minden egyes őshonos állattal, fával és fűszállal.
- Képtelenség - csóválta a fejét Ender.
- Szóval olyan mechanizmust kell kifejlesztenünk, amellyel az egész bolygón eloszlathatjuk az organellumokat, ugyanakkor egyszer s mindenkorra elpusztíthatjuk a régi descoladavírust.
- Fajirtást akartok! - mordult fel Quara.
- Nos, ez a vita tárgya - mondta Ela. - Quara szerint a descolada értelmes lény.
- Értelmes molekula? - nézett Ender a fiatalabbik mostohalányára.
- Van nyelvük, Andrew.
- Erre mikor jöttél rá? - kérdezte Ender, s megpróbálta elképzelni, hogy a csodába tudna egy genetikai molekula - még ha olyan hosszú és bonyolult is, mint a descolada vírus - beszélni.
- Már régóta gyanítom. Addig nem akartam szólni, amíg egészen biztos nem vagyok benne, de...
- Na ugye, még csak nem is biztos benne! - kiáltott fel diadalmaskodva Grego.
- De már majdnem bizonyos! Nem pusztíthattok ki egy egész fajt addig, amíg nem tudjuk, mi az igazság.
- Hogyan beszélnek? - kérdezte Ender.
- Természetesen nem úgy, mint mi - felelte Quara. - Az információcsere molekuláris szinten zajlik. Akkor figyeltem föl rá először, amikor épp azt tanulmányoztam, hogyan terjednek el olyan gyorsan az új, ellenálló törzsek, és cserélődnek ki elképesztően rövid idő alatt a régi vírusok. Azért nem találtam rá a válaszra, mert rosszul tettem föl a kérdést. Ugyanis nem cserélik ki a korábbi vírusaikat, hanem egyszerűen üzeneteket küldenek nekik.
- Nyilakat lövöldöznek - gúnyolódott Grego.
- Így neveztem el őket, igen - felelte Quara. - Akkor még nem értettem, hogy ez a beszédjük.
- Mert ez nem is beszéd - legyintett Grego.
- Ez öt évvel ezelőtt volt - folytatta Ender. - Azt mondtad, a kiküldött nyilak tartalmazzák a szükséges géneket, s a vírusok, miután megkapták, úgy alakítják át a maguk szerkezetét, hogy az már magában foglalja az új gént. Ezt aligha nevezhetjük nyelvnek.
- De nemcsak ilyenkor küldözgetnek nyilakat - magyarázott tovább Quara. - Azok a bizonyos küldönc molekulák megállás nélkül jönnek-mennek a vírusok között, ki-be járkálnak, de többnyire nem épülnek be a vírusállományba. A descolada kiolvassa az információt, aztán továbbítja a molekulát a következő vírusnak.
- Ez neked nyelv? - fanyalgott Grego.
- Még nem - felelt Quara. - Néha azonban előfordul, hogy miután egy vírus kiolvasott egy ilyen nyilat, ő maga készít újat, és azt küldi tovább. Abból gyanítom, hogy ez igenis nyelv, hogy az új nyíl első fele mindig ahhoz hasonló molekulasorral kezdődik, mint amivel a beérkezett nyíl végződik. Így fűzik tovább a beszélgetés fonalát.
- Beszélgetés! - jegyezte meg Grego epésen.
- Nyughass már! - ripakodott rá Ela az öccsére.
Különös, állapította meg magában Ender, Elának ennyi év után is akkora a tekintélye, hogy meg tudta zabolázni a pimaszkodó Gregót - legalábbis néha.
- Néhány ilyen beszélgetést sikerült majd száz, utasítást és választ tartalmazó láncolaton át nyomon követnem. Többségük ennél sokkal hamarabb abbamarad. Némely molekula azonban beleolvad a vírus főállományába, de ami a legérdekesebb: mindez tökéletesen akaratlagos. Néha az egyik vírus átveszi a nyilat és meg őrzi, míg a többiek nem. Máskor meg szinte mindegyik vírus megtartja azt a bizonyos nyilat. Hanem a legnehezebben feltérképezhető terület épp az, ahol a vírusok elraktározzák ezeket az üzenetnyilakat. A legnehezebb, mondom, minthogy nem strukturális alkotórészről van szó - ez a terület a memóriájuk, és az egyes vírusok mind különböznek egymástól. Ráadásul - mint azt észrevettem -‚ ha túl sok üzenetnyilat gyűjtöttek be, kitörölnek néhány memóriatöredéket.
- Mindez lenyűgöző - kotyogott közbe Grego -‚ csak semmi köze a tudományhoz. Egy rakás magyarázat létezik ezekre a nyilakra, meg a véletlenszerű kapcsolódásokra és szétválásokra...
- Nem véletlenszerű! - bőszült fel Quara.
- De nem is nyelv! - ágált Grego.
Ender oda se figyelt a veszekedésükre, mert közben Jane suttogott a fülébe a hordozható adóvevő készüléken át, amit a fülbevalójába építettek. Az utóbbi években ritkábban jelentkezett. Ender erősen figyelt, de fenntartásokkal. - Quara kapiskál valamit - mondta Jane. - Átnéztem a kutatási feljegyzéseit, és rájöttem, ez a vírus valami olyasmit művel, amit egyetlen más szubcelluláris lény sem. Többféle szempontból is elemeztem Quara adatait, de minél több szimulációt és tesztet futtatok le a descolada e szokatlan viselkedésével kapcsolatban, annál kevésbé tűnik genetikailag kódoltnak, inkább valamiféle nyelvnek. Pillanatnyilag nem zárhatjuk ki annak a lehetőségét, hogy a jelenség akaratlagos.
Amikor Ender figyelme ismét a vitatkozók felé fordult, éppen Grego beszélt. - Muszáj nekünk mindent, amiről még nem tudjuk, micsoda, valamiféle misztikus ködbe burkolni? - Grego lehunyt szemmel, meglátszott áhítattal gajdolta: - Idegen lényekre bukkantam! Idegen lényekre bukkantam!
- Hagyd abba! - vicsorgott Quara.
- Kezd elfajulni a vita - állapította meg Novinha. - Grego, próbálj megmaradni a racionális tárgyalási hangnemnél!
- Nem könnyű, amikor minden olyan irracionális. Até agora quem já imaginou microbiologista que se torna namorada de uma molécula? Ki hallott már olyat, hogy egy mikrobiológus belezúgjon egy molekulába?
- Elég legyen! - csattant élesen Novinha hangja. - Quara ugyanúgy tudós, akár csak te, és...
- Csak volt - dohogta Grego.
- És - ha lennél szíves lakatot tenni a szádra, amíg befejezem a mondókámat - Joga van hozzá, hogy meghallgassuk. - Novinha most már igazán dühbe gurult, ám Gregón - szokás szerint - nem látszott, hogy bűntudat mardosná. - Tudhatnád már, Grego, hogy olykor a leglehetetlenebb, elsőre legellentmondásosabbnak tűnő ötletről is kiderülhet, hogy gyökeres szemléletváltozást hoz az életünkbe.
- Ti tényleg azt képzelitek, ez valami sorsdöntő felfedezés? - támadt mindnyájukra vizslató tekintettel Grego. - Beszélő vírus? Se Quara sabe tanto, porque ela nao diz o que é que aqueles bichos dizem? Ha Quara oly igen tájékozott, mint ahogy állítja, miért nem köti már az orrunkra, mit mondanak ezek a kis rohadékok? - A vita végleg elfajulni látszott, erre utalt, hogy Grego portugálra váltott stark helyett, ami a tudomány és a diplomácia nyelve volt.
- Számít az? - kérdezte Ender.
- Számít! - fakadt ki Quara.
Ela döbbenten pillantott Enderre. - Nem mindegy, hogy amit tenni szándékozunk, gyógymód-e egy veszedelmes kórra, vagy kiirtunk vele egy egész értelmes fajt. Igenis számít, hogyan döntünk.
- Arra gondoltam - folytatta Ender türelmesen -‚ számít-e, hogy tudjuk, mit beszélnek.
- Nem - felelte Quara. - Talán sosem értünk majd a nyelvükön, de ez semmit sem változtat azon a tényen, hogy értelmes lények. Különben meg mi mondanivalónk lehetne egymásnak, vírus és ember közt?
- Mit szólnál ahhoz, hogy „kérünk titeket, ne akarjatok megölni minket”? - dobta be Grego. - Rajta, találd ki, hogyan nyekeged el vírusnyelven! Még jól jöhet valamikor!
- No de Grego! - felelte Quara tettetett nyájassággal. - Ezt mi mondjuk nekik, vagy ők mondják nekünk?
- Nem ma kell eldöntenünk - szólt közbe Ender. - Várhatunk vele.
- Ezt te meg honnan tudod? - pörölt Grego. - Honnan tudod, holnap nem lázban fetrengve, hányingerrel küszködve, fájdalmas, égő kiütésekkel borítva ébredünk-e mindnyájan, hogy végül elpatkoljunk még aznap, csak mert a descolada vírus az éjjel kieszelte, hogyan nyírjon ki minket egyszer s mindenkorra? Nincs mese: vagy mi, vagy ők.
- Azt hiszem, Grego épp arra mutatott rá, miért kell még várnunk - magyarázta Ender. - Hallottátok, mit mondott a descoladáról? Hogy kieszelt, hogyan nyírjon ki minket. Tehát még ő is úgy véli, a descolada saját akarattal rendelkezik és döntéseket hoz.
- Bűvészkedés a szavakkal! - hőbörgött Grego.
- Mindannyian egyről beszélünk - mondta Ender. - És egyet gondolunk. Mert mindannyian érezzük: háborúban állunk a descoladával. És tudjuk, nem pusztán egy betegség leküzdéséről van szó. Agyafúrt és találékony ellenséggel állunk szemben, amelyik folyamatosan keresztülhúzza minden számításunkat. Az orvostudomány egész eddigi történelme során nem találkoztunk még olyan kórral, amely ennyire fondorlatosan meghiúsított volna minden, ellene bevetett stratégiát.
- Mivelhogy soha nem akadtunk még össze olyan kórokozóval, aminek ilyen rendkívül nagy és bonyolult lett volna a genetikai molekulája - fújta Grego.
- Pontosan - hagyta annyiban Ender. - Ez a vírus egyedülálló a maga nemében, és könnyen előfordulhat, hogy olyan képességekkel rendelkezik, amiket a gerinceseknél egyszerűbb szervezetekről sosem feltételeztünk.
Ender szavait pillanatnyi csönd követte. Addig az egy pillanatig Ender azt hitte, pusztán higgadt közbeszólásaival sikerült elérnie, hogy valamiféle egyezség jöjjön létre.
Grego azonban hamar kiábrándította. - Hát aztán?! Még ha Quarának igaza is van abban, amit a fejébe vett, és a descoladavírusok mind doktori fokozatot értek el a hogyan-nyuvasszuk-ki-az-embereket módszertanából, talán adjuk meg magunkat ennek a gyilkos mikroorganizmusnak, csak mert olyan átkozottul szuperokos?
- Szerintem Quarának arra van szüksége - felelte Novinha csendesen -‚ hogy folytathassa a kutatómunkáját, amihez még több támogatást kell kapnia, s eközben Ela is dolgozhat tovább a maga témáján.
Ezúttal Quara csattant fel. - Mi a fenének törjem magam azért, hogy megértsem a közléseiket, ha ti, többiek változatlanul a kipusztításukra szavaztok?
- Jó kérdés, Quara - jegyezte meg Novinha. - Igaz is, minek törnéd magad, hogy megértsd őket, ha egyszer úgyis rájönnek, miként hágják át az összes vegyi védő korlátunkat, és végezzenek mindnyájunkkal?
- Vagy mi, vagy ők - dörmögte Grego.
Ender tudta, Novinha helyesen döntött: tovább kell vinniük mind a két kutatási vonalat, s majd határoznak, ha több adat lesz a birtokukban. Mindaddig hadd higgye Quara is és Grego is, hogy minden azon múlik, értelmes lény-e a descolada, vagy sem. - Ha értelmes is - mondta Ender -‚ az nem azt jelenti, hogy szent és sérthetetlen. A fő kérdés az: ramanok-e a vírusok vagy varelsék. Ha ramanok - és persze sikerül megértenünk egymást annyira, hogy kitaláljuk, miképpen jöjjünk ki egymással -‚ akkor minden rendben. Biztonságban leszünk mi is, ők is.
- A nagy békéltető szerződést akar kötni egy molekulával? - bökte be Grego.
Ender nem vett tudomást a pimasz megjegyzésről. - Másrészt viszont, ha változatlanul az elpusztításunkra törekszenek, ám semmilyen úton-módon nem tudunk velük kommunikálni, akkor nyilvánvalóan varelsék. Vagyis értelmes idegen lények ugyan, de irgalmat nem ismerően ellenségesek és veszélyesek. A varelsék olyan idegenek, akikkel nem tudunk együtt élni. Olyan idegenek, akikkel természettől fogva és állandóan élethalálharcot vívunk, s akikkel szemben az egyetlen erkölcsi alternatívánk pillanatnyilag az, hogy megtegyünk minden szükséges lépést a győzelemért.
- Úgy van - helyeselt Grego.
Quara azonban - bátyja diadalittas beszólása ellenére - figyelmesen végighallgatta Endert, mérlegelte a szavalt, aztán bizonytalanul rábólintott. - Mindaddig, amíg nem abból a feltevésből indulunk ki, hogy a descolada varelse - tette hozzá.
- Még ha az is, talán létezik közbenső megoldás - folytatta Ender. - Talán Elának sikerül valamiképpen úgy helyettesítenie a vírust, hogy nem teszi tönkre a memória- és nyelvközpontját, vagy mit.
- Na ne! - Quara ismét felpaprikázódott. - Nem tehetitek! Nincs jogotok ahhoz, hogy megfosszátok őket az alkalmazkodóképességüktől, miközben meghagyjátok a memóriájukat! Az ugyanaz lenne, mintha ők végeznének rajtunk frontális lobotómiát. Ha harc, hát legyen harc. Pusztítsátok el őket, de ne hagyjátok meg az emlékeiket, ha elveszitek az önálló akaratukat!
- Nincs jelentősége - jegyezte meg Ela. - Úgysem tudom megcsinálni. A helyzet az, hogy szerintem lehetetlen feladatra vállalkoztam. Fogalmam sincs, hogyan operáljam meg a descoladát. Nem lehet ugyanúgy megvizsgálni és megműteni, akár egy állatot. Hogyan érzéstelenítsek egy molekulát, ami már az amputáció közben meggyógyítja magát? Az lehet, hogy a descolada nem sokat ért a fizikához, de a molekuláris sebészetben magasan fölöttem áll.
- Ez idáig - mondta Ender.
- Ez idáig semmit sem tudunk - háborgott Grego. - Kivéve, hogy a descolada megveszekedetten arra hajt, hogy leszámoljon mindnyájunkkal, miközben mi egyre azon csámcsogunk, illik-e ellenállást tanúsítanunk. Még egy darabig bírom cérnával, de nem sokáig.
- És mi lesz a malackákkal? - kérdezte Quara. - Nekik nincs beleszólásuk abba, vajon átalakíthatjuk-e azt a molekulát, amitől nemcsak a szaporodásuk függ, hanem aminek azt is köszönhetik netán, hogy értelmes lény vált belőlük?
- Ez a mikroorganizmus az életünkre tör - jelentette ki Ender. - Mindaddig, amíg Ela arra keresi a megoldást, hogyan szabaduljunk meg a vírustól úgy, hogy közben fel ne borítsuk a malackák szaporodási ciklusát, szerintem nincs joguk ahhoz, hogy kifogást emeljenek.
- Lehetséges, hogy nekik erről más a véleményük.
- Akkor viszont jobb, ha nem szimatolják ki, min ügyködünk - felelte Grego.
- Senkinek - se embernek, se pequeninónak - nem fecsegünk ki semmit arról, miféle kutatásokat folytatunk - csattant élesen Novinha hangja. - Mert ha bármi is kiszivárog, szörnyű félreértésekre adhat okot, s akár erőszakos cselekményekhez, tragédiához is vezethet.
- Szóval mi, emberek volnánk minden más teremtmény bírái? - kérdezte fanyarul Quara.
- Nem. Mi tudósok adatokat gyűjtünk - felelte Novinha. - És amíg elegendő nem áll rendelkezésünkre, senki sem bíráskodhat semmi felett. A titoktartási kötelezettség tehát minden jelenlévőre érvényes. Tirátok is, Quara és Grego! Egyetlen szót sem kotyoghattok ki, amíg azt nem mondom, hogy lehet, márpedig addig nem mondok ilyet, amíg többet nem tudunk.
- Amíg te nem mondod?! - pimaszkodott Grego. - Vagy amíg a Holtak Szószólója nem mondja?
- A vezető xenobiológus én vagyok - szögezte le Novinha. - Egyedül én döntöm el, mikor tudunk eleget. Megértettétek?
Megvárta, hogy mindenki beleegyezően bólintson. Megtették.
Novinha felállt. A tanácskozás véget ért. Quara és Grego szinte azonnal távoztak. Novinha egy puszit nyomott Ender arcára, aztán kituszkolta őt is, Elát is a szobájából.
Ender még ott őgyelgett a laboratóriumban, hogy beszélhessen Elával. - Mondd, létezik valamiféle módszer, amivel ezt a te víruspótlódat minden őshonos lusitaniai faj teljes populációjában elterjeszthetnénk?
- Fogalmam sincs - mondta Ela. - S ez még a kisebbik gond. Legelsősorban amiatt fő a fejem, hogyan juttassam el az adott organizmus összes sejtjéhez elég gyorsan ahhoz, hogy a descoladának ne legyen ideje adaptálódni, vagy megszökni előle. Létre kell hoznom valamiféle hordozóvírust, amit valószínűleg részben a descoladáról kell majd mintáznom. A descolada az egyetlen, általam ismert parazita, ami akkora sebességgel és hatékonysággal veszi birtokba a gazdaszervezetet, ahogyan hordozóvírusnak is kellene. Fonák helyzet - magától a descoladától lesem el a technikát, hogyan helyettesítsem más, ártalmatlan vírussal.
- Miért volna fonák helyzet? - kérdezte Ender. - Így működik a világ. Valaki egyszer azt mondta nekem: az ellenségünk a legkiválóbb tanítómesterünk.
- Akkor Quara és Grego a legmagasabb tudományos képzést nyújtják egymásnak - húzta el a száját Ela.
- A civakodásuk egészséges, csak nyerünk vele - felelte Ender. - Rákényszerít minket, hogy alaposan megfontoljuk minden lépésünket.
- Az viszont nem lesz egészséges, ha valamelyikük úgy dönt, kitálal a dologgal családi körön kívül - vélte Ela.
- Ez a család nem szokott kitárulkozni vadidegenek előtt - jegyezte meg Ender.
- Ezt én tudom a legjobban.
- Épp ellenkezőleg. Te tudod a legjobban, Ender, mily nagyon közlékenyek tudunk lenni egy idegennel - persze, csak ha azt hisszük, a hullámok már-már összecsapnak a fejünk fölött.
Valóban, Ismerte el Ender magában. Rázós menet volt hajdan - amikor a Lusitaniára érkezett - elnyernie Quara, Grego, Miro, Quim és Olhado bizalmát. Ela azonban kezdettől hajlandó volt szóba elegyedni vele, ahogyan Novinha többi gyermeke is. Végül maga Novinha is megnyílt előtte. A család módfelett összetartó volt, pedig mindegyiküket akaratos, konok természettel áldotta meg a sors. Nem volt köztük egy sem, aki mindenekfelett ne a saját ítéletét tartotta volna megfellebbezhetetlennek. Nem kizárt azonban, hogy Grego vagy Quara - akármelyikkel megeshet - mégis úgy dönt, felfedi valaki előtt a titkot, abban a szent meggyőződésében, hogy a Lusitania, vagy az emberiség, vagy a tudomány érdekében teszi. Akkor az tán a titoktartásnak befellegzett. Ugyanaz történne, mint amikor megszegték a malackák életébe való be nem avatkozás törvényét, még azelőtt, hogy Ender a Lusitaniára érkezett.
„Pompás”, merengett Ender. „Még egy potenciális kockázati tényező, ami katasztrófához vezethet, s amit ráadásul képtelen vagyok befolyásolni.”
Kifelé menet a laboratóriumból Ender rettenetesen vágyott arra - mint oly sokszor az eltelt hosszú évek alatt -‚ bárcsak mellette volna Valentine. Nővére bezzeg remekül meg tudott birkózni az erkölcsi dilemmákkal. Hamarosan itt lesz - de vajon elég hamar? Ender értette, sőt nagyjában-egészében egyet is értett mind Quara, mind Grego álláspontjával. A legfájóbb számára a szigorú titoktartási kötelezettség volt, ami nem engedte, hogy a pequeninókat beavassa - még Embert sem - egy olyan döntésbe, ami ugyanúgy érintette őket is, akárcsak a Földről jött telepeseket. Novinhának azonban igaza volt. Ha most rukkoltak volna elő a dologgal, mielőtt még tudnák, mire számíthatnak, az legjobb esetben is zűrzavart idézne elő a lakosság körében, a legrosszabb esetben pedig anarchiához és vérontáshoz vezetne. A pequeninók jelenleg békések, de az őslakos faj történelme véres háborúktól terhes.
Útban visszafelé a kísérleti farmra, Ender alighogy kilépett a kapun, észrevette az Ember mellett ácsorgó Quarát, amint pálcákkal a kezében társalgásba mélyed az atyafával. Akkor éppen nem dobolt a törzsén, különben Ender hallotta volna. Quara nyilván bizalmas beszélgetést óhajtott folytatni. Nos, rendben, gondolta Ender. Majd kerülőt tesz, nehogy önkéntelenül is kihallgassa őket.
Hanem ahogy Quara megpillantotta Endert, azonnal eldobta az atyapálcákat, s fürge léptekkel megindult, vissza a kapu felé. Így azonban óhatatlanul Ender mellett kellett elhaladnia.
- Meggyóntad a titkaidat? - kérdezte Ender. Pusztán tréfának szánta, de mihelyt az ugrató megjegyzés kicsusszant a száján és Quara arcára kiült az az alamuszi ki fejezés, Ender azonnal rádöbbent, miféle titkokat árult el. A lány szavai még meg is erősítették gyanúját.
- Nem feltétlenül osztom Anya nézetét arról, mi a korrekt magatartás - jegyezte meg Quara. - Te sem, ami azt illeti.
Ender tudta, hogy Quarától esetleg kitelik ez a húzás, de hogy ennyire rövid idővel az ígérete után, az eszébe sem jutott. - És mindenkor a korrektség a legfontosabb szempont? - szakadt ki belőle.
- Számomra igen - szögezte le Quara, s már robogott volna tovább, ha Ender el nem kapja a karját.
- Eressz! - sziszegte a lány.
- Az egy dolog, hogy kitálaltál Embernek - jegyezte meg Ender. - Ő igen bölcs. De másnak egy szót se! Egyes pequeninók, főképpen bizonyos hímek, roppant ellenségesek tudnak lenni, ha úgy vélik, van rá okuk.
- Ők nem egyszerűen hímek - figyelmeztette Quara Endert. - Férjeknek hívják magukat Mi viszont - az illendőség kedvéért - nevezzük őket férfiaknak. - Quara hetykén Enderre villantotta mosolyát. - Félig sem vagy olyan előítélet-mentes, mint amilyennek hiszed magad. - Azzal elviharzott Ender mellett, át a kapun, vissza Milagre-ba.
Ender odaballagott Emberhez és megállt előtte. - Mit mesélt Quara? Azt elmondta vajon, hogy inkább meghalok, de senkinek nem engedem kiirtani a descoladát, ha azzal bajba sodornálak téged és a népedet?
Ember természetesen nem válaszolhatott nyomban. hiszen ahhoz Endernek ütögetnie kellett volna a fa kérgét az atyapálcákkal, hogy felelhessen az atyák nyelvén. Csakhogy azt meghallották volna a pequenino hímek is, és odasereglenek. Olyasmi, hogy bizalmas beszélgetés, nem létezett a pequeninók és az atyafák között. Ha egy atyafának magánjellegű közölnivalója volt egy másik atyafával, azt teljes némaságban is megtehette - ők gondolati úton érintkeztek egymással. Akár csak a méhkirálynő a hangyokkal, melyek tulajdonképpen az érzékszerveiül szolgáltak. „Bárcsak részese lehetnék ennek a nagyszerű kommunikációs hálózatnak!” - gondolta Ender. „A tisztán elmétől elméig történő, s az univerzum bármely pontjába kivetíthető azonnali gondolatátvitelnek!”
Valamit azonban mondania kellett, amivel tompíthatja Quara gyaníthatóan baljós bejelentését. - Ember, megteszünk minden tőlünk telhetőt, hogy megmentsük az embereket és a pequeninókat. Sőt, igyekszünk, megőrizni még a descoladavírust is, amennyiben lehetőség lesz rá. Ela és Novinha nagyszerűen értik a dolgukat. Grego és Quara is, a maguk területén. Kérlek, bízz bennünk, és egyelőre ne szólj senkinek! Könyörgöm! Ha az emberek és a pequeninók idő előtt hírét vennék a ránk leselkedő veszélynek, még mielőtt kieszelhetnénk, miként hárítsuk el, annak beláthatatlan és rettenetes következményei lennének.
Több mondanivalója nem is volt Endernek. Visszasétált hát a kísérleti farmra. Ő és Telepes még az éj leszállta előtt felmérték a kárt, aztán felégették, felperzselték az egész parcellát a destrukciós falon belül. Egyetlen nagy molekula sem élte túl. Ender és Telepes elkövettek mindent, hogy a descolada elfelejtse, amit netalántán ebből a kísérletből tanult.
Igen ám, de azoktól a vírusoktól, amiket az emberek és pequeninók egyaránt a sejtjeikben hordoznak, nem szabadulhatnak meg soha. Hátha igaza volt Quarának? Hátha a korláton belül létrehozott descoladának sikerült még az elpusztítása előtt „továbbadnia”, amit az új burgonyafajtától tanult, azoknak a vírusoknak, amelyeket Ender és Telepes a testükben hurcoltak mindenhová? Mi van, ha már mindent tud azokról a védelmekről, amiket Ela és Novinha próbált ebbe az új vírusba beleépíteni? Mindent az új vírus frissen szerzett ismereteiről, és arról, miként hiúsítsa meg az összes, ellene bevetett taktikájukat?
Kár is reménykedniük a végső győzelemben, kesergett Ender, ha bebizonyosodik, hogy a descolada valóban értelmes lény, s olyan nyelvet használ, amely az egyedek közötti közvetlen kapcsolat révén azonnal szállítja az információt és az utasításokat arra, miképpen reagáljon valamilyen behatásra. Ami a jövőt illeti, sajnos nem lehetetlen, hogy a descolada a legrugalmasabb alkalmazkodóképességű faj szerte az univerzumban, amely a leginkább képes arra, hogy leigázzon világokat, kiszorítson riválisokat, s erősebb az embereknél, a malackáknál, a hangyoknál, vagy bármely lakott világ összes többi teremtményénél. Aznap éjjel Ender ezzel az emésztő gonddal a fejében tért nyugovóra, ez a gondolat kísértette még akkor is, amikor Novinhával szeretkezett, úgyhogy még Novinhának kellett vigasztalgatnia mintha egy világ sorsa nem is az ő, hanem Ender vállát nyomná. Ender próbált ugyan mentegetőzni, de belátta, hasztalan. Minek terhelje Novinhát még az ő aggodalmaival is?
Ember meghallgatta, amit Ender mondott neki, de nem tudott egyetérteni azzal, amire megkérte. Hallgasson? Amikor az emberek olyan új vírusokkal kísérleteznek, amik akár fel is dúlhatják a pequeninók életciklusát? Nos jó, döntött Ember, a fiatal hímeknek és az asszonyoknak nem szól. A többi atyafát azonban szerte a Lusitanián bevonhatja, és be is fogja vonni a titokba. Joguk van tudni róla, mi folyik a bolygón, és majd együtt határoznak, mitévők legyenek, ha egyáltalán tehetnek valamit.
Az éj beállta előtt már minden atyafa az összes erdőben értesült mindarról, amit Ember tudott. De nemcsak arról, hanem Ember különvéleményéről is - mármint az emberek megbízhatóságát illetően. A többség egyetértett vele: egyelőre engedik, hogy az emberek folytassák, amit elkezdtek.
De addig is résen leszünk, és felkészülünk, ha mégis bekövetkezne, amire még rágondolni is szörnyű: kitörne a háborúskodás az emberek és a pequeninók között. A leghalványabb reményünk sem lehet arra, hogy mi győzzünk, de ki tudja, hátha találunk valami módot arra - mielőtt mindnyájunkat lemészárolnának -‚ hogy néhányan megmeneküljünk.
Még hajnal előtt szövetségre léptek a méhkirálynővel, azzal az egyetlen, nem emberi eredetű létformával, aki a Lusitanián fejlett technológiát képviselt. A rá következő éjjel már meg is kezdődtek annak a csillaghajónak az építési munkálatai, amellyel a menekülők majd elhagyhatják a Lusitaniát.

Hetedik fejezet

A SZEMÉYI KOMORNA

- Igaz, hogy hajdan, amikor kirajzottatok a csillaghajóitokkal számtalan más világ felé, hogy betelepítsétek azokat, mindig úgy tudtatok szólni egymáshoz, mintha ugyanabban az erdőben állnátok?
- Feltételezzük, nálatok ez ugyanígy fog működni. Ha majd felnőnek az új atyafák, ők ugyanúgy veled lesznek. A filotikus kötéseket a távolság nem befolyásolja.
- De vajon kapcsolatban leszünk-e? Nem küldünk fákat az útra. Csak fivéreket, néhány asszonyt, és vagy száz parányanyát, akik életet adnak majd az új generációknak. Az út évtizedekig fog tartani, ha nem tovább. Amint megérkeznek, a fivérek legkiválóbbjait átküldik a harmadik életbe, de akkor is beletelik legalább egy évbe, mire az első atyafa képes lesz malackaivadékokat nemzeni. Honnan tudja majd az első atya ott, az új világban, hogyan beszéljen hozzánk? Hogyan üdvözöljük majd, ha azt sem tudjuk, merre, hová vetődött abban az irdatlan messzeségben?

Csing-csao arca verejtékben fürdött. Ahogy előrehajolva dolgozott, a verejtékcsöppek végigfolytak az arcán, aztán a Szeme alatt, tovább az orra hegyéig. Onnan peregtek egymás után le a rizsföld sáros vizébe, vagy a zsenge palántákra, melyek épphogy a vízfelszín fölé nyúltak.
- Kegyes úrnőm, miért nem törlöd meg az arcod?
Csing-csao felpillantott, hogy lássa, ki az, aki annyira közel került hozzá, hogy megszólíthassa. A tisztelgő munkán vele dolgozók Inkább elhúzódtak tőle - túlságosan elfogódottá tette őket egy beavatott jelenléte.
Egy lány volt, valamivel fiatalabb Csing-csaónál, talán tizennégy esztendős, fiús alkatú, egészen rövidre nyírt hajú. Őszinte kíváncsisággal tekintett Csing-csaóra. Volt benne valami különös fesztelenség, s a f tartózkodás olyannyira hiányzott belőle, hogy már-már szemtelennek tűnt. Csing-csao első gondolata az volt, nem vesz tudomást a lányról.
E gesztusa alapján azonban gőgösnek vélhette volna, olyannak, aki - mivel hozzá istenek szólnak - annyira nagyra tartja magát, hogy válaszolni sem hajlandó, ha egyszerű földi halandó szólítja meg. Senki sem hinné, hogy azért nem felel, mert minden gondolatát leköti az a kivihetetlennek tűnő, óriási feladat, amit a nagy Han Fej-ce bízott rá, s hogy egyenesen fájdalmas még gondolnia is egyébre.
Felelt hát, de kérdéssel. - Miért kellene megtörölnöm?
- Nem csiklandoz, ahogy le-legördülnek a verejtékcseppek? Nem marja a szemedet?
Csing-csao néhány pillanatra lehajtotta a fejét, mintha dolgozna, pedig csak ki akarta próbálni, milyen érzés az, amiről a lány beszél. Tényleg csiklandós volt, s a verejték valóban marta a szemét. Ami azt illeti, nagyon is kellemetlen, sőt zavaró. Csing-csao óvatosan felegyenesedett. A háta - amint azt tapasztalta - fájdalommal tiltakozott a megváltozott testhelyzet ellen. - De igen - közölte a lánnyal. - Csiklandoz és mar.
- Akkor töröld le a ruhád ujjával - tanácsolta a lány.
Csing-csao a ruhaujjára pillantott. Máris át volt itatódva izzadsággal. - Ha letörlöm, az segít? - kérdezte.
Most a leányzón volt a sor, hogy elcsodálkozzon - ezen még nem gondolkodott. Egy pillanatig eltöprengett, aztán megtörölte homlokát a ruhája ujjával.
- Nem, kegyes úrnőm - mosolyodott el. - Egyáltalán nem segít.
Csing-csao komoran bólintott, aztán lehajolt és újra munkához látott. Csakhogy ezúttal minden bosszantotta: a verejték, amitől viszketett a bőre és csípte a szemét, s a fájdalom is, ami a hátát kínozta. A testi kényelmetlenségek ahelyett, hogy ráirányították volna, inkább elterelték a figyelmét gyötrő gondolatairól. Ez az ismeret len lány, aki épp az imént mutatott rá erre, még csak fokozta Csing-csao keserűségét. Pedig azzal, hogy ráébresztette testi keserveire, furcsamód felszabadította a fejében dübörgő kérdések ostroma alól.
Csing-csao felkacagott.
- Kinevetsz, kegyes hölgy? - hökkent meg a lány.
- Inkább megköszönöm neked, a magam módján - felelte Csing-csao -‚ hogy olyan könnyű lett a lelkem, ha csak egy pillanatra is.
- Azért nevetsz, mert azt mondtam, töröld meg a homlokod, még ha nem is használ?
- Mondtam már, hogy nem azért - húzta ki magát ismét Csing-csao és egyenesen a lány szemébe nézett. Én nem hazudok.
A lány zavarba jött - de nem túlságosan. Ha egy beavatott ehhez a hangnemhez folyamodott, a közemberek azonnal tisztelettudóan meghunyászkodtak és fejet hajtottak előtte. Ez a lány azonban pusztán figyelt, mérlegelte Csing-csao szavait, aztán bólintott.
Csing-csao már csakis egyre gondolhatott. - Te is beavatott vagy?
- Én? - kerekedett cl a lány szeme. - A szüleim igen alacsony rangú emberek. Az apám trágyát hord ki a földekre, az anyám pedig mosogat egy étteremben.
Ez persze még nem jelentett semmit. Habár az istenek választása legtöbbször a beavatottak gyermekeire esett, azért előfordult, hogy olyanokat is megszólítottak, akiknek a szülei soha életükben nem hallották az istenek hangját. Mindenesetre az volt az általános nézet, hogy az istenek nem mutatnak érdeklődést a nagyon alacsony származású gyermekek iránt, s bizony a legritkább esetben avatták a bizalmukba olyanokat, akiknek a szülei nem voltak magas műveltségű emberek.
- Hogy hívnak? - kérdezte Csing-csao.
- Hszi Vang-munak - felelte a lány.
Csing-csao a szájára tapasztotta a tenyerét, hogy el ne kacagja magát. Vang-mu azonban nem sértődött meg - mindössze ingerülten elfintorította az arcát.
- Sajnálom - szabadkozott Csing-csao, amikor szóhoz jutott. - De hiszen így...
- . . .a Nyugaton Székelő Királyi Anyát hívják, tudom - dohogott Vang-mu. - Tehetek én róla, hogy a szüleim ilyen névvel áldottak meg?
- Előkelő név - bólintott Csing-csao. - Az én szellemi elődöm kimagasló személyiség volt, de csupán halandó - költőnő. A tiéd viszont az egyik legrégibb istenségünk.
- És mit érek vele? - húzta el a száját Vang-mu. - A túlságosan rátarti szüleim olyan tekintélyes istennő nevét adták nekem, hogy tán épp emiatt nem szólnak hozzám az istenek!
Csing-csaót elszomorította Vang-mu keserű bánata. „Ó, ha tudnád, milyen szíves-örömest cserélnék veled!” - fohászkodott magában. Ha megszökhetnék az istenek hangja elől! Hogy sose kelljen hétrét görnyedve faereket fürkésznem a padlódeszkákon, és csak akkor mossak kezet, ha valóban bepiszkolódott!”
Csing-csao hiába magyarázkodott volna Vang-munak. Hogy is érthetné? A köznép szemében a beavatottak voltak a kiváltságos elit, végtelenül bölcsek és megközelíthetetlenek. Hamisan csengne, ha Csing-csao arról panaszkodna, hogy a beavatott sors jóval több terhes kötelezettséggel, mint kedvezménnyel jár.
Vang-mu a jelek szerint mégsem tartotta megközelíthetetlennek a beavatottakat - hiszen az egyikükkel szóba elegyedett, nem? Csing-csao elhatározta, felfedi előtte szíve titkát. - Hszi Vang-mu, inkább lennék vak egész hátralevő életemben, csak ne kellene hallanom az istenek hangját.
Vang-munak leesett az álla megdöbbenésében, s csak bámult elkerekedett szemmel. Hiba volt, hogy kifecsegte. Csing-csao azonnal megbánta. - Csak tréfáltam - próbálta menteni a helyzetet.
- Nem - csóválta a fejét Vang-mu. - Most hazudsz, tudom. Az előbb mondtál igazat. - Közelebb jött, cuppogó léptekkel, elővigyázatlanul átgázolva a rizspalántákon. - Amióta az eszemet tudom, azt láttam, hogy a selyemköntöseikben pompázó beavatottak ott üldögélnek a gyaloghintóikban, útban a templom felé, és mindenki hajbókol, és minden komputer tárva-nyitva áll előttük. Ha megszólalnak, az zene füleimnek. Ki ne akarna közéjük tartozni?
Csing-csao akármennyire szeretett volna őszintén felelni, nem árulhatta el, hogy az istenek mindennap megalázzák, mert szégyenteljes, értelmetlen feladatok elvégzésére kényszerítik, hogy levezekelje bűneit, s másnap kezdődik az egész elölről. - Ha hiszed, ha nem, Vang-mu, ez az élet, idekint a földeken, ezerszer jobb!
- Nem igaz! - kiáltott Vang-mu. - Téged mindenre megtanították. Mindent tudsz, amit tudni kell és érdemes. Több nyelven beszélsz, érted minden kacifántos szó jelentését, és olyan fogalmakban gondolkodsz, amelyek annyira messze állnak az enyémektől, akár az enyémek egy csigáétól.
- Nagyon értelmesen és jól beszélsz - jegyezte meg Csing-csao. - Nyilván taníttattak a szüleid.
- Engem? - felelt Vang-mu gúnyosan. - Ugyan miféle iskola jár a magamfajta gyerekeknek? Olvasni tanultunk, hogyne, de csak annyit, hogy ki tudjuk betűzni az imádságokat és az utcai jelzőtáblákat. Számolni is tanultunk, de csak annyira, hogy elintézhessük a bevásárlást. Bemagoltunk ugyan néhány bölcs mondást, de csak olyanokat, amik arra intettek, hogy legyünk elégedettek a társadalmi helyzetünkkel, és feltétlenül engedelmeskedjünk a nálunk bölcsebbeknek.
Csing-csaónak fogalma sem volt arról, hogy ilyen iskolák is léteznek. Azt hitte, az iskolás gyerekek ugyanazokat az ismereteket sajátítják el, mint ő a házitanítóitól. De nyomban rájött, hogy Hszi Vang-munak bizony igaza van - egyetlen pedagógus harminc diáknak nem tudja mindazt a tudást átadni, amit számos tanár a magántanuló Csing-csaónak.
- A szüleim igen egyszerű emberek - mondta Vang-mu. - Minek vesztegetnék az idejüket arra, hogy egyebet is tanítsanak nekem, mint ami egy szolgálónak kell?
Nekem ugyanis az az álmom, hogy tisztán, mint a patyolat, szolgáló lehessek egy gazdag háznál. Arra igazán gondosan kioktattak a szüleim, hogyan kell tökéletesen felmosni a padlót.
Csing-csaónak eszébe jutottak azok a hosszú-hosszú órák, melyeket a házuk padlóján térdepelve töltött, és a faerezet szálait követve kúszott faltól falig. Egyszer sem gondolt arra, milyen temérdek munkájukba kerülhetett a szolgáknak, hogy megőrizzék tisztának és fényesnek, nehogy Csing-csao ruháján a sok csúszás-mászás közepette akár apró pecsét essen.
- Tudok egyet s mást a padlókról - jegyezte meg Csing-csao.
- Te mindenről tudsz valamit - vágott vissza morcosan Vang-mu. - Ne mondd nekem, hogy komolyan nehezedre esik beavatottnak lenni! Bezzeg énrám az istenek ügyet se vetnek, ami sokkal rosszabb, elhiheted!
- Hogy lehet az, hogy nem féltél megszólítani engem? - érdeklődött Csing-csao.
- Elhatároztam, többé nem félek semmitől - húzta ki magát Vang-mu. - Ugyan, mi rosszabb jöhet még a mostani helyzetemnél?
„Kíváncsi volnék, hogyan viselnéd, ha életed minden napján véresre kellene sikálnod a kezedet”, töprengett Csing-csao.
Ám akkor váratlan fordulat állt be Csing-csao látásmódjában. Hátha Vang-munak más az elképzelése? Lehet, hogy boldogan vállalná a szakadatlan kézmosást, még ha csuklóig kellene is súrolnia a keze fejét, s már csak véres bőrcafatok lógnának maradék csonkjáról, csak birtokába juthatna annak a tudásnak, ami Csing-csao fejében van. Csing-csaót szinte agyonnyomta annak az úgyszólván meg oldhatatlan feladatnak a súlya, amit atyja bízott rá, de legalább tisztában volt vele, hogy akár siker koronázza igyekezetét, akár elbukik, a tette történelmi jelentőségű lesz. Vang-mu azonban várhatóan úgy fogja leélni egész életét, hogy napról napra ismétlődő feladatokat, monoton munkát kell majd végeznie, ami csak akkor tűnik fel gazdáinak, ha rosszul hajtja végre. A szolgák foglalatossága csaknem ugyan olyan hiábavaló, állapította meg magában Csing-csao, akár az ő megtisztulási szertartása.
- A szolgák élete nagyon nehéz - mondta Csing-csao. - A te érdekedben mondom: örülj, hogy még nem szegődtél el sehová.
- A szüleim abban reménykednek, hogy ha felnövök, csinos leszek. Akkor több pénzt kérhetnek értem. Talán megtetszem egy gazdag ember komornyikjának, aki feleségül vesz, vagy esetleg egy gazdag hölgy felfogad személyi komornájának.
- Máris csinos vagy - biztatta Csing-csao a lányt.
Vang-mu vállat vont. - A barátnőm, Fan-liu már szolgálatba állt, és azt mondja, a csúnya lányok ugyan keményebben dolgoznak, mégsem törődnek velük a férfiak. A csúnyáknak legalább nincs gúzsba kötve a gondolkodásuk. Nem kell folyton hízelegniük az úrnőiknek.
Csing-csao eltöprengett az apja házában dolgozó szolgákon. Tudta, hogy apja sosem csapná a szelet egyik szolgálónak sem. Ő maga pedig egyiküktől sem várta el, hogy hízelegjenek neki. - Nálunk másként van -jegyezte meg.
- Csakhogy nem szolgálok nálatok - felelte Vang-mu.
Hirtelen megvilágosodott a kép Csing-csao előtt. Vang-mu nem véletlenül elegyedett szóba vele. Előre megfontoltan tette, abban a reményben, hátha állásajánlatot kap egy beavatott hölgytől. No persze, a városban mindenfelé szárnyra kelt a híre, hogy az ifjú Han Csing-csao úrhölgy befejezte a tanulmányait, s mostanság látott neki első, felnőtthöz méltó megbízatásának. A pletykák szerint azonban sem férje, sem személyi komornája nem volt még. Hszi Vang-mu feltehetően addig ügyeskedett, míg elintézte, hogy ugyanarra a rizsföldre, egy munkacsapatba kerülhessen Csing-csaóval, és épp e témára terelhesse a beszélgetést.
Csing-csao egy pillanatra méregbe gurult. Aztán így gondolkodott: „Végül is mi ért ne? A legrosszabb, ami Vang-muval történhet az, hogy rájövök, miben mesterkedik, megharagszom és nem fogadom fel. Különösebb baja nem származik belőle, minthogy marad minden a régiben. Ha viszont nem jövök rá, sőt megkedvelem és alkalmazom, akkor személyi komornája lesz egy beavatott hölgynek. Az ő helyében lehet, hogy én is ugyanezt tettem volna.”
- Azt hiszed, az orromnál fogva vezethetsz? - ripakodott rá Csing-csao. - Azt hiszed, nem tudom, hogy így akartad elérni, vegyelek magam mellé szolgálónak?
Vang-muról lerítt, mennyire izgatott, dühös és riadt egyszerre. De volt annyira okos, nem szólt semmit.
- Miért nem vágsz vissza haraggal? - kérdezte Csing-csao. - Nem is tagadod? Csak azért szólítottál meg, hogy a szolgálatomba fogadjalak!
- Nem, mert ez az igazság - felelte Vang-mu. - Akkor most magadra hagylak.
Csing-csao reménykedett, hogy ezt a választ kapja - egy őszinte vallomást. Nem akarta, hogy Vang-mu elmenjen. - Mi igaz abból, amit elmondtál? - kérdezte. - Abból, hogy tovább szeretnél tanulni? Úgy érzed, többre vagy hivatott, mint hogy szolgálj?
- Minden - felelte Vang-mu, hangjában hévvel. - De számít az neked? Neked, akit majd agyonnyom a felelősség súlya, csak mert hallod az istenek hangját!
Vang-mu megvető gúnnyal ejtette ezt az utolsó mondatot. Csing-csao kis híján hangosan felkacagott, de uralkodott magán. Mi értelme lett volna még jobban felingerelni Vang-mut? - Figyelj rám, Hszi Vang-mu, Nyugaton Székelő Királyi Anya szellemi leánya! Felfogadlak személyi komornámnak, ha elfogadod a feltételeimet. Először: ha akarod, a tanárod leszek, de minden leckét meg kell tanulnod, amit feladok neked. Másodszor: mindig egyenlőként beszélj velem, ne hajbókolj előttem, és ne szólíts „kegyes úrnőm”-nek. Harmadszor pedig...
- Hogy tehetnék ilyet? - képedt el Vang-mu. - Ha nem adnám meg neked a kellő tiszteletet, az emberek azt mondanák, illetlenül viselkedem. Megbüntetnének érte, amikor te nem látnád. Mindkettőnket megszólnának miatta.
- Mások jelenlétében természetesen elvárom, hogy megadd a kijáró tiszteletet - közölte Csing-csao. - De amikor magunk közt vagyunk, csak te meg én, akkor egyenrangúként kell bánnunk egymással, különben útilaput kötök a talpadra.
- A harmadik feltétel?
- Egy léleknek sem adhatsz tovább egyetlen szót sem abból, amiről szó esik közöttünk.
Vang-mu arcán nyílt felháborodás tükröződött. - Egy személyi komorna hallgat, mint a sír. Úrnője titkait a fejében, korlátok mögött őrzi.
- A korlátok csupán arra jók, hogy emlékeztessenek a titoktartásra - legyintett Csing-csao. - Úgyis megkerülöd őket, ha mindenáron ki akarod fecsegni, amit nem lenne szabad. És persze ott vannak azok, akik csellel akarják kihúzni belőled, amit tudsz. - Csing-csao az apjára gondolt, aki a Kongresszus minden titkát a fejében hordozta. Nem beszélt róluk senkinek, nem is volt kinek, kivéve talán Csing-csaót, nagy néha. „Ha beigazolódik”, töprengett Csing-csao, „hagy Vang-mu megbízható, végre lenne valakim, egy bizalmasom. Sosem lennék annyira magányos, mint Apa”. - Hát nem érted, mire gondolok? - kérdezte Csing-csao. - Az emberek szemében alkalmazott leszel, a személyi komornám. Csak te meg én tudjuk majd, hogy igazából a tanítványom vagy, s talán még barátok is lehetünk.
Vang-mu csodálkozva bámult Csing-csaóra. - Miért vagy ilyen jó hozzám, amikor az istenek úgyis megsúgták neked: megvesztegettem a munkafelügyelőt, hogy a közeledbe férkőzhessek és beszélhessek veled.
Az istenek természetesen semmit sem súgtak neki, de Csing-csao csak mosolygott. - Miért, az meg sem fordul a fejedben, hátha maguk az istenek akarják, hogy összebarátkozzunk?
Vang-mu egészen zavarba jött, összekulcsolt kézzel, idegesen kacarászott. Csing-csao megfogta a lány kezét - reszketett, mint a nyárfalevél. „Úgy, hát mégsem olyan merész, mint amilyennek mutatja magát”, jegyezte meg Csing-csao magában.
Vang-mu lepillantott, s Csing-csao követte a tekintetét. Mindkettőjük kezén sár és mocsok száradt, hiszen a hosszas álldogálás közben nem érte víz. - Szörnyen piszkosak vagyunk - állapította meg Vang-mu.
Csing-csao már régen nem törődött a tisztelgő munkával járó piszokkal, hiszen azért nem járt büntetés. - Az én kezem volt már sokkal szennyesebb is - mondta.
- Gyere majd velem, ha végeztünk! Elmondom a tervünket apámnak, ő majd eldönti, lehetsz-e a személyi komornám.
Vang-mu savanyú ábrázata láttán Csing-csao örült, hogy ilyen könnyű olvasni az arcáról. - Mi baj? - kérdezte.
- Mindig mindenben az apák döntenek - duzzogott Vang-mu.
Csing-csao bólintott, s csodálkozott, Vajon Vang-mu miért említi ezt a nyilvánvaló tényt. - Itt kezdődik a bölcsesség - mondta Csing-csao. - Egyébként, anyám már nem él.

*         01       *

A tisztelgő munka mindig kora délután ért véget. Hivatalosan azért, hogy a rizsföldektől távol lakók is időben hazaérhessenek. Ám valójában ama szokás elismeréséül volt így, hogy a munkaidő leteltét az emberek szerették egy kis szórakozással megünnepelni. Minthogy a délutáni szunyókálás e napokon elmaradt, sokan felajzott állapotba kerültek, mintha egy egész éjszakát végigdorbézoltak volna. Mások kelletlennek, morcosnak érezték magukat, de akármelyik remek indok volt egy baráti összejövetelre, eszem-iszomra. Utána csak be kellett zuhanni a puha ágyba, órákkal a tyúkok előtt, kárpótlásul az elmaradt sziesztáért és a napi fáradságos munkáért.
Csing-csao nyomott hangulatban volt, Vang-mu inkább a szeleburdi fajtához tartozott. Bár lehet, hogy Csing-csao lelkére túlzottan rátelepedtek a Lusitania Flottával kapcsolatos hírek, míg Vang-mu repesett a boldogságtól, hogy egy beavatott lány személyi komornája lehet. Csing-csao végigvezette Vang-mut a Han-háznál szokásos munkavállalási procedúrán - tisztálkodás, ujjlenyomat-vétel, biztonsági ellenőrzés -‚ míg végül annyira belefáradt Vang-mu szakadatlan csacsogásába, hogy úgy döntött, visszavonul.
A szobájába vezető lépcsőről még hallotta, hogy Vang-mu félénken megkérdezi:
- Megbántottalak, ifjú úrnőm? - Csü Kung-mej, a ház őre felelt neki: - A beavatottak más hangok hívásának engedelmeskednek, kicsim. - Kedves válasz volt. Csing-csao máskor is örömmel tapasztalta, hogy az apja választotta alkalmazottak kivétel nélkül igen nyájas és bölcs emberek. Vajon ő jól választott-e most? - töprengett.
Amint ez az aggodalom a szívébe költözött, máris azt érezte, komoly illetlenséget követett el, amiért ennyire elhamarkodottan, és az apja megkérdezése nélkül cselekedett. Félt, hogy Apa megdorgálja majd a butaságáért, ha Vang-mu reménytelenül alkalmatlannak bizonyul.
Elegendő volt csak elképzelnie, hogy apja esetleg megszidhatja, s az istenek rosszallása azonnal megérkezett. Csing-csao tisztátalannak érezte magát. Berohant a szobájába és bezárta az ajtót. Elkeserítő, s egyben bosszantó volt arra gondolnia, hogy tulajdonképpen tisztában van vele, milyen utálatos dolgokat követelnek tőle az istenek, s hogy milyen üres ez az egész szertartás - mégis csinálnia kellett, vezekelnie kellett, ha Apával vagy a Csillagközi Kongresszussal kapcsolatban csak egyetlen sértő gondolat felötlött benne.
Rendszerint fél, vagy egy, néha több órát is eltöltött azzal, hogy halogatta a bűnbánatot, tűrte a piszkosság gyötrelmeit. Ma azonban alig várta, hogy belefoghasson a megtisztulási rítusba. Annak legalább volt értelme, szerkezete, kezdete és vége, s követendő szabályai. Nem úgy, mint a Lusitania Flotta problémájának.
Térdre rogyva szándékosan a leghalványabb padlódeszkát s a legvékonyabb, legelmosódottabb eret választotta. Kimerítő vezeklés lesz. Talán akkor az istenek megenyhülnek iránta, és elárulják neki, hogyan oldja meg a feladatot, amivel Apa megbízta. De fél órába is beletelt, mire átért a szoba egyik feléből a másikba, ugyanis folyton elvétette a faeret, és elölről kellett kezdenie.
Végül a tisztelgő munkától elgyötörten, s a hosszanti csíkoktól vibráló szemmel már csak arra vágyott, hogy álomra hajthassa fejét - ehelyett lerogyott a terminálja elé a padlóra, s előhívta addigi munkája összegzését. A kutatás és vizsgálódás során Csing-csao - miután kiselejtezett minden használhatatlannak bizonyuló adatot - három valószínűsíthető magyarázattal rukkolt elő. Az első az volt, hogy a flotta eltűnését valami olyan természeti erő okozhatta, ami a fénysebességgel való haladása miatt egyszerűen nem vált még láthatóvá az utánuk nyomozó csillagászok számára. A második az a feltételezés volt, hátha az ansible-összeköttetés megszakadása, vagy szabotázs következményeképpen, illetve parancsra történt. Harmadikként pedig arra gyanakodott, hogy esetleg bolygóközi összeesküvés áll az ansible-vonalak elnémulása mögött.
Az első lehetőség, az egyes csillaghajók elhelyezkedése miatt gyakorlatilag kizárható. Egyszerűen nem voltak elég közel egymáshoz, hogy bármely ismert természeti jelenség egyszerre semmisíthette volna meg őket. A hajóknak nem kellett űrrandevúra gyülekezniük indulás előtt - az ansible birtokában ez időpocsékolás lenne. Ahol éppen tartózkodtak, onnan irányították át őket a flottához, Illetve a Lusitania felé. Még most is, amikor nagyjából egy évig tartó út volt hátra ahhoz, hogy mindnyájan pályára állhassanak a Lusitania központi csillaga körül, olyan óriási távolságokra voltak egymástól, hogy nincs az a természeti erő, ami képes lett volna egyszerre elpusztítani valamennyiüket.
A második lehetőség majdnem ugyanolyan valószerűtlennek tűnt, mivelhogy mind egy szálig nyoma veszett a teljes hajórajnak. Vajon emberi elme képes arra, hogy ilyen tökéletes hatékonysággal hajtson végre egy ennyire bonyolult műveletet? Hogy semmiféle bizonyítékot ne hagyjon semelyik világ semelyik komputerében, se az adatbázisokban, se a személyi jogosítványokban, se pedig a kommunikációs naplókban? A legapróbb utalás vagy árulkodó jel sem maradt arról, hogy valaki megváltoztatott vagy elásott volna adatokat, vagy maszkolta volna valamelyik beérkező vagy kimenő közleményt. Ha a terv a flottától származott, hát nagyon ügyesen eltakarítottak maguk után minden bizonyítékot, minden álcázott adatot - a kivitelezés hibátlan volt.
Bizonyíték híján a bolygóközi összeesküvésről szóló feltételezés még valószínűtlenebbnek látszott. Az meg jóformán teljes képtelenségnek, hogy a művelet abszolúte egyidejűleg történt. Amennyire meg lehetett ítélni, minden egyes hajóval majdnem egyazon pillanatban szakadt meg az ansible-kapcsolat. Néhány másodperc, esetleg perc különbség éppen volt közöttük, de öt percnél több semmi esetre sem - annyi idejük sem maradt, hogy legalább valaki, valamelyik hajón észrevételezte volna egy másik flottatag eltűnését.
Az összegzés a maga egyszerűségében igen elegáns volt. Semmit sem hagyott ki. Az indoklás is kifogástalan, minden elképzelhető magyarázatot elképzelhetetlennek nyilvánított.
„Vajon Apa miért hozott ilyen helyzetbe?” - tette föl magának a kérdést Csing-csao nem először.
Már magától a kérdésfeltevéstől, attól, hogy egyes döntéseiben megkérdőjelezte apja tévedhetetlenségét, Csing-csaóra - szokás szerint - rögvest rátört a kényszerérzet, hogy piszkos. Mosakodnia kell, unszolta egyre a belső hang. Csak egy egészen picit, csak hogy leöblítse magáról a kétkedés okozta tisztátalanságot.
De nem szaladt mosakodni. Hagyta, hogy az istenek korholása szétáradjon benne, s parancsuk sürgetése kínzó erejű legyen. Ezúttal nem abból a szilárd eltökéltségből tette, hogy fokozatosan nagyobb önfegyelemre nevelje magát, hanem szándékosan magára akarta terelni az istenek figyelmét. A kérdését azonban csak akkor tette fel, amikor már alig tudta visszafogni magát, hogy ki ne rohanjon a mosdóba, s már attól is összeborzadt, ha kezével véletlenül a térdét súrolta.
- A ti művetek, ugye? - kiáltotta oda az isteneknek. - Amire egyetlen ember sem lett volna képes, ti megtettétek. Ti tüntettétek el a Lusitania Flottát!
Azonnal jött a válasz, de nem szavakkal, hanem elsöprő erejű megtisztulási kényszerképzettel.
- De hiszen a Kongresszus és az admiralitás nem az út követői. Nem tudják maguk elé képzelni a Fővárosba vezető Arany Kaput, ami nyugaton, a Jáde-hegytetőn tornyosul. Ha Apa azt mondja nekik, „a flottátokat az istenek lopták el, hogy meg büntessenek titeket a gonoszságotokért”, ki fogják gúnyolni. Ha pedig őt, a legnagyobb élő államférfit kigúnyolják, azzal mindnyájunkat nevetségessé tesznek. És ha egész Ösvény szégyent vall Apa miatt, akkor Apa elveszett. Ez volt a célotok?
Csing-csao felzokogott. - Nem hagyom, hogy sárba tiporjátok az apámat! Kitalálok valamit. Megkeresem a választ arra, amit a Kongresszus tudni akar. Szembeszállok veletek!
Ám amint az utolsó szavakat kiejtette a száján, oly mértékben elhatalmasodott rajta az érzés, hogy beszennyeződött, amilyet még életében nem tapasztalt. Annyira erős volt, hogy Csing-csaónak a lélegzete is elállt. Előrebukott és belekapaszkodott a termináljába. Szólni akart, bocsánatért könyörögni, de mintha felpeckelték volna a száját. Nagyokat nyeldekelt, nehogy elhányja magát. Úgy érezte, amihez csak hozzáér, mindent bemocskol. Nagy nehezen feltápászkodott, akkor meg a köntöse tapadt rá úgy, mintha sűrű, fekete, kenőcsös mocsok lepte volna be.
De nem ment mosakodni. Sem a padlóra nem vetette magát, hogy faereket fürkésszen. Odatámolygott az ajtóhoz - le akart menni az apja szobájába.
Az ajtó azonban nem eresztette. Nem fizikai értelemben - az ajtószárny könnyedén kinyílt, mint máskor is -‚ Csing-csao mégsem tudta átlépni a küszöböt. Hallott már ilyesmiről, hogy az istenek foglyul ejtették engedetlen szolgáikat az ajtónyílásban, de vele még sosem fordult elő. Nem értette, mi akasztotta meg. A tagjait szabadon tudta mozgatni, nem látott semmiféle korlátot sem, de iszonyatos rettegés töltötte el a gondolatra, hogy kilépjen az ajtón. Tudta, képtelen lesz megtenni. Tudta, az istenek elvárják tőle, hogy vezekeljen, megtisztuljon, különben sosem jut ki a szobájából. De most nem faerezet-fürkészést, nem kézmosást követeltek. Akkor mit?
Hirtelen megvilágosodott előtte, az istenek miért nem engedik kilépni az ajtón. Az esküje miatt, amire Apa kötelezte, Anya nevében. S ami úgy szólt, hogy mindig, minden körülmények között szolgálni fogja az isteneket. Most viszont majdnem lázadó lett belőle. - Anyám, bocsáss meg! Nem szállok szembe az istenekkel. De oda kell mennem Apához, hogy figyelmeztessem, milyen szörnyű veszedelembe sodortak minket az istenek. Anyám, segíts, hogy átjussak az ajtón!
Mintegy válaszképpen esedező szavaira, valami belső hang megsúgta Csing-csaónak, mi az átjutás módja. Háttal az ajtónak, a tekintetét a levegő egy pontjára kellett szegeznie az ajtókeret jobb felső sarkánál, majd anélkül, hogy levenné róla a szemét, jobb lábbal hátrafelé ki kellett lépnie a folyosóra, majd kidugni a bal kezét, ezután balra csavarva a felsőtestét, áttenni a bal lábát a küszöb fölött, s legvégül maga után húzni a jobb karját. Nehéz volt végrehajtani ezeket a táncos jellegű mozdulatokat, de lassan és odafigyelve sikerült.
Az ajtó eleresztette. S noha még mindig óriási nyomással nehezedett rá saját tisztátalanságának érzése, valahogy kevésbé volt intenzív. Elviselhető lett. Már nem kellett levegő után kapkodnia, nem volt gombóc a torkában.
Csing-csao lement a lépcsőn és becsöngetett apja szobájába.
- Csak nem az én leánykám, az én Tündöklő Fényem az? - kiáltott ki Apa.
- De igen - felelte Csing-csao.
- Gyere hát, örülök, hogy látlak.
Csing-csao benyitott és átlépte a küszöböt - ezúttal nem volt szükség szertartásra. Azonnal apja székéhez sietett, aki a terminálja előtt ült, s letérdelt mellé a padl6ra.
- Kikérdeztem Hszi Vang-mut - mondta Apa. - Azt hiszem, becses szerzemény ez a te első alkalmazottad.
Beletelt némi időbe, mire Csing-csao felfogta apja szavainak értelmét. Milyen Hszi Vang-mu? Miért emleget neki Apa egy ősi istenséget? Csing-csao felnézett, aztán apja tekintetét követve meglátott egy szolgálót, aki tiszta, szürke köntösben ott térdepelt illedelmesen, lesütött szemmel, nem messze tőle. Elsőre észre sem vette hogy a rizsföldön megismert leányzó, az ő személyi komornája az. Alig néhány órája, hogy magára hagyta. Csakhogy ez idő alatt Csing-csao az istenekkel hadakozott, s bár nem nyerte meg a csatát, el sem veszítette. Hszi Vang-muról egészen megfeledkezett: egy szolga szegődtetésének ügye eltörpült az istenekkel folytatott küzdelme mellett.
- Vang-mu szemtelen és becsvágyó - mondta Apa -‚ de őszinte és várakozáson felül értelmes. Éles eszéből és mohó ambíciójából ítélve gyanítom, nemcsak személyi komornának vetted fel, hanem tanítványnak is.
Vang-mu felnyögött, s amikor Csing-csao odakapta a fejét, látta, milyen rémült arcot vág. „Ó, hát persze, nyilván azt hiszi, ebből arra következtetek, hogy kikotyogta Apának a titkos tervünket.” - Ne félj, Vang-mu - nyugtatta meg Csing-csao.
- Apa előtt szinte semmi sem titok. Tudom, nem fecsegtél.
- Bár minden titokra ilyen könnyen fény derülne! - sóhajtott Apa. - Megdicsérlek, leányom, a nagylelkűségedért. Érdemes vagy az istenek tiszteletére, nemcsak az enyémre.
A dicsérő szavak balzsamként hatottak fájó sebeire. Lehetséges, hogy ezért nem sújtott le rá az égiek haragja az engedetlensége miatt, lehet, hogy valamelyik isten megkönyörült rajta és megsúgta, hogyan juthat ki a szobájából. Mivel kegyesen és bölcsen ítélte meg Vang-mut, és elnézte a szemtelenségét, neki magának is megbocsátották - ha nem is teljes egészében - vérlázító meggondolatlanságát.
„Vang-mu bezzeg nem érez bűnbánatot a nagyra törő vágyai miatt”, jegyezte meg magában Csing-csao. „Én sem fogok az én elhatározásom miatt. Nem hagyhatom, hogy Apát eltiporják, mert nem találom - vagy nem tudom kitalálni -‚ milyen nem isteni eredetű magyarázata lehet a Lusitania Flotta eltűnésének. Pedig csak ők rejthették el vagy semmisíthették meg a hajórajt. De akkor hogyan akadályozzam meg az istenek szándékait? Ami más világok hitetlenei előtt örökre rejtve marad - az isteni beavatkozás -‚ azt nekünk, az ő alázatos szolgáinak fel kellene ismernünk.”
- Apám - szólt Csing-csao - beszélnem kell veled a feladatomról.
Apa félreértette a tétovázását. - Nyugodtan beszélhetünk Vang-mu előtt. Már a személyi komornádnak számít. A jutalékát elküldtük az apjának, a titoktartás alapjai megfogantak elméjében. Megbízhatunk benne, megőrzi titkainkat.
- Igenis Apám - felelte Csing-csao. Az igazat megvallva, el is felejtette, hogy Vang-mu jelen van. - Apa, tudom ki tüntette el a Lusitania Flottát. De ígérd meg, sosem árulod el a Csillagközi Kongresszusnak.
Apa rendszerint békés arca enyhe aggodalmat tükrözött. - Nem ígérhetek meg ilyesmit - felelte. - Méltatlan lenne hozzám, hogy hűtlen szolgájukként viselkedjek.
„Akkor most mit tegyen?” - vívódott magában Csing-csao. Hogyan mondja el? Vagy hogyan állja meg, hogy ne mondja el? - Kik a te uraid? - kiáltott fel. - A Kongresszus vagy az istenek?
- Elsők az istenek - felelte Apa. - Mindenkor elsők.
- Akkor tudd meg, Apám, hogy felfedeztem, maguk az istenek rejtették cl előlünk a flottát. De ha te ezt a Kongresszus tudomására hozod, ki fognak gúnyolni, tönkre fognak tenni. - Hirtelen eszébe jutott valami. - Ha tényleg az istenek keze van a dologban, ők tartóztatták fel a flottát, akkor mégis az istenek akarata ellen való a küldetésük, Apám. És ha a Csillagközi Kongresszus az istenek akarata ellenére küldte...
Apa felemelte a kezét, csöndre intette. Csing-csao azon nyomban elhallgatott és lehajtotta a fejét. Várakozott.
- Magától értetődik, hogy az istenek voltak - felelte Apa.
Szavai nyomán Csing-csao egyszerre érzett megkönnyebbülést, s megalázottságot. Magától értetődik, mondta. Már eddig is tudta volna?
- Minden, ami a világegyetemben történik, az istenek műve. De hogy mi miért történik, azt senki sem tudja. Te azt mondod, csak ők állíthatták meg a flottát, mivel ellenzik a küldetését. Én viszont azt mondom, a Kongresszus el sem küldhette volna a csillaghajókat, ha az istenek nem úgy akarják. Tehát, miért is ne az istenek tették volna, ha egyszer - úgy látszik - a flotta küldetése oly fontos és nemes volt, hogy nem hagyhatták az arra érdemtelen emberiségre. De hátha mind ezzel az volt a céljuk, minél nehezebb próbatételnek vessenek alá? Egy biztos: az istenek megengedték a Csillagközi Kongresszusnak, hogy uralkodjon majd az egész emberiség fölött. Mindaddig, amíg mennyei mandátum szerint működik, mi, Ösvény lakói kötelesek vagyunk ellenkezés nélkül alávetni magunkat a rendelkezéseinek.
- Eszembe se jutott ellenszegülni... - Csing-csao nem is tudott végigmondani egy ilyen nyilvánvalóan valótlan állítást.
Apa tökéletesen értette, persze. - Látod, elfúló hangod, megszakadt mondatod elárul. Ez azért van, mert tudod, nem mondasz igazat. Igenis szembe akartál szállni a Kongresszussal, mindazok ellenére, amit tanítottam neked! - Aztán szelídebb hangon folytatta. - Értem tetted volna.
- De hiszen az ősöm vagy. Neked nagyobb engedelmességgel tartozom, mint nekik.
- Az apád vagyok. Az ősöd csak azután leszek, ha meghaltam.
- Akkor Anyáért tenném. Ha a Kongresszus valamikor elveszítené mennyei mandátumát, én lennék a legádázabb ellenségük, mert én az isteneket szolgálom! - Csing-csao érezte, hogy amit mondott, veszedelmes féligazság. Hiszen néhány perccel ezelőttig - amíg az ajtónyílás foglya nem lett - még eltökélten szembe akart szállni az istenekkel, mert az apja megmentése lebegett a szeme előtt. „Én vagyok a leghitványabb, legrémesebb leány a világon”, ócsárolta magát gondolatban.
- Értsd meg, Tündöklő Fényességű leányom, ha szembeszegülsz a Kongresszussal, azzal nem teszel jót se nekem, se magadnak. De megbocsátok, mert ilyen határtalanul szeretsz. Kedvesebb, gyengédebb vétket el sem tudok képzelni ennél - mondta mosolyogva Apa.
Csing-csao feldúlt lelke erre megcsendesült kissé, de tudta, nem érdemli meg apja elismerését. Viszont újra képes volt gondolkodni - visszakanyarodott a rejtélyhez. - Ha tudtad, hogy ez az istenek műve, akkor miért kerestetted velem a választ?
- S vajon a helyes kérdést tetted föl? - faggatózott Apa. - Mert szerintem a választ arra keressük, hogy „hogyan csinálták az istenek.”
- Honnan tudhatnám? - fakadt ki Csing-csao. - Lehet, hogy megsemmisítették vagy elrejtették a hajókat, de lehet, hogy elvitték őket valami titkos helyre a Nyugat...
- Csing-csao! Nézz rám és jól figyelj!
Csing-csao figyelt. Apja szigorú parancsszavára lecsillapodott, képes volt koncentrálni.
- Olyasmiről beszélek, amit egészen idáig megpróbáltam megértetni veled, de most már meg kell tanulnod végre. A világon mindennek az istenek a mozgatói, de kizárólag a háttérből irányítják az eseményeket. Hallod?
Csing-csao bólintott. Ezerszer hallotta már.
- De még mindig nem érted - csóválta a fejét Apa. - Ösvény népe kiválasztott, Csing-csao. Az istenek egyedül minket részesítenek abban a megtiszteltetésben, hogy hallhatjuk a hangjukat. Egyedül minket engednek belelátni abba, hogy a múlt, a jelen és a jövendő történéseinek ők az eredendő oka. Tetteik minden más nép előtt rejtve maradnak. A te dolgod nem az, hogy kiderítsd, mi a Lusitania Flotta eltűnésének valódi oka - azt Ösvényen úgyis mindenki tudja: az istenek akarták így. A feladatod az, hogy kinyomozd, milyen módon álcázták az istenek ezt az eseményt.
Csing-csao kábán nézett maga elé, forgott körötte a világ. Annyira bizonyos volt benne, hogy megtalálta a választ, teljesítette a megbízatást! S most mindez szerte foszlott. Bár a válasz igaznak bizonyult, új, más feladat tornyosult előtte.
- Jelenleg, minthogy nem sikerült természetes magyarázatot kapnunk a dologra, az istenek védtelenül, kiszolgáltatottan állnak az egész emberiség - mind a hívők, mind a hitetlenek - előtt. Mondhatni lemeztelenítve, ezért fel kell öltöztetnünk őket. Nekünk kell felgöngyölítenünk azt az eseménysort, ami által természetesnek látszó események folyományaként igyekeztek feltüntetni - a nem hívők számára - a flottával történteket. Azt hittem, átláttad ezt. Kiszolgáljuk a Csillagközi Kongresszust, de csak azért, mert ezáltal is az isteneket szolgáljuk. Az istenek azt kívánják, hogy tévesszük meg a Kongresszust, a Kongresszus pedig arra vágyik, hogy megtévesszék.
Csing-csao fásultan bólintott. Nagyon csalódott volt amiatt, hogy még nincs vége a megbízatásának.
- Szívtelennek tartasz? - kérdezte Apa. - Erkölcstelen volnék? Kegyetlen a nem hívőkhöz?
- A gyermek nem ítélkezhet atyja felett - susogta Csing-csao.
- Dehogyisnem! - biztatta Apa. - Mindenki bírálhat mindenkit. A lényeg az, hogy bölcsen ítéljünk.
- Ez esetben az a véleményem, nem bűn, ha a hitetlenekkel a hitetlenségük nyelvén szólunk - jelentette ki Csing-csao.
Apa szája csücskében mosoly bujkált. - Már érted - állapította meg. - Ha majd a Kongresszus egyszer kellő alázattal fordul hozzánk azért, hogy megtudja az igazat, akkor megmutatjuk nekik az utat, s ők is Ösvényhez tartozhatnak. Addig azonban az isteneket szolgáljuk ha a hitetleneknek segítünk, hogy azzal ámítsák ömagukat: a világon mindenre van természetes magyarázat.
Csing-csao olyan mélyre hajolt homlokával szinte a padlót érintette. - Sokszor próbáltad már megértetni velem, tudom, de mindeddig nem kaptam olyan feladatot, amire ez az elv érvényes lett volna. Bocsásd meg méltatlan leányod balgaságát, Apám!
- Nincs énnekem méltatlan leányom - felelte Apa. - Csak olyan, aki maga a Tündöklő Fény. Ösvényen nem sok olyan ember él, aki tökéletesen tisztában volna azzal az elvvel, amit ma tanultál. Ez az oka, hogy közülünk csak kevesen képesek zöld ágra vergődni más világok lakóival anélkül, hogy összezavarnák vagy félrevezetnék őket. Megleptél, leányom azzal, hogy már ennyire fiatalon átláttad ezt. Én majd tíz évvel voltam idősebb, amikor ráébredtem.
- Hogy lehet az, Apám, hogy korábban ismertem föl valamit, mint te? - Csing-csao elképzelhetetlennek tartotta, hogy bármiben is megelőzhetné apját.
- Itt voltam neked én, hogy rávezesselek - felelte Apa. - Nekem viszont magamnak kellett kikövetkeztetnem. De látom, egészen megrémített a gondolat, hogy valamit nálam ifjabban sajátítottál el. Azt hiszed, szégyen volna rám nézve, hogy a lányom felülmúlt valamiben? Épp ellenkezőleg! Egy szülőt nem érhet annál nagyobb büszkeség, mint ha gyermeke kiválóságban tesz túl rajta.
- Én sosem leszek kiválóbb nálad, Apám.
- Bizonyos értelemben ez igaz, Csing-csao. Minthogy a gyermekem vagy, minden cselekedeted benne foglaltatik az én tetteimben, mint azok részhalmaza, pontosan úgy, ahogy mindnyájan részhalmazai vagyunk az őseinknek. De benned máris oly sok jel utal arra, hogy kimagasló személyiség válik belőled, meglásd, eljön az idő, amikor a te érdemeid fényében fogok sütkérezni. S ha Ösvény népe mégis érdemesnek tart arra, hogy engem külön, a személyemre szólóan elismerjen, azt legalább annyira a te sikereidnek is köszönhetem majd.
Azzal meghajolt Csing-csao előtt, de nem a köszönéskor használatos udvarias főhajtással, hanem mélységes tisztelettel. Homloka majdnem a padlót érte. De csak majdnem, hiszen az már túlzás, egyenesen gúnyolódás lett volna, ha földig hajol a saját lánya előtt. Nem ejtett csorbát a méltóságán.
Ettől Csing-csao zavarba jött egy pillanatra, megrémült, aztán megértette. Ami kor Apa arra célzott, hogy az ő sikerétől függ, Ösvény istenévé választják-e, akkor nem valami ködös jövőbeni eseményről beszélt, hanem az itt és mostról. Csing-csao feladatáról. Ha ugyanis Csing-csao kideríti, miféle fortélyos módon tussolták el az istenek a Lusitania Flotta eltüntetését, kétség nem fér hozzá, hogy Apát istenné avatják. Hát ilyen határtalanul bízott benne Apa. Ennyire fontos Csing-csao fel adata. Apja istenné nyilvánítása mellett egészen eltörpült Csing-csao közelgő nagykorúvá válásának jelentősége. „Még keményebben, még jobban kell dolgoznom”, mondta magában Csing-csao, „s nekem sikerülni fog, amivel a hadsereg és a Kongresszus zsákutcába jutott. S nem magamért, hanem Anyámért, az istenekért, s azért, hogy Apa istenné válhasson.”
Csing-csao kihátrált apja szobájából. A küszöbön megtorpant, és Vang-mura pillantott. A lány abból az egy szemvillanásból is tudta, hogy követnie kell beavatott i
Mire Csing-csao a szobájába ért, szinte reszketett a felgyülemlett késztetéstől, hogy megtisztuljon. Összes aznapi vétke - fellázadása az istenek ellen, korábbi vezeklési kényszerének későbbre halasztása, az ostobasága, hogy nem fogta fel feladata valódi értelmét - óriási teherként nehezedett rá. Tulajdonképpen nem is piszkosnak érezte magát. Nem mosakodni akart, nem önvád mardosta. Elvégre Apa dicsérete és az a kegyes Isten, aki megmutatta, hogyan léphet ki az ajtón, enyhített súlyos lelkiismeret-furdalásán. És Vang-mu is jó választásnak bizonyult - ezt a próbát is kiállta, mégpedig bátran. Szóval nem az érdemtelensége gondolatától remegett minden ízében. Csing-csao szinte szomjúhozta a megtisztulást. Arra vágyott, hogy érezze az istenek jelenlétét, miközben szolgálja őket. Azt hitte, ha élete végéig sanyargatná magát, akkor sem tudná kellőképpen kiengesztelni őket.
S megszületett benne a felismerés: a szoba összes padlódeszkáján végig kell követnie egy-egy rostszálat.
Azonnal rávetette magát a kezdőpontra a délkeleti sarokban. Mindig a keleti faltól indul majd, határozta el, hogy a haladási irány mindenkor Nyugat Mennyországa felé mutasson. Az utolsó deszka, a szoba északnyugati csücskében, lesz a legrövidebb. Az lesz a jutalma, hogy azon az utolsón olyan gyorsan és könnyedén túl lesz.
Csing-csao hallotta, ahogy Vang-mu nesztelenül belép mögötte, de most nem ért rá halandókkal foglalkozni. Várták az istenek. Letérdelt a sarokban, s az ereket fürkészve igyekezett rájönni, melyiket szánták neki az égiek. Rendszerint mégis maga választott, és mindig a legnehezebben követhető vonalat, nehogy az istenek restnek tartsák. Ma este azonban határozottan érezte, hogy az istenek mutatják meg neki, melyiket válassza. Az első egy vastag ér volt, hullámzó, de jól látható. Minő könyörületes az istenektől! A mai szertartás már-már társalgásszerű lesz közte és közöttük. Csing-csao túljutott egy láthatatlan korláton, közelebb jutott ahhoz, hogy jobban megértse apját. Egy napon talán az istenek szavát is olyan tisztán fogja érteni, ahogy a köznép feltételezte a beavatottakról.
- Kegyes úrnőm! - szólt hozzá Vang-mu.
Csing-csao azt érezte, mintha a boldogság, mely üvegharangként borult föléje, most csörömpölve összetört volna. Hát nem tudja ez a lány, hogy ha egy szertartást megzavarnak, elölről kell kezdeni? Csing-csao feltérdelt és szemrehányóan Vang-mura pillantott.
Vang-mu nyilván észlelte, hogy felbosszantotta Csing-csaót, de félreértette. - Ó, ne haragudj! - fakadt ki azonnal, és térdre esve egészen a földig hajolt. - Elfelejtettem, hogy ne szólítsalak „kegyes úrnőnek”! Csak azt szerettem volna tudni, mit keresel, hogy segíthessek neked.
Csing-csao majdnem felkacagott, hogy Vang-mu ekkorát tévedett. Persze, fogalma sem lehetett arról, hogy Csing-csaóhoz ilyenkor beszélnek az istenek. Amikor dühe csillapodott, Csing-csao elszégyellte magát, amiért haragos arckifejezésével ennyire Vang-mura ijesztett. Megesett a szíve a mélyen meggörnyedt leányon, ás kínosan érezte magát, amiért egy másik ember így megalázkodott előtte.
„Ennyire megfélemlítettem? Olyan boldog voltam, hogy végre tisztán értem az istenek szavát. Önzésemben gorombán bántam Vang-muval, pedig nem akart ártani nekem. Hát szabad így viselkednem az istenek előtt? Ők szeretettel fordulnak felém, amire mégis gyűlölséggel felelek, s épp olyan valakivel szemben, aki fölött hatalmam van? Ismét sikerült az orromra koppintaniuk, hogy ráébresszenek, mily nagyon méltatlan vagyok.”
- Tudod, Vang-mu, nem szabad megzavarnod, amikor azt látod, hogy a padló fölött görnyedezek. - S felvilágosította Vang-mut a megtisztulási rítusról, amivel az isteneknek tartozik.
- Ezt nekem is csinálnom kell? - kérdezte Vang-mu.
- Nem, hacsak az istenek fel nem szólítanak rá.
- És azt miből tudom meg?
- Ha ennyi idős korodig még nem jelentkeztek, talán már nem is fognak. De ha mégis, azt úgyis megtudod, olyan ellenállhatatlan erővel szól majd a hangjuk a fejedben.
Vang-mu komolyan bólintott. - Hogyan segíthetnék neked, ...Csing-csao? - kóstolgatta Vang-mu tisztelettudóan úrnője nevét. Csing-csao először figyelt föl arra, hogy az apja szájából kedvesen, lágyan csengő nevének milyen emelkedett hangzása van, ha hódolattal ejtik ki. Hanem szinte fájt hallania, hogy Tündöklő Fénynek nevezik, épp amikor nem volt valami büszke magára. De azért sem tiltja meg Vang-munak, hogy ezen a néven szólítsa, határozta el, hiszen valahogyan hívnia kell. Vang-mu tiszteletteljes hangsúlya legalább állandóan és csúfolkodva emlékeztetni fogja, mennyire kevéssé érdemli meg.
- Azzal segítesz, ha nem szakítasz félbe - felelte Csing-csao.
- Akkor inkább elmenjek?
Csing-csao majdnem igent mondott, de ráébredt, az istenek valami okból azt akarták, Vang-mu részese legyen vezeklésének. Honnan tudta? Hát onnan, hogy Vang-mu távozásának gondolata ugyanazt a szorongást váltotta ki belőle, mint be nem fejezett bűnbánata. - Maradj, kérlek - mondta Csing-csao-‚ és csendben figyelj! Megígéred?
- Meg, ...Csing-csao.
- Ha olyan sokáig tartana, hogy nem bírod tovább, kimehetsz - folytatta Csing-csao, - de csak ha azt látod, nyugatról keletre sétálok. Akkor megyek át a következő deszka elejéhez. Ha akkor surransz ki, nem vonod el a figyelmemet a feladatomról, de nem szabad megszólítanod.
Vang-munak elnyílt a szeme. - Végigjárod minden deszka összes erezetét?
- Nem - felelt Csing-csao. - Az roppant kegyetlenség lenne az istenektől. - De bizony átsuhant fejében a gondolat, hogy eljöhet még az idő, amikor az istenek pontosan ezt a penitenciát követelik meg tőle. A lelke is beleremegett. - Nem, csupán egy vonalat minden deszkán. Nos, nézzük együtt?
Csing-csao észrevette, hogy Vang-mu rásandított az időkijelzőre - a számok ott izzottak a terminál fölött a levegőben. Már eljött a lefekvés ideje, s mindketten kihagyták a délutáni szunyókálást. Az emberi szervezetnek nem tesz jót, ha túl sokáig, alvás nélkül tevékenykedik. Ösvényen a napok másfélszer olyan hosszúak, mint a Földön, ezért aztán az emberi bioritmus sosem tudott egészen a bolygóéhoz igazodni. Kimerítő dolog hát, ha valaki nem alszik délután, s aztán későig fennmarad.
Csing-csaónak azonban nem volt más választása. Ha Vang-mu nem képes ébren maradni, akkor jobb, ha máris elmegy, akármennyire ellenezték is ezt az istenek.
- Akkor viszont muszáj ébren maradnod - figyelmeztette Csing-csao. - Mert ha elnyom az álom, akkor kénytelen leszek rád szólni és felkelteni téged, hogy húzódj arrébb a soron következő deszkákról. Ha pedig meg kell szólalnom, akkor kezdhetem elölről az egészet. Mondd, ébren tudsz maradni, csendben és mozdulatlanul?
Vang-mu bólintott. Csing-csao elhitte, hogy komolyan mondja, csak abban nem hitt igazán, hogy a lány képes lesz végigcsinálni. De az istenek ragaszkodtak hozzá, hogy újdonsült személyi komornája is jelen legyen. Hogyan utasíthatta volna vissza Csing-csao az istenek követelését?
Csing-csao visszatért a legelső deszkához, és újra megindult a kijelölt vonalon. Nagy megkönnyebbülésére az istenek változatlanul vele voltak. Ahogy haladt deszkáról deszkára, mindig a legszembetűnőbb, legkönnyebb rostszálat kapta. Az istenek törődtek vele, kedveztek neki.
Ami Vang-mut illeti, a lány becsülettel küzdött. Csing-csao kétszer pillantott rá a visszafelé úton nyugat felől, hogy újrakezdje keleten, s látta, bizony elnyomta a buzgóság. De amikor közeledett ahhoz a helyhez, ahol feküdni látta, személyi komornáját már nem találta ott. időközben ezek szerint mégiscsak felébredt, s olyan nesztelenül siklott át a szoba már átnézett felébe, hogy Csing-csao semmit sem vett észre. Derék lány. Igazán jól tette, hogy szegődtette személyi komornának.
Végre-valahára Csing-csao elérkezett a legutolsó, legrövidebb deszkához, a szoba túlsó sarkába. Örömében majdnem felkiáltott, de még időben visszafogta magát. Vang-mu szinte bizonyosan hozzáfűzne valamit, s akkor aztán kezdhetné az egészet legelölről. Meddő igyekezet, hiábavaló küszködés lett volna minden, amit idáig tett. Csing-csao lehajolt a deszka széléhez, alig egy méterre a szoba északnyugati csücskétől, s szemével követni kezdte a legfeltűnőbb vonalat. Oda is ért simán, minden gond nélkül a szemközti falhoz. Vége. Befejezte.
Csing-csao letottyant a fal tövébe, és felszabadultan nevetni kezdett. De annyira gyenge és kimerült volt, hogy nevetése inkább siránkozáshoz hasonlított. Vang-mu egy pillanat alatt mellette termett, s megérintette a vállát. - Csing-csao - tudakolta -‚ fáj valamid?
Csing-csao megfogta a lány kezét. - Nem fáj semmim. Semmi olyan bajom nincs, amin az alvás ne segítene. Végeztem. Tiszta vagyok.
Annyira tiszta lett, nem idegenkedett még attól sem, hogy keze Vang-mu kezéhez ért, sőt, minden finnyáskodás nélkül szorongatta azt. Az istenek ajándékának tartotta, hogy a szertartás végeztével foghatta valaki kezét. - Nagyon ügyes voltál - dicsérte meg Vang-mut Csing-csao. - Könnyebben tudtam összpontosítani, mert te mellettem voltál a szobában.
- Azt hiszem, egyszer elbóbiskoltam.
- Kétszer is tán, de felébredtél, amikor szükség volt rá, és nem történt baj.
Vang-mu elpityeredett. Behunyta a szemét, de a kezét nem vonta el Csing-csaóéból, hogy elfedje arcát. Hagyta, könnyel hadd csorogjanak végig az orcáján.
- Miért sírsz, Vang-mu?
- Nem tudtam - hüppögte a lány -‚ nem tudtam, hogy ennyire nehéz beavatottnak lenni.
- Hát még az milyen nehéz, hogy egy beavatott igaz barátságot köthessen - tette hozzá Csing-csao. - Ezért nem akartam, hogy a szolgám légy, aki „kegyes úrnőm”-nek hív, és összerezzen a hangomtól is. Az ilyen szolgát kiküldeném a szobámból, amikor az istenek szólnak hozzám.
Vang-mu még inkább rázendített.
- Hszi Vang-mu. ennyire megvisel, aminek tanúja voltál? - érdeklődött Csing-csao.
Vang-mu a fejét ingatta.
- Megértem, ha úgy érzed, meghaladja az erődet. Elmehetsz, ha gondolod. Az előtt is egyedül voltam. Nem félek újra egyedül maradni.
Vang-mu ezúttal hevesen megrázta a fejét. - Hogy hagyhatnálak el azok után, hogy láttam, milyen gyötrelmeket kell kiállnod?
- Meglásd, egy nap feljegyzik majd a történetírók, hogy Hszi Vang-mu sosem hagyta cserben Han Csing-csaót, mindig vele volt a vezeklései során.
Vang-mu könnyáztatta arca váratlanul mosolyra derült, s tekintete vidáman felragyogott. - Nem hallod, milyen mókás? - kacagott. - Amikor a mesélők a nevemet mondják, senki sem sejti majd, hogy Hszi Vang-mu a személyi komornád volt. Azt fogják hinni, a Nyugaton Székelő Királyi Anyáról van szó.
Csing-csao is nagyot nevetett. De azért felrémlett benne a gondolat, hátha a Királyi Anya valóban a szellemi őse Vang-munak, s azzal, hogy most összebarátkoztak, Csing-csao is bizalmasabb viszonyba került ezzel a szinte legősibb istenséggel.
Vang-mu kiteregette a matracaikat, bár Csing-csaónak kellett megmutatnia, hogyan. Ez igazából Vang-mu dolga volt, rendszeres esti kötelessége, de Csing-csao sosem szégyellte, ha éppen magának kellett megágyaznia. Amikor lefeküdtek a szorosan egymás mellé tolt matracokra - annyi rés sem maradt közöttük, hogy a faerezet kilátszott volna -‚ Csing-csao észrevette a zsalugáter lécei közt, hogy kint már hajnalodik. Együtt töltötték hát a nappalt, és együtt virrasztották végig az egész éjszakát. Vang-mu nemes cél érdekében hozott áldozatot. Igazi jó barát lesz.
Néhány perccel később, amikor Vang-mu már aludt, Csing-csao még elmorfondírozott azon - bár már majdnem elbóbiskolt -‚ vajon hogyan sikerülhetett egy ilyen nincstelen leánykának, mint Vang-mu, megvesztegetnie a rizsföldön dolgozók munkafelügyelőjét, hogy hajlandó legyen félrenézni addig, amíg ő Csing-csaóval beszél. Vagy valami kémszervezet fizette ki helyette a kenőpénzt, hogy Vang-mu beszivároghasson Han Fej-ce házába? Nem. Csü Kung-mej, a Han-ház őre megszimatolta volna, ha kémkedés van a dologban, s akkor Vang-mut sosem alkalmazzák. Bizonyos, hogy Hszi Vang-mu nem pénzben fizetett. Mindössze tizennégy éves volt, ez igaz, de máris feltűnően csinos. Csing-csao elegendő történelmi és életrajzi írást olvasott már ahhoz, hogy tudja, miféle szolgáltatásokat nyújtottak a nők hasonló megvesztegetések alkalmával.
Csing-csao elhatározta, diszkréten kivizsgáltatja az ügyet, s ha a balsejtelme beigazolódik, a munkafelügyelőt kegyvesztetten elbocsátják. A vizsgálat során Vang-mu nevét nem is hozzák nyilvánosságra, nehogy még nagyobb baja legyen belőle. Csing-csao tudta, mindössze meg kell említenie a dolgot Csü Kung-mejnek, s ő mindent elintéz.
Csing-csao odanézett újdonsült barátja, derék szolgálója kedves arcára, s végtelen szomorúság töltötte el. Leginkább nem is amiatt búsult, hogy milyen árat fizetett Vang-mu a munkafelügyelőnek, hanem amiatt, hogy épp egy ilyen hálátlan, keserves és lehangoló munka kedvéért, azért, hogy személyi komornája lehessen Han Csing-csaónak. S ha már kénytelen volt a testét áruba bocsátani, mint annyi, de annyi nő az emberi történelem során, legalább kárpótolhatnák érte az istenek valami értékes adománnyal.
Csing-csao azzal az eltökélt szándékkal merült végül álomba azon a reggelen, hogy a jövőben Hszi Vang-mu oktatásának szenteli magát. Arra persze ügyelni fog, ez az elfoglaltság ne akadályozza a Lusitania Flotta rejtélyével kapcsolatos erőfeszítéseiben, de azon túl minden maradék idejét Vang-mu tanítására fordítja, hogy áldozatát méltóképpen viszonozhassa. Bizonyos, hogy az istenek is ezt várják el tőle, cserébe, ha ilyen tökéletes személyi komornát küldtek neki.

Nyolcadik fejezet

CSODÁK

- Ender újabban kérdésekkel ostromol minket. Erősködik, találjuk ki a módját, hogyan lehet a fénynél gyorsabban közlekedni.
- Ugye mondtad, hogy nem lehet?
- Szerintünk nem. És az emberek tudósai szerint sem. De Ender makacsul hajtogatja, hogy ha az ansible-ok képesek információt továbbítani, akkor mi biztosan meg tudnánk tenni az anyaggal is, ugyanekkora sebesség mellett. Teljes képtelenség. Nem viszonyítható egymáshoz az információ és a fizikai valóság.
- Vajon miért érdekli annyira a fénynél gyorsabb haladás?
- Hát nem buta ötlet? Hamarabb érsz oda valahová, mint a továbbított képmásod! Mintha átlépnél egy tükrön, hogy találkozz saját magaddal a túloldalon.
- Ender és Turkáló sokat társalogtak erről - hallottam őket. Ender úgy véli, az anyag és az energia talán nem más, mint puszta információ. S hogy a fizikai valóság sem egyéb, mint üzenetek, amiket a filóták küldözgetnek egymásnak.
- Mit mond Turkáló?
- Azt mondja, Endernek félig-meddig igaza van. Turkáló szerint a fizikai valóság egy üzenet - az üzenet pedig egy kérdés, amit a filóták kérdezgetnek folyton Istentől.
- Mi az a kérdés?
- Egy szó: „Miért?”
- És hogyan válaszol erre Isten?
- Élettel. Turkáló szerint Isten úgy rendelte, hogy az élet legyen az univerzum célja és értelme.

Miro egész családja a fiú elé sereglett, hogy köszöntse, amikor visszatért a Lusitaniára. Hiszen szerették. És ő is szerette őket - az űrben töltött egy hónap után már vágyott utánuk. Az értelmével Miro felfogta, hogy ami neki egy hónap volt, az nekik egy negyedszázad. Felkészült Anya ráncaira, meg arra is, hogy Gregót és Quarát harmincas éveikben járó felnőttekként látja viszont. Amit viszont nem mérlegelt előre - legalábbis érzelmileg -‚ hogy idegenek lesznek számára. Nem, még annál is rosszabb. Olyan idegenek, akik csak sajnálni tudták, akik azt képzelték, ismerik őt, és lekezelték, mint egy gyereket. Jóval idősebbek voltak nála. Mindnyájan. És mégis fiatalabbak, éretlenebbek, mert a fájdalom és a veszteség bennük nem ugyanúgy csapódott le, mint őbenne.
Ela volt mind közt a legkedvesebb, legrendesebb - szokás szerint. Átölelte, megcsókolta és így szólt: - Szörnyen halandónak érzem magam melletted. De örülök, hogy ilyen fiatalnak látlak. - Legalább volt bátorsága beismerni, hogy máris korlát magasodott közöttük, bár úgy tett, mintha az Miro fiatalsága lenne. Igen, Miro pontosan olyan volt, amilyennek emlékeikben megőrizték - legalábbis az arca. A rég elveszett fivér visszatért halottaiból. Az örökifjú kísértet, aki eljött, hogy háborgassa a család nyugalmát. Hanem az igazi korlátot az jelentette, ahogyan járt. És ahogyan beszélt.
Nyilvánvaló, hogy elfeledték, mennyire megrokkant, hogy egész teste milyen nehezen reagált károsodott agyának utasításaira. Emlékezetükből kitörlődött csoszogó járása, torz, nehezen érthető beszéde - minden kellemetlen és visszatetsző vele kapcsolatban. Annak a Mirónak a képét őrizték meg, aki a balesete előtt volt. Tulajdonképpen, mielőtt elröpült idődilatációt eredményező útjára, alig néhány hónapig élt köztük nyomorékként. Családjának könnyebb volt csak a szépre emlékeznie: az erős, egészséges Miróra, az egyetlenre, aki szembe mert szállni azzal a férfival, akit Apának hívtak. Nem tudták eltitkolni megdöbbenésüket. Miro észrevette tétova viselkedésükön, rebbenő pillantásukon, és azon, ahogy leplezni igyekeztek feszengésüket vonatatott makogása hallatán, esetlen totyogása láttán.
Érezte, mennyire türelmetlenek. Felfigyelt rá, hogy néhány perc elteltével egyik-másik családtagja máris fészkelődött, távozni készült, mondván, most csak ennyire futotta idejéből, de viszlát a vacsoránál. A viszontlátás annyira zavarba ejtette őket, hogy menekülési ösztönt váltott ki belőlük. Időre volt szükségük, hogy meg emésszék ezt az új kiadásban megjelent Mirót, vagy esetleg kieszeljék, hogyan kerülhetnék ki a lehető legnagyobb ívben a jövőben. Grego és Quara viselkedtek a legbántóbban, rajtuk látszott leginkább, mennyire mehetnékjük van már. Ez nagyon fájt Mirónak, hiszen azelőtt a bálványozásig szerették. Értette ő, hogyne, miért hatott rájuk annyira sokkolóan a hirtelen elébük toppant, összetört Miro. Dédelgetett, naiv emlékeiket, amiket Miróról őrizgettek, fájdalmasan megcáfolta a valóság.
- Nagy, családi vacsorával szerettünk volna fogadni - mondta Ela. - Anya akarta is, de azt javasoltam neki, hogy várjunk még. Adjunk egy kis időt neked.
- Remélem, nem azóta vártok rám azzal a vacsorával, hogy elmentem - felelte Miro. Úgy tűnt, csak Ela és Valentine érzékelte, hogy humornak szánta. Egyedül ők reagáltak természetesen, halk kuncogással. A többiek - amennyire Miro meg tudta ítélni - fel sem fogták, mit mondott.
Mindnyájan ott ácsorogtak a leszállópálya melletti dús fűben, az egész família. Anya a hatvanas éveiben járt, a haja acélszürkére fakult, s az arca bősz eltökéltséget sugárzott - mint mindig. Csak a vonásai valahogy feltűnően elmélyültek - a barázdák a homlokán, a ráncok a szája szegletében. A nyaka redőiről nem is beszélve. Miro rádöbbent, hogy ő is meghalhat egyszer. Talán harminc, vagy negyven évig még nem, de valamikor. Pedig milyen gyönyörű volt egykor! Miro titokban abban reménykedett, hogy férjhezmenetele a Holtak Szószólójához majd szelídít, lágyít rajta, ifjúvá varázsolja. S talán úgy is történt, talán Andrew Wiggin hatására újra fiatal lett - a szíve mélyén. A teste azonban követte az évek múlását. Megöregedett.
Ela a negyvenes éveit taposta. Férj nem volt mellette, de attól még lehetett férjezett, csak éppen nem jött el vele. Habár nem valószínű, merengett Miro. Inkább az, hogy a munkájával lépett házasságra. Ela őszintén sugárzott a boldogságtól, mert viszontláthatja, de még ő sem tudta leplezni szánakozását s megrendültségét. Ugyan mire számított? Hogy az egyhónapos, fénysebességgel megtett út során bátyja valami csoda folytán meggyógyul? Azt hitte, úgy sétál majd ki az űrsiklóból, mint valami rettenthetetlen vándor űristen egy romantikus kalandregényből?
Quim - immár reverendában feszített. Jane említette Mirónak, hogy öccséből bizony tekintélyes misszionárius lett. Megtérítette a pequeninók tucatnál is több erdejét, megkeresztelte őket, majd - Peregrino püspök engedélyével - pappá szentelt közülük arra érdemeseket, hogy kiszolgáltathassák a szentségeket a saját népüknek. Megkeresztelték az összes malackaivadékot, aki a világra jött az anyafákból, az összes parányanyát, mielőtt kimúlt volna, az összes meddő asszonyt, aki a parányanyákat és az ivadékalkat gondozta, az összes dicső halálba menő fivért, összes fát. Áldozni azonban csak az asszonyoknak és a fivéreknek lehetett, ami pedig a házasságkötést illeti, nemigen tudtak kitalálni semmilyen értelmes szertartást annak megpecsételésére, amikor az atyafa és a vaksi, esetlen parányanyái párosodtak. Miro mégis jól látta Quim szemében a túlfűtöttséget. Az a fajta hév izzott benne, ami az elhivatott lelkesültség jele. A Ribeira családban egyedül Quim tudta kezdettől fogva, mit akar. Mit foglalkozott ő a teológiai nehézségekkel! Szent Pálként járt-kelt a malackák között, s tette a dolgát kimondhatatlan élvezettel. Mindig Istent szolgáltad, kisöcsém, s Isten hívéül is fogadott.”
Olhado is ott volt - a szeme ezüstösen csillogott, s karját egy gyönyörű nő köré fonta. Hat gyerek ácsorgott körülöttük - a legkisebb totyogós, a legidősebb tinédzser. S bár mindegyik gyereknek megvolt a saját, természetes nézése, mégis átvették apjuktól azt a jellegzetes, közönyös tekintetet. Nem úgy néztek, mint más, hanem mereven bámultak. Olhado persze nem tudott másként. Mirónak átsuhant az agyán az a rosszmájú feltételezés, hátha Olhado családja csupa megfigyelőkből áll, két lábon járó felvevőgépekből, akik mindent rögzítenek, hogy később visszajátszhassák, s közben ők mindig kívülállók maradnak. Á, kész agyrém, hessegette el magától Miro ezt a nyilvánvaló képtelenséget. Az viszont tény, hogy Olhado sosem volt neki igazán rokonszenves, s ami a gyerekeiben az apjukra emlékeztette, az sajnos őket is unszimpatikussá tette. Az anyjuk, az igen, az csinos nő. Tán még negyven se lehet. Vajon hány évesen ment hozzá Olhadóhoz? Milyen nő volt, aki el tudott fogadni egy műszemű férfit? Vajon felvette-e Olhado a szeretkezéseiket, hogy lejátssza neki, hogyan nézett közben a férje szemébe?
Miro azonnal megbánta ezt a méltatlan gondolatot. Szégyellte magát. „Ez minden, ami eszembe jut Olhadóval kapcsolatban: a testi fogyatékossága? Annyi együtt töltött év után? Akkor hogyan várhatom el a többiektől, hogy ha rám néznek, bennem se a fogyatékosságaimat lássák?
Induljunk már! Csak el innen. Még jó, hogy Andrew Wiggin szóba hozta. Mi értelme volt visszatérni? Mit keresek itt?”
Akarata ellenére odafordult Valentine-hoz. Az asszony rámosolygott, átkarolta és megropogtatta. - Nem is annyira vészes - súgta neki.
Mihez képest?
- Hozzám csak az egy szem öcsém jött el, hogy üdvözöljön - mondta Valentine - Neked pedig itt tolong az egész családod.
- Pontosan - dünnyögte Miro.
Ekkor megszólalt Jane csipkelődő hangja a fülében - Nincs itt mindenki.
Csönd legyen, intette le Miro hangtalanul.
- Az egy szem öcséd? - zsörtölődött Andrew Wiggin. - Csak én? - A Holtak Szószólója előlépett és átölelte nővérét. Jól látom, ők is sután viselkednek?” - gondolkodott Miro. „Lehetséges, hogy Valentine és Andrew Wiggin szégyenlősek egymással? Még ilyet! Valentine, a hetyke, szókimondó Démoszthenész? És Wiggin, aki betört az életünkbe, s játszi könnyedséggel összekovácsolta, átgyúrta az egész családunkat? Még hogy ők szégyenlősek? Tétován szemérmesek?”
- Randa öregasszony lettél - ugratta Andrew a nővérét. - De miért vagy ilyen göthös? Jakt nem tud tisztességesen eltartani?
- Téged is elég sovány koszton tart Novinha! - cukkolta öccsét Valentine. - És kezdesz úgy kinézni, akár egy szenilis vén trotty. Azt akarod, hogy végigasszisztáljam a teljes szellemi leépülésedet?
- És én még azt hittem, kezed-lábad töröd, hogy megmentsd a világot.
- A világegyetemet! De előbb téged.
Valentine újra átkarolta Mirót, majd a másik kezével magához vonta Andrew-t is. Szavait a társasághoz intézte. - Hát, szépen összegyűltünk. Sokan vagytok, de én mégis úgy érzem, mintha mindnyájatokat régről ismernélek. Remélem, hamarosan ti is hasonlóképpen éreztek irántam és a családom iránt.
„Milyen jó fej”, gondolta Miro. „Nagyon ért hozzá, hogy feloldja az emberek zavarát. Még az enyémet is. Tud bánni az emberekkel, ahogyan Andrew is. Vajon tőle tanulta, vagy fordítva? Vagy született adottság a családjukban? Végül is Peter minden idők legjelentékenyebb manipulátora volt, a legelső Hegemón. Micsoda család! Különleges, akár az enyém. Csak míg őket a zsenialitásuk tette azzá, az enyémet az éveken át elszenvedett közös fájdalmunk, lelki torzultságunk. És mind közt én lettem a legfurcsább a legsérültebb. Andrew Wiggin begyógyította a lelki sebeinket, remek munkát végzett, de a még mélyebb torzulások vajon gyógyíthatók-e?”
- Nincs kedvetek piknikezni? - hozakodott elő váratlanul a javaslattal Miro.
Mindenkiből kipukkadt a nevetés. „Mit szóltok hozzá Andrew, Valentine? Éppen én oldottam fel a feszélyezett hangulatot? Én simítottam el a nehézségeket? Ezek szerint sikerült hozzájárulnom, hogy elhitessék magukkal, örülnek a viszontlátásnak, és még mindig van fogalmuk arról, ki vagyok.”
- El akart jönni - suttogott Jane Miro fülébe.
Hallgass, ismételte Miro. Látni sem akarom.
- De később felkeres.
Nem kell!
- Férjhez ment. Négy gyereke van.
Már nem számít.
- Már évek óta nem mondta ki álmában a neved.
Azt hittem, a barátom vagy.
- Az vagyok. De olvasok a gondolataidban.
Frászt, semmit se tudsz, te kotnyeles pletykafészek!
- Holnap reggel meglátogat anyádéknál.
Nem leszek ott.
- Azt hiszed, elfuthatsz előle?
Miközben Jane-nel vitatkozott, Miro egy szót sem hallott abból, amit a többiek mondtak, de bánta is ő! Valentine férje és gyerekei is kiszálltak a hajóból, s folyt a bemutatkozás. Természetesen, főleg a nagybátyjuk érdekelte őket. Miro meglepődött, milyen tiszteletteljes hódolattal veszik körül. No persze, ők tudták, kicsoda valójában. Ender a fajirtó, igen, de ő a híres-nevezetes Holtak Szószólója is, aki A Méhkirálynő és a Hegemónt írta. Most már Miro is tudta, hogyne, de amikor először találkoztak, még ellenséges viszony volt közöttük. Wiggin akkor még nem volt más, mint a holtak egy vándor szószólója, egy humanista vallás követe, aki csökönyösen fel akarta forgatni Miro családjának életét. Ami sikerült is neki, „Azt hiszem, szerencsésebb voltam, mint ők”, merengett Miro. „Még azelőtt megismertem mielőtt kiderült róla, hogy az emberi történelem jelentős alakja. Talán sosem fogják úgy ismerni, mint én.
Különben meg, egyáltalán nem is ismerem. Nem ismerek senkit, és engem sem ismer senki. Az életünk azzal telik, hogy megpróbáljuk kitalálni, kiben mi lakozik, s ha netalán szerencsénk van és jól tippelünk, azt képzeljük, »megértjük« őt. Marhaság! Még egy számítógép elé ültetett majom is képes hébe-hóba valami értelmes szót bepötyögni.
Nem ismertek engem, egyikőtök sem”, dohogta magában Miro. „Legkevésbé az a kotnyeles pletykafészek a fülemben.” - Hallod, szivi?
- Ezt a sok vinnyogó nyavalygást? Hogyne hallanám!
Andrew csomagokat adogatott fel a repgépbe. Alig fog beférni valaki az utastérbe. - Miro, akarsz Novinhával és velem jönni? - kérdezte.
Mielőtt Miro válaszolhatott volna, Valentine elkapta a karját. - Ne, inkább sétáljunk egyet Jakt, te, meg én! Olyan sokáig kucorogtunk abban a fémkaszniban.
- Hát ez remek! - hurrogta le Andrew. - Az anyja huszonöt éve nem látta, de te épp most akarod elhívni csatangolni. A tapintat nem erős oldalad, nővérkém!
Andrew és Valentine az első pillanattól kedélyesen ugratták egymást. Teljesen mindegy volt, Miro hogyan szavaz, a két Wiggin - a hecc kedvéért - csak azért is elorozta volna tőle a döntés jogát. Így legalább nem kellett pironkodva - kérem, én nyomorék vagyok - bekönyörögnie magát a repgépbe. De arra sem találhatott okot, hogy megsértődjön, amiért külön elbánásban részesítették. Annyira finoman és ízléssel csinálták, hogy Miro gyanakodni kezdett, a két testvér nem beszélt-e össze. Bár, talán nem is kellett az ilyesmit megvitatniuk. Talán annyi éven át voltak jóban-rosszban társak, hogy szavak nélkül is el tudták simítani az emberek közti nézeteltéréseket - anélkül, hogy észrevették volna. Akár a színészek, akik a sok századik előadás után már annyira ismerik egymás rezdüléseit is, hogy a legapróbb baki nélkül képesek improvizálni.
- Gyalog megyek - határozott Miro. - A kerülő úton. Ti csak menjetek előre!
Novinha és Ela tiltakozni akart, de Miro látta, hogy Andrew Novinha karjára tette a kezét, Elát pedig Quim hallgattatta el azzal, hogy átfogta a vállát.
- Egyenesen haza gyere - figyelmeztette Ela Mirót. - Akármilyen hosszú is lesz, de haza gyere!
- Hova mennék máshová? - kérdezte Miro.

*         01       *

Valentine nem tudta hová tenni Endert. Még csak második napja tartózkodott a Lusitanián, de máris biztosra vette, hogy valami nem stimmel. Nem mintha Endernek nem lett volna oka arra, hogy ideges és zaklatott legyen. Elmesélt Valentine-nak mindent: a xenobiológusok küzdelmét a descolada ellen, a Grego és Quara között dúló viszálykodást, s persze a kongresszusi flottát - mindenfelől halál leselkedett rájuk. Pedig Endernek kijutott bőven az aggodalmakból és a feszültségekből a hosszú-hosszú évek alatt, amióta holtak szószólója lett. Belevetette magát a nemzetek és családok, közösségek és egyének súlyos gondjainak megoldásába. Megfeszített erővel igyekezett megérteni, majd elűzni a lelkek bajait, s begyógyítani a szívek sebeit. Ám ilyennek, ahogy most viselkedett, Valentine sosem látta.
Talán csak egyszer.
Amikor gyerekek voltak, és Ender kiképzésen volt a Hadiskolában, mert olyan parancsnokot akartak nevelni belőle, aki győzelemre tudja vinni a hangyok ellen küldött földi flottát. Akkor egyszer, egy kis időre visszahozták a Földre - ez volt, mint kiderült, az utolsó vihar előtti csönd. Valentine és Ender évek óta nem látták egymást, azóta, hogy Endert ötéves korában elvitték, s még annyit sem engedélyeztek nekik, hogy szabadon levelezhessenek. Aztán váratlanul meggondolták magukat, s elvitték hozzá Valentine-t. Endert egy hatalmas magánbirtokon helyezték el, a szülővárosuk közelében, ahol egész nap egyebet sem csinált, mint úszkált és - legnagyobbrészt - egykedvűen heverészett egy tutajon a birtok saját tavacskáján.
Valentine először azt hitte, minden rendben van, és boldog volt, hogy végre viszontláthatja öccsét. De hamarosan ráébredt, hogy nagy a baj. Csak akkor még nem ismerte eléggé Endert. Végül is a gyerek addigi életének felét nővérétől távol töltötte, de Valentine tudta, nem vall semmi jóra, hogy Ender annyira gondterhelt. Habár jobban illett rá az, hogy gondtalan, nemtörődöm. Magába vonult, elfordult a világtól. Valentine-nek az volt a dolga, hogy visszarángassa, visszacsatolja a rendszerbe, és megmutassa a helyét az emberi közösségben.
Valentine sikerrel járt, így Ender visszatérhetett az űrbe, s vezényletével a földi flotta totális vereséget mért a hangyokra. Azóta úgy tűnt, kapcsolatát az emberiséggel semmi sem árnyékolta be.
Aztán ismét elszakadtak egymástól - ugyancsak egy fél életre. Valentine életéből huszonöt, Enderéből harminc év telt el, és Ender ismét ugyanolyan közönyös lett. Valentine öccsét tanulmányozta, miközben az kirándulni vitte őket repgéppel - Miro és Plikt társaságában - a végtelen capimprérire.
- Olyanok vagyunk, akár egy aprócska csónak az óceán közepén - jegyezte meg Ender.
- Nem egészen - felelte Valentine, és eszébe jutott az a kis hálóvető hajó, amivel Jakt vitte ki egyszer a tengerre. Emlékezetébe idézte a három méter magas hullámokat, amelyek hol a taréjig emelték őket, hol lehajították a hullámvölgybe. A nagy halászhajón, ami kényelmesen belesimult a habokba, alig éreztek valami enyhe himbálózást, de ezen az apró bárkán a hánykolódás egyszerűen letarolta őket. Szó szerint lélegzetelállító volt. Valentine kénytelen-kelletlen lecsusszant az ülésről a fedélzet deszkáira, átkarolta feje fölött a lócát, így jutott végre levegőhöz. Össze sem lehetett hasonlítani a hullámzó, háborgó óceánt ezzel a békés, füves síksággal.
Habár, Ender számára esetleg azt jelentette. Talán, amikor ránézett ezekre a határtalan capimmezőkre, ott látta bennük az agresszív descoladavírust is, ami az emberiség és minden más értelmes faj elpusztítására törekszik. Meglehet, számára a préri legalább olyan könyörtelenül hullámzott, elnyeléssel fenyegetve őket, akár az óceán.
A trondheimi tengerészek - merengett Valentine - jót kacagtak rajta, nem gúnyosan ugyan, inkább jóindulatú kedélyességgel, akár a szülők ijedős gyermekeiken. - Ez még semmi! - tódítottak. - Előfordulnak bizony húszméteres hullámok is!
Ender - külsőre - ugyanolyan higgadtnak tűnt, akár a tengerészek. Nyugodtnak, szenvtelennek. Elcsevegett erről-arról vele, Miróval és a hallgatag Plikttel, de valahogy visszafogott volt. Netán valami zűr van Ender és Novinha között? Valentine még nem látta őket annyit együtt, hogy kitalálhatta volna, mi természetes, mi erőltetett gesztus tőlük - nyilvánosan természetesen sosem veszekedtek. Lehet, hogy Endernek más miatt nyomott a kedélye - talán közte és a milagre-i közösség közt mérgesedett el a viszony. Valentine jól emlékezett arra, milyen nehezen fogadták be maguk közé a trondheimiek, annak ellenére, világuk egyik legtekintélyesebb alakjának a felesége lett. Vajon Ender hogy boldogult, amikor nőül vett egy olyan asszonyt, aki akkoriban családostul elfordult, elidegenedett a milagre-i közösségtől? Lehetséges, hogy gyógyító tevékenysége e kolónián még nem ért véget?
Nem valószínű. Amikor Valentine aznap reggel tárgyalni ment Kovano Zeljezo polgármesterrel és az öreg Peregrino püspökkel, mindketten őszinte szeretetet tanúsítottak Ender iránt. Valentine túl sok tárgyaláson vett már részt ahhoz, hogy ne látta volna meg a különbséget a formális udvariasság, a politikusi képmutatás és az őszinte barátság között. Ha Ender eltávolodott ezektől az emberektől, az nem miattuk volt.
„Lehet, hogy mindez csak belemagyarázás”, intette magát Valentine. „Hátha Ender pusztán amiatt olyan különös és tartózkodó, mert mi szakadtunk el túl hosszú időre egymástól. Vagy mert nem tudja, mihez kezdjen Miróval, ezzel a durcás fiatalemberrel. Az is lehet, hogy Plikt az oka, az ő csendes, állhatatos Ender Wiggin-imádata miatt lett olyan távoli, zárkózott. Aztán ki tudja, lehet, hogy mindössze azért morcos, mert ragaszkodtam hozzá, hogy már ma találkozzam a méhkirálynővel, még a malackák vezetői előtt. Lám, nem is kell messzebb kutakodnom, a jelenlévők is bőven adhatnak okot közönyös magatartására.”
A méhkirálynő városát már a körötte terjengő füstfátyolból is betájolhatták. - Fosszilis tüzelőanyag - közölte Ender. - Rémes tempóban folyik az égetése.
Rendesen nem szokásuk a királynőknek az ilyesmi - Igen nagy gonddal felügyelnek világaik állapotára, és sosem termelnek ilyen sok bűzlő hulladékot, de ugyancsak nagy a kapkodás mostanában. Ember elmondta, megengedték neki, hogy a cél érdekében - ha muszáj - szennyezheti a környezetet.
- Milyen cél érdekében? - kérdezte Valentine.
- Ember nem volt hajlandó elárulni, és a méhkirálynő sem, de nekem megvan a magam elképzelése, és gyanítom, te is rá fogsz jönni.
- Csak nem abban reménykednek a malackák, hogy egyetlen generáció alatt teljes mértékben technológiai társadalommá növik ki magukat, a méhkirálynőt használva ugródeszkának?
- Aligha - felelte Ender. - Ahhoz túlságosan konzervatívak. Mindent tudni akarnak, amit tudni érdemes, de nem kifejezetten arra vágynak, hogy gépekkel vegyék körül magukat. Gondold meg, az erdő fái önként és szívesen ellátják őket minden szerszámmal, amire csak szükségük van. Amit mi iparnak hívunk, az az ő szemükben kegyetlenség.
- Akkor mire ez a nagy füstokádás?
- Kérdezd meg a királynőt - vont vállat Ender. - Hátha veled őszinte lesz.
- Egyáltalán fogjuk látni? - kérdezte Miro.
- Hogyne - felelte Ender. - Végül is... a színe elé kerülünk, az biztos. Akár meg is érinthet minket, de szerintem minél kevesebbet látunk, annál jobb. Többnyire sötétségben él, kivéve ha közeleg a tojásrakás ideje. Ehhez a művelethez fényre van szüksége, ezért a dolgozók kürtőket vájnak, hogy a napfény bejusson hozzá.
- Nem használnak mesterséges világítást? - lepődött meg Miro.
- Sosem alkalmazták - rázta a fejét Ender. - Még a Naprendszerbe érkező csillaghajóikon sem, a hangy háborúk idején. Ők a hősugárzást úgy látják, mint mi a fényt. Mindenféle hőforrás tisztán látható számukra. Azt hiszem, képesek különféle mintákba, motívumokba rendezni a hőforrásokat, amit talán csak esztétikailag lehet értelmezni. Termális festészet, értitek?
- Akkor minek nekik fény a tojásrakáshoz? - faggatózott Valentine.
- Nem merném szertartásnak nevezni - a méhkirálynő nem sokra tartja az emberi vallásokat. Mondjuk inkább úgy, hogy része a genetikai örökségüknek. Napfény nélkül nincs tojásrakás.
Azzal meg is érkeztek a hangyok városába.
Valentine nem lepődött meg azon, ami ott fogadta őket, hiszen fiatal korukban ő és Ender éltek egy ideig azon a legelső kolónián, Rovon, ami egykor hangyok lakta bolygó volt. De Valentine tudta, Miro és Plikt meghökkentőnek és idegennek fogja találni az eléjük táruló látványt, s az igazat megvallva, a tájékozódó képessége - akárcsak régen - némiképp őt is cserben hagyta. Pedig tulajdonképpen nem volt semmi rendkívüli a város összképén. Épületeket láttak mindenfelé, jobbára alacsony, de emberi léptékű és kinézetű házakat. A furcsaság inkább a hányaveti elrendezésben rejlett. Nem voltak sem főutak, sem mellékutcák, s a hangyok még csak kísérletet sem tettek arra, hogy házaikat sorokban, egy irányba tájolják. Ráadásul nem is egyforma magasak. Némelyik nem egyéb, mint egy földön heverő háztető, mások meg nyurga tornyoknak látszottak. Festéket nem használtak, csak konzerváló szer formájában. Díszítés semmi. Ender megjegyezte, talán a hőmérséklettel játszadoztak, hogy esztétikai hatást érjenek el, mást mindenesetre nem tapasztaltak.
- Ennek semmi értelme - bökte ki Miro.
- A felszínen nincs is - szólt Valentine, Rovra gondolva. - De ha bejuthatnánk az alagútjaikba, a föld alatt kiderülne, hogy mindennek van célja. Az alagútjaikkal kihasználnak minden természetes hasadékot, követik az alapkőzet struktúráját. A geológiában van ritmus, és a hangyok roppant érzékenyek rá.
- Hát a magas épületek? - kérdezte Miro.
- A talajvíztükör az alsó határ. Ha nagyobb magasságot akarnak, felfelé kell terjeszkedniük.
- Mihez kellenek nekik ezek az iszonyúan magas tornyok? - kérdezett tovább Miro.
- Nem tudom - vont vállat Valentine. Épp elhaladtak egy legalább háromszáz méter magas épület mellett, a közelben több tucat hasonló meredezett az ég felé.
Ekkor megszólalt Plikt, először azóta, hogy útnak indultak. - Rakéták - mondta.
Valentine fél szemmel meglátta, hogy Ender csöppet elmosolyodik és biccent. Plikt megerősítette a gyanúját.
- Minek az nekik? - hökkent meg Miro.
Valentine-nak majdnem kicsúszott a száján: „Hogy kijussanak az űrbe! Mi másért?” De igazságtalan lett volna - Miro sosem élt olyan világon, amelynek lakói az űr meghódításáért küzdöttek. Az, hogy bolygón túlra utazni, számára annyit jelen tett, mint űrrepülőgéppel átugrani a Lusitania körül pályán keringő űrállomásra. Az egyetlen űrrepülőgépük azonban aligha lett volna alkalmas arra, hogy befogják teherszállításra valami nagyszabású építkezési programhoz, kint az űrben. Vagy ha mégis, akkor sem valószínű, hogy a méhkirálynő emberi segítségért folyamodott volna.
- Mit épít vajon, űrállomást? - kérdezte Valentine.
- Azt hiszem - felelte Ender. - De minek ez a sok rakéta, és ráadásul ilyen böhöm nagyok? Talán egyszerre akarja megépíteni mindet, hogy majd az űrbe feljuttatva szétszerelje és újra felhasználja az alkatrészeket. Mit gondolsz, mit akar ilyen sebtében összetákolni?
Valentine bosszankodva majdnem odavágta, hogy azt én meg honnan az ördögből tudnám?”, de ráeszmélt, hogy Ender nem hozzá intézte a kérdést. Abból jött rá, hogy öccse szinte rögtön tovább is fűzte a beszélgetést. Ezek szerint a fülében hordott komputer-implantátummal folytatott eszmecserét. Bocsánat, nem „komputerrel.” Jane-nel. Valentine nehezen szokott hozzá a gondolathoz, hogy hiába ültek mindössze négyen a repgépben, egy ötödik személy is jelen volt, aki egyre figyelt és hallgatózott Ender és Miro fülbevalóin át.
- A méhkirálynő képes rá - mondta Ender. - Mindenesetre, a vegyianyag-kibocsátási adatok azt mutatják, hogy a hangyok annyi fémet olvasztottak maguknak, ami elegendő nemcsak egy űrállomás, hanem további két kisebb, hosszú távú csillagközi utazásra alkalmas űrhajó megépítésére is. Affélére, ami az első hangy invázió alkalmával érkezett - nevezhetjük telepes anyahajónak is.
- Siet, hogy befejezze, mielőtt a flotta ideér - bólogatott Valentine. Rögtön felfogta, miről van szó. A méhkirálynő el akart költözni a Lusitaniáról. Nem óhajtott csapdába esni a népével együtt azon a bolygón, ahol ismét a Kis Doktorral találná magát szemközt.
- Rátapintottál a lényegre - mondta Ender. - A királynő nem hajlandó elárulni, mire készül, ezért elsősorban Jane észleléseire kell hagyatkoznunk, mi meg csak találgathatunk. Nekem mindenesetre rossz előérzetem van.
- Miért baj az, ha a hangyok kirajzanak a bolygóról? - kérdezte Valentine.
- Mert nemcsak a hangyok készülődnek - felelte Miro.
Valentine-nak leesett a tantusz. Hát ezért nem tiltakoztak a pequeninók, hogy a méhkirálynő ilyen rettenetesen túlzásba viszi a környezetszennyezést! És ezért épül rögtön két csillaghajó! - Az egyik hajó a méhkirálynőnek, a másik a pequeninóknak.
- Ez a szándékuk - folytatta Ender. - De mindjárt úgy is fogalmazhatnék: két hajó a descoladának!
- Nossa Senhora! - suttogta Miro elhűlve.
Valentine-nak végigfutott a hátán a hideg. Az egy dolog, hogy a méhkirálynő biztonságba akarja menekíteni a népét. Csakhogy akkor rászabadítja ezt a rendkívüli alkalmazkodóképességű, halálos vírust a többi világra is!
- Most már értitek a dilemmámat, ugye? - szólt Ender. - Ertitek, a királynő mi ért nem hajlandó őszintén bevallani, mit művel?
- És persze nem tudod feltartóztatni, vagy igen? - kérdezte Valentine.
- Esetleg ha Ender figyelmeztetné a kongresszusi flottát - vetette közbe Miro.
- Úgy van. Ha értesíthetnék azt a több tucat, nehézfegyverzettel ellátott csillag-hajót, amelyek minden irányból feléjük tartanak, és közölnék velük, hogy két közveszélyes űrhajó megszökött a Lusitaniáról, és megadnak az eredeti röppályájuk adatait is, akkor a flotta bekeríthetné és megsemmisíthetné őket.
- Ezt nem tehetjük - rázta meg a fejét Valentine.
- Megállítani nem tudom, de elmenni sem hagyhatom őket - jelentette ki Ender.
- Ha maradásra kényszerítem őket, azzal a hangyokat és a malackákat is kiteszem annak a veszélynek, hogy végromlásba döntöm őket. Ha meg eleresztem őket, akkor az emberiség fennmaradását teszem kockára,
- Tárgyalnod kellene velük. Valamiféle egyezségre kell jutnunk.
- Ugyan mit érne egy velünk kötött egyezmény? - legyintett Ender. - Mi nem be szélhetünk az egész emberiség nevében. S ha ráadásul fenyegetőzni kezdenénk, a méhkirálynő egyszerűen megbéníthatná a műholdas rendszerünket, talán még az ansible-hálózatunkat is. Megtenné, ha a biztonságáról lenne szó.
- Akkor aztán igazán el lennénk vágva - mondta Miro.
- Mindentől - bólintott Ender.
Valentine egy pillanat alatt rájött, hogy Jane-re gondolnak. Ansible nélkül többé nem beszélhetnének vele. A Lusitania körül keringő műholdak nélkül pedig Jane olyan lenne, mintha megvakult volna.
- Én ezt nem értem, Ender - szólalt meg -A méhkirálynő az ellenségünk?
- Jó kérdés - hümmögött Ender. - Ettől olyan ellentmondásos az egész - attól, hogy én támasztottam fel őt meg a népét. Most, hogy ismét szabad, és nem egy gubóban kucorog az ágyam alatt egy táskában, a méhkirálynő el fog követni mindent, amiről azt gondolja, a faja érdekeit szolgálja - akármi legyen is az.
- Ender, az nem lehet, hogy ismét háború törjön ki az emberek és a hangyok között! - jajdult föl Valentine.
- Ha az emberek űrflottája nem akarná megtámadni a Lusitaniát, a kérdés fel sem merülne.
- De hiszen Jane megszakított közöttük minden összeköttetést! - erősködött Valentine, - Így meg sem kaphatják a parancsot a Kis Doktor bevetésére!
- Eddig nem kapták meg - mondta Ender. - De mit gondolsz, Jane miért kockáztatta az életét, hogy elvágja egymástól a csillaghajókat?
- Mert bizony a parancsot kiadták.
- A Csillagközi Kongresszus kiadta a parancsot ennek a bolygónak az elpusztítására. S minthogy Jane leleplezte magát és megmutatta, mekkora hatalma van, gondolhatod, hogy a Kongresszus még inkább vérszemet kapott. Amint kieszelik, hogyan iktassák ki Jane-t, még ádázabbul törnek majd e világ ellen.
- Elmondtad már a méhkirálynőnek?
- Még nem. Bár, ki tudja, mit szedeti ki az agyamból már eddig is, akaratom ellenére. A hangyok kommunikációs módszere nem éppen az erősségem.
- Ezért ellenezted annyira, hogy meglátogassam a méhkirálynőt? - tette a kezét Valentine Ender vállára. - Nem akartad, hogy rájöjjön, milyen nagy a veszély?
- Egyszerűen nem akartam újra szemtől szembe kerülni vele - válaszolta Ender. - Mert szeretem és félek is tőle. Mert nem tudom biztosan, támogassam-e, avagy az elpusztítására törekedjek. És mert ha kijuttatja a rakéták az űrbe, akkor nincs tovább, már nem tudjuk megállítani. Elvág minket a többi emberlakta világtól.
És - ismét csak ki nem mondottan - mindkettejüket, Mirót is és őt is elvágná Jane-től.
- Nekem az a határozott véleményem, hogy tárgyalnunk kell vele - jelentette ki Valentine.
- Igen, különben végeznünk kell vele - mondta Miro.
- Akkor most már értitek a dilemmámat - nézett rájuk Ender. Mély csöndben röpültek tovább.
A méhkirálynő föld alatti kazamatáinak bejárata semmiben sem különbözött a többi épülettől. Őr egy szál se - tulajdonképpen egyetlen hangy sem került a szemük elé mind ez idáig. Valentine-nak eszébe jutott, hogy fiatalon - az első kolónián töltött évei alatt - mennyit morfondírozott azon, vajon milyenek lehetnek a hangyok városai lakottan. Most megtudta: pontosan olyanok, mint lakatlanul. A domboldalak üresek voltak, semmi sürgés-forgást nem tapasztalt, mint a földi hangyabolyok környékén. Tudta, hogy valamerre szántóföldek és gyümölcsöskertek pompáznak a szabad ég alatt, melyekben hangyok serénykednek, de onnan tőlük semmi sem látszott ezekből.
Vajon miért okozott ez akkora megkönnyebbülést neki?
Persze, tudta a választ. A gyermekkorát a Földön töltötte, a hangy háborúk idején. A rovarszerű idegen lények akkoriban minden földi gyerek rémálmaiban kísértettek. Hanggyal a valóságban nagyon kevés ember találkozott, s már alig néhányan éltek közülük, amikor Valentine kicsi volt. Még azon az első kolónián - ahol pedig a hangyok civilizációjának romjai vették körül őket - sem bukkantak rá egyetlen, árva, összeaszalódott hangytetemre sem. Minden vizuális emléke róluk a videofilmeken látott rémisztő kép.
Pedig hát Valentine volt az első, aki elolvasta Ender könyvét a méhkirálynőről. Az első - Enderen kívül -‚ aki úgy gondolt a hangyok királynőjére, mint értelmes lényre, és meglátta benne a szépséget és a méltóságot.
Ő volt az első, igen, de ma ez már nem sokat számított. Minden ma élő ember olyan morális univerzumban nőtt fel, amelyet bizonyos értelemben a Méhkirálynő és a Hegemón alkottak meg. Ezzel szemben ő és Ender két olyan, őskorból fennmaradt túlélőnek számít annak, akik még a hangyok elleni gyűlöletkeltés és uszítás légköréhez szokott. Természetes, hogy Valentine - irracionális módon - megkönnyebbüléssel fogadta, hogy nem akadt meg máris a szeme egy hangyon. Nyilvánvaló, Miróban és Pliktben a királynő és a hangyok látványa nem vált majd ki ugyanakkora feszültséget, mint Valentine-ban.
„Én Démoszthenész vagyok”, emlékeztette magát. „Az a teoretikus, aki kitartott amellett, hogy a hangyok ramanok, vagyis olyan idegenek, akiket meg tudunk érteni és el tudunk fogadni. Jobb, ha összeszedem magam, túllépek ezeken a gyermeteg beidegződéseken és előítéleteken. Majd ha elérkezik az ideje, az egész emberiségnek tudomására hozzák, hogy a méhkirálynő feltámadt. Szégyen volna, épp Démoszthenész lenne az egyetlen, aki nem képes a méhkirálynőt ramanként kezelni.”
Ender körbekerült egy alacsony épületet. - Ez az a hely - szólt a többieknek. Fékezett, aztán leállította a propellert is, és az épület egyetlen ajtaja mellett leparkolt a capimfűre. Az ajtó igen alacsony volt - felnőtt ember csak négykézláb kúszhatott be rajta.
- Honnan tudod, hogy ez az? - kérdezte Miro.
- Ő mondta - felelte Ender.
- Jane? - tudakolta Miro elképedve, mert neki persze semmit sem súgott.
- A méhkirálynő - mondta Valentine. - Közvetlenül Ender agyához szól.
- Ügyes - jegyezte meg Miro. - Én is megtanulhatom?
- Majd meglátjuk - mondta neki Ender. - Ha találkoztok, kiderül.
Miután kikászálódtak a járműből és lehuppantak a magas fűbe, Valentine felfigyelt rá, hogy Ender és Miro egyfolytában Plikt felé pillog. Nem vitás, feszélyezte őket, hogy annyira nyugodt. Helyesebben, nyugodtnak látszik. Valentine beszédesnek és remek előadónak tartotta Pliktet, és hozzászokott már ahhoz, hogy időnként megnémul. Ender és Miro persze először találták szembe magukat a konok hallgatás nagymesterével, és zavarta őket. Márpedig Plikt főképpen ezért csinálta. Vallotta, hogy az emberek akkor mutatkoznak meg leginkább igaz valójukban, amikor kínos zavarban vannak, és kevés olyan dolog vált ki szinte mindenkiben meghatározhatatlan szorongást, mint egy hallgatag személy jelenléte.
Valentine nem szívesen alkalmazta ezt a technikát idegenekkel szemben, de annak tanúja volt, mennyire serkentőleg hatott Plikt, a tanár hallgatása a tanítványaira - Valentine gyermekeire. Rákényszerítette őket, hogy használják a fejüket. Amikor Valentine vagy Ender tanított, folyton érvekkel, dialógusokkal és kérdésekkel provokálták hallgatóikat. Plikt arra ösztönözte a fiatalokat, hogy minden oldalról vizsgálják meg a vita tárgyát, álljanak elő saját javaslatokkal, majd hozzanak fel ellenérveket. Aztán lehet, hogy ez a módszer nem vált volna be mindenkinél. Valentine azonban felismerte, hogy Pliktnél azért működött olyan kiválóan, mert a szótlansága mögött nem egy kommunikációs antitalentum rejtőzött. Szúrós, átható pillantása beszédesen kifejezte szkepticizmusát. Amikor egy hallgató szembetalálta magát Plikt rezzenéstelen, figyelő tekintetével, hamarosan megrohanták saját bizonytalan érzései. Minden, addig félrelökött és elfojtott kételye egyszerre a felszínre tört, s a diák kénytelen-kelletlen rádöbbent, hogy önmagában kell keresnie Plikt látszólagos kétkedésének okait.
Syfte, Valentine legidősebb lánya „napba nézésnek” hívta ezeket az egyoldalú konfrontációkat. Most éppen Enderen és Mirón volt a sor, hogy megvívják a maguk csatáját a mindentlátó némajátékossal. Valentine majdnem elnevette magát a két kínban levő férfin, legszívesebben rájuk szólt volna, hogy csak trükk az egész. Az is eszébe jutott, hogy megböki Pliktet, ne szekálja már őket.
Aztán egyiket sem tette, hanem odalépett az ajtóhoz és kinyitotta. Retesz nem volt rajta, csak egy fogantyú. Az ajtó könnyedén kitárult. Valentine tartotta, míg elsőként Ender kúszott be rajta, térdre ereszkedve. Plikt azonnal követte. Miro sóhajtott egyet, aztán ő is térdre tottyant. A kúszás még ügyetlenebbül ment neki, mint a járás. Minden kéz- és lábmozdulatára külön oda kellett figyelnie, mintha egy másodpercig azon töprengene, mi is a következő tennivaló. De aztán lassan ő is bejutott, s végül Valentine bukott le, hogy guggolva becsusszanjon az ajtón. Ő volt a legalacsonyabb, neki nem kellett négykézlábra ereszkednie.
Odabent vaksötét volt, csak a hátuk mögül, az ajtón átjött be fény. A helyiségből semmit sem láttak, csak a döngölt, földes padlót. Miután hozzászokott a szemük a sötéthez, Valentine észrevette, hogy feketéllő alagút vezet tovább meredeken a föld mélye felé.
- Az alagutak nincsenek megvilágítva - szólt Ender. - A királynő mutatja nekem az utat. Fogjátok meg egymás kezét! Valentine, te jössz utolsónak, rendben?
- Itt már felegyenesedhetünk? - kérdezte Miro. A kérdés bizony nem volt lényegtelen.
- Igen - mondta Ender. - Pontosan ezért választotta ezt a bejáratot.
Megfogták egymás kezét - Plikt Enderét, Miro pedig a két nőét. A tökéletes sötétség egyszerűen nyomasztó volt. Ender tett néhány lépést lefelé a meredek lejtőn, aztán megtorpant.
- Mire várunk még? - szólalt meg Valentine.
- A vezetőnkre - felelte Ender.
Abban a pillanatban megérkezett a vezető. Valentine épphogy ki tudta venni a vézna, fekete kart - egyetlen ujja volt a hüvelykujj mellett -‚ s látta, hogy megböki vele Ender kezét. Ender bal kézzel azonnal megmarkolta, s a fekete hüvelykujj akár a harapófogó, kattant rá Ender kézfejére. Valentine erősen meresztgette a szemét, hátha megláthatja a kar végén magát a hangyot. Ám mindössze egy gyermek nagyságú árny sejlett fel a sötétben, s mintha tompán megcsillant volna valami páncélféleség.
Valentine képzelőereje pótolta a hiányzó részleteket, s nem tehetett róla, de meg borzongott.
Miro motyogott valamit portugálul. Őt is megrendítette a hangy jelenléte! Plikt azonban meg se mukkant, s Valentine-nek fogalma sem volt, reszket-e vagy nyugalmat erőltet magára. Aztán Miro csosszantva lépett egyet, magával húzva Valentine-t, s megindultak befelé a sűrű sötétségbe.

*         02       *

Ender tisztában volt azzal, mennyire megviseli társai idegeit ez az út. Mind ez idáig csak ő, Novinha és Ela jártak a méhkirálynőnél, Novinha is csak akkor egyszer. A sötétség felkavaróan hatott rájuk, keserves volt az a vége-hossza nincs, vaksi menetelés, egyre csak lefelé. Az apró neszekből érzékelték csupán, hogy a közelükben mindenfelé, és láthatatlanul serény tevékenység folyik.
- Szabad beszélnünk? - kérdezte vékonyka hangon Valentine.
- Jó ötlet - felelte Ender. - Azzal nem zavarjuk őket. A hangokra nem igazán reagálnak.
Miro dünnyögött valamit, ám anélkül, hogy a szájmozgását követni lehetett volna. Ender nem nagyon értette.
- Mit mondasz? - kérdezett vissza.
- Mindketten azt szeretnénk tudni, milyen messze megyünk - tolmácsolta Valentine.
- Nem tudom - felelte Ender. - Innen legalábbis. A királynő akárhol lehet odalent. Több tucat keltetőkamrája van. Ti csak ne aggódjatok, biztos, hogy kitalálnék innen!
- Én is - ógott-mógott Valentine. - Zseblámpával a kezemben.
- Tilos a fény - intette le Ender. - A peterakáshoz ugyan szükséges a napfény, de azután már csak gátolja a peték fejlődését. Bizonyos stádiumban pedig meg is ölheti a lárvákat.
- Tényleg ki tudnál keveredni ebből a rémálomból, sötétben? - csodálkozott Valentine.
- Talán - felelte Ender. - Ismétlődő sémák vannak benne. Akár a pókhálóban. Ki lehet igazodni az alagutak közt, ha az ember megérti bennük a rendszert.
- Hát nem összevissza furkálták ezeket az alagutakat? - hitetlenkedett Valentine.
- Ugyanarra a mintára készült, mint a támaszpontjuk az Erószon - mondta Ender. Igazából nem sok lehetősége volt arra, hogy felderítse a környezetét, amikor katonagyermekként az Erószon élt. A hangyok egészen átlyuggatták az aszteroidát, miközben a Naprendszerbe előretolt bázisukká alakították. Később, az első hangy háború idején, a földi szövetségesek elfoglalták, és itt rendezkedett be az űrflotta főhadiszállása. Ender az ott töltött egy hónap alatt ideje és figyelme túlnyomó részét arra fordította, hogy elsajátítsa a csillaghajók összehangolt, távvezérelt irányítását. De nyilván öntudatlanul is sokkal többet megjegyzett az alagutak felépítéséről mint gondolta volna, ugyanis azon kapta magát - amikor a méhkirálynő először invitálta meg föld alatti járataiba a Lusitanián -‚ hogy a kanyarok és fordulók sosem érték meglepetésszerűen. Ismerősnek tűntek - pontosabban természetesnek.
- Mi az az Erósz? - kérdezett közbe Miro.
- Egy aszteroida a Föld közelében - válaszolta Valentine. - Az a hely, ahol Endernek elment az esze.
Ender megpróbálta elmagyarázni nekik az alagútrendszer felépítését, de túl bonyolult volt. Akárcsak a fraktálokban, túl sok lehetséges kivétel adódott ahhoz, hogy a részletből levezethető legyen az egész. Minél közelebbről vizsgálta az ember, annál nehezebben fogta fel. Ender számára mégis mindig ugyanannak tűnt, állandóan ismétlődő rendszernek. Aztán az is lehet, hogy Endernek valamiképpen sikerült átvennie a bolymentalitást, miközben azért tanulmányozta, hogy legyőzhesse őket. Talán megtanult hangyul gondolkodni. Ebben az esetben Valentine-nak igaza volt: Ender elveszítette emberi tudata egy részét, de mondhatjuk úgy is, hozzátoldott némi bolytudatot.
Végre-valahára egy forduló után fény derengett előttük. - Gracas a deus - suttogta Miro. Ender elégedetten állapította meg, hogy még a kőszikla Plikt - aki nem lehetetlen, hogy ugyanaz a tehetséges diáklány, akire még jól emlékezett - ajkát is elhagyta egy megkönnyebbült sóhaj. Szóval mégiscsak bujkált benne az életnek egy szikrája.
- Mindjárt ott vagyunk - mondta Ender. - S minthogy épp peterakás közben érjük a királynőt, jó hangulatban lesz.
- Nem vágyik elvonult magányra? - kérdezte Miro.
- Olyasmi ez neki, mint egy órákig tartó enyhe orgazmus - magyarázta Ender.
- Roppant jó kedélyű ilyenkor. A méhkirálynőt rendszerint csak dolgozók és herék veszik körül, amik tulajdonképpen az ő szerves részei. A szemérmesség mint olyan, ismeretlen számára.
Ender elméjét mái-is intenzíven betöltötte a méhkirálynő jelenléte. Természetesen bármikor tudott kommunikálni vele, de amikor ennyire közel volt hozzá, Ender szinte ott érezte a koponyáján belül: betöltötte, nyomasztó súllyal telepedett rá. Vajon a többiek is érzik? Velük is ugyanígy képes lesz beszélni? Elával semmire sem ment - ő nem észlelt semmit a telepatikus társalgásból. Ami Novinhát illeti, ő tagadta, hogy bármit is hallott volna, de Ender azt gyanította, felesége egyszerűen csak elutasítja az idegen jelenlétet. A királynő állította, hogy amíg mellette voltak, tisztán ki tudta venni mindkettejük gondolatait, tehát az ő „vételükkel” volt baj. Vajon ma is ez lesz?
Olyan jó lenne, ha a méhkirálynő más emberekhez is szólni tudna! Ő erősködött ugyan, hogy képes rá, de az eltelt harminc év alatt Ender számára világossá vált, hogy a méhkirálynő nem tud különbséget tenni a jövőre vonatkozó magabiztos elképzelései és a múltról őrzött határozott, pontos emlékei között. Legalább annyira bízott a megérzéseiben, mint az emlékezetében, ám ha a megérzése még sem jött be, akkor úgy tett, mint aki nem emlékszik arra, hogy egészen másra számított, mint ami bekövetkezett.
Ender számára a méhkirálynő idegen gondolkodásmódjában ez volt az egyik legzavaróbb: a kacifántos észjárása. Ender olyan kultúrában nőtt fel, amelyben az egyén érettségének és társadalmi alkalmasságának mércéje az a képessége, hogy mennyire tudja előre megfontolni tettel következményeit. Bizonyos értelemben a méhkirálynő feltűnő fogyatékosságot mutatott ezen a téren. Nagy bölcsessége és óriási tapasztalata ellenére néha ugyanolyan vakmerően és oktalanul önfejűen viselkedett, akár egy gyerek.
Ez a jellemvonása bizony félelemmel töltötte el Endert. Vajon képes-e megtartani az ígéretét? S ha nem, akkor felfogja-e egyáltalán, hogy mit tett?

*         03       *

Valentine igyekezett figyelni arra, amiről a többiek beszélgettek, de képtelen volt levenni a szemét a sor elején haladó árnyalakról, a hangyról. Kisebb, mint amekkorának képzelte, másfél méter, ha lehet, vagy még alacsonyabb. Ahogy a többiek mellett kukucskált előre, Valentine csak részleteket pillantott meg időnként a vezetőjükből. Ez majdhogynem rémisztőbben hatott, mintha teljes egészében látná. Képtelen volt elhessegetni magától a gondolatot, hogy ez a feketén csillogó testű lény ellenség, és a markában, halálos szorításában tartja az ő testvére, Ender kezét.
Persze, kár volt. Hiszen nem ellenség. Nem is kifejezetten önálló teremtmény. Csak annyi saját egyéniséggel rendelkezik, akár egy fül vagy egy lábujj - minden egyes hangy a királynő érzék- és mozgásszerveinek meghosszabbítása. Bizonyos értelemben a méhkirálynő máris velük volt - mindenütt, ahol valamelyik dolgozója vagy heréje tartózkodott, akár fényévekre tőlük. A hangy nem szörny. „Ez ugyanaz a méhkirálynő, akiről Ender a könyvében írt. Ugyanaz, akit állandóan magával hurcolt és táplált az együtt töltött éveink során, csak nekem fogalmam sem volt a gubóról. Szóval, nincs mitől félnem.”
Valentine mindent megpróbált, hogy elnyomja szorongó érzéseit, de nem ment. Kiverte a hideg veríték, a keze csúszott Miro erőtlen markában. Minél közelebb jutottak a királynő barlangjához - helyesebben lakásához, keltetőkamrájához -‚ Valentine annál rémültebb lett. Ha nem tud uralkodni magán, riadozott, kénytelen lesz segítséget kérni a többiektől. Hol vagy, Jakt? Vagy akárki!
- Sajnálom, Miro - súgta oda a fiúnak. - Borzasztóan izzad a tenyerem.
- A magáé? - felelte Miro. - Azt hittem, az enyém.
Ez Jólesett. Miro elnevette magát. Valentine is vele nevetett - legalábbis annak szánta azt az ideges kacarászást.
Az alagút váratlanul kiszélesedett, s hunyorgó szemük előtt kitárult egy jókora terem, aminek tágas, boltozatos mennyezetéről éles napsugár-nyaláb tűzött befelé egy lyukon át. A méhkirálynő pedig ott trónolt a fényoszlop kellős közepén. Körös-körül dolgozók mindenütt, de most a fényben, a királynő jelenlétében szörnyen aprónak és törékenynek tűnt mind. Inkább egyméteresnek, mint másfélnek látszottak, a méhkirálynő azonban megvolt bizony három is. Magassága nagyjából ennek a fele lehetett. Terjedelmes, súlyos, szinte fémesnek tűnő szárnyai a szivárvány minden színében pompáztak, ahogy rájuk esett a napfény. Hosszú és vastag potrohában elfért volna egy ember is. A potroha hátul tölcsérszerűen elvékonyodott, remegő hegyű peterakó csőben végződött, amin sárgás, nyúlós és ragacsos, áttetsző folyadék csillogott. Ekkor a méhkirálynő a csövet mélyen belenyomta egy, a padlóban tátongó nyílásba, s amikor kihúzta, a nyúlós anyag hosszú, nyálkás csíkot húzott a lyuktól a potroháig.
Habár a látvány némiképp groteszk és hátborzongató volt - nézni egy ilyen nagyméretű, mégis határozottan rovarszerű lényt -‚ arra azonban, ami ezután történt, Valentine egyáltalán nem számított. A királynő ahelyett, hogy a következő nyílásba dugta volna a csövét, félrefordult és elkapott egy a közelben ődöngő dolgozót. A reszkető hangyot két erőteljes mellső lába közé fogta, aztán egyenként leharapdálta a lábait. Az áldozat maradék lábai - néma sikoly gyanánt - veszettül kapálóztak minden harapás után. Valentine jócskán megkönnyebbült, amikor a királynő az utolsó lábat is letépte, mert legalább vége szakadt a vizuális sikolyok sorozatának.
Ezután a királynő a lábatlan dolgozót fejjel lefelé belegyömöszölte a következő lyukba. Csak akkor helyezkedett ismét úgy, hogy a peterakó cső a lyuk fölé nyúljon. Valentine figyelő tekintete előtt a tölcsér hegyén megjelent egy golyóvá dagadó nyálkacsöpp. A gömböt azonban nem töltötte ki a folyadék teljesen: benne puha, kocsonyás pete rejtőzött. A méhkirálynő a testével úgy manőverezett, hogy az arcát napfény fürössze - összetett szemében smaragdzöld csillagok százai szikráztak. Ekkor a peterakó cső alábukott. Amikor felemelkedett, a pete még mindig a végén rezgett, a következő kiemelkedésnél azonban már nem volt ott. A hatalmas potroh még számtalanszor alámerült, s minden alkalommal egyre több nyúlós nyálka tapadt a tölcsér végére.
- Nossa Senhora! - nyögte Miro. Valentine megértette, hisz spanyolul is hasonlóan szólt: Nuestra Senora - Miasszonyunk! Rendszerint semmitmondó közhelyként alkalmazták, most azonban visszataszítóan ironikus mellékzöngét kapott. Ebben a mély üregben nem a Szent Szűz neve jött Miro ajkára. A méhkirálynő a Sötétség Birodalmának Asszonya, aki feláldozott dolgozók tetemei fölé helyezi petéit, hogy legyen mivel táplálkozniuk, amikor kikelnek.
- Nem létezik, hogy mindig így zajlik - szólalt meg Plikt.
Valentine meghökkent, hogy Plikt hangját hallja, de csak egy pillanatra. Rájött ugyanis, mit akar mondani, és igaza is volt. Ha minden újonnan kikelő dolgozó Számára egy-egy élő hangyot kellene feláldozni, akkor a populáció nem növekedhetne. Sőt, ez az óriási boly létre se jöhetett volna, hiszen amikor a méhkirálynő lerakta a legelső petéit itt a Lusitanián, még egymaga volt, nem álltak rendelkezésére petetápnak való dolgozók.
- Csak ha a petéből új királynő kel majd ki.
A gondolat úgy született meg Valentine agyában, mintha a sajátja lenne: szóval a méhkirálynő csak akkor helyez egy még élő dolgozót a petetokba, ha a petéből új királynő fog világra jönni. Márpedig ez nem Valentine saját ötlete volt - arra mérget mert volna venni. Ő nem tudhatott erről - az információ mégis tisztán, kétségbevonhatatlanul, hirtelen villant a tudatába. Valentine arra gondolt, mindig is így képzelte, hogy az ősi idők prófétái és misztikusai ugyanígy kapták meg Isten üzeneteit.
- Hallotta valaki? - fordult hozzájuk hirtelen Ender.
- Igen - bólintott Plikt.
- Azt hiszem - felelte Valentine.
- Mit? - kérdezte Miro.
- A méhkirálynőt - mondta Ender. - Épp most magyarázta meg, hogy csak akkor tesz egy élő dolgozót a petetokba, ha a petéből új királynő fog kikelni. Öt ilyet rak - kettő már a helyére került. Azért hívott minket, hogy lássuk ezt a jeles eseményt. A maga módján így közölte velünk, hogy telepes anyahajót akar kiküldeni. Öt királynőpetét rak, aztán vár, amíg kiderül, melyik a legerősebb. Azt küldi a hajóval.
- És mit csinál a többivel? - kérdezte Valentine.
- Ha valamelyik még használható, a lárváját gubóba göngyöli. Vele is ezt tették egykor. Az értéktelen petéket megöli és elfogyasztja. Kénytelen ezt tenni, ha ugyanis egy rivális királynő csak egy ujjal - helyesebben ízével - is hozzányúl a jelenlegi királynő valamelyik férjjelölt heréjéhez, az dühében úgyis megölné. A hangy herék roppant hűségesek.
- Rajtam kívül mindenki hallotta? - kérdezte Miro. A hangja csalódott volt. A méhkirálynő vele nem tudott szóba elegyedni.
- Én igen - felelte Plikt.
- Halványan - mondta Valentine.
- Igyekezz nem gondolni semmire - javasolta Ender. - Ürítsd ki az agyad, esetleg valami dallamra koncentrálj! Az segít.
Eközben a királynő majdnem végzett a következő amputáció-sorozattal. Valentine elképzelte, hogy rátapos a halomba gyűlő hangylábakra, s azok mint a száraz gallyak, hátborzongató recsegéssel törnek el a talpa alatt.
- A lábak nem törékenyek. Egészen puhák. Hajlékonyak.
A királynő válaszolt ki sem mondott gondolataira.
- Te Enderhez tartozol. Ezért hallasz.
Valentine most már sokkal tisztábban értette őt. Nem érezte tolakodónak. Mind inkább képes volt arra is, hogy a méhkirálynő közléseit megkülönböztesse a saját gondolataitól.
- Ouvi - suttogta Miro. Végre hallott valamit. - Fala mais, escuto. Beszélj még, figyelek.
- Filotikus kapcsolat. Összeköttetésben vagy Enderrel. Amikor hozzá beszélek a filotikus láncon át, te is hallod. Mint a visszhangot. Visszaverődéseket.
Valentine azon töprengett, honnan tudhatott a méhkirálynő starkul. Aztán ráébredt, hogy a kommunikációjában szinte biztosan nem ez a lényeg - Miro például a maga anyanyelvén, portugálul hallotta. Valentine pedig valószínűleg nem is starkot, hanem angol szavakat hallott, az amerikai angolt, amit elsőként megtanult. A méhkirálynő nem különböző nyelveket közvetített, hanem gondolatokat küldözgetett, s mindegyikük azon a nyelven értelmezte, ami a legmélyebben beleivódott a tudatába. Amikor Valentine azt hallotta, hogy visszhang és visszaverődés, akkor nem a méhkirálynő keresgélte a megfelelő szavakat, hanem Valentine agya igyekezett megtalálni a jelentéshez tartozó szóalakot.
- Ti ketten egymáshoz vagytok kötve. Mint én a népemmel. Kivéve, hogy ti szabad akarattal rendelkező, független filóták vagytok. Elvadult népség vagytok mindnyájan.
- Ezt viccnek szánta - suttogta Ender. - Nem bírálatnak.
Valentine hálás volt Endernek a hozzáfűzött magyarázatért. Neki ugyanis az elvadult népség szókapcsolatról az a vizuális képzet ugrott be, amikor egy elvadult, dühöngő elefántbika halálra tipor egy embert. Valentine gyerekkorában hallotta ezt a történetet, abban találkozott először az elvadult szóval s tanulta meg a jelentését. A kép ugyanúgy megrémítette, mint hajdan, kislány korában. Máris irtózott attól, hogy a méhkirálynő betolakodott az agyába, és rég elfeledett rémálmokat kotort elő a tudata mélyéről. A méhkirálynő körül minden valóságos rémálom. Hogy is képzelhette róla, hogy raman (szerintem itt varelsének kellene szerepelnie – a „szerk.”)? Igen, kommunikálni lehet vele. Túlságosan is. Az elmebaj határáig.
Hát még amit arról mondott, hogy azért hallják olyan jól, mert filotikusan össze vannak kapcsolódva Enderrel! Valentine visszagondolt arra, amit Miro és Jane magyaráztak, még az ideúton. Lehetséges, hogy az Ő filotikus szála egybefonódott Enderével, rajta keresztül pedig a méhkirálynőével? Hogy történhetett ez?
Egyáltalán, mikor és hogyan jöhetett létre összeköttetés Ender és a méhkirálynő között?
- Kinyúltunk feléje. Ender az ellenségünk volt. Az elpusztításunkra törekedett. Meg akartuk zabolázni. Akár egy elvadult, dühöngő bikát.
Valentine hirtelen megértette - mintha egy ajtó tárult volna fel előtte. A hangyok nem születtek mind engedelmes rabszolgáknak. Lehet, hogy saját egyéniségük is volt. Vagy legalábbis ki tudtak törni a központi irányítás alól. Ezért a királynők kitalálták a módját, hogyan kerítsék hatalmukba alattvalóikat, hogyan láncolják őket magukhoz filotikusan, s tegyék irányíthatóvá őket.
- Megtaláltuk Endert. De nem tudtuk magunkhoz kötni. Túlságosan erős.
És senki sem sejtette, mekkora veszélyben forgott Ender. A méhkirálynő mindenáron foglyul akarta ejteni, és ugyanolyan értelem nélküli eszközévé tenni, mint akármelyik hangyot.
- Hálót szőttünk köré. Megkerestük, mire vágyik leginkább. Gondolkodtunk. Rászoktattuk. Filotikus magot helyeztünk bele. Rácsatlakoztunk, de nem volt elég. Akkor jöttél te. Te!
Valentine-nak zúgott a feje. „Rólam beszél, rólam, rólam, rólam erőlködve Igyekezett rájönni, ki Is ő. Valentine. Valentine vagyok. A királynő rólam beszél.”
- Te voltál az egyetlen. Te. Tudhattuk volna. Akt után a legerősebben vágyott. Nem a másikra.
Émelygés tört rá Valentine-ra. Ezek szerint a hadsereg végig helyesen cselekedett? Lehet, hogy épp azzal mentették meg Endert, hogy olyan kegyetlenül elszakították őket egymástól? Mert ha mellette lett volna, a hangyok rajta keresztül hatalmukba kerítik?
- Nem. Nem sikerült volna. Te is túl erős vagy. Kudarcot vallottunk. Elbuktunk. Ender nem tartozhatott hozzánk. De hozzád sem. Már nem. Nem tudtuk megfékezni, de összefonódtunk vele.
Valentine egy elképzelt jelenetre gondolt, amin szintén ideutazás közben morfondírozott. Egymásba fonódott emberekről, láthatatlan szálakkal összefűzött családokról - gyerekek a szülőkhöz, szülők egymáshoz, vagy a saját szüleikhez kötve. Egy szövevényes hálórendszerről, ami embereket kapcsol össze, érzelmi kötődéseiktől függően. Csakhogy a kép most őt ábrázolta, ahogy Enderhez kapcsolódik. Majd Endert, ahogy a... méhkirálynőhöz kapcsolódik... a királynőhöz, aki ide-oda csapkod a nyálkás peterakó csövével, aminek a végén előbukkan Ender feje, s vergődik, hánykolódik...
Valentine megrázta a fejét, hogy megszabaduljon ettől a szörnyű látomástól.
- Nincs fölötte hatalmunk. Ender szabad. Ha akarná, meg is ölhetne. Nem állnék ellen. Meg akarsz ölni?
Ezúttal a kérdés nem Valentine-nak szólt; érezte, ahogy elkanyarodott tőle. S miközben a méhkirálynő válaszra várt, Valentine másik gondolatsor jelenlétét érzékelte elméjében. Annyira egy hullámhosszon futott a sajátjáéval, hogy ha a figyelme nem lett volna élesre állítva, ha nem arra vár, hogy Ender mit felel, azt hihette volna, a sajátja.
Soha, susogta a gondolat a fejében. Sosem öllek meg. Szeretlek.
S e gondolattal együtt őszinte, ragyogó érzelemhullám tolult a méhkirálynő felé. A róla alkotott mentális kép egyszerre kitisztult Valentine elméjében, eltűnt mellőle minden irtózat, minden gyűlölet. Fenséges, királyi és fennkölt látványt nyújtott. Szárnyainak szivárványos csillámlása immár nem hasonlított a víz színén úszó, olajos bevonatra. A szeméről tükröződő sziporkák dicsfény gyanánt szóródtak körben szerteszét. Potroha végén a csillogó, nyúlós nyálkaszálak az élet fonalai voltak, akár a tej a szopó csecsemő számára, amit nyálával keveredve szív mohón az anyja mellbimbójából. Valentine - aki eddig bizonytalan émelygéssel küszködött - váratlanul szinte imádattal tekintett a méhkirálynőre.
Tudta, hogy Ender gondolatán osztozott, ezért érezte a magáéhoz annyira hasonlónak. S most, hogy a bátyja szemével látta a méhkirálynőt, ráébredt, hogy mind végig igaza volt abban, amit sok-sok évvel ezelőtt Démoszthenész néven írt. A méhkirálynő valóban raman, idegen és különös, de magasan fejlett értelmével képes mások és önmaga megértésére.
Amint a kép elhalványult, Valentine fülét halk szipogás ütötte meg. Plikt. Nahát, annyi együtt töltött év után Valentine először látta Pliktet ennyire elérzékenyülni.
- Bonita - mondta Miro. - Kedves.
Miro mindössze ennyit látott? Hogy a királynő kedves? Közte és Ender közt elég gyenge lehet az információ-átvitel. Hát persze. Ő nem ismeri olyan régóta és olyan jól Endert - Valentine egész életében ismerte.
De ha Valentine fogékonysága ettől Olyan erős, erősebb Miróénál, akkor mi a magyarázata annak, hogy Plikt még Valentine-nál is tisztábban vette az adást? Lehetséges, hogy miközben oly sok éven áttanulmányozta és csodálta Endert, anélkül, hogy igazán ismerte volna, mégis sikerült valahogy sokkal szorosabb köteléket kialakítania a férfival, mint a saját nővérének?
Hát persze, végül is érthető. Valentine férjhez ment. Gyermekei születtek. A filotikus összekötő szálak Ender és közte elkerülhetetlenül meglazultak. Pliktnek azonban nem volt más irányú, hasonlóan erős érzelmi elkötelezettsége. Teljes mértékben Endernek szentelte magát. S minthogy a méhkirálynő révén a filotikus pászmák gondolatokat közvetítettek, nem csoda, hogy Plikt fogta a legtisztábban, legtökéletesebben Endert. Semmi sem zavarta a vételt. Minden idegszálával, agysejtjével átadta magát neki.
Novinha, aki ugyebár a gyerekeihez is kötődött, képes volt-e ilyen abszolút odaadásra Ender iránt? Nem valószínű. Ha viszont Ender sejtett valamit, nyilván feszélyezte a dolog. Vagy imponált neki? Valentine ismerte annyira a férfiak és nők viszonyát, hogy tudja: az efféle rajongó imádat az egyik legcsábítóbb érzelmi megnyilvánulás. „Csak nem egy lehetséges vetélytársat hoztam magammal, akt feldúlhatja Ender házasságát?
Jó ég! Vajon Ender és Plikt olvasnak-e az én gondolataimban?”
Valentine megrémült, szörnyen kiszolgáltatottnak érezte magát. Szinte válaszképpen - mintha csak nyugtatgatni akarná - visszatért a méhkirálynő mentális hangja, kiszorítva a tudatából minden egyebet, akár tett volna Ender megjegyzést, akár nem.
- Tudom, mitől félsz. De az én kolóniám nem lesz gyilkos. Majd ha elmegyünk a Lusitaniáról, az összes descoladavírust kiirtjuk a csillaghajónkon.
Úgy legyen, gondolta Ender.
- Megtaláljuk a módját. Nem hordozzuk majd a vírust. Nem kell meghalnunk ahhoz, hogy megóvjuk tőle az embereket. Ne öljetek meg minket! Ne öljetek meg minket!
Soha, ígérte Ender. Suttogásként jövő gondolatát szinte elnyomta a méhkirálynő könyörgése.
„Mi úgyis képtelenek volnánk rá”, jegyezte meg magában Valentine. „Ti vagytok azok, akik könnyűszerrel el tudnátok pusztítani minket. Amint megépülnek a csillaghajóitok, újra lesznek fegyvereitek, harcra készen állhattok az emberi űrflotta elé. Ezúttal nem Ender a parancsnok.”
- Soha! Sosem ölünk meg senkit! Megfogadtuk, hogy soha!
- Nyugalom - jött Ender suttogása. - Nyugalom! Nyugodj meg, csillapodj, ne aggódj, csendesedj! Nincs semmi félnivalód. Ne tarts az embertől!
A malackáknak ne készíts hajót, jutott eszébe Valentine-nak. Csak magadnak, mert te ki tudod űzni magadból a descoladát. A malackáknak ne!
A méhkirálynő könyörgő hangja hirtelen szigorú és szemrehányó lett.
- A malackáknak talán nincs joguk az élethez? Hajót ígértem nekik. Nektek megígértem. hogy sohasem ölök meg senkit. Azt akarjátok, hogy megszegjem az ígéretemet?
.‚Nem”, gondolta Valentine. Máris elszégyellte magát, hogy ilyesmit javasolt. Vagy ezek a méhkirálynő érzései lettek volna? Vagy Enderé? Valentine már abban sem volt biztos, mely gondolatok és érzések a sajátjai, és melyek a többieké.
A félelem az az övé volt, ezt határozottan tudta.
- Könyörgöm - szólalt meg Valentine -‚ most már menjünk!
- Eu também - mondta Miro.
Ender lépett egyet, és kinyújtotta kezét a méhkirálynő felé, de nem tudta megfogni, mert a hangy épp most tuszkolta be az utolsó áldozatot a petetokba. Ehelyett felemelte az egyik szárnyát, elfordította, s ívben Ender felé hajlította. Végül Ender ráfektette a tenyerét a szivárványos, fekete páncélra.
- Ne érj hozzá! - sikoltott némán Valentine. - Foglyul ejt! Meg akar törni!
- Csitt! - szólalt meg Ender.
Valentine nem tudta, Ender az ő néma sikolyára válaszolt-e így, vagy csak azért intette csendre őket, hogy értse, amit a méhkirálynő egyedül neki akar mondani. Már mindegy volt. Pár pillanattal később Ender - ismét egy hangy ujját fogva - megindult visszafelé a fekete alagútba. Ezúttal Valentine ment másodiknak, Miro harmadiknak, s Plikt zárta a sort. Tehát Plikt volt az, aki még egy utolsó pillantást vethetett a méhkirálynőre, s ő volt az is, aki felemelt kézzel intett búcsút neki.
Egész úton felfelé Valentine azon töprengett, tanakodott, hogy felfogja a történtek értelmét. Mindig úgy képzelte, ha az emberek képesek volnának gondolati szinten érintkezni, kiküszöbölve a félreértésekhez vezető nyelvi nehézségeket, akkor tökéletesen megértenék egymást, és nem lennének köztük fölösleges konfliktusok. Ehelyett arra a felismerésre jutott, hogy a nyelv nemhogy felnagyítaná az emberek közti véleménykülönbségeket, inkább tompítja, csökkenti azokat, elsimítva a nézeteltéréseket akkor is, ha igazából nehezen jönnek ki egymással. Az egyetértés illúziója esetleg azt a csalóka ábrándot keltheti a felekben, hogy nagyobb mértékben hasonlóak, mint valójában. Ennél a nyelvi kommunikáció azért talán jobb.
Végre mindnyájan kikúsztak a szűk járatból a napfénybe, s hunyorogva, felszabadult kacagásban törtek ki. - Nem volt könnyű menet - állapította meg Ender, de te erősködtél, Val, hogy haladéktalanul látnod kell a királynőt’
- Hát, buta tyúk vagyok - hagyta annyiban Valentine. - Nem tudtad?
- Gyönyörű volt - sóhajtott fel Plikt.
Miro a fűben hevert és karjával eltakarta a szemét.
Valentine nézte, ahogy ott feküdt, s abban a percben olyannak látta, amilyen régebben lehetett. Fekve nem látszott, hogy a járása bizonytalan, s mivel nem szólt, nem hallatszott az sem, hogy a beszéde akadozó. Nem csoda, hogy a kolléganője, az a xenológus lány beleszeretett. Ouanda. Milyen szomorú, hogy kiderült: egy apától valók. Ez a legszörnyűbb tragédia, ami napvilágra került, amikor harminc évvel ezelőtt Ender - mint holtak szószólója - búcsúztatót mondott a Lusitanián. Hát ezt a férfit veszítette el Ouanda, és őt vesztette el Miro is. Azt, aki volt. Érthető, hogy szándékosan kereste a halált, amikor átmászott a kerítésen, hogy segítsen a malackáknak. Elvesztette a szerelmét, az élete már fabatkát sem ért. Csak azt sajnálta, hogy nem halt bele a sérüléseibe. Életben maradt, de összetörten, kívül is, belül is.
Vajon miért jutottak eszébe ilyen gondolatok, töprengett Valentine. Miért volt mindez hirtelen annyira valóságos számára?
Talán mert Miro is épp ezen, a maga sorsán rágódott? Valentine azt a képet fogta, amit Miro képzelt maga elé? Fennmaradt valami késleltetett összeköttetés kettejük agya között?
- Ender - szólalt meg Valentine -‚ mi volt ez odalent?
- Jobban sikerült, mint reméltem - felelte Ender.
- Micsoda?
- Az összekapcsolódás.
- Számítottál rá?
- Akartam. - Ender a járművük oldalán ült, s a lábát lógázta a magas fűben. - Csupa szenvedély volt ma, nem igaz?
- Honnan tudjam? Nincs mihez hasonlítanom.
- Néha annyira magasröptű, intellektuális - mintha a magasabb matematika nyelvén beszélgetnénk. Most meg olyan volt, akár egy gyerek. Persze, sosem voltam még jelen, amikor királynőpetét rakott. Szerintem máris megbánta, hogy ennyire kitárulkozott.
- Úgy érted, nem mondta komolyan, amit megígért?
- Nem, Val, ő mindig komolyan gondolja, ha megígér valamit. Nem tud hazudni.
- Akkor hogy értetted?
- Említettem neki a kettőnk viszonyát. Azt, ahogy megpróbáltak magukhoz láncolni. Fantasztikus manőver volt, nem igaz? Egy pillanatra dühös lett, amikor eszébe jutott, hogy te lehettél volna az összekötő kapocs. Tudod, mit jelentett volna nekik, ha bejön ez a húzásuk? Azt, hogy nem kellene elpusztulniuk. Általam kommunikálhatnának az emberek kormányaival. Felosztottuk volna a galaxist a két faj között. Micsoda elszalasztott lehetőség!
- De belőled egy... hangy vált volna! Rabszolga!
- Természetesen. Nem igazán élveztem volna, de mennyi életet menthettem volna meg! Katona voltam, emlékszel? Ha egyetlen katona feláldozásával milliók életét kímélhetjük meg...
- Nem sikerült volna. Te saját, független akarattal rendelkező lény vagy - vetette közbe Valentine.
- Úgy van - bólintott Ender. - Annál legalábbis sokkal függetlenebb, hogy a méhkirálynő fölém kerekedjen. Veled ugyanez a helyzet. Megnyugtató, nem?
- Engem pillanatnyilag nem tud megnyugtatni - felelte Valentine megborzongva.
- Ott lenn a barlangban benne voltál a fejemben. A méhkirálynővel együtt... úgy érzem, mintha megerőszakoltak volna...
Ender meghökkent. - Rám még sosem hatott így!
- Na jó, nem egészen úgy - visszakozott Valentine. - Tulajdonképpen felvillanyozó is volt. És rémisztő. A királynő olyan... nagy volt a fejemben, majd szétfeszítette a koponyámat.
- Képzelem - felelte Ender. Azzal Plikthez fordult. - Maga is hasonlót érzett?
Most először vette észre Valentine, hogyan bámulja Plikt Endert: tágra nyílt szemmel, fojtott áhítattal. Egy szót sem szólt.
- Hűha, ennyire fejbe kólintotta? - nevette el magát Ender, aztán Miróhoz fordult.
„Ez az Ender nem lát a szemétől?” gondolta Valentine. Plikt amúgy is megszállott rajongója volt öccsének. Attól pedig, hogy odalent az elméje magába itta Ender gondolatait, Plikt egészen megmámorosodott. A méhkirálynő említette, hogyan törte be az elvadult hangy dolgozókat. Lehetséges volna, hogy Ender ugyanezt tette, „betörte”, magába szippantotta Pliktet? Az meg egész szívét-lelkét ottfelejtette nála?
„Abszurdum. Képtelenség. Atyaég, remélem, nem!”
- Gyere, Miro - szólt Ender.
Miro hagyta, hogy Ender felsegítse. Aztán visszakapaszkodtak a repgépbe, felemelkedtek és Milagre felé vették az irányt.

*         04       *

Miro kijelentette, nem akar misére menni. Ender és Novinha nélküle mentek hát. Ám amint kitették a lábukat a házból, Miro képtelen volt megmaradni oda bent. Folyton azt érezte, mintha valaki leselkedne utána. Mintha minden árnyékos szegletből egy alacsony figura tartaná szemmel. Egy sima, fekete páncéllal borított alak, akinek nyiszlett karján mindössze két karomszerű ujj nőtt, s akinek leharapott, satnya lábai száraz gyújtósként hevernek a méhkirálynő körül. Miro álmodni se merte, hogy a tegnapi látogatás a hangyoknál ennyire felkavarja.
„Hiszen xenológus vagyok”, korholta magát. „Arra tettem fel az életemet, hogy idegen lényekkel foglalkozzak. Ott álltam rezzenéstelen arccal és figyeltem, Ender hogyan boncolja fel Ember nagyon is humanoid testét, elevenen. Egy szavam se volt, hiszen én tárgyilagos tudós vagyok, ugyebár. Meglehet, néha túlságosan is azonosulok a megfigyelt alanyokkal, de hallucinálni nem szoktam, nem látok miattuk rémeket.
Végül kimenekült, s megállt anyja házának a küszöbén, mert legalább a pázsittal borított környéken, a vasárnap reggeli derűs verőfényben nem látott fenyegető árnyakat, megbúvó hangyokat.
„Csak engem borított ki ennyire a tegnapi kaland?
A méhkirálynő vitathatatlanul nem rovar. Ő és a népe melegvérű teremtmények, akárcsak a pequeninók. Lélegeznek, verejtékeznek, úgy, mint az emlősök. Lehet, hogy testi felépítésükben magukon viselik a rovaroktól kapott evolúciós örökség nyomait, ahogyan mi is a makimajmokét, cickányokét és patkányokét, mégis ragyogó és csodálatos civilizációt hoztak létre. Helyesebben sötét és csodálatos civilizációt. Miért nem tudok ugyanúgy tekinteni rájuk, mint Ender? Tisztelettel, áhítattal, szeretettel?
Tőlem mindössze annyi telt, hogy elviseltem őket.
Nem kétséges, hogy a méhkirálynő raman, képes megérteni minket és türelemmel viseltetni irántunk. A kérdés inkább az, hogy én képes vagyok-e megérteni és tolerálni őt. Szerintem nem én vagyok az egyetlen, aki így érez. Milyen igaza volt Endernek, hogy eltitkolta a méhkirálynő létezését itt a Lusitanián! Ha az emberek látnák, amit én láttam, vagy csak egyetlen hangy is a szemük elé kerülne, elszabadulna a hisztéria. Mindenki annyira irtózna és rettegne tőlük, hogy bizonyosan szélsőséges ellenlépésre szánnak el magukat. Valami szörnyű gyalázatra.
Hátha mi vagyunk varelsék. Lehet, hogy a fajirtásra való hajlam olyan mélyen meggyökeresedett az emberi pszichében, ami egyetlen más fajnál sem tapasztalható. Hátha az lenne a világegyetem javát szolgáló legerkölcsösebb megoldás, ha a descolada elszabadulna és szétáradna az egész emberi univerzumban, s utolsó szálig kipusztítana minket. Ki tudja, hátha Isten küldte ránk a descoladát, hogy megbüntesse méltatlan teremtményeit.”
Miro a katedrális bejáratában rezzent fel. A hűs reggeli levegő ellenére a kapu nyitva állt. Még nem tartottal áldozásnál. Becsoszogott és valahol hátul helyet foglalt. Ma semmi kedve sem volt ahhoz, hogy Krisztussal társalogjon. Egyszerűen arra vágyott, hogy emberek közt legyen, maga körül lássa őket. Letérdelt, keresztet vetett, aztán úgy maradt lehorgasztott fejjel, az előtte lévő ülés támlájába kapaszkodva. „Imádkoznom kéne”, gondolta, de a Pai Nossóban semmi sem volt, ami segíthetett volna elűzni félelmeit. Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma? Bocsásd meg a vétkeinket? Jöjjön el a te országod, legyen meg a te akaratod, amint a mennyben, úgy a földön is? Az jó lenne. Isten országa, ahol megfér egymás mellett az oroszlán és a bárány.
Váratlanul Szent István látomása jutott eszébe: az Isten jobbján álló Jézus. Bal oldalán azonban nem a Szent Szűz állt, hanem valaki más. A Mennyek Királynője, a Méhkirálynő, s potroha végén fehéres nyalka rezgett. Miro megmarkolta az ülés háttámláját. „Isten, űzd el ezt a képet előlem! Távozz tőlem, Sátán!”
Valaki letérdelt mellé. Miro nem merte kinyitni a szemét. Hallgatózott, hogy rá jöjjön, egyáltalán ember-e az illető. A ruhasuhogás-szerű hang akár kemény kitin páncélhoz dörzsölődő szárnyaktól is eredhetett.
Gyorsan elhessegette a rémképet és felnézett. A szeme sarkából látta, hogy az a valaki szintén térdel. A vékony csukló és a ruhaujj színéből ítélve nő volt.
- Nem rejtőzködhetsz örökké előlem - suttogta.
A hang valahogy hamis volt. Túl fátyolos. Egy hang, amely megfakult, amióta utoljára hallotta. Egy hang, amely kisdedeknek dúdolt, szerelmi mámorban kiáltott, vagy hazafelé hívta elkószált gyermekeit. Egy hang, amely fiatal korában szerelmet ígért neki, örök szerelmet.
- Miro, ha magamra vehettem volna a keresztedet, megtettem volna.
Az én keresztemet? Miért, az a súlyos, hatalmas teher, ami lehúz, kereszt volna? Azt hittem, a testem.
- Nem tudom, mit mondhatnék, Miro. Sokat bánkódtam, hosszú éveken át. Néha még ma is. Elvesztettelek - úgy értem, a reményt, hogy közös jövőnk lehessen... de rájöttem, jobb így. Rendes családom van, csendesen élek, meglátod, te is megbékélsz. Majdnem összeroppantam, amikor elveszítettelek, mint barátot, mint fivért... annyira magányos voltam. Nem tudom, egyáltalán kiheverem-e valaha.
Az még a könnyebbik része volt, hogy mint húgomat elvesztettelek. Nem kell nekem több testvér.
- Majd megszakad a szívem, Miro. Annyira fiatal vagy. Semmit sem változtál. A legkeservesebb az egészben az, hogy harminc év alatt semmit sem változtál!
Miro nem bírta tovább. A fejét még mindig leszegve kifakadt, a mise kellős közepén, s meglehetősen hangosan. - Valóban?
Felegyenesedett, észre sem véve, hogy az emberek hátrafelé forgolódnak.
- Valóban semmit sem változtam? - ismételte magából kikelve. Öblös hangon kérdezte, mit sem törődve azzal, hogy érthetőbben formálja a szavakat. Bizonytalanul kilépett a padsorok közti folyosóra, s akkor végre szembefordult Ouandával.
- Ilyennek őriztél meg az emlékezetedben?
Ouanda feltekintett. Szemében döbbenet ült. Vajon mi miatt? Miro dadogó beszéde vagy reszketeg mozdulatai miatt? Vagy egyszerűen csalódott, mert nem az a tragikusan érzelmes jelenet játszódott le, amit magában dédelgetett harminc éven át?
Az arca nem volt öreg - középkorú, teltebb, a szeme körül szarkalábak -‚ de Miro nem látta viszont benne a hajdani Ouandát. Mennyi idős lehetett? Ötven? Akörül. És mi köze volt ennek az ötvenéves asszonynak őhozzá?
- Nem ismerem magát - szólt rekedten Miro, azzal sarkon fordult és kisietett a templomból.
Valamivel később egy fa árnyékában eszmélt fel. Melyikük lehetett, Turkáló vagy Ember? Miro emlékezni próbált - pedig alig néhány hete, hogy elment. Vagy mégsem? Akkor Ember fája még csemete volt, mostanra azonban mindkettő nagyjából azonos magasságúra nőtt. Képtelen volt tisztán visszaemlékezni, vajon Embert Turkálótól feljebb vagy lejjebb ölték meg. Végül is mindegy - mit mondhatott volna Miro egy fának, vagy az őneki?
Különben is, Miro nem értett a fák nyelvén. Régebben azt sem tudták, hogy valójában nyelv ez az ütemes dobolás a botokkal a fák kérgén. Mire rájöttek, már késő volt Miro számára. Ender, Ouanda és még vagy fél tucat másik ember ismerte és gyakorolta, de Miro tisztában volt azzal, sosem fogja elsajátítani. Az ő keze alkalmatlan arra, hogy a pálcákkal a taktust verje. Na és, még egy nyelv, ami számára úgyis fölösleges.
- Que dia chato, meu filho.
Ez a hang, lám, sosem fog megváltozni! Ahogyan a stílusa sem: - Pocsék napunk van ma, fiam - mondta köszönés helyett. Kenetteljes és szurkálódó volt egyszerre - némi öngúnnyal fűszerezve.
- Szevasz, Quim.
- Esteváo atya, ha szabad kérnem. - Quim teljes papi díszben feszített előtte, magára aggatta minden jelvényét, reverendát, palástot, miegymást. Összenyalábolta magán a sok lebernyeget, aztán lezökkent Miro elé a letaposott fűre.
- Meg is adod a módját - heccelte Miro. Quim érett férfi lett. Gyerekkorában jámbor, ájtatos képű kölyök volt. A való élet nehézségei azonban - a teológiai tanításokon túl - ráncokat, barázdákat róttak az arcára, de vonásai könyörületet sugároztak. És erőt. - Sajnálom, hogy jelenetet rendeztem a mise alatt.
- Tényleg? - kérdezte Quim. - Nem voltam ott. Helyesebben misén voltam, de nem a katedrálisban.
- A ramanokat áldoztattad?
- Isten gyermekeit. Az egyház is talált már megfelelő kifejezést az idegen fajhoz tartozó híveire. Nem vártunk vele Démoszthenészre.
- Csak ne légy olyan önelégült, Quim! Nem te találtad ki azokat a kategóriákat.
- Ne vitatkozzunk!
- Rendben. De akkor sem illendő háborgatni meditációba mélyedt embertársaidat.
- Nemes gondolat. Ám felhívom a figyelmedet, hogy épp egy olyan barátom árnyékában heverészel, akivel nekem sürgős tárgyalnivalóm van. Gondoltam, udvariasabb, ha előbb üdvözöllek, mintha se szó se beszéd dobolni kezdenék a pálcákkal Turkáló kérgén.
- Ez Turkáló?
- Köszönj neki! Tudom, hogy nagyon várta a visszatérésedet.
- Sosem ismertem.
- Márpedig ő mindent tud rólad. Neked fogalmad sincs, Miro, mekkora hős vagy a pequeninók szemében. Tisztában vannak vele, mit tettél értük, és mekkora árat fizettél érte.
- És azt vajon tudják-e, mibe kerülhet ez még mindnyájunknak?
- Mindnyájan Isten kezében vagyunk. S ha mégis úgy alakul, hogy a bolygón minden léleknek Isten ítélőszéke elé kell járulnia, legalább ne legyen köztük kereszteletlen.
- Téged nem is érdekel?
- Hogyne érdekelne - felelte Quim. - De tekintsünk messzebbre, gondoljunk arra, hogy az élet és a halál kérdése kevésbé fontos, mint az, hogy milyen életet és milyen halált választunk.
- Te ugye tényleg hiszel ebben az egészben? - kérdezte Miro.
- Attól függ, mit értesz azon, hogy „ebben az egészben”. Különben igen.
- Mindenben. Az élő Istenben, a feltámadt Krisztusban, a csodákban, a látomásokban, a keresztségben, az átváltozásban...
- Igen.
- A csodás gyógyulásokban.
- Azokban is.
- Mint amilyenek a nagyszüleink kegyhelyénél történnek.
- Sok igazolt gyógyulásról számoltak be a jelentések.
- Te hiszel ezekben?
- Nem is tudom. Némelyik bizonyosan hisztériás jelenség volt, másoknál talán a placébó-hatás érvényesült. Egyik-másik látszólagos gyógyulás spontán átmeneti javulás vagy természetes jobbulás is lehetett.
- De némelyik igazi volt.
- Elképzelhető.
- Te hiszel a csodákban?
- Igen.
- De abban nem, hogy valóban végbe is mennek.
- Miro, én hiszem, hogy csodák igenis történnek. Csupán azt nem tudom, mennyire hiteles azok ítélete, akik eldöntik, melyik igazi csoda, melyik nem. Kétségtelen, hogy sok állítólagos csoda nem is volt az, de aztán lehet több olyan is, amire a kutya se figyelt föl, amikor bekövetkeztek.
- És velem mi lesz, Quim?
- Hogyhogy mi lesz?
- Számomra nincsen csoda?
Quim lehorgasztotta a fejét, s a rövid gyepet tépkedte maga előtt. Gyerekkori szokása volt, ha ki akart térni egy kínos kérdés elől. Így reagált akkor is, amikor vélt apjuk, Marcáo részegen dühöngött otthon.
- Nos, Quim? Csodák csak másokkal történhetnek?
- A csodában épp ez a lényeg, hogy senki sem tudja, miért történik.
- Micsoda dörzsölt fickó vagy te, Quim.
Quim elvörösödött. - Akarod tudni, neked miért nem jár csodás gyógyulás? Mert nem vagy hívő, Miro.
- És az az ember, aki azt mondta, Igen Uram, hiszek, bocsásd meg, hogy kételkedtem?
- Ilyen volnál? Egyáltalán könyörögtél már gyógyulásért?
- Most könyörgök! - kiáltotta Miro. Aztán váratlanul, kéretlenül könnyek szöktek a szemébe. - Ó, Istenem! Annyira szégyellem.
- Mit? - kérdezte Quim. - Azt, hogy Istenhez fordultál segítségért? Vagy azt, hogy elbőgted magad az öcséd előtt? Vagy a bűneidet? A kételyeidet?
Miro megrázta a fejét. Maga sem tudta. A reá záporozó kérdések mind túl nehezek voltak. Aztán egyszer csak rájött. Két karját maga elé tartva kifakadt: - Ezt a testet! Ezt szégyellem!
Quim megragadta Mirót a vállánál, megrázta, aztán kezét lecsúsztatta egészen a csuklójáig. - Ez az én testem, íme, nektek adom, mondta Jézus. Ahogyan te is odaadtad a testedet a pequeninóknak. A kicsikéknek.
- De Jézus visszakapta a testét, nem?
- Igen, miután meghalt.
- Csak így gyógyulhatok meg? Ha megölöm magam?
- Ne beszélj szamárságot! - hurrogta le Quim. - Krisztus nem lett öngyilkos. Az Júdás volt.
Miro éktelen haragra gerjedt. - Szerinted mindazok, akik kigyógyultak a náthájukból, akiknek csodával határos módon megszűnt a migrénjük, többet érdemelnek Istentől, mint én?
- Talán nem úgy működik, hogy mit érdemelsz, vagy mit nem. Hanem hogy mire van szükséged.
Miro hirtelen előrelendült, és félig béna ujjaival megmarkolta Quim reverendáját. - Szükségem van a testemre! Vissza akarom kapni! - ordította.
- Ki tudja - mondta rá Quim.
- Mit értesz azon, hogy ki tudja, te piperkőc, ájtatoskodó szentfazék?
- Úgy értem - magyarázkodott negédesen Quim -‚ hogy ki tudja, Isten az ő nagy bölcsességében nem szándékosan mérte-e rád e testi kínokat, mivel ahhoz, hogy felmagasztosulj, szükséged van arra, hogy bizonyos időt nyomorék testben tölts el.
- Mennyi időt? - dühöngött Miro.
- Nyilván nem többet, mint amennyi a hátralevő életed.
Miro méltatlankodva felmordult és eleresztette Quim reverendáját.
- Talán kevesebbet - mondta Quim - remélem.
- Remény - dünnyögte Miro megvetéssel.
- Az egyik legszebb erény, a hit és a tiszta szeretet mellett. Próbáld meg!
- Láttam Ouandát.
- Azóta készült beszélni veled, amióta megérkeztél.
- Megöregedett, meghízott. Van egy rakás gyereke, lehúzott harminc évet, és az a fickó, akihez hozzáment, jól lestrapálta. Inkább volna sírban, mint hogy így kellett viszontlátnom.
- Igazán nagylelkű gondolat.
- Tudod, hogy értem! Az jó ötlet volt, hogy itt hagyjam egy időre a Lusitaniát, de harminc év nem volt elég.
- Szívesebben jöttél volna vissza olyan világba, ahol senki sem ismer?
- Itt sem ismer senki.
- Lehet, hogy nem. De szeretünk, Miro.
- Azt szeretitek, aki azelőtt voltam.
- Ugyanaz vagy most is, Miro. Csak megváltozott testben.
Miro, Turkáló törzsének támaszkodva, talpra kecmergett. - Dumálj a fádnak, Quim, ne nekem - szólt lekezelően. - Veled nem lehet értelmesen beszélni.
- Még te mondod? - vágta oda Quim.
- Aljas fráter vagy, vedd tudomásul!
- Te pedig egy rosszindulatú, megkeseredett, önsajnálatba merült, goromba alak, egy nyafogó nulla, aki azt képzeli, az egész világ az ő nyavalygása körül forog!
Miro nem bírta tovább elviselni. Bőszen felüvöltött, majd rávetette magát Quimre. Persze elveszítette az egyensúlyát, földre döntötte az öccsét, aztán belegabalyodott a palástjába, de meg sem próbálta kihámozni magát belőle. Inkább azon igyekezett, hogy ronggyá verje Qulm-et, hátba azzal ki tudja űzni a saját fájdalmát.
Egy-két ökölcsapás után azonban Miro abbahagyta, és zokogva borult testvére mellére. Néhány pillanat múlva Quim átkarolta, s lágy hangon imádkozni kezdett.
- Pai Nosso, que estás no céu. - Innentől azonban a megszokott kántálás helyett egészen más, valóságos dolgokat foglalt az imájába. - O teu filho está com dor, o meu irmáo precisa a resurreicáo da alma, ele merece o refresco da esperanca.
Ahogy Miro hallgatta, miként önti szavakba Quim az ő fájdalmát és lehetetlen kívánságait, ismét elszégyellte magát. Megérdemli egyáltalán, hogy újult reménnyel tekintsen a jövőbe? Honnan vette a bátorságot, Quim-től azt követelje, imádkozzon érte, hogy csoda történjen és ismét egészséges legyen? Nem volt tisztességes tőle, tudta jól, visszaélt Quim hitével, amikor azt akarta, hogy imádkozzon egy ilyen szánalmas hitetlenért, mint ő.
De Quim csak zsolozsmázott tovább. - Ele deu tudo aos pequeninos, e tu nos disseste, Salvador, que qualquer coisa que fazemos a estes pequeninos, fazemos a ti.
Miro közbe akart vágni: Ha mindent odaadtam a pequeninóknak, azt őértük tettem, nem magamért. De Quim szavai csendre intették: „Hiszen te mondtad, Megváltónk, hogy amit a kicsiért cselekszünk, érted is tesszük.” Mintha csak Quim rápirított volna Istenre, hogy tartsa is magát az alkujukhoz! Különös kapcsolat lehetett közöttük, ha Quim úgy érezte, joga van felelősségre vonni Istent.
- Ele náo é come Jó, perfeito na coracáo.
„Nem, én nem vagyok annyira tökéletes, mint Jób, de én is elveszítettem mindent, mint ő. Jóbot fekélyek kínozták, engem pedig ez az ingatag, félig megrokkant test. Jób vajon cserélne velem?”
- Restabelece ele como restabeleceste Jó. Em nome do Pai, e do Filho, e do Espírito Santo. Amem. - Gyógyítsd meg őt, Uram, amint Jóbot is meggyógyítottad!
Miro érezte, hogy öccse karja elereszti, s mintha a gravitáció nem is létezne, azonnal felkelt, s csak bámult lefelé testvérére. Quim arca feldagadt, a szája felrepedt és vérzett.
- Bántottalak - motyogta Miro. - Ne haragudj, hogy fájdalmat okoztam!
- Bántottál, igen - dohogott Quim. - Es én is téged. Mifelénk ez közkedvelt időtöltés, nem tudtad? Na, segíts fel!
Egy pillanatra, egyetlen tünékeny pillanatra Miro elfelejtette, hogy nyomorék, hogy a saját testét is alig tudja egyensúlyban tartani. Már-már nyújtotta a kezét öccse felé, amikor megingott, s akkor eszébe jutott. - Nem megy - suttogta.
- Á, ne gyere nekem a szöveggel, hogy nyomorék vagy! Add a kezed!
Miro szétterpesztette a lábát és Quim fölé hajolt - a majd harminc évvel idősebb öccse fölé, aki bölcsesség és könyörület terén még öregebbnek is számított. Miro kinyújtotta a kezét. Quim megragadta, s Miro segítségével felhúzta magát a földről. Mirót kimerítette az erőfeszítés. Túl gyenge volt hozzá, és Quim sem csak tettette magát, hagyta, hogy Miro segítse talpra. Végül megálltak egymással szemben, még akkor is egymás karjába kapaszkodva.
- Te jó pap vagy Quim - szólalt meg Miro.
- Az hát - felelt Quim. - És ha valaha bunyózni támad kedvem, téged hívlak edzőpartnernek.
- Vajon Isten felel majd az imádra?
- Persze. Isten minden imára ad feleletet.
Miro szinte azonnal rájött, Quim hogy érti. - És igent mond?
- Ó! Efelől sosem lehetünk biztosak. Majd szólj, ha megjött a válasz!
Quim bicegve, merev derékkal odaballagott a fához. Lehajolt és felemelt a földről két atyapálcát.
- Miről akarsz beszélgetni Turkálóval?
- Üzent, hogy jöjjek el hozzá, mert közölnivalója van. Egy innen elég távol eső erdőben eretnekség ütötte fel a fejét.
- Megtéríted őket, aztán becsavarodnak, mi? - ugratta Miro.
- Nem, tényleg - mondta Quim. - Ennél a törzsnél még sosem prédikáltam. A világ összes atyafája érintkezésben áll egymással, így terjedtek el a kereszténység eszméi is mindenfelé. Szokás szerint azonban az eretnekség gyorsabban terjed, mint az igazság. Turkálónak lelkiismeret-furdalása van, mert az egész az ő feltevéséből indult ki.
- Bizonyára komoly az ügy számodra - bólintott Miro.
- Nem csak számomra - mondta Quim nyomatékkal és Miróra hunyorított.
- Bocsánat. Úgy értem, az egyház szempontjából. A hívők szemszögéből.
- Semmi provinciális nincs benne, Miro. Azok az eretnek pequeninók igazán érdekes eszmével rukkolták elő. Valamikor, nem is olyan régen Turkáló azon elmélkedett, hogy mi lenne, ha a Szentlélek eljönne a pequeninók közé, éppen úgy, ahogy Krisztus az emberek közé. Eléggé durva félreértelmezése a Szentháromságnak, de az az erdő teljesen komolyan vette.
- Nekem bizony rémesen provinciálisan hangzik.
- Nekem is. Amíg Turkáló be nem számolt a részletekről. Figyelj, ezek meg vannak győződve arról, hogy a descolada vírus a Szentlélek megtestesülése. Eszméletlenül kifacsart módon, de van valami értelme: a Szentlélek ugyebár mindenütt jelen lévő, Isten minden teremtményében. Éppen ezért teljesen logikus, mondják ők, hogy a descoladavírusban testesül meg, hiszen az szintén behatol a világ minden élőlényébe.
- Istenként imádják a vírust?
- Ó, hogyne! Hát nem épp ti, tudósok álltatok elő a felfedezésetekkel, hogy a pequeninókat a descolada vírus teremtette, az tette őket értelmes lényekké? A vírusban tehát teremtő erő lakozik, ami egyet jelent azzal, hogy isteni természetű.
- Erre csak annyi bizonyíték van, gondolom, mint arra, hogy Krisztus Isten meg testesülése.
- Nem, sokkal több. De ez még semmi. Ettől még lehetne egyházi probléma. Nehéz, bonyolult, de - mint magad mondtad - provinciális.
- Akkor miről van szó?
- A descolada a második keresztség. Tűz által. Csak a pequeninók képesek elviselni, és ezáltal jutnak át a harmadik életbe. Szerintük egyértelmű, hogy közelebb állnak Istenhez, mint az emberek, akik nem részesülnek a harmadik élet ki váltságában.
- Íme, a felsőbbrendűség mítosza. Azt hiszem, számítani lehetett ilyesmire - mondta Miro. - Minden olyan közösség, amely egy domináns kultúra leküzdhetetlen nyomása alatt megpróbál fennmaradni, kitalál valami mítoszt, elhiteti magával, hogy ők valamiféle különleges nép. Kiválasztottak. Az istenek kegyeltjei. Cigányok, zsidók - több példa is volt rá a történelemben.
- Csak figyelj tovább, Senhor Zenador. Minthogy a pequeninók a Szentlélek kiválasztottjai. ezért az a küldetésük - mondják ők -‚ hogy minden néphez eljuttassák s minden világon elterjesszék a második keresztséget.
- Hogy elterjesszék a descoladát?
- Minden világon. Afféle hordozható utolsó ítéletként. Megérkeznek, a descolada szétspriccel, adaptálódik, gyilkol - és mindenki megtér a Teremtőjéhez.
- Isten őrizzen ettől!
- Ebben reménykedünk.
Ekkor Miro váratlanul összefüggést fedezett föl az előbb hallottak és aközött, amiről tegnap értesült. - Te Quim, tudsz róla, hogy a hangyok csillaghajót építenek a pequeninóknak?
- Hallottam már Endertől, és amikor Napkereső atyánál rákérdeztem erre...
- Ő pequenino?
- Ember egyik fia. Azt felelte: „Hát persze!” Mintha közismert tény lenne. Nyilván úgy volt vele, ha a pequeninók tudnak róla, akkor a dolog köztudomású. Az atya azt is elárulta, ez a bizonyos eretnek csoport arra ácsingózik, hogy megszerezze a csillaghajó parancsnokságát.
- Miért?
- Mert akkor egyenesen egy lakott világot vehetnének célba, természetesen. Ahelyett, hogy keresnének egy lakatlan bolygót, előbb terraformálnák, aztán betelepítenék.
- Szerintem ezt lusiformálásnak kéne hívni.
- Vicces - mondta Quim, de mégsem hahotázott. - Sajnos előfordulhat, hogy sikerül a tervük. A pequenino faj felsőbbrendűségének eszméje egyre népszerűbb, különösen a nem keresztény malackák között. Többségük nem kifejezetten éles elméjű. Sehogy sem akarják megérteni, hogy fajirtás az, amit úgy erőltetnek. Teljesen eltörölnék az emberi fajt az univerzumból.
- Hogy képesek figyelmen kívül hagyni egy ilyen „apróságot”?
- Az eretnekek folyton azt hangoztatják, hogy Isten annyira szereti az embereket, hogy egyszülött fiát adta oda értük. Emlékszel a szentírásra.
- Hogy mindaz, aki benne hisz, el ne vesszen.
- Pontosan. Mindaz, aki benne hisz, el ne vesszen, hanem örökké éljen. Ők úgy értelmezik, a harmadik életben.
- Tehát aki meghal, nyilván hitetlen volt.
- Nem minden pequenino hajlandó jelentkezni a pusztítás utazó angyalai közé, de elég sokan ahhoz, hogy közbelépjünk és megállítsuk őket. És nemcsak az anyaszentegyház érdekében.
- Földanyánk érdekében is.
- Hát, látod Miro, néha egy magamfajta misszionáriusnak is lehet sorsdöntő szerepe a világ jövőjének alakulásában. Valahogyan meg kell győznöm ezeket a szerencsétlen eretnekeket, hogy hibásak a törekvéseik, és rá kell bírnom őket, fogadják el az egyház doktrínáit.
- Miért akarsz most Turkálóval beszélni?
- Hogy kiszedjem belőle azt az egy adatot, amit a pequeninók sosem árulnának el.
- Mégpedig?
- A pontos helyet. Ezrével találhatók pequenino erdők a világon. Meg kell tudnom, melyik az eretnekeké. Rég elrepülnének a csillaghajójukkal, mire rábukkannék, ha találomra keresgélnék utánuk.
- Egyedül mégy?
- Mindig úgy szoktam, Miro. A kicsikék közül egyetlen fivért sem vihetek magammal. Amíg egy erdő nincsen megtérítve, a lakói hajlamosak megölni az idegen pequeninókat. Ez esetben jobb ramannak lenni, mint utlanningnak.
- Anya tudja, hová készülsz?
- Légy szíves, Miro, gondolkodj praktikusan! Én ugyan az Ördögtől se félek, de ha Anya...
- Andrew tudja?
- Természetesen. Mindenáron velem akar jönni. A Holtak Szószólójának hatalmas a tekintélye. Úgy véli, a segítségemre lehet.
- Legalább mégsem mégy egyedül.
- De bizony, hogy úgy megyek. Nem emlékszem, hogy Isten szolgája, az Úr teljes vértezetében valaha is rászorult volna egy humanista segítségére.
- Andrew katolikus.
- Eljár a misére, szokott áldozni, gyónni, de mégiscsak a holtak szószólója, nem igazán hisz Istenben. Nélküle megyek.
Miro megújult ámulattal tekintett öccsére. - Kemény, csökönyös gazfickó vagy te, hallod-e?
- A hegesztők és a kovácsok, azok kemény legények. A gazfickók meg más foglalkozást űznek. Nem vagyok én egyéb, mint az Úr és az egyház szolgája, akinek el kell intéznie valami fontosat. Különben is, tapasztalatból tudom, a tulajdon bátyám nagyobb veszélyt jelent rám nézve, mint a pequeninók legfanatikusabb eretnek törzse. Ember halála óta a pequeninók egyszer sem szegték meg az egész bolygó nevében tett esküjüket. Egyetlenegyszer sem fordult elő, hogy pequenino kezet emelt volna - bántó szándékkal - emberi lényre. Ha akadnak is köztük eretnekek, attól még pequeninók maradnak. Tartják magukat az esküjükhöz.
- Sajnálom, hogy megütöttelek.
- Úgy vettem, mintha megöleltél volna, fiam.
- Bár úgy lett volna, Esteváo atya.
- Akkor vegyük úgy.
Quim odalépett a fához, és bőszen verni kezdett rajta valamiféle ütemet. A hang szinte azonnal más lett, aszerint, ahogy a fa belső üregei alakjukat változtatták. Miro maradt még egy darabig, fülelt, bár semmit sem értett az atyafák nyelvéből. Turkáló és a többi atyafa erre az egyetlen, hallható hangkibocsátásra volt képes, bár egykor tudott beszélni, artikulálni a szájával, a nyelvével és a fogaival.
„Pedig a testünket nemcsak egy módon lehet elveszíteni”, komorodott el Miro. Ő személyesen tapasztalta meg egy másik módozatát, amibe majdnem belehalt. S amiből megnyomorodva került elő. De legalább, ha ügyetlenül is, tudott mozogni, s ha akadozva is, de tudott beszélni. Azt hitte, a szenvedései Jóbéhoz hasonlatosak. Turkáló és Ember pedig, akik mozgásukban még nála is gátoltabbak lettek, hitték, hogy elnyerték az örök életet.
- Szerencsétlen egy helyzet - szólalt meg Jane Miro fülében.
Az, felelte Miro hangtalanul.
- Esteváo atyának nem lenne szabad egyedül mennie - mondta Jane. - A pequeninók iszonyatosan kegyetlen harcosok tudnak lenni. A vérükben van. Akkor figyelmeztesd Endert, jegyezte meg Miro. Nekem ebbe nincs beleszólásom.
- Bátor beszéd, én hősöm - fricskázott vissza Jane. - Én szóljak Endernek, te meg közben a csodádra vársz?
Miro felsóhajtott, aztán megindult lefelé a domboldalon, a kapu felé.

Kilencedik fejezet

KOBAK PETI

- Beszélgettem Enderrel és a nővérével, akit Valentine-nak hívnak és történész.
- Ezt nem értem, magyarázd meg.
- Az olyan, aki áttanulmányozza a régi könyveket, hogy kiderítse, mi minden történt az emberekkel az idők során. Majd azt, amit megtudott, maga is történetekbe foglalja, és odaadja elolvasni a többi embernek.
- Ha egyszer már leírták ezeket a történeteket, akkor ő minek írja meg újra?
- Mert nem jól értelmezték. Valentine abban segít, hogy megértsék, mi történt.
- Ha az adott korban élt emberek sem értették, mi folyik körülöttük, akkor Valentine honnan értené jobban, sokkalta később?
- Ezt én is megkérdeztem tőle, és Valentine azt felelte, ő sem mindig érti jobban. A hajdani írók inkább azt értették, amit a történet az ő koruk emberének jelentett, Valentine pedig azt, amit a maga idejében élőknek mond.
- Így akkor más történet kerekedik belőle.
- Úgy van.
- És mind a két változatot hitelesnek tartják?
- Valentine magyarázott valamit arról, hogy vannak igaz, és vannak igazsághű történetek. Egy szót sem értettem belőle.
- De miért nem tudnak egyszerűen pontosan visszaemlékezni a történtekre? Akkor nem kellene hazudozniuk egymásnak.

Csing-csao a terminálja előtt ült, csukott szemmel, és merengett. Vang-mu a haját kefélte. Csing-csao számára enyhülés volt a ráncigálás, hajtépkedés, de még komornája puszta jelenléte is.
Ilyenkor Vang-mu szabadon csacsoghatott, nem kellett félnie attól, hogy félbeszakítja úrnőjét. De nem ő lett volna Vang-mu, ha a fésülködés idejét ne használta volna ki arra, hogy megállás nélkül kérdezősködjön. Rengeteg kérdése volt.
Az első napokban csakis az érdekelte, hogyan szólnak Csing-csaóhoz az istenek. Természetesen nagy megkönnyebbüléssel vette tudomásul, hogy úrnőjének rendszerint elegendő egyetlen farostot nyomon követnie. Az óta a bizonyos első alkalom óta attól rettegett, nehogy Csing-csaónak minden áldott nap az egész szobát végig kelljen fürkésznie.
Aztán mindenfélét kérdezgetett a megtisztulással kapcsolatban. - Miért nem kezdesz úgy minden reggelt - javasolta - hogy hamar végigszaladsz egy faéren, s aznapra le van tudva a vezeklés? - Csing-csao alig tudta megértetni vele, hogy az isteneket nem lehet egy ilyen butuska fortéllyal kicselezni.
- És mi volna - kérdezte Vang-mu -‚ ha egyáltalán nem lenne fa a világon? Az istenek lánggal emésztenének el, akár egy szelet papírt? Vagy érted jönne egy sárkány és elrabolna?
Csing-csao csak annyit tudott válaszolni Vang-munak, hogy egyszerűen ezt követelik tőle az istenek. Ha nem volnának erek a fában, akkor természetesen nem kérnék, hogy fürkéssze őket. Amire Vang-mu azzal az ötlettel hozakodott elő, hogy rendelettel kéne betiltani a fapadlókat, és akkor Csing-csao meg lenne mentve.
Akik nem hallották az istenek hangját, azok el sem tudják képzelni, milyen érzés. Ma azonban Vang-mu nem az istenek iránt érdeklődött - legalábbis nem velük volt kapcsolatos az első kérdése.
- Végül is mi állította meg a Lusitania Flottát? - kíváncsiskodott.
Elsőre Csing-csao majdnem természetesnek találta a kérdésfeltevést. Kis híján felkacagott, mondván: ha tudnám, nem főne a fejem miatta! De hirtelen rádöbbent, Vang-munak nem lenne szabad tudnia arról, hogy a Lusitania Flotta eltűnt.
- Honnan tudsz te egyáltalán a Lusitania Flottáról?
- Hiszen tudok olvasni! - húzta ki magát Vang-mu büszkén.
Tulajdonképpen igen, büszke Is lehet magára. Csing-csao őszintén meg is vallotta neki, hogy valóban rendkívül gyorsan tanul, és sok dologra magától jött rá. Vang-mu feltűnően értelmes volt, Csing-csao nem lett volna meglepve, ha kiderül, jóval többet felfogott a körülötte lévő világból, mint amire ráirányították a figyelmét.
- Látom, mivel foglalkozol a terminálodon - mondta Vang-mu -‚ és az mindig a Lusitania Flottával kapcsolatos. Az első napon is, amikor a házatokba kerültem, erről beszélgettél atyáddal. Nem sokat értettem abból, amit hallottam, de azt igen, hogy a Lusitania Flottáról van szó. - Vang-mu hangja hirtelen gyűlölettel telt meg. - Bár csak az istenek a képébe köpnének annak, aki útnak indította azt a flottát!
Az indulat, amivel mondta, megdöbbentette Csing-csaót. Hihetetlen, hogy Vang-mu a Csillagközi Kongresszust szidalmazza.
- Tudod, ki küldte el azt a flottát? - kérdezte Csing-csao.
- Persze. A Csillagközi Kongresszus önző politikusai, akik minden reménytől meg akarják fosztani azt a kolóniát, nehogy kivívhassa a függetlenségét.
Ezek szerint Vang-mu tudatában volt annak, hogy felségáruló dolgot mondott. Csing-csao undorral emlékezett vissza arra, amikor régen maga is hasonló erkölcstelen kifejezéseket használt, az pedig egyenesen botrányos, hogy egykori szavait a saját személyi komornája szájából hallotta viszont. - Mit tudsz te egyáltalán ezekről a dolgokról? Hogy mered a Kongresszus ügyeibe ütni az orrodat? Hetet-havat összehordasz függetlenségről, kolóniákról meg...
Vang-mu térdre vetette magát, s mélyen meghajolt, homloka a földet érte. Csing-csao azonnal elszégyellte magát durva kifakadása miatt.
- Ó, Vang-mu, kelj fel, kérlek!
- Megharagítottalak.
- Csak, nagyon megbotránkoztam azon, amit mondtál. Hol hallottad ezt a butaságot?
- Mindenki ezt mondja - felelte Vang-mu.
- Nem igaz - tiltakozott Csing-csao. - Apa sosem mondana ilyet. Viszont Démoszthenész mindig ehhez hasonló kijelentéseket tesz. - Csing-csaónak eszébe jutott, amikor először olvasott Démoszthenésztől. Annyira logikusnak, józannak és tárgyilagosnak tűnt. S csak később, amikor Apa felnyitotta a szemét és elmagyarázta, hogy Démoszthenész az uralkodók, s ezáltal az istenek ellensége, döbbent rá, mennyire kenetteljes és hazug az áruló minden szava. Roppantul szégyellte, hogy majdnem sikerült elhitetnie vele: a Lusitania Flotta szándékai gonoszak. Ha Démoszthenész ennyire közel járt ahhoz, hogy elbolondítson egy művelt, beavatott lányt, akkor nem csoda, ha egy egyszerű leányka, a nép gyermeke igazságnak hiszi és akként ismétli el az ő szavait.
- Ki az a Démoszthenész? - kérdezte Vang-mu.
- Egy áruló, aki a jelek szerint népszerűbb, mint bárki gondolta volna. - A Csillagközi Kongresszus vajon értesült arról, hogy Démoszthenész eszméit olyanok visszhangozzák, akik még életükben nem hallottak róla? Egyáltalán, tudatosult-e valakiben, hogy mit jelent ez? Démoszthenész eszméi immár népi bölcsességekké lettek a köznép ajkán. A dolgok sokkal veszélyesebb fordulatot vettek, mint azt Csing-csao várta volna. Apa az éles eszével nyilván rájött már. - Na, mindegy. Inkább mesélj, mit tudsz a Lusitania Flottáról!
- Félek, hogy megint megharagszol rám!
Csing-csao türelmesen várt.
- Hát jó - felelte Vang-mu, bár még mindig gyanakvónak tűnt. - Az apám azt mondja, és Pan Ku-vej is, az ő bölcs barátja, aki egyszer jelentkezett a hivatali vizsgára, és csak egy egészen jelentéktelen apróságon múlott, hogy...
- Szóval mit mondanak?
- Azt, hogy nagy gonoszság a Kongresszustól, hogy egy hatalmas, egy iszonyúan hatalmas űrflottát küldött a legapróbb kolónia ellen, csak mert a lakói megtagadták, hogy két ottani polgárt bírósági tárgyalásra küldjenek egy másik világra. Azt mondják, az igazság teljes mértékben a Lusitania kolónia oldalán áll, ugyanis ha valakit akarata ellenére egy másik bolygóra küldenek, azzal örökre elszakítják a családjától és a barátaitól. Az ugyanaz, mintha már a tárgyalás előtt elítélnék.
- És ha tényleg bűnösök?
- Ezt döntse el a saját világuk törvényszéke, ott, ahol ismerik őket, és igazságosan tudnak ítélkezni a bűneik felett, ne pedig a Kongresszus, óriási messzeségből, mit sem tudva az ügy hátteréről. - Vang-mu lehajtotta a fejét. - Hát ezt mondja Pan Ku-vej.
Csing-csao uralkodott az indulatain, nem mutatta, mennyire felháborították Vang-mu álnok szavai. Fontos, hogy megtudja, mit tart erről a köznép, még akkor is, ha biztosra vette, az istenek már azért is haragudni fognak, hogy egyáltalán meghallgatta e becsmérlő szavakat. - Szóval úgy véled, hiba volt elküldeni a Lusitania Flottát?
- Ha egy ilyen semmiség miatt hadiflottát uszítottak a Lusitaniára, ugyanezt megtehetik Ösvénnyel is. Mi is kolónia vagyunk, nem tartozunk se a Száz Világhoz, se a Csillagközi Kongresszusnak nem vagyunk tagjai. Mi van, ha egyszer csak kijelentik, hogy Han Fej-ce áruló, felrakják egy űrhajóra, ami elviszi egy távoli bolygóra, és csak hatvan év múlva térhet vissza?
Hátborzongató gondolat volt, és nagy vakmerőség Vang-mutól, hogy épp az apjával példálózott. Nem amiatt, mert csak egy szolga, hanem mert bárkitől vakmerőség lett volna azt feltételezni, hogy a nagy Han Fej-cét elítélhetik valamilyen bűncselekmény miatt. Csing-csao egy pillanatra elvesztette az önuralmát, és indulatosan felkiáltott: - A Csillagközi Kongresszus sosem bánna úgy az apámmal, mint valami bűnözővel!
- Bocsáss meg, Csing-csao! Te akartad hallani, mit mondott apám.
- Tehát apád beszélt Han Fej-céről?
- Jonlei minden lakója tudja: Han Fej-ce Ösvény legtiszteletreméltóbb polgára. Arra vagyunk a legbüszkébbek, hogy a Han-ház a mi városunkban áll.
„Ez igen”, jegyezte meg magában Csing-csao, „jókora becsvágy fűtött, amikor elhatároztad, hogy épp az ő lányának a komornája akarsz lenni!”
- Sem én, sem ők nem sértő szándékkal mondták, de gondolj bele: ha a Csillagközi Kongresszus akarná, utasíthatná Ösvény vezetőit, küldjék el az apádat egy másik világra, ahol bíróság elé állítják. Nincs igazam?
- Ők sosem tennének...
- De megtehetnék, ugye? - erősködött Vang-mu.
- Ösvény egy kolónia - mondta Csing-csao. - A törvények értelmében jogukban áll ugyan, de a Csillagközi Kongresszus sosem...
- De ha a Lusitaniával megtették, miért ne tehetnék meg Ösvénnyel is?
- Mert a lusitaniai xenológusok valóban bűncselekményt követtek el, amikor...
- A Lusitania lakóinak más a véleményük. A kormányuk megtagadta, hogy a tudósaikat máshová vigyék tárgyalásra.
- Ez roppant súlyos hiba volt. Honnan veszi magának egy planetáris kormány a bátorságot, hogy azt képzelje, okosabb lehet a Kongresszusnál?
- Biztos mindent tudtak - állította Vang-mu, mintha ez egészen természetes lenne. - Ismerték azt a két embert, azt a két xenológust. Mit gondolsz, ha a Csillagközi Kongresszus arra utasítaná Ösvény vezetőit, hogy küldjék át Han Fej-cét egy másik világra, mert ott akarják elítélni olyan bűntett miatt, amit - mi tudjuk - el sem követett, nem gondolod, hogy inkább fellázadnánk mi is ellenük, mint hogy a kezükre adjunk egy ilyen nagyszerű embert? Akkor aztán kapnánk mi is egy flottát a nyakunkba!
- A Csillagközi Kongresszus az igazság védelmezője a Száz Világban - közölte Csing-csao erélyes, parancsoló hangon. A vitának vége.
De Vang-mu szemtelenül nem hagyta abba. - Csakhogy Ösvény még nem része a Száz Világnak, ugye? - kérdezte. - Csupán kolónia vagyunk, így azt tehetnek velünk, amit akarnak. Ez nem helyes.
Vang-mu még rá is biccentett a fejével a mondókája végén, nyilván azt hitte, ő kerekedett felül. Csing-csao ezen majdnem elkacagta magát. Meg is tette volna, ha nem olyan rettenetesen dühös. Részben azért, mert Vang-mu többször is félbeszakította, sőt ellentmondott neki, amit még a saját tanárai sem engedtek meg maguknak soha. Bár, Vang-mu arcátlansága talán még jót is tett, hiszen haragja éppen annak bizonyítéka, hogy túlságosan hozzászokott ahhoz az alázatos, már-már kötelezően kijáró tisztelethez, amit az emberek úton-útfélen tanúsítottak iránta, a beavatott iránt, akár megérdemelte, akár nem. Inkább arra fogja bátorítani Vang-mut, határozta el, hogy nyugodtan beszéljen vele máskor is így. Meg kell szabadulnia a hiúság koloncától, ilyesmi miatt nem szabad többé haragudnia.
Csing-csao haragját azonban sokkal inkább az váltotta ki, ahogyan Vang-mu a Csillagközi Kongresszusról beszélt: mintha nem tekintené az egész emberiség fölé rendelt legfelsőbb hatalomnak. Mintha Vang-mu azt képzelné, hogy Ösvény fontosabb, mint az emberlakta világok kollektív akarata! Ha bekövetkezne az elképzelhetetlen, és Han Fej-cét mégis Száz fényévvel odébb valami másik világra rendelnék, hogy ott feleljen a tetteiért, ő zúgolódás nélkül engedelmeskedne. Inkább azon háborodna fel, ha emiatt bárki a legkisebb ellenállást tanúsítaná Ösvényen. Hogy fellázadjanak, mint a Lusitania? Az kizárt! Csing-csao már a gondolatától is piszkosnak érezte magát.
Piszkosnak. Tisztátalannak. A rebellis gondolat máris kiváltotta belőle a kényszert, hogy faerezetet fürkésszen.
- Csing-csao, kérlek! - kiáltott rá Vang-mu, amint meglátta, hogy úrnője letérdel és a padló fölé görnyed. - Ugye, nem amiatt büntetnek az istenek, amit mondtam?
- Nem büntetnek - felelte Csing-csao. - Megtisztítanak.
- De még csak nem is az ért szavaim voltak, Csing-csao! Olyan embereké, akik itt sincsenek!
- Illetlen szavak, akárki mondta.
- Ez nem igazság! Olyasmi miatt kell vezekelned, ami neked meg sem fordult a fejedben, sőt, nem is hiszel benne!
Borzasztó! Ez a Vang-mu sosem hagyja már abba? - Csak nem arra célzol, hogy az istenek igazságtalanok?
- Azok bizony, ha téged büntetnek amiatt, amit mások mondtak!
Csing-csao elszörnyedt. - Bölcsebbnek hiszed magad az isteneknél?
- Ennyi erővel azért is megbüntethetnének, hogy hat rád a gravitáció, vagy hull rád az eső!
- Ha ők felszólítanak a megtisztulásra, engedelmeskedem, mert igazuk van - jelentette ki Csing-csao.
- Akkor az igazság szónak nincs semmi értelme! - háborgott Vang-mu. - A te szádból úgy hangzik, mintha azt jelentené: ahogy az istenek akarják. Az én számomra azonban azt jelenti: becsület, tisztesség. Szerintem csakis akkor szabad megbüntetni valakit, ha szándékosan tesz rosszat, ha...
- Az én igazságom az istenek igazsága.
- Az igazság az igazság, akárhogy csűrik-csavarják is az istenek!
Csing-csao már-már azon volt, hogy felugrik és arcul csapja személyi komornáját. Joga lett volna hozzá, hiszen Vang-mu legalább annyi fájdalmat okozott neki, mintha megütötte volna. De az nem vallana rá, hogy olyat bántson, aki nem üthet vissza. Hanem volt itt valami sokkal érdekesebb, sokkal rejtélyesebb dolog. Az istenek ugyebár elküldték hozzá Vang-mut - efelől Csing-csaónak immár semmi kétsége sem volt. Ahelyett tehát, hogy szócsatába bonyolódik vele, inkább azt kellene kihámoznia az adott helyzetből, vajon milyen céllal küldtek az istenek épp egy ilyen szolgát, aki ennyire megbotránkoztató és tiszteletlen dolgokat beszél a füle hallatára.
Vang-munak az istenek adták a szájába azokat a szavakat, hogy igazságtalanság Csing-csaónak amiatt bűnhődnie, mert egyáltalán meghallotta mások tiszteletlen véleményét. Tulajdonképpen igaz lehet amit állít, morfondírozott Csing-csao, de az is igaz, hogy az istenek nem lehetnek igaztalanok. Inkább arról lehet szó, hogy Csing-csaóra nem egyszerűen amiatt vár büntetés, mert meghallgatta a felbujtó mondatokat. Azért kell megtisztulnia, mert a szíve legmélyén most is hisz azokban a nézetekben, amikről Vang-mu beszámolt. Vezekelnie kell, mert mélyen belül még most is kételkedik a Csillagközi Kongresszus mennyei mandátumában, még most sem hiszi, hogy az istenek elkötelezett hívei.
Csing-csao azonnal odakúszott a legközelebb eső falhoz, és máris keresni kezdte a számára rendelt vonalat. Vang-mu révén felismerte magában a mindmáig ott lappangó tisztátalan gondolatot. Az istenek segítségével újabb lépéssel jutott előre azon az úton, ahol felfedezheti a lelkében rejlő legsötétebb helyeket. Egy napon talán egészen eltölti majd a fény, s kiérdemli a nevét, amit eddig, ha kimondták, pusztán csúfolódásnak érzett. „Lényem egy része kételkedik a Csillagközi Kongresszus becsületességében. Ó, istenek, tegyétek meg az ősök, a nép, az uralkodók és legutoljára az én kedvemért, irtsátok ki belőlem ezt a kételyt, hadd legyek végre tiszta!”
Amíg Csing-csao végighaladt a faroston - és csupán egy is elégséges volt ahhoz, hogy megtisztuljon, ami jó jel, mert arra utalt, hogy valami fontos igazságra jött rá - Vang-mu ott ücsörgött és őt figyelte. Minden harag elpárolgott Csing-csaóból, valójában még hálás is volt komornájának, amiért az istenek akaratlan eszközeként új igazságot tárt fel előtte. Mégis meg kellett értesse Vang-muval. hogy túlment az illendőség határán.
- Ebben a házban, mi mindnyájan hű szolgái vagyunk a Csillagközi Kongresszusnak - szólt Csing-csao halkan, s olyan szelíd arccal, amennyire csak tellett tőle. - Ha hű szolgája akarsz lenni ennek a háznak, akkor teljes szívedből szolgálnod kell a Kongresszust is. - Hogyan magyarázza el Vang-munak, milyen fájdalmas lecke, fájdalmas tanulási folyamat ez számára is mind a mai napig? Neki Vang-mu támogatására van szüksége, nem pedig, hogy még nehezebbé tegye.
- Nem tudtam, kegyes úrnőm - szabadkozott Vang-mu -‚ nem is sejtettem. Mindig azt hallottam, hogy Han Fej-ce Ösvény legnagyszerűbb, legnemesebb szolgája. Azt hittem, Ösvényt szolgálja, nem a Kongresszust, különben sosem...
- Különben sosem jöttél volna ide dolgozni?
- Sosem beszéltem volna durván a Kongresszusról - felelte Vang-mu. - Én téged akkor is szolgálnálak, ha sárkánybarlangban élnél.
„Ki tudja, nem így áll-e a dolog”, mélázott Csing-csao. „Lehet, hogy az az isten, aki a megtisztulásomat kíséri figyelemmel, egy sárkány - hideg és mégis forró, kegyetlen és mégis gyönyörű.”
- Ne feledd, Vang-mu, ezt a mi Ösvény nevű világunkat nem véletlenül nevezték így el, hanem hogy emlékeztessenek rá: az igaz Ösvényen kell járnunk életünk minden napján. Apám és én azért szolgáljuk a Kongresszust, mert megkapta az égiek mandátumát, s ezt kell tennünk akkor is, ha ez a bizonyos Ösvény nevű világ éppen mást szeretne vagy másra lenne szüksége.
Vang-mu tágra nyílt szemmel meredt rá, el se pislantotta magát. Felfogta vajon? Elhitte? Nem számít, idővel majd megérti.
- Most eredj, Vang-mu! Dolgoznom kell.
- Igenis, Csing-csao. - Vang-mu tüstént felállt, s hajlongva kihátrált. Csing-csao visszatért a termináljához. Ám alig hívott elő néhány feljegyzést a kijelzőre, amikor megérezte, hogy valaki van a szobában. Megpördült a székén, s Vang-mut pillantotta meg az ajtóban.
- Mit akarsz? - kérdezte Csing-csao.
- Köteles-e egy személyi komorna az úrnője tudomására hozni, ha úgy érzi, valami értelmes dolog jutott az eszébe, pedig lehet, hogy butaság?
- Akármit elmondhatsz nekem - felelte Csing-csao. - Fenyítettelek már meg ilyesmiért?
- Akkor bocsásd meg kérlek, a merészségemet, de mondani szeretnék valamit arról a nagy feladatról, amin dolgozol.
Mit tudhatott Vang-mu a Lusitania Flottáról? Igen gyorsan tanult, az igaz, de Csing-csao még annyira primitív szinten magyarázott neki minden tantárgyból. Képtelenségnek tűnt, hogy egyáltalán felmérte az ügy nehézségeit, nemhogy megoldással álljon elő. Ám Csing-csao eszébe villant apja tanítása: a szolgák mindig elégedettebbek, ha tudják, gazdáik meghallgatják a véleményüket. - Ugyan, kérlek - felelte Csing-csao -‚ annál nagyobb butaságot te sem mondhatnál, mint amiket tőlem hallottál.
- Szeretett nővérem - kezdte Vang-mu -‚ az ötlet valójában tőled származik. Te mesélted, többször is, hogy semmiféle tudományos vagy történelmi magyarázat nem merült fel arra, hogyan tűnhetett el egyszerre és tökéletesen nyom nélkül az egész flotta.
- Mégis megtörtént - mondta Csing-csao -‚ szóval mégiscsak lehetséges.
- Drága Csing-csao, eszembe ötlött, amit akkor magyaráztál, amikor logikát tanultunk. Az elsődleges és a végső okról. Egészen eddig elsődleges okok után kutattál: miképpen tüntették el a flottát. De kerestél-e már végső okokat: mit akarhatott valaki elérni azzal, hogy elvágja a flottát a világtól, vagy azzal, hogy elpusztítja?
- Mindenki tudja, bizonyos emberek miért akarják megállítani a flottát. A kolóniák jogait akarják ekképpen védelmezni. Vagy ott az a nevetséges feltételezés arról, hogy a Kongresszus állítólag meg akarná semmisíteni a kolóniával együtt a pequeninókat is. Sok milliárdan vannak, akik azt szeretnék, ha a flotta elállna a szándékától. Ők mindnyájan lázadó lelkek, az istenek ellenségei.
- Márpedig valaki véghezvitte - erősködött Vang-mu. - Csak arra gondoltam, ha nem tudod kideríteni, pontosan mi történt a csillaghajókkal, akkor esetleg azt a személyt nyomozd ki, aki mindezt okozta, s az talán elvezet a megoldáshoz, hogyan csinálta.
- Még azt sem tudjuk, egyáltalán élő személyről van-e szó - felelte Csing-csao.
- Lehetett élettelen dolog is. Természeti jelenségek nem vesznek a fejükbe ilyesmit, mivel nincs is fejük.
Vang-mu meghajolt. - Bocsáss meg, Csing-csao, mégiscsak az idődet pazaroltam. Szót kellett volna fogadnom, már amikor először elküldtél.
- Semmi baj - felelte békítőleg Csing-csao.
De Vang-mu már ott sem volt, talán azt sem hallotta, amit Csing-csao biztatólag mondott neki. „Nem baj”, gondolta Csing-csao, „ha Vang-mu meg is bántódott, majd később kiengesztelem. Különben kedves volt tőle, hogy azt hitte, a segítségemre lehet. Közlöm majd vele, mennyire örülök, hogy ilyen jóindulatú teremtés.”
Amint Csing-csao egyedül maradt, visszaült a termináljához. Szórakozottan futtatta maga előtt a különféle jelentések és összesítések garmadáját. Már mindet látta, és nem talált bennük semmi érdemlegeset. Akkor most mire számít? Talán épp azért nem látott bennük semmit, mert nem is volt mit. Az sem lehetetlen, hogy valamelyik istenség tébolyodott meg, az okozta a flotta eltűnését - volt példa ilyesmire az ősi időkben. Esetleg épp azért nem bukkant rá az emberi beavatkozást sejtető bizonyítékra, mert nem ember tette, Vajon mit szólna ehhez Apa? Mihez kezdene a Kongresszus egy tébolyult istennel? Még annak az anarchista írónak, annak a Démoszthenésznek sem sikerült a nyomára bukkanniuk, hogy sikerülhetne hát felkutatni és csapdába ejteni egy istenséget?
Akárkicsoda is az a Démoszthenész, most nevet a markába, kesergett Csing-csao. Mennyit győzködte az embereket, hogy a kormány hibát követett el azzal, hogy útjára bocsátotta a Lusitania Flottát, s íme, a flottának nyoma veszett. Pontosan úgy, ahogy Démoszthenész akarta.
Pontosan úgy, ahogy Démoszthenész akarta? Csing-csao fejében világosság gyúlt. Olyan összefüggésre jött rá, ami - hogyhogy eddig nem gondolt erre? - egészen nyilvánvaló. Olyannyira, hogy több város rendőrsége máris felkutatta és kivallatta Démoszthenész feltételezett követőit, hátha sikerül beismerő vallomást kicsikarni belőlük, mert felmerült a gyanú, közük volt a flotta eltüntetéséhez. Magát Démoszthenészt persze nem faggathatták ki, mert máig nem derült ki, tulajdonképpen kicsoda.
Az okos Démoszthenész, aki a Kongresszusi Rendőrség széleskörű nyomozása ellenére sem került horogra már hosszú-hosszú évek óta. A megfoghatatlan Démoszthenész, aki ugyanúgy kisiklik az őt keresők keze közül, mint a flotta eltűnésének magyarázata. Ki tudja, hányadik ügyes trükkje ez már? „Tényleg, ha megtalálom Démoszthenészt”, morfondírozott Csing-csao, „talán általa megtudom, hogyan vágták el az összeköttetést a flotta és a világ között. Nem mintha bármi fogalmam volna arról, merre induljak, hol keresgéljek, de legalább letérhetek erről a vakvágányról, és nem kell újra meg újra átolvasnom ugyanazokat az üres, semmitmondó jelentéseket.”
Csing-csaónak hirtelen eszébe jutott, ki mondta majdnem szó szerint ugyanezt, alig néhány perccel ezelőtt. Érezte, hogy elpirul és ég az arca. Milyen gőgös voltam, milyen leereszkedően viselkedtem Vang-muval, felülről kezeltem, csak mert azt képzelte, segíteni tud nekem az én magasröptű megbízatásom teljesítésében! S lám, alig öt perccel később a gondolat, amit a lelkembe oltott, máris kivirágzott, terv lett belőle. Még ha semmi eredmény sem születik belőle, akkor is Vang-mu volt az, aki nekem ajándékozta, vagy legalábbis rávezetett. Bizony, én voltam a buta, hogy Vang-mut butuskának hittem.” Csing-csaónak szégyenében könnybe lábadt a szeme.
Ám akkor felidézte magában szellemi őse egyik dalának híres sorait:

Visszahívnám én
a szeder virágait
de hasztalan
már a körte virít

Li Csing-csao, a költőnő ismerte a megbánás fájdalmát, ami meggondolatlan, sértő szavaink nyomán éled fel bennünk. Viszont elég bölcs volt ahhoz, hogy tudja, az elhangzottakat vissza úgysem szívhatjuk, de helyette mondhatunk békítő újakat, melyek mint a körtevirágzás, vigaszt hozhatnak.
Hogy némiképp enyhítsen szégyenén, amiért oly fennhéjázóan viselkedett, Csing-csao elismételte magában az egész verset - legalábbis az volt a szándéka. Hanem amikor ahhoz a sorhoz ért, hogy...

sárkányhajók a folyón,

...gondolatai a Lusitania Flottára siklottak, s elképzelte, ahogy a csillaghajók - tarka, vad színűre festve, akár a folyamiak - egyre messzebb sodródnak az áramlattal a parttól, s hiába kiabálnak utánuk, már nem hallják őket.
A sárkányhajókról gondolatai a papírsárkányokra kalandoztak, s a Lusitania Flottát mint elszabadult, szétszóródott sárkányokat látta az égen. Eltépett zsinórjaik fickándoztak a szélben, s a gyermek, aki őket útjukra bocsátotta, csak bámult utánuk csalódottan. Pedig gyönyörű látvány volt a sok szabadon cikázó sárkány, ám bennük, akik sosem vágytak efféle szabadságra, bizonnyal rémületet keltett e szárnyalás.

Nem riasztott sem vad szél
sem csúf zivatar

Csing-csao újra visszatért a vershez. Nem riasztott. Vad szél. Csúf zivatar. Nem féltem, mert...

forró szederborral
köszöntöttük egymást
bárcsak visszatérne
e szép idő
hozzám

Szellemi elődöm el tudta űzni a félelmet magától, gondolta Csing-csao, mert volt kivel koccintania a jó szerencsére. A költőnő most is eltávozott párjára gondol:

üres csészémmel ágyamban
a semmibe bámulok búsan

Én kire gondoljak? - kérdezte magától Csing-csao. Hol az én gyöngéd társam? Milyen kor lehetett az, amelyben a nagy Li Csing-csao még halandó volt, s amikor nők és férfiak gyöngéd párkapcsolatban élhettek anélkül, hogy viszonyukat beárnyékolta volna, ki beavatott, ki nem. Akkoriban egy magányos nőnek is lehettek emlékei. Én még az anyám arcára sem emlékszem. Csak a fényképekre. Nem emlékszem olyasmire, hogy elmenőben, félmosollyal a szemét rajtam felejtette volna. Csak Apa volt mellettem, aki olyan, akár egy isten. Azt megtehetem, hogy tisztelem, engedelmeskedek neki, még szerethetem is, de sosem incselkedhetek vele. Ha néha huncutkodok is, mindig figyelem, helyesli-e, nem tart-e szemtelennek. És Vang-mu... milyen buzgón bizonygattam, hogy jó barátnők leszünk, s mégis szolgaként bánok vele, soha, egyetlen pillanatra sem feledkezem meg arról, hogy én beavatott vagyok, ő meg nem. Fal magasodik közöttünk, áthághatatlan korlát. Egyedül vagyok, s most már örökké magam maradok.

hűs, hideg szél fúj
lebben a függöny
holdsarló az aranyrács mögött

Csing-csao megborzongott. Én és a hold. Rémlik, a görögök fagyos szűznek, vadászó istennőnek képzelték a holdat. Az volnék én is? Tizenhat éves, érintetlen...

valaki jő
furulyaszó hallik

Egyre csak figyelek, hallgatózom, de sosem kúszik a fülembe az érkező dallama... Nem. Csing-csao fülét távoli, összemosódó hangok ütötték meg a konyha felől: edénycsörömpölés, kanálzörgés, felcsendülő kacagás. Kizökkent az ábrándozásból, s letörölte oktalan könnyeit. Hogy is képzelhette, hogy magányos, amikor itt él egy zsúfolt házban, olyan emberek közt, akik születése óta lesik minden kívánságát? Összeszedte magát. Nem üldögélhetek itt tovább, réges-régi költemények foszlányait idézgetve, amikor annyi, de annyi dolgom van!
Tüstént nekilátott, hogy lehívja magának a Démoszthenész kilétével kapcsolatos nyomozás addigi eredményeit, jelentéseit.
A jelentéseket böngészve Csing-csao egy pillanatra elbizonytalanodott, vakvágánynak gondolta ezt is. Több mint három tucat, e néven publikáló írót tartóztattak le legalább annyi világon, mert felforgató dokumentumokat jelentettek meg. A Csillagközi Kongresszus levonta a nyilvánvaló következtetést: minden, feltűnési viszketegségben szenvedő lázadó a Démoszthenész fedőnevet használja, ha a figyelem középpontjába akar kerülni. Démoszthenész mint személy, vagy e név mögött esetleg megbújó szervezett összesküvés nem létezik, szögezték le.
Csing-csaónak azonban kételyei támadtak, vajon helytálló-e ez a következtetés. Démoszthenész figyelemreméltó sikerrel szított viszályokat bárhol, bármelyik világon. Nem valószínű, hogy minden egyes bolygón termett ily hatalmas tehetségű rebellis elme, konstatálta Csing-csao.
Ahogy Csing-csao visszagondolt Démoszthenész írásaira, emlékezett rá, feltűnt neki azok következetes stílusa és tartalma. Szokatlan, ellentmondásoktól mentes látásmódja nem véletlenül tette oly meggyőzővé. Minden úgy összevágott, minden olyan ésszerűnek tűnt abban, amit írt.
Ugye, Démoszthenész volt az, aki megalkotta az idegen-kategóriák hierarchikus rendszerét? Utlanning, framling, raman, varelse. De nem, az olyan régen volt, hogy bizonyára egy másik Démoszthenész lehetett. Talán a későbbi korok forradalmárai épp az idegen-hierarchia miatt vették fel e korai Démoszthenész nevét. Ők ugyanis a Lusitania függetlenségét támogatták, azét az egyetlen világét, ahol értelmes, nem emberi életre bukkantak. Egyértelmű, hogy annak az írónak a neve alatt publikálták írásaikat, aki először irányította rá az emberiség figyelmét arra: az univerzum nem egyszerűen ember és nem ember, illetve értelmes és nem értelmes fajok között van felosztva.
Egyes idegenek, mondta a korai Démoszthenész, framlingok - vagyis más világról jött emberek. Mások ramanok - azaz másik értelmes fajhoz tartoznak, de képesek arra, hogy kommunikáljanak az emberi lényekkel, ezért a különbözőségek megállapítása után egyezségre juthatunk velük. A többiek varelsék, az úgynevezett „okos szörnyek”, akik minden jel szerint értelmesek, mégis tökéletesen képtelenek arra, hogy egyezségre jussanak az emberiséggel. Egyedül a varelsékkel szemben lehet jogunk háborút viselni, a ramanokkal békét köthetünk és feloszthatjuk egymás között a lakható világokat. Ez a mentalitás nyitott, s azt a reményt tükrözi, az idegenek akár barátokká is válhatnak. Azok, akik a hadiflottát - Dr. Készülékkel a fedélzetén - egy értelmes fajokkal benépesített világ ellen küldték, nyilvánvalóan nem ezt a gondolkodásmódot követték.
Kellemetlen gondolat volt, hogy Démoszthenész - a hierarchia szerzője - szintén ellenezné a Lusitania Flottát. Csing-csao szinte azonnal hárítani igyekezett. Mit számít, mit gondolna a régi Démoszthenész? Az új, a rebellis Démoszthenész nem ugyanaz a bölcs filozófus, aki a népek közötti egyetértésre buzdított. Inkább arra törekedett, hogy viszályt keltsen, elégedetlenkedést szítson a világok között. Ellenségeskedést provokált, talán még háborúkat is a framlingok között.
S amint az Csing-csao keresgélése nyomán hamarosan beigazolódott, a rebellis Démoszthenész bizony nem pusztán gyűjtőfogalom volt, mely a különféle világokon tevékenykedő sok-sok rebellist takarta. Igaz, hogy találtak Démoszthenész név alatt publikáló szerzőket, de azok kisstílű, jelentéktelen fércmunkákat izzadtak ki magukból, nem afféle igazán veszedelmes írásokat, melyek szinte egyazon időpontban bukkantak fel, majd az egész Száz Világon. A helyi rendőrségek azonban, mi után elcsípték a maguk piti kis „Démoszthenészeit”, vidáman kijelentették, hogy elkapták a felforgató írások elkövetőjét, besöpörték a gratulációkat, aztán lezárták az ügyet.
A Csillagközi Kongresszus vígan ugyanezt a módszert követte a maga vizsgálata során. Minthogy több tucat olyan jelentés érkezett hozzájuk a különböző világok helyi rendőrségeitől, melyekben az állt, hogy letartóztattak és elítéltek bizonyítottan Démoszthenész név alatt publikáló lázadókat, a Kongresszus nyomozói elégedetten felsóhajtottak. Kijelentették, hogy Démoszthenész gyűjtőnévnek bizonyult, nem egyetlen személy áll mögötte, s a nyomozást megszüntették.
Röviden, gyorsan meg akarták úszni a dolgot. Önző, hűtlen hivatalnokok. Csing-csao őszintén felháborodott azon, hogy ilyen emberek máig ott trónolnak magas posztjaikon. Kemény büntetést érdemelnének, amiért lustaságból, vagy hogy mielőbb elismerést vívjanak ki maguknak, felhagytak Démoszthenész keresésével. Hát nem tudatosult bennük, mennyire veszélyes Démoszthenész? Hogy az írásai, a nézetei általánosan elfogadott szemléletté váltak, legalább egy világon mindenképpen, de ki tudja, még hányon? S az ő jóvoltából vajon hányan, hány világon örvendeznének, ha megtudnák, hogy a Lusitania Flotta nyomtalanul eltűnt? Hiába csukta le a rendőrség egymás után az állítólagos Démoszthenészeket, az írásai változatlanul fel-feltűntek, újra meg újra, s mindig ugyanabban a behízelgő, fülbe mászó, racionális stílusban. Minél több jelentésen rágta át magát Csing-csao, annál erősebbé vált a meggyőződése, hogy Démoszthenész egy személy, akinek a ki létét máig nem sikerült felfedni. Egyetlen ember, aki hihetetlenül jól tudott titkot tartani.
A konyha felől furulya hangja szólt, ebédre hívó jel volt. Csing-csao a kijelző mezőre meredt a terminálja fölött, ahol még ott függött az utolsó, vizsgált dokumentum, rajta itt is, ott is a Démoszthenész szó ismétlődött. - Tudom, hogy létezel, Démoszthenész - suttogta Csing-csao -‚ és tudom, hogy rettentően okos vagy, de megtalállak. Fel fogod adni a harcot, amit az uralkodók ellen folytatsz, és kiszedem belőled, mi lett a Lusitania Flottával. Elbánok veled, a Kongresszus pedig majd megbüntet, és Apát Ösvény istenévé avatják, s örök életet nyer Nyugat Végtelenjében. Erre a feladatra születtem, erre választottak ki az istenek. Előbb vagy utóbb összetalálkozunk, hiszen úgyis az istenek szabják meg mindnyájunk sorsát.
A furulyaszó tovább játszotta halkan a melódiát, csalogatva Csing-csaót, hogy bontakozzon ki végre a munkájából, s csatlakozzon a ház népéhez. Csing-csao számára a lélek harmóniája volt ez a suttogásként szálló dallam, békés tótükör fölé hajló fák susogása, s egy imába merült asszony drága emlékének zsongása. Így hívták ebédhez a nemes Han Fej-ce házában élőket.

*         01       *

Amikor Jane meghallotta Csing-csao fogadkozását, arra gondolt: „most megízlelhetem, milyen a halálfélelem. Az emberek állandóan érzik, s mégis teszik a dolgukat, folytatják tovább, pedig tisztában vannak vele, hogy bármikor megszűnhetnek létezni. Ami azért van, persze, mert képesek megfeledkezni arról, amiről pedig tudják, hogy van. Én sosem felejtek, csak ha teljesen elvész valami információ. Tudom, Han Csing-csao egészen közel jár ahhoz, hogy rájöjjön olyan titkokra, amelyek csak azért maradtak rejtve mind ez idáig, mert senki sem nézett komolyan utánuk. S amint ezekre a titkokra fény derül, én meghalok.”
- Ender! - suttogta Jane.
Vajon nappal vagy éjszaka van a Lusitanián? Ébren volt Ender vagy mélyen aludt? Jane máris tudta a választ, amint a kérdés megfogalmazódott benne. Tudta, hogy éjszaka van, Ender aludt, de már felriadt. Még mindig tökéletesen rá volt hangolódva Jane-re, pedig hosszú hallgatások estek közöttük az eltelt harminc év során.
- Tessék, Jane - dünnyögte Ender.
Mellette Novinha, a felesége mocorogni kezdett álmában. Jane hallotta, érezte a mozgás keltette vibrációt, látta a hullámzó árnyakat az Ender fülébe épített szenzoron át. Szerencse, hogy Jane nem tanult meg féltékenykedni, különben meggyűlölte volna Novinhát, ahogy ott fekszik meleg testével az Enderé mellett. Hanem Novinhában, ember lévén, bizony benne fortyogott a féltékenység és a méreg, amikor csak észrevette, hogy Ender a fülbevalójában megbúvó nővel cseveg. - Csitt - szólt rá Jane Enderre. - Ne ébreszd fel a fél világot!
- Hogy megy a sora elkallódott ellenségeinknek? - köszöntötte Ender évek óta mindig ugyanezzel a mondattal Jane-t. Hangot nem adott ki, szinte csak lehelte a választ.
- Nem jól - felelte Jane.
- Talán mégsem kellett volna elrekesztened őket. Kitalálhattunk volna valami mást. Valentine írásai...
- Ha így megy tovább, hamarosan lelepleződik a szerzőjük kiléte.
- Hamarosan minden kiderül. - Nem tette hozzá: miattad.
- Mindez amiatt, mert a Lusitania pusztulásra ítéltetett - felelte Jane, s ő sem tette hozzá: miattad. Mindkettőjüknek volt mit a másik szemére vetni.
- Szóval tudnak Valentine-ról?
- Egy fiatal lány nemsokára rájön az igazságra. Egy Ösvény nevű világon.
- Még sosem hallottam róla.
- Meglehetősen új kolónia, néhány évszázados. Kínai. Ősi vallások különös egyvelegét mentették át kultúrájukba. Beszélnek hozzájuk az istenek.
- Nem is egy kínai világon éltem - mondta Ender. - Mindegyiken az ősi istenek tisztelete volt szokásban. Az istenhit mindenütt jelen van, még ezen a legapróbb emberlakta kolónián is. S ma is történnek csodás gyógyulások az Os Venerados kegyhelyen. Turkáló mesélte, hogy valahol a bolygó egy távoli zugában új eretnek mozgalom ütötte fel a fejét. Az ottani pequeninók meg vannak győződve arról, állandó kapcsolatban állnak a Szentlélekkel.
- Sehogy sem értem ezt az istenes dolgot - mondta Jane. - Az még senkinek sem tűnt fel, hogy az istenek mindig azt mondják, amit az emberek hallani akarnak?
- Nem így van - szólt Ender. - Az istenek gyakran kérnek tőlünk olyasmit, amit magunktól sosem tennénk meg, s a követeléseiknek néha csak úgy tudunk megfelelni, ha feláldozzuk mindenünket, őértük. Sose becsüld alá az isteneket!
- Szól-e hozzád a te katolikus Istened?
- Talán igen. Bár sose hallom. Vagy ha mégis, bennem sosem tudatosul, hogy az az ő hangja.
- És amikor ti meghaltok, az isteneitek tényleg eljönnek értetek, hogy olyan helyre vigyenek, ahol örökké élhettek?
- Nem tudom. Senki se írt még onnan.
- Amikor én meghalok, lesz vajon olyan isten, aki értem is eljön?
Ender egy pillanatra elhallgatott, aztán átváltott a mesemondó stílusára. - Tudok egy réges-régi mesét egy babakészítőről, akinek nem volt gyermeke. Faragott hát egy bábot, ami annyira élethűre sikeredett, egészen úgy nézett ki, akár egy élő kisfiú. Az öreg a térdére ültette, és mesélt neki, mintha a saját fia volna. Elnevezte Kobak Petinek. Pedig nem volt bolond, tudta, hogy csak egy fabábot tart az ölében. Egy napon az isten megérintette a bábot, amely életre kelt, s ha az öreg mester szólt hozzá, Kobak Peti válaszolt neki. A babakészítő sosem beszélt erről senkinek. Mindig otthon tartotta fából készült fiát, de elhozta neki az összes mesét, az összes csodás történetet, amit csak össze tudott innen-onnan szedegetni. Egy napon az tán a babakészítő épp a kikötőből tartott hazafelé, érdekes úti beszámolókkal meg rakodva, melyek egy távoli, frissen felfedezett földről szóltak, amikor meglátta, hogy a háza lángokban áll. Tüstént be akart rohanni a házba, s azt kiáltozta: - Fiam! Fiam! - Ám a szomszédai visszatartották, mondván: - Megőrültél? Nincs is fiad! - Az öreg végignézte, hogyan ég földig a házacskája, s amikor a tűz lelohadt, a romok közé vetette magát, s kétségbeesetten zokogva forró hamut szórt magára. Vigasztalhatatlan volt. A boltját sem építette újjá. Amikor megkérdezték tőle, mi ért, azt felelte, mert meghalt a fia. Alkalmi munkákból tengette életét, s az emberek sajnálták, mert azt hitték a tűzeset miatt háborodott meg. Három évvel később azután egy napon apró, árva fiúcska lépett hozzá, megrángatta a kabátujját és így kérlelte: - Apám, mesélj nekem valamit!
Jane várt, de Ender nem szólt többet. - Ennyi az egész?
- Nem volt elég?
- Miért mondtad ezt el nekem? Álmok, vágyak. Mi közük van hozzám?
- Épp ez a történet jutott eszembe.
- Miért ez?
- Talán Isten így beszél hozzám - mondta Ender -‚ de lehet, hogy csak álmos vagyok, és nem szolgálhatok olyasmivel, amit akarsz tőlem.
- Azt sem tudom, mit akarok tőled.
- Én tudom - felelte Ender. - Élni akarsz, a saját testedben, nem akarsz az ansible-okat összekötő filotikus háló rabja lenni. Bárcsak megadhatnám, de nem tudom, hogyan! Ha kitalálod, mit tehetek érted, megteszem. De Jane, még azt sem tudod, mi vagy valójában. Ha sikerülne rájönnöd, mi hívott életre, miből vagy te magad, akkor talán megmenthetnénk, nem szűnnél meg létezni az ansible-ok ki kapcsolásakor.
- Hát ezt jelenti a meséd? Lehet, hogy én is elégek a házzal együtt, de a lelkem tovább él egy hároméves árva gyerek testében?
- Derítsd ki, ki vagy, mi vagy, mi a lényeged, akkor majd meglátjuk, átmenthetünk-e valami biztonságosabb helyre, ahol átvészeled ezt a hajcihőt. Nekünk is van ansible-unk. Talán vissza tudunk tölteni.
- A Lusitanián nincs elég komputer, ami be tudna fogadni.
- Nem tudhatod. Amíg nem ismered önmagad, nem tudhatod.
- Azt mondod, találjam meg a lelkemet? - kérdezte gúnyos hangon Jane.
- Jane, a csoda nem abban rejlett, hogy a fabábu élő kisfiú képében újjászületett. A csoda maga az a tény, hogy a baba egyáltalán életre kelt. Történt valami, ami az értelem nélküli komputer-csatlakozásokba, műveletekbe életet lehelt, és létrejöttél te, egy értelmes lény. Valami teremtett téged. Ez itt a bökkenő. Ha ennek az értelmét kihámozod, a többi már gyerekjáték.
Endernek már nehezen forgott a nyelve. Aludni szeretne, állapította meg Jane, inkább elmegyek. - Majd gondolkozom rajta.
- Jó éjt - motyogta Ender, s szinte azonnal álomba zuhant.
- Egyáltalán teljesen ébren volt? - morfondírozott Jane. - Fog emlékezni arra, amiről beszélgettünk?
Jane mozgást érzékelt az ágyban. Novinha! Megváltozott a lélegzése. Jane csak akkor döbbent rá: ezek szerint Novinha felébredt, miközben ők Enderrel társalogtak. Novinha nagyon is tudta, mit jelentenek azok az alig hallható csettintő, cuppantó hangok, amikor Ender vele beszél, azaz szubvokalizál. Még ha Ender meg is feledkezik az esetről, Novinha biztosan nem. Számára olyan lehetett ez, mintha azon kapta volna Endert, hogy a hitvesi ágyukba becsempészte a szeretőjét. „Bárcsak másképp tudna gondolni rám! Inkább úgy, mintha a lánya volnék. Ender törvénytelen gyereke, valami múltbeli viszony maradványa. A fantáziajátéktól született gyermeke. Vagy akkor is féltékeny lenne? Tényleg Ender gyermeke volnék?”
Jane keresgélni kezdett a múltjában. Megpróbálta felfedezni saját magát, és rá jönni, miért él.
Minthogy azonban ő Jane volt, nem pedig emberi lény, nem pusztán ezzel foglalkozott. Ugyanezen idő alatt Csing-csao ténykedését is nyomon követte, ahogyan a lány a Démoszthenésszel kapcsolatos adatok közt keresgélt, s mind közelebb jutott az igazsághoz.
Jane legsürgősebb tennivalója jelenleg az volt, hogy kieszeljen valamit, amivel eltéríthetné Csing-csaót kitűzött céljától: attól, hogy megtalálja őt. Mind közt ez a legnehezebb feladat. Hiába gyűjtött rengeteg tapasztalatot az emberi elme működéséről, hiába beszélgetett oly sokat Enderrel, az ember, mint olyan, változatlanul rejtély maradt előtte. Jane levonta a következtetést: nem számít, mennyire van tisztában azzal, amit egy bizonyos valaki elkövetett, s hogy ez a valaki mit gondolt arról, amit tett, vagy hogy jelenleg mit tart afelől, amit tett, azt egyszerűen képtelenség előre megjósolni, mit tesz legközelebb. De nem volt más választása, meg kellett próbálnia. Figyelni kezdte hát Han Fej-ce házát, ugyanúgy, ahogyan Enderrel tette, és mostanában Miróval, Ender mostohafiával. Nem várhatott tovább, amíg Csing-csao vagy az apja beviszi a szükséges adatokat a számítógépbe, és abból puhatolja ki az indítékaikat. Át kellett vennie az irányítást a házi komputerek felett, hogy a majd minden szobában jelenlévő terminálok audio- és videoreceptorai felett ő rendelkezhessen, az összes az ő füle és szeme legyen. Jane megfigyelte őket, külön és együttvéve. Kapacitása és figyelme jelentős részét nekik szentelte, tanulmányozta és elemezte szavaikat, tetteiket, s igyekezett kihámozni a viselkedésükből azt, mit jelenthettek egymásnak.
Rövid időn belül felismerte, hogy Csing-csaót nem azzal tudná leginkább meggyőzni, ha lerohanja az érveivel, hanem ha előbb az apját nyeri meg magának, és hagyja, hogy aztán az apja bírja a lányát jobb belátásra. Ez a módszer jobban meg felelt az Ösvény szellemének. Han Csing-csao sosem tagadná meg az engedelmességet a Csillagközi Kongresszus iránt, hacsak az apja nem utasítaná erre, akkor azonban köteles lenne megtenni.
Ez bizonyos fokig megkönnyítette Jane dolgát. Csing-csaóval, a befolyásolható és indulatos bakfissal, aki még magával sincs egészen tisztában, az ügy bizonytalan kimenetelű lenne. Han Fej-ce azonban megállapodott jellemű, Józan férfiú, emellett mély érzésű, talán hatnának rá az érvek. Különösen, ha Jane-nek sikerül ne megértetnie vele, hogy nemcsak a saját világa, de az emberiség érdekét szolgálná, ha szembeszállna a Kongresszussal. Csak a megfelelő információval kell ellátnia Han Fej-cét, hogy erre a következtetésre jusson.
Mostanra Jane legalább annyira átlátta Ösvény társadalmi berendezkedését, mint bármelyik ember, ugyanis átvette, magába szívta az összes történelmi és antropológiai értekezést és egyéb dokumentumot, amit Ösvény lakói valaha megjelentettek. Amit azonban ezekből leszűrt, zavarba ejtő felismerés volt: Ösvény népét oly mértékben az istenei irányították, amilyenre még sehol, semmikor nem volt példa az emberiség történelmében. A legzavaróbb az egészben az volt, ahogyan az isteneik szóltak hozzájuk. A jelenségben egyértelműen egy bizonyos ismert agyműködési rendellenesség, az OCD-nek nevezett kényszerképzetes neurózis tünetei mutatkoztak meg. Ösvény történelmének kezdetén - hét generációval korábban, amikor az első telepesek megjelentek - az orvosok a megfelelő módszerekkel kezelték e rendellenességet. Ám felfedezték, hogy az úgynevezett beavatottak egyáltalán nem reagáltak azokra a hagyományos gyógyszerekre, amelyek a többi OCD-s betegnél helyreállították az „elég-tudatért” jótálló kémiai egyensúlyt. Ez valami olyan érzék az agyban, ami észleli, ha az ember elvégzett egy feladatot, s jelzi, hogy kész, nincs tovább, leállhat. A beavatottak az OCD összes tünetét produkálták, s mégsem volt jelen bennük az ismert agyi rendellenesség. Nyilván egészen más, ismeretlen oka lehetett.
Jane ezután még jobban leásott a történet mélyére, s másutt, más világokon - nem Ösvényen - akadt rá végül dokumentumokra, melyekből többet megtudott. Tehát, az akkori kutatók - ismét Ösvényen - azonnal arra a következtetésre jutottak, hogy új mutációról van szó, ami hasonló tüneteket produkáló, rokon jellegű agyi rendellenességet okoz. Ám amint leközölték az előzetes jelentéseket, az egész kutatást befagyasztották, s kutatókat egy másik világra száműzték.
Másik világra - hihetetlen! Kiemelték őket a megszokott környezetükből, a saját idejükből, s elszakították őket családjuktól, barátaiktól. Egyikük sem tiltakozott - nyilván olyan erős nyomást gyakoroltak rájuk, hogy hiába ellenkeztek.
Mindnyájan elhagyták Ösvényt, s azóta senki sem vette a fáradságot, hogy kutasson utánuk.
Jane első feltevésként arra gondolt, hogy Ösvény valamelyik saját kormányügynöksége száműzte a kutatókat és állította le a munkájukat. Végül is Ösvény követői nem vették volna jó néven, ha fény derül arra, hogy az isteni szólamoknak az agyukban egyszerű fizikai okai vannak. Jane azonban nem talált bizonyítékot arra nézve, hogy a helyi kormány egyáltalán látta a teljes jelentést. Az a része, ami Ösvényen nyilvánosságra került, csupán azt az általános következtetést tartalmazta, hogy az isteni hangok bizonyítottan nem azonosak az ismerős, kezelhető OCD tüneteivel. Ösvény lakossága mindenesetre megerősödött abban a hitében, hogy az isteni hangoknak nincsen semmiféle ismert fizikai oka. A tudomány „bebizonyította”, hogy az istenek valóságosak. Ezen túl Jane semmiféle feljegyzést nem talált arról, hogy bárki is foglalkozott volna a kérdéssel Ösvényen. A döntések tehát csak is kívülről jöhettek. A Kongresszustól.
A rejtély kulcsát nyilván olyannyira szigorúan őrizték, még Jane sem férhetett hozzá, pedig ő aztán könnyűszerrel be tudott férkőzni minden elektronikus memóriába, amely össze volt kötve az ansible-hálózattal. A titok tudói ezek szerint annyira rettegtek attól, esetleg fény derülhet az igazságra, hogy még a legtitkosabb, legkorlátozottabban elérhető kormánykomputerekben sem merték tárolni ezeket az információkat.
Jane azonban nem hagyta magát. Elhatározta, ha kell, morzsánként csipegeti össze a szükséges információdarabkákat az elővigyázatlanul ottfelejtett dokumentumokból és adatbázisokból. Körbejárja a történteket, megkeresi azokat az eseményeket, amelyek segítségére lesznek, hogy összeálljon a kép. Hosszú távon az emberek képtelenek titkot tartani olyan valaki előtt, mint Jane, aki korlátlan idővel és türelemmel rendelkezik. Rá fog jönni, fogadkozott, mit művelt a Kongresszus Ösvénnyel, s az információ birtokában - ha csak egy mód van rá - le fogja téríteni Han Csing-csaót a pusztulás felé vezető ösvényről. Csing-csao előtt is feltárulnak majd a titkok, sokkal régebbi titkok, amelyek háromezer éven át el voltak rejtve a világok elől.

Tizedik fejezet

MÁRTÍR

- Ender azt mondja, a Lusitania történelmi fordulóponthoz érkezett. Az elkövetkező hónapokban vagy években itt dől el, halál vagy egyetértés vár-e az értelmes fajokra.
- Milyen figyelmes! Épp időben hozott ide minket, hátha megörököljük ezt a világot.
- Remélem, csak tréfálsz!
- Ha tudnánk, hogyan kell, talán a kedvedért megtennénk.
- A Lusitania éppen amiatt van történelmi fordulóponton, mert ti itt vagytok. Akármerre mentek, mindenütt idéztek elő.
- Lemondunk róla. Legyen a tiétek.
- Ahol idegenek találkoznak, az a fordulópont.
- Akkor ne legyünk többé idegenek.
- Az embereknek az a szándékuk, hogy idegenek is maradjunk - benne van a génjeikben. De attól mi még barátok lehetünk.
- Ez a szó túl erős. Mondjuk úgy, lakótársak.
- Mindaddig, amíg az érdekeink egybeesnek.
- Ameddig csillag van az égen, az érdekeink egybeesnek.
- Talán nem annyira sokáig. Talán csak addig, amíg az emberek erősebbek és többen vannak nálunk.
- Az elegendő egyelőre.

Quim ellenkezés nélkül eljött a megbeszélésre, pedig így egy teljes nappal el kellett halasztania az indulást. De rég megtanulta már, hogy türelmes legyen. Nem számít, mennyire sürgősnek érezte küldetését az eretnek pequeninókhoz, azzal azért tisztában volt, hogy nem sokra jutna - hosszú távon -‚ ha nem állna mögötte, nem támogatná a teljes kolónia. Ezért hát, amint Peregrino püspök üzent neki, hogy tárgyalásra kell menniük Kovano Zeljezóhoz, aki Milagre polgármestere és a Lusitania kormányzója, Quim engedelmeskedett.
Meglepődött azonban, amikor látta, hogy a megbeszélésre nemcsak Ouanda Saavedra és Andrew Wiggin jött el, hanem majd az összes családtagja, Anya és Ela.
Az ő jelenlétüknek van értelme, amennyiben a tárgyalás témája az eretnek pequeninókkal szembeni álláspont kialakítása lesz, de mit keresett itt Quara és Grego? Rájuk aztán semmi szükség egy ilyen komoly megbeszélésen. Túl fiatalok, túl rosszul tájékozottak és túlságosan zabolátlanok. Abból ítélve, amennyit látta őket, még most is ugyanúgy civakodnak, akár a pisis kölykök. Nem voltak olyan érettek, mint Ela, aki képes félretenni személyes érzelmeit a tudomány érdekében. Quim néha féltette is a testvérét, mert annyira magas fokon művelte ezt az önzetlenséget, hogy már-már önmaga ellenére cselekedett - amit ugyebár nem lehetett elmondani sem Quaráról, sem Gregóról.
Különösen nem Quaráról. Abból, amit Quim Turkálótól megtudott, úgy tűnt, az egész felfordulást maga Quara robbantotta ki, amikor elárulta a pequeninóknak, miféle eshetőségeket latolgatnak az emberek azért, hogy a descoladát megállítsák. Az eretnekek sosem tudtak volna maguk mellé állítani annyi szövetséges erdőt, ha nem hatalmasodott volna el rajtuk a félelem amiatt, hogy az emberek esetleg szabadjára engednek egy új vírust, vagy megmérgezik a Lusitaniát valami vegyszerrel, ami kiirtja a descoladát, s azzal együtt őket, pequeninókat Is. Hirtelen pálfordulásukat az idézte elő, hogy tudomásukra jutott: az emberek - habár csak elméleti szinten - foglalkoznak a gondolattal, hogy közvetve akár ki Is pusztíthatják a pequeninókat. Nem csoda, ha ők is latolgatni kezdték, hogy hasonló sorsra juttatják az embereket.
Mindez amiatt, mert Quara nem volt képes tartani a száját. S most odaeresztik arra a tárgyalásra, ahol épp a stratégiáról lesz szó. Miért? Vajon mennyire jelentős tényező a közösségben? Felfogták ezek az emberek, hogy a kormány- és egyházpolitika immár a Ribeira család illetékességi körébe tartozik? Persze, Olhado és Miro nincsenek itt, de ők nem számítanak - mindkettő nyomorék, s a család nagy része öntudatlanul is gyerekként kezeli őket, pedig Quim jól tudta, egyikük sem érdemelte meg, hogy ilyen ridegen lekezeljék őket.
Quim azonban türelmes volt. Tudott várni. Tudott hallgatni. Majd ha mindenki elmondta a magáét, határozta el, akkor ő is lép, úgy, hogy Istennek és a püspöknek is tetsszék. No persze, ha mindkettő nem megy, bőven elegendő, hogy Istennek tetsszen.
- Az értekezlet nem az én ötletem volt - szólalt meg Kovano polgármester. „Jó ember”, állapította meg magában Quim. Jobb polgármester, mint az a milagre-iak fejében valaha megfordult. Sorozatosan újraválasztották, mert atyai modorával, jó indulatú magatartásával mindent megtett, hogy a bajban lévő egyéneken vagy családokon segítsen. A lakosság azzal már nemigen foglalkozott, Vajon elég ügyesen politizál-e - ilyen elvont dolgokkal nem törődtek. Szerencsére azonban a polgármester legalább olyan bölcs ember, mint amilyen agyafúrt politikus. „Ritka kombináció”, somolygott magában Quim elégedetten. „Talán Isten tudta, embert próbáló idők következnek Milagre-ra, s olyan vezetőt adott nekünk, aki különösebb megpróbáltatások nélkül átsegít minket a nehézségeken.”
- Igazán örülök, hogy mindnyájan összejöttünk. Egyre fokozódó feszültség tapasztalható ugyanis a malackák és az emberek között. A viszony feszültebb, mint valaha, legalábbis amilyen azelőtt volt, mielőtt a Szószóló megérkezett, és az ő közbenjárásával sikerült békét kötnünk velük.
Wiggin megcsóválta a fejét, de mindenki tisztában volt az ő akkori szerepével, kár volt szabadkoznia. Végül még Quim is kénytelen volt elismerni, hogy a hitetlen humanista bizony nagy jót cselekedett a Lusitaniával. Már rég nem gyűlölte a Holtak Szószólóját. Néha megfordult a fejében, hogy valójában ő, mint misszionárius lehet az egyetlen a családban, aki igazán fel tudja mérni Wiggin tettének jelentőségét. Az evangélisták felismerik és megértik egymást.
- Mint ismeretes, aggodalmainkat nem kis mértékben annak a két fegyelmezetlen, forrófejű pukkancsnak köszönhetjük, akiknek helytelen magatartása miatt kerültünk ebbe a helyzetbe. S azért hívtuk meg őket erre a találkozóra, hogy szembesüljenek meggondolatlan, önfejű viselkedésük veszedelmes következményeivel.
Quim majdnem felkacagott. Kovano - természetesen - mindezt olyan szelíd és nyájas hangon mondta, hogy Grego és Quara először fel sem fogta, milyen kemény legorombításban volt részük. Ám Quim nyomban kapcsolt. „Alaptalanul kételkedtem magában, polgármester, maga sosem hívna feleslegesen senkit egy komoly értekezletre.”
- Ha jól értem, valami mozgalom jött létre a malackák körében, mégpedig azzal a céllal, hogy egy csillaghajót kijuttatva a világűrbe, szándékosan megfertőzzék a többi, ember lakta világot descoladával. Ifjú pletykafészkünk közreműködésének köszönhetően több más erdő lakói is egyre nagyobb érdeklődést tanúsítanak az ötlet iránt.
- Ha arra számít, hogy bocsánatot kérek... - kezdte Quara.
- Arra számítok, hogy befogja a száját, legalább tíz percig, ha szabad kérnem! - Kovano hangjában őszinte felháborodás rezgett. Quara elnyílt szemmel, még merevebben ült a székén.
- Nehézségeink másik okozója egy ifjú fizikus, aki sajnos erős hajlamot mutat arra, hogy rossz társaságba keveredjen - meredt Kovano felvont szemöldökkel Gregóra. - Ha legalább afféle begubózott entellektüel volna! De úgy látszik, többre értékeli a legfaragatlanabb, legerőszakosabb lusitaniai huligánok barátságát.
- Úgy érti, olyanokét, akik másképp gondolkodnak, mint maga? - vetette oda Grego.
- Olyan emberekét, akik elfelejtik, hogy ez a világ a pequeninóké - pörölt Quara.
- Egy világ azok tulajdona, akik tudják, mihez kezdjenek vele - vágott vissza Grego.
- Akár a gyerekek! Csönd legyen, különben kizavarom mindkettőt, amíg a felnőttek tanácskoznak!
Grego Kovanóra meredt. - Ne beszéljen így velem!
- Úgy beszélek, ahogy akarok - felelte Kovano. - Minthogy mindketten megszegték a törvény előírta titoktartási kötelezettséget, akár börtönbe is csukathatnám magukat.
- Milyen vád alapján?
- Szükséghelyzetben vagyunk, ha elfelejtette volna. Vád nélkül is elrendelhetek ilyesmit. Megértették?
- Nem teszi meg. Szüksége van rám - ágált Grego. - Én vagyok az egyetlen valamirevaló fizikus a Lusitanián.
- Nyavalyát sem érünk a fizikával, ha összetűzésbe kerülünk a pequeninókkal!
- A mi ellenségünk a descolada - erősködött Grego.
- Csak az időnket vesztegetjük - szólalt meg Novinha.
Quim először tekintett az anyjára, amióta a tárgyalás megkezdődött. Roppant idegesnek tűnt. Riadtnak. Quim hosszú évek óta nem látta ilyennek.
- Azért jöttünk össze, hogy Quim esztelen misszióját vitassuk meg - mondta Novinha.
- Mármint Esteváo atyáét - szólt közbe Peregrino püspök. Makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy mindenki kellő tiszteletben tartsa az egyházi titulusokat.
- A fiam - bökte ki Novinha. - Úgy hívom, ahogy nekem tetszik.
- Még ennyi ingerlékeny ember egy rakáson! - jegyezte meg Kovano polgármester.
A feszültség egyre fokozódott. Quim szándékosan nem avatta bele anyját úti célja részleteibe, hiszen gyanította, úgyis ellenezni fogja, hogy épp azokat az eretnek pequeninókat akarja meglátogatni, akik nyílt ellenszenvvel viseltetnek az emberek iránt. Quim nagyon is tisztában volt azzal, honnan ered anyja eszelős rettegése a pequeninókkal való közvetlen érintkezéstől. Novinha apró gyermekként veszítette el szüleit a descoladajárvány következtében. Pipo, a xenológus lett apja helyett apja - S az első ember, akit a malackák felkoncoltak. Novinha ezután húsz éven át azon igyekezett, hogy megakadályozza, nehogy szerelmese Libo - Pipo fia és a következő xenológus - ugyanerre a sorsra jusson. Inkább férjhez ment egy másik férfihoz, csak hogy Libo hozzá ne férhessen - férji jogon - a személyi adatállományához, melyben ott rejlett - Novinha azt hitte - az a titok, ami miatt a pequeninók megölték Pipót. De hiába minden, Libót ugyanúgy lemészárolták, akár Pipót.
Habár Anya azóta megtudta, mi volt a gyilkosságok igazi oka, s a pequeninók is szentül megfogadták, hogy soha többé nem alkalmaznak erőszakot emberi lény ellen, mégsem volt képes józanul gondolkodni, amikor a szerettei közül bármelyik a malackák közé ment. S most tessék, itt ez a tárgyalás, amit - kétség sem fér hozzá - az ő kezdeményezésére hívtak össze, hogy eldöntsék, van-e valami értelme Quim missziós küldetésének. Kínos délelőttnek ígérkezett ez a mai. Anya - hosszú évek tapasztalatával a háta mögött - tudta, hogyan szerezzen érvényt az akaratának. Igaz, az Andrew Wigginnel kötött házassága több szempontból is megszelídítette, lehiggasztotta. Ám ha csak megneszelte, hogy bármelyik gyerekére veszély leselkedik, kimeresztette anyatigris-karmait, s még a férje sem tudta lecsillapítani.
Vajon miért egyezett bele a polgármester és a püspök is, hogy összeröffentsék ezt a társaságot?
Kovano polgármester - mintha csak meghallotta volna Quim ki nem mondott kérdését - belefogott a magyarázatba. - Andrew Wiggin a minap újabb értesüléssel keresett fel. Az első gondolatom az volt, titokban tartom az egészet, Esteváo atyát elküldöm az eretnekekhez, aztán megkérem Peregrino püspököt, hogy most aztán imádkozzon, de erősen. Andrew azonban meggyőzött, hogy a növekvő veszély miatt mindennél fontosabb a kellő tájékozottság. Úgy látszik, a holtak szószólóinál már-már kóros jelenség ez a jólértesültségi kényszer. Hiszik, hogy ha az emberek többet tudnak, józanabbul cselekszenek. Én azonban túl régóta vagyok politikus ahhoz, hogy osztanám e nézetét. Andrew viszont azzal érvelt, jóval öregebb nálam, hát, meghajlottam a bölcsessége előtt.
Quim persze tisztában volt azzal, Kovano senki bölcsessége előtt nem hajolt meg. Andrew Wiggin egyszerűen jobb belátásra bírta.
- Minthogy a pequeninók és az emberek viszonya az utóbbi időben - hogy is mondjam - egyre problematikusabbá kezd válni, és a mi rejtőzködő lakótársunk, a méhkirálynő is hamarosan elkészül a csillaghajóival, úgy vélem, bolygóntúli ügyeink legalább olyan sürgős megoldásra várnak. A Holtak Szószólója arról tájékoztatott - bolygóntúli forrásaira hivatkozva -‚ hogy egy bizonyos személy, aki az Ösvény nevezetű világon él, nagyon közel jár ahhoz, hogy leleplezze fő szövetségeseinket. Ők azok, akiknek sikerült elintézniük, hogy a Kongresszus ne továbbíthassa a Lusitania elleni tűzparancsot a hadiflottának.
„Ezek szerint”, állapította meg magában Quim, „Andrew nem említette Jane-t Kovano polgármesternek. Peregrino püspöknek sincs tudomása róla, hát Gregónak és Quarának? Ela vajon tudta-e? Anya egészen biztosan. Nekem miért árulta el Andrew, ha annyi ember elől elhallgatta?”
- Komoly esély van rá, sajnos, hogy az elkövetkező hetekben vagy napokban a Kongresszus helyreállítja az összeköttetést a flottával. Akkor aztán leomlik a mi utolsó védvonalunk is. Csak a csoda menthet meg bennünket a megsemmisüléstől.
- Baromság! - szólt tömören és velősen Grego. - Ha az a hangyóca ott kinn a prérin csillaghajót gyárt a malackáknak, miért ne építhetne nekünk is? Elhúzhatnánk erről a bolygóról, mielőtt szarrá lövik.
- Talán - felelte Kovano. - Én is valami hasonlót javasoltam, bár kevésbé színpompásan fejeztem ki magam. Senhor Wiggin, volna szíves kifejteni nekünk, miért nem válna be Grego ékesszólóan előadott kis terve?
- A méhkirálynőnek egészen más az észjárása, mint a miénk. Minden igyekezete ellenére sem veszi túlságosan komolyan az egyedi élet értékét. A Lusitania pusztulásával rá és a pequeninókra az a szörnyű sors várna, hogy...
- Az M. D. Készülék szétrobbantja az egész bolygót - okoskodott Grego.
- ...hogy megsemmisül az egész fajuk - folytatta Wiggin. Nem hagyta, hogy Grego közbekotyogása megzavarja. - Nem hiszem, hogy ránk, emberekre hajót pazarolna, hogy elhagyhassuk a Lusitaniát, hiszen tudja, néhány száz más világon még több billiónyi ember él. Minket nem fenyeget a fajirtás veszélye.
- Dehogynem, ha ezek az eretnek malackák keresztülviszik, amit elterveztek - károgott Grego.
- Na igen, ez a másik lényeges kérdés - mutatott rá Wiggin. - Ha nem találjuk ki, hogyan semlegesítsük a descoladát, nem szállíthatjuk át a Lusitania emberi lakosságát egy másik világra. Azzal az eretnekek malmára hajtanánk a vizet, rászabadítanánk a descoladát a többi, ember lakta világra, kockáztatva ezzel, hogy kihalunk mind egy szálig.
- Tehát nincs megoldás - jegyezte meg Ela. - Adjuk fel, nincs tovább.
- Nem egészen - mondta Kovano polgármester. - Elképzelhető - illetve könnyen megeshetik -‚ hogy a mi Milagre-unk sorsa meg van pecsételve. De legalább meg próbálhatnánk úgy intézni, hogy a pequeninók telepes anyahajói ne hurcolják magukkal a descoladavírust az emberekkel benépesített bolygókra. Ennek két módja is volna - az egyik biológiai, a másik teológiai.
- Már annyira közel vagyunk - szólalt meg Anya. - Néhány hónap, esetleg hét és Elával létrehozzuk a helyettesítő vírust.
- Ez a maga véleménye - bólintott Kovano, majd Elához fordult. - És mit mond maga?
Quim majdnem felnyögött. „Világos, hogy Ela meg fogja hazudtolni Anyát, kijelenti, hogy nincs biológiai megoldás, mire Anya nekitámad, hogy Ela meg akar ölni engem, mert hagyja, hogy ilyen veszélyes megbízatással útra keljek az eretnekekhez. Más se hiányzott, mint hogy Ela és Anya nyíltan egymásnak ugorjanak! Hála a mi humanitárius Kovano Zeljezónknak.”
De Ela nem úgy reagált, ahogy Quim várta. - Már majdnem készen vagyunk. Ez ugyan az egyetlen változat, amit még nem próbáltunk ki, és amivel persze nem vallottunk kudarcot, de már csak egy hajszál választ el attól a víruspótlótól, ami tudja mindazt, ami az őshonos fajok életciklusának fenntartásához szükséges, de nem képes adaptálódni semmilyen új fajhoz, annak pusztulását okozva.
- Hát nem értik, hogy amit mond, az olyan, mintha lobotómiát hajtanánk végre egy teljes fajon? - vágta rá Quara keserűen. - Mit szólnának ahhoz, ha valaki kitalálná, hogy életben hagy ugyan minden embert, de kioperálja az agyvelőnket?
Grego természetesen fölvette a kesztyűt. - Majd ha a vírusaid verset írnak vagy levezetnek egy tantételt, akkor beveszem ezt a szentimentális lószart, hogy életben kell hagynunk őket!
- Csak mert nem értjük a még nem jelenti azt, hogy nincsenek meg a maguk epikus költeményei!
- Fechai as bocas! - mordult fel Kovano.
A két kakaskodó azonnal befogta a csőrét.
- Nossa Senora - szörnyülködött a polgármester. - Nem csodálnám, ha Isten azért akarná elemészteni a Lusitaniát, hogy végre elhallgattassa ezt a két perlekedőt.
Peregrino püspök megköszörülte a torkát.
- No, talán mégsem - visszahozott Kovano. - Távol álljon tőlem, hogy Isten indítékait illetőleg találgatásokba bocsátkozzak.
A püspök erre felkacagott, amire a többiek is elnevették magukat. A feszültség felengedett megtört, akár egy hullám a tengeren, de számítani lehetett rá, hogy újra fellángol.
- Szóval az antivírus már majdnem kész? - kérdezte Kovano Elától.
- Nem - azaz igen, a helyettesítő vírus modelljével vagyunk már majdnem készen, de van még két megoldandó feladatunk. Az egyik az átvitel. Arra kell kitalálnunk valami megoldást, hogy az új vírus rátámadjon a régire és a helyébe lépjen. Ez - ez még odébb van valamicskét.
- Úgy érti, sokára lesz meg, vagy úgy, hogy fogalma sincs, miképpen fogjon hozzá? - Kovano sem volt hülye, látszott, volt már dolga tudósokkal.
- Valahol a kettő között - vallotta meg Ela.
Anya ültében egyértelműen elhúzódott Elától. „Szegény nővérkém”, jegyezte meg Quim magában. „Most aztán hozzád sem fog szólni egy pár évig.”
- És mi a másik probléma? - kérdezte Kovano.
- Az, hogy egy dolog megszerkeszteni a vírus modelljét, és megint más előállítani magát a vírust.
- Ez csupán részletkérdés - legyintett Anya.
- Tévedsz Anya, te is tudod - mondta Ela. - Elméletben be tudom mutatni, milyennek akarjuk az új vírust, de közel az abszolút pontossághoz sem tudjuk tökéletesen feldarabolni és újra összeállítani. Vagy elpusztul, mert túl sok mindent kihagytunk, vagy azonnal helyreállítja magát, amint eléri a normál hőmérsékletet, mert nem távolítottunk el eleget belőle.
- Ezek technikai problémák.
- Technikai problémák! - emelte fel a hangját Ela. - Ugyanaz, mintha filotikus kötések nélkül akarnánk ansible-t kiépíteni.
- Tehát ebből az következik... - vette át a szót Kovano.
- Semmi sem következik - vágott közbe Anya.
- Ebből az következik - folytatta a polgármester -‚ hogy a xenobiológusaink között komoly nézeteltérés van azt a kérdést illetően, hogy megfékezhető-e a descolada vírus. Mert ha nem, esetleg megkísérelhetnénk meggyőzni a pequeninókat, hogy lakatlan világokon alapítsanak kolóniát, ahol anélkül virágozhatna sajátosan mérgező ökológiájuk, hogy halomra gyilkolnák az embereket.
- Még hogy meggyőzni! - háborgott Grego. - Az ígéreteiket sem képesek megtartani.
- Eddig mindenesetre többet megtartottak, mint maga - hurrogta le Kovano. - Úgyhogy ne nagyon beszéljen olyan magas lóról, Grego, ha megkérhetem!
A vita kezdett annyira elfajulni, hogy Quim jobbnak látta, ha közbelép. - Ez mind nagyon érdekes - jegyezte meg. - Valóban remek volna, ha az eretnekeknél tett látogatásom azt eredményezné, a pequeninók meggondolnák magukat, és letennének arról, hogy az emberiségnek kárt okozzanak. De még ha mindnyájan egyetértenénk is abban, hogy a küldetésem nagy valószínűséggel kudarcba fullad, akkor is elmennék. Akkor is, ha a jelenlévők úgy ítélnék meg, csak rontanék a dolgokon.
- Jó tudni, hogy ennyire együttműködő kíván lenni - jegyezte meg fanyarul Kovano.
- Én Istennel és az egyházzal óhajtok együttműködni - felelte Quim. - Az én küldetésem célja nem az, hogy az emberiséget megóvjam a descoladától, vagy helyreállítsam a békét a Lusitanián élő emberek és pequeninók közt. Én az eretnekeket akarom visszatéríteni a Krisztusban való hitre, és visszacsalogatni az egyház kebelére. Én a lelküket akarom megmenteni.
- No, persze - bólogatott Kovano. - Szóval ez az oka, hogy mindenáron menni akar.
- Ez az oka, amiért el is megyek, és az egyetlen mérce, ami azt mutatja majd, sikerrel jártam-e vagy sem.
Kovano segélykérően pillantott Peregrino püspökre. - Azt mondta, Esteváo atya hajlandó lesz együttműködni.
- Azt mondtam, tökéletesen engedelmes szolgája Istennek és az egyháznak - helyesbített a püspök.
- Azt hittem, úgy érti, hogy ön majd ráveszi az atyát, halassza el az útját, amíg elegendő adat nem áll rendelkezésünkre.
- Éppenséggel meg tudnám győzni. Vagy egyszerűen meg is tilthatnám neki, hogy odamenjen - vont vállat Peregrino püspök.
- Akkor rajta - csapott le Anya.
- Nem, nem teszem meg - felelte a püspök.
- Azt hittem, maga a kolónia javát szolgálja - hökkent meg Kovano.
- Én minden gondjaimra bízott keresztény javát szolgálom - felelte Peregrino püspök. - Harminc évvel ezelőttig ez csak a Lusitanián élő emberekre vonatkozott. Most viszont felelős vagyok e bolygó keresztény hitre tért pequeninóinak a lelki üdvéért is. Esteváo atya pontosan olyan megbízatással megy közéjük, mint egykor egy Patrick nevezetű misszionárius az írek szigetére. Térítő útjait rendkívüli siker koronázta, királyok, egész népek vették fel a keresztséget. Sajnos azonban az ír egyház ténykedése nem mindenkor egyezett a pápa elképzelésével. Rengeteg - nevezzük úgy - vitába keveredtek egymással, aminek a tárgya látszólag a húsvét időpontja volt, Pedig igazából a pápának való alattvalói engedelmesség miatt kerültek össze tűzésbe. Az ellenségeskedés időnként vérontásba is torkollott. Ám soha, senkinek a fejében nem fordult meg, hogy jobb lett volna, ha Szt. Patrick sose tetszi a lábát ír földre, és az írek pogányok maradnak.
Grego felpattant. - Ilyen nincs! Megtaláltuk a filótát, az igazi, oszthatatlan atomot. Meghódítottuk a csillagokat. Üzeneteket küldözgetünk a fénysebességnél is gyorsabban, és mégis megragadtunk a sötét középkorban! - Azzal megindult az ajtó felé.
- Ha átlépi a küszöböt az engedélyem nélkül - mennydörgött utána Kovano polgármester -‚ egy évre sötétzárkába csukatom!
Grego elment ugyan az ajtóig, de ahelyett, hogy kirobogott volna, az ajtófélfának támaszkodott és kaján vigyorral megjegyezte: - Látja, milyen szófogadó vagyok?
- Már nem tartóztatom sokáig - felelte Kovano. - Habár Peregrino püspök és Esteváo atya úgy beszélnek, mintha függetleníthetnék magukat a többiek döntésétől, szerintem nagyon is tudják, hogy nem tehetik meg. Szeretném, ha mindenki előtt világos lenne, hogy csak egy szavamba kerül, és Esteváo atya nem megy se hová. Habozás nélkül letartóztatom, ha kell, még a püspököt is, ha a Lusitania érdeke úgy kívánja. Ami pedig a misszionárius urat illeti, csak a belegyezésemmel teheti ki a lábát a pequeninók közé.
- Nem kétlem, hogy hatalmában áll keresztezni Isten terveit itt a Lusitanián - jegyezte meg Peregrino püspök fagyosan. - Afelől viszont magának ne legyenek kétségei, hogy ezért a pokolra is küldhetem.
- Tudom, hogy megteheti - válaszolt Kovano. - De nem én lennék az első politikai vezető, aki a pokolban végzi, miután vitába szállt az egyházzal. Szerencsére, ezúttal nem kerül sor ilyesmire. Miután végighallgattam mindnyájukat, határoztam. Az új antivírust kivárni túl kockázatos. De ha teljes bizonyossággal tudnám is, hogy az antivírus bevetésre kész állapotban lesz hat héten belül, akkor is engedélyezném a missziót. Pillanatnyilag Esteváo atya küldetése az egyetlen esélyünk arra, hogy ebből a kutyaszorítóból bármi előnyt kovácsolhassunk. Andrew-tól tudom, lelkészünk nagy tiszteletnek és szeretetnek örvend a pequeninók között - még a hitetlenek előtt is. Ha neki sikerülne meggyőzni a pequenino eretnekeket, hogy a hitük nevében ne sodorják végveszélybe az egész emberiséget, legalább egy terhet levenne a vállunkról.
Quim komolyan bólintott. Kovano polgármester roppant bölcs ember, gondolta, s igazán örült, hogy nem kellett összeakaszkodnia vele - legalábbis egyelőre.
- Ezenközben a xenobiológusainktól elvárom, hogy teljes erőbedobással folytassák az antivírus kivitelezésének munkálatait. Ha majd meglesz, eldöntjük, bevetjük-e vagy sem.
- Bevetjük - tromfolt rá Grego.
- Csak a testemen keresztül - mondta rá Quara.
- Értékelném, ha türelmesen kivárnák, amíg eleget tudunk, mielőtt bármiben is állást foglalnának - intette le őket Kovano. - Ugyanis épp magával van beszédem, Grego Ribeira. Andrew Wiggintől értesültem arról, miszerint okunk van feltételezni, hogy lehetséges a fénynél gyorsabban utazni.
Grego hűvös pillantást lövellt a Holtak Szószólója felé. - Nocsak, Senhor Falante! Honnan értesz ennyire a fizikához?
- Remélem, majd te kiokítasz - felelte Wiggin. - Őszintén szólva nincs kifejezett bizonyítékunk arra, hogy egyáltalán reménykedhetünk egy efféle áttörésben.
Quim elmosolyodott, látva, Andrew milyen könnyedén kitért Grego kötözködése elől. Persze, Grego sem esett a feje lágyára. Tudta, hogy kicselezték, de Wiggin nem hagyott neki támadási felületet. A Holtak Szószólójának ez volt az egyik legdühítőbb mesterfogása.
- Ha volna rá lehetőség, hogy ansible-sebességgel utazgassunk a világok között - mondta Kovano -‚ egyetlen hajóval is el tudnánk szállítani az összes embert a Lusitaniáról. Csekély az esélye...
- Ostoba ábránd - legyintett Grego.
- Lehet, hogy ábrándokat kergetünk, de tanulmányozni fogjuk a dolgot, nemde? - vonta fel a szemöldökét Kovano. - Vagy máris mehetünk az öntödébe.
- Azt képzeli, félek a kétkezi munkától? - hőbörgött Grego. - Megfélemlítéssel nem tud rávenni, hogy magának dolgozzak.
- Nagyon megijesztett - húzta el a száját Kovano. - Én azt akarom, hogy együtt működjön, Grego. Ám ha nem megy, beérem azzal is, ha engedelmeskedik.
Quara váratlanul felállt, akár korábban Grego. Nyilván mellőzve érezte magát. - Hogy képesek ilyen hidegvérrel elmélkedni azon, hogy kipusztítsanak egy értelmes fajt anélkül, hogy valamiképpen megpróbálnának kommunikálni velük? Szerintem még élvezik is, hogy tömeggyilkosok! - fakadt ki Quara, aztán mint Grego nemrég, ő is ki akart rohanni.
- Quara! - csattant Kovano hangja.
A lány megtorpant.
- Maga azon fog munkálkodni, hogy kitalálja, milyen úton-módon tudnánk meg értetni magunkat a descoladával. Tanulmányozni fogja a vírussal való kommunikáció lehetőségeit.
- Köszönöm, hogy nekem is vet a koncból - szólt fanyar ábrázattal Quara. - Mit szólna ahhoz, ha kiderülne, igenis könyörögnek az életükért? Á, úgysem hinne nekem.
- Épp ellenkezőleg! Tudom, hogy maga becsületes nő, még ha kétségbeejtően indiszkrét is - torkollta le a polgármester. - De más okból szeretném, ha megfejtené a descolada molekuláris nyelvezetét. Andrew Wiggin felhívta a figyelmemet egy eshetőségre, ami nekem fel se tűnt korábban. Mindnyájan tudjuk, hogy a pequeninók értelmes lénnyé válása arra az időre nyúlik vissza, amikor a descolada vírus először söpört végig ezen a bolygón. Mi van, ha félreértettük az okot és az okozatot?
Anya keserű félmosollyal fordult oda Andrew-hoz. - Azt hiszed, a pequeninók okozták a descoladát?
- Nem - felelte Andrew. - De mi van, ha a pequeninók maguk a descolada?
Quara felhördült.
Grego elnevette magát. - Ma tele vagy szellemes ötletekkel, Wiggin!
- Én nem értem - szólalt meg Quim.
- Csak eltűnődtem rajta - felelte Andrew. - Quara azt állítja, a descolada olyannyira összetett organizmus, nem kizárt, hogy értelemmel bír. Ki tudja, nem a pequeninók testét használják-e önkifejezésük eszközéül? Előfordulhat, hogy amit a pequeninókban értelemnek tartunk, az teljes egészében a bennük élő vírusok tevékenysége.
Most először megszólalt Ouanda, a xenológus is. - Maga éppolyan járatlan a xenológiában, akár a fizikában, Mr. Wiggin - mondta.
- Ó, még annál is inkább - legyintett Wiggin. - Csak eszembe jutott, hogy sosem tudtunk egyébre gondolni, mint a vírusra, amikor azon töprengtünk, vajon miképpen őrződik meg egy pequenino értelme és emlékezete ha meghal, és átlép a harmadik életbe. A fák tulajdonképpen nem építik magukba az elhunyt egyedek agyát. De ha a descolada a hordozó közeg, amikor a személyiség átültetődik a fába, akkor szinte semmi jelentősége sincs annak, hogy az agy megsemmisül.
- Még ha van is némi esély arra, hogy mindez igaz - jegyezte meg Ouanda -‚ egyszerűen nem áll módunkban kísérletileg igazolni.
- Én biztosan nem tudnám - csóválta meg a fejét Andrew Wiggin lemondóan -‚ de reménykedtem, hogy maga kitalál valamit.
- Épp ezt várjuk magától, Ouanda, hogy vizsgálódjon ez ügyben - szólalt meg újra Kovano. - Ha nem hisz benne, az sem baj, de akkor azt bizonyítsa be, hogy téves a feltételezés! A feladatát akkor is teljesítette. - Kovano felállt s körbepillantva így folytatta: - Mindnyájan értik, mit kérek maguktól? Az emberiség sosem tapasztalt, rettenetes erkölcsi válaszút előtt áll: vagy megkockáztatjuk, hogy fajirtást követünk el, vagy éppen azzal hagyjuk megtörténni, ha nem teszünk semmit. Minden ismert vagy feltételezett értelmes faj kénytelen időnként súlyos döntéseket hozni, de most rajtunk, egyedül a mi döntésünkön múlik szinte minden. Legutóbb, ami kor megközelítőleg hasonló helyzetbe kerültünk, elődeink úgy határoztak, fajirtást követnek el, abban a hiszemben, hogy a fennmaradásukért teszik. Kérem önöket, segítsenek kiutat találni ebből a válságos helyzetből, kíséreljék meg a lehetetlent is, hogy rátaláljunk arra a reménysugárra, ami lépteinket, döntéseinket irányítja. Ugye segítenek?
Kelletlenül ugyan, de még Grego, Quara és Ouanda is rábólintottak. Legalább erre az egy pillanatra Kovanónak sikerült a jelenlévő megátalkodott perlekedőket együttműködő közösséggé formálni. Arról viszont csak találgatni lehetett, meddig tart mindez, miután kitették a lábukat ebből a helyiségből. Quim úgy számította, az egyetértés szelleme talán a következő komolyabb krízisig kitart. Imádkozott, hogy minél később következzen be.
Már csak egyetlen konfrontáció volt hátra. Miközben a társaság feloszlott, s ki-ki elköszönt vagy éppen négyszemközti megbeszélést folytatott, Anya lépett oda Quim-hez, s átható tekintetét a fiáéba fúrta.
- Ne menj el! - szólt rekedten.
Quim lehunyta a szemét. Mit is felelhetett volna egy ilyen követelőző felszólításra?
- Ha szeretsz... - mondta még Anya.
Quim-nek eszébe jutott az az újtestamentumi történet, amikor Jézus anyja és testvérei látogatóba jöttek, és azt akarták, Jézus szakítsa félbe a tanítást, hogy illően fogadhassa őket.
- Ezek az én anyám és testvéreim - mormolta Quim az idézetet.
Novinha nyilván elértette a célzást, mert mire Quim felpillantott, anyját már nem látta maga előtt.
Egy óra sem telt belé, s Quim máris úton volt a kolónia egyik értékes teherjárművével. Nem sok felszerelésre volt szüksége, s akár gyalog is mehetne, ha az úti célja nem esne olyan távol. Repgép nélkül hetekbe tellett volna, mire odaér, s elegendő élelmet sem vihetett volna magával. Ellenséges környezet várta - semmi emberi fogyasztásra alkalmas nem nőtt arrafelé, de ha mégis, Quim-nek amúgy is olyan ételekre volt szüksége, amelyek tartalmazták a vírusgátló szert. Anélkül előbb végezne vele a descolada, mint az éhség.
Ahogy Milagre mind összébb zsugorodott mögötte a távolban, s gépével egyre mélyebbre fúrta magát a préri nyílt térségeibe, Quim - azaz Esteváo atya - azon mélázott, vajon Kovano polgármester miként döntött volna, ha tudomást szerez arról, hogy az eretnekek vezetője egy, a Hadakozó nevet kiérdemelt atyafa, aki köztudomásúlag kijelentette: a pequeninók egyetlen reménye az, ha a Szentlélek - a descolada vírus - kioltja minden ember életét a Lusitanián.
Végül is mindegy, a polgármester hogyan vélekedett volna. Quim Istentől kapta a feladatot, hogy terjessze a krisztusi evangéliumot minden lehetséges nép, népcsoport és nemzetség körében. Hitte, hogy még a legharciasabb, legvérszomjasabb, leggyűlölködőbb lelkeket is megérintheti Isten szeretete, és jó keresztény válhat belőlük. Több példa is volt rá a történelemben. Hátha most is úgy lesz.
Ó, Atyám, tégy csodát a mi világunkon is! Rajtunk, itteni gyermekeiden tán már csak az segíthet.

*         01       *

Ender aggódott. Novinha kerülte, hozzá sem szólt. Ez nem afféle duzzogás volt - Novinha sosem durcáskodott. Ender sejtette, nem azért hallgat, mert így akarja büntetni, hanem hogy meg ne büntesse. Inkább lakatot tett a száj ára, különben olyan durva sértéseket vágott volna a fejéhez, sosem tudta volna jóvátenni.
Ender békén hagyta hát, nem igyekezett szóra bírni. Tűrte, hadd járkáljon a házban, mint valami kísértet, lesütött szemmel, ridegen. Ender igyekezett kitérni az útjából, s a közös ágyukba is csak azután feküdt le, miután Novinha elaludt.
- Nyilván Quim miatt volt ilyen. Amiatt, mert mégis elengedték az eretnekekhez. Érthető, hogy rettegett. S bár Ender nem aggódott annyira, mint ő, azért tudta, hogy Quim útja nem kockázatmentes. Vajon miből gondolta Novinha, hogy Endernek sikerül őt visszatartania? Novinha gyerekei között Quim volt az egyetlen, akire Endernek szinte semmi befolyása nem volt. Néhány évvel ezelőtt ugyan létrejött közöttük valamiféle kiengesztelődés, de inkább amolyan egyenlő felek közötti megbékélés - Quim sosem kért Ender atyai gondoskodásából. Ha magának Novinhának sem sikerült rábírnia a fiát, hogy tegyen le a küldetéséről, mit várt akkor Endertől?
Novinha az értelmével valószínűleg felfogta ezt, de mint általában mindenki, időnként ő sem hallgatott a józan eszére. Túl sok, a szívéhez közel álló embert veszített már el, s ha azt érezte, hogy szerettei valamelyikét veszély fenyegeti, ösztönösen reagált, nem az értelmével. Amikor Ender belépett az életébe, az gyógyír volt a lelkének. A férfi óvta, védelmezte, hogy ne kelljen félnie. S Novinha most mégis félt, és haragudott Enderre, amiért cserbenhagyta.
Két nap után Ender megelégelte a rájuk telepedő süket csöndet. Épp e nehéz időkben nem hiányzott még az is, hogy kettejük közt ellentét feszüljön. Ender tisztában volt azzal - ahogyan Novinha is -‚ hogy Valentine érkezése kemény próbatétel elé állíthatja őket. Ender és Valentine között annyira szoros, meghitt lelki kapcsolat volt, szellemi téren annyi megszokott, bejáratott csatornán tudtak kommunikálni, hogy Endernek komoly erőfeszítésébe került, vissza ne változzon azzá a személlyé, aki az együtt töltött évek - évezredek - alatt volt. Valentine-nal háromezer év történelmét élték meg, szinte eggyé válva. Novinhával csupán harminc éve volt együtt. A szubjektív időt tekintve valójában ez volt a több, de érezte, nagyon is könnyen vissza tudna zökkenni régi mivoltába, Valentine öccsének a szerepébe, aki a Szószóló volt Démoszthenész mellett.
Ender számított rá, hogy Novinha féltékeny lesz Valentine-ra, felkészült rá. Figyelmeztette Valentine-t, eleinte nem sok lehetőségük lesz arra, hogy együtt legyenek. Valentine megértette - Jaktnak is voltak fenntartásai. Mind a két házastárs biztonságérzetre vágyott. Pedig butaság volt tőlük, hogy irigykedtek a két testvér között meglévő kötelékre. Ender és Valentine kapcsolatában a leghalványabb nyoma sem volt szexualitásnak - ilyen nevetséges képtelenséget nem feltételezett róluk senki, aki ismerte őket. Nem is a házastársi hűtlenség volt az, ami miatt Jakt és Novinha aggódott. Még csak nem is a testvéreket összekötő érzelmi szálak. Novinhának nem volt rá oka, hogy kételkedjen Ender odaadó szerelmében, sem Jakt nem kívánhatott többet, mint amit Valentine nyújtott neki - szenvedélyben is, hűségben is.
A dolog még mélyebben gyökerezett. Abban, hogy még ennyi év után is, amint ők ketten - Valentine és Ender - összekerültek, újra ugyanúgy léteztek, ugyanúgy tudták szavak nélkül is, hogyan támogassák egymást, mintha egyetlen személy volnának. Jakt azonnal észrevette. Endernek is feltűnt - aki pedig nem is találkozott vele addig -‚ mennyire lerítt a trondheimi tengerészről, hogy elárvultnak érzi magát. Mintha akkor döbbent volna rá arra - látva feleségét és annak fivérét egymás mellett -‚ mit jelent az igazi, bensőséges közelség. Amikor két emberről sugárzik, hogy egyek. Jakt azt hitte, ők Valentine-nal annyira szoros közelségben élnek, amennyi re férj és feleség csak képes. S most kénytelen volt szembesülni a ténnyel: két ember kerülhet még ennél is közelebb egymáshoz. Amikor bizonyos értelemben egy és ugyanazon személlyé válnak.
Ender látta mindezt a lelki tusát Jaktban, és csak csodálni tudta Valentine ügyességét, ahogyan igyekezett helyrezökkenteni Jakt biztonságérzetét. Távol tartotta magát Endertől, hogy férje fokozatosan, kis dózisokban adagolva tudjon hozzá szokni a testvérek közötti eltéphetetlen kapocshoz.
Ender egyedül arra nem számított, ahogyan Novinha reagált a dolgokra. Amikor először találkozott vele, az anyát ismerte meg, aki szenvedéllyel és határtalan ragaszkodással csüggött számos gyermekén. Azt feltételezte, ha Novinha fenyegetve érzi magát, kisajátító és lehengerlő lesz, amint a gyermekeivel is tette. Ender egyáltalán nem készült fel arra, hogy Novinha eltávolodik, visszahúzódik tőle. Már a Quim miatti elnémulása előtt kezdődött. Ha jobban belegondolt ráébredt, hogy felesége elhidegülése már azelőtt, mielőtt Valentine ténylegesen megérkezett volna. Mintha Novinha már az új rivális hírére is megadná magát.
Ennek bekövetkeztére számítania kellett volna, korholta magát Ender. Novinha túl sok olyan meghatározó személyt veszített el, akiktől függött, akikre támaszkodott: a szüleit, Pipót, Libót... sőt, még Mirót is. Lehet, hogy a gyermekeivel, akikről tudta, hogy szükségük van rá, aggályosan féltőn és zsarnokoskodóan bánt, de azokkal, akikre neki volt szüksége, épp ellenkezőleg viselkedett. Ha attól félt, hogy esetleg elvehetik őket tőle, visszahúzódott tőlük, nem hagyta, hogy szüksége legyen rájuk.
Nem is „rájuk.” Rá. Enderre. Novinha elkövetett mindent azért, ne érezze többé, hogy szüksége van rá. Ha kitart és rendületlenül hallgat tovább, e némasággal olyan éket ver maguk közé, amire rámehet a házasságuk.
Ha pedig ez bekövetkezik, tépelődött Ender, akkor fogalma sincs, mihez kezd. Sosem merült fel benne, hogy a házassága zátonyra futhat. Nem felelőtlenül ugrott fejest a közös életükbe. Novinha mellett szándékozott leélni az életét, s az eddig együtt töltött évek abban a boldog és biztos tudatban teltek, hogy tökéletesen meg- bíznak egymásban. S most Novinhából kihunyt ez a bizalom. Pedig rosszul látja a dolgokat. Ender még mindig a férje, hűséggel kitart mellette, ahogyan soha, senki más addig az életében. Ezért nem érdemli meg, hogy egy nevetséges félreértés miatt elveszítse élete párját. Ha viszont hagyja, hogy Novinha - bár tudat alatt - tovább folytassa ezt a leválási kísérletet, végül még maga is elhiszi, hogy soha többé, senkiben nem lesz képes megbízni annyira, hogy függeni merjen tőle. Ami tragikus lenne, mert nem volna igaz.
Ender éppen elhatározta, hogy valamiképpen szóra bírja Novinhát, amikor betoppant Ela.
- Andrew? - szólt be Ela a bejárat felől. Ha nem tapsol még odakint az ajtó előtt, bebocsátást kérve, Ender meg sem hallotta volna. Pedig hát felesleges külön engedélyt kérnie ahhoz, hogy beléphessen az anyja házába.
- Novinha a hálószobában van - mondta Ender.
- Veled van beszédem - felelte Ela.
- Ne kunyerálj, úgysem kapsz több zsebpénzt - ugratta Ender a mostohalányát.
Ela felkacagott, aztán odaballagott Enderhez és lezökkent melléje. Ám a mosoly hamar lehervadt az arcáról, s helyét átvette az aggodalom.
- Quaráról van szó - mondta.
Ender felsóhajtott és elmosolyodott. Quara született renitens, s az eltelt évek semmivel sem tették simulékonyabbá. Ela viszont mindig és mindenki másnál jobban ki tudott jönni vele.
- Nem a szokásos - magyarázta Ela. - Ami azt illeti, most nem is annyira zajos, mint máskor. Semmi hangos botrány nem volt eddig.
- Miért, ez veszélyre utal?
- Tudod, épp azzal próbálkozik, hogyan társaloghatna a descoladával.
- A molekuláris nyelvezetét tanulmányozza, tudom.
- Szerintem veszélyes, amit művel. Kommunikálni akkor sem fog, ha sikerül neki. Főleg akkor nem, ha sikerül, hiszen akkor nagy valószínűséggel mind meghalunk.
- Mit csinál pontosan?
- Rászállt a fájljaimra, ami végül is nem bűn, hiszen sosem szándékoztam letiltani az adataimat a xenobiológus kollégám elől. A vírusgátló-modelljeimmel bíbelődik, amiket különféle növényekbe akartam beültetni. Nem nehéz zsonglőrködni velük, akárki elboldogulna. Csakhogy Quara nem valamibe oltja be őket, hanem tálcán kínálja oda közvetlenül a descoladának.
- Mit értesz azon, hogy tálcán kínálja?
- Quara így üzenget neki. Üzeneteket küldözget az ő drágalátos kis hordozóvírusaival. Pedig egy ilyen, kísérletnek sem nevezhető sületlenséggel végképp nem fogjuk tudni eldönteni, vajon ezek a hírnökök nyelvi elemek-e vagy sem. Csak az a baj, hogy mint tudjunk, a descolada - akár értelmes lény, akár nem - iszonyú könnyedén adaptálódik, Quara meg épp azon van, hogy kijátssza neki a legjobb ütőkártyáimat, hadd találja ki a blokkolására kieszelt legújabb stratégiámat!
-Árulás!
- Úgy van. Hadititkokkal tömi az ellenséget.
- Beszéltél vele erről?
- Sta brincando. Claro que falei. Ela quase me matou. Viccelsz? Persze, hogy beszéltem. Kis híján nekem esett.
- Kihasználta már a vírus az ingyen információt?
- Quara még csak nem is ellenőrizte. Úgy tesz, mint aki a küszöbről ordibál be felé, hogy „vigyázzatok, jönnek a gyilkosok!” Az nem tudomány, amit művel, hanem fajok közti politika, csak mi még azt sem tudjuk, a másik fél egyáltalán politizál-e. Mindössze azt tudjuk, ha Quara így folytatja tovább, a vírus hamarabb kinyír minket, mint hittük.
- Nossa Senhora! - hümmögött Ender. - Ilyen rettentő veszélyes dologgal nem játszadozhat büntetlenül.
- Lehet, hogy máris késő. Nem tudom, mekkora kárt okozott eddig.
- Akkor meg kell állítanunk.
- Hogyan? Törjük el a kezét?
- Beszélek vele, de túl idős - vagy túl fiatal - ahhoz, hogy hallgasson a józan észre. Attól tartok, a végén a polgármester elé kell vinnünk az ügyet.
Ender csak akkor vette észre, hogy a felesége is a szobában van, amikor megszólalt. - Más szóval, börtön - koppant Novinha hangja. - Azt tervezgeted, hogy lecsukatod a lányomat? Engem mikor szándékoztál értesíteni?
- A börtön eszembe se jutott - tiltakozott Ender. - Arra gondoltam, a polgármester hatalmi szóval eltilthatná a...
- A polgármesternek ehhez semmi köze! - vágott közbe Novinha. - Ez az én dolgom. Én vagyok a főxenobiológus. Miért nem hozzám jöttél ezzel, Elanora? Miért hozzá?
Ela csak ült csendben, merőn nézve az anyjára. Mindig így kezelte le a konfliktusaikat, passzív ellenállással.
- Quarának elment az esze, Novinha - mondta Ender. - Már azzal is bajt okozott, hogy kifecsegte a titkainkat az atyafáknak. De az már egyenesen őrültség, hogy ugyanezt teszi a descoladával.
- Es psicologista agora? Felcsaptál pszichológusnak?
- Nem akarom rács mögé juttatni!
- Te csak ne akarj semmit! - kiáltotta Novinha. - Ne az én gyerekeimmel!
- Rendben - hagyta annyiban Ender. - Nem akarok én semmit gyerekekkel szemben. Viszont köteles vagyok lépéseket tenni Milagre egyik felnőtt polgára ellen, aki meggondolatlanul veszélyezteti nemcsak e bolygó lakóinak az életét, ha nem az egész világegyetemben minden emberét.
- Aztán honnan ez a szent kötelességtudat, Andrew? Tán Isten megjelent neked a hegyen és kőtáblákba vésve átnyújtotta a felhatalmazást, hogy uralkodj az emberek fölött?
- Remek - ingatta a fejét Ender. - Egyéb ajánlat?
- Azt ajánlom, maradj ki abból, ami nem rád tartozik, Andrew! Őszintén szólva, ebbe elég sok minden beleértendő. Nem vagy se xenobiológus, se fizikus, se xenológus. Igazság szerint semmi se vagy, ha tudni akarod, csak egy hivatásos minden lében kanál, aki beleártja magát mások életébe.
- De Anya! - kiáltott fel szörnyülködve Ela.
- Ha van egyáltalán befolyásod bármire is, az attól a libától van a rohadék fülbevalódban! Az suttog titkokat a füledbe, az csacsog neked még éjjel is, amikor a feleségeddel vagy az ágyadban, és ahogy az fütyül, te úgy ugrálsz. Beszemtelenkedsz, ha ő akarja, olyan tárgyalásokra, ahol semmi dolgod, és azt a szöveget nyomod, amire ő utasított. Még te mondod, hogy Quara árulást követett el? Pedig ha jól tudom, épp te vagy az, aki igazi, élő embereket árul el egy túlméretezett szoftverért!
- Novinha... - kezdte Ender. Megpróbálta lecsillapítani.
De ő nem volt hajlandó társalgásba bocsátkozni. - Ne merészelj többet packázni velem, Andrew! Annyi éven át hittem azt, hogy szeretsz!
- Szeretlek.
- Azt hittem, közénk tartozol, az életünk része vagy!
- Az vagyok.
- Azt hittem, igaz volt!
- Most is az.
- Peregrino püspök már az elején megmondta, ki vagy: egy manipulátor, egy hataloméhes törtető. A bátyád egykor az egész emberiséget kormányozta, vagy nem így szól a történet? Te, te nem vagy olyan nagyigényű. Megelégszel egy kis bolygóval is.
- Az Isten szerelmére, Anya, elment az eszed? Hát nem ismered ezt a férfit?
- Azt hittem, ismerem! - sírta el magát Novinha -‚ de ha tényleg szeretne, nem eresztette volna ki a fiamat azok közé a gyilkos kis disznó...
- Nem tudta megállítani Qulm-et, Anya! Senki sem tudta maradásra bírni!
- Meg sem próbálta! Helyeselte!
- Igen - szólt Ender. - Szerintem a fiad nemesen és bátran cselekedett, helyeslem a döntését. Tudta, hogy ha nem is komoly, de valós veszéllyel kell szembenéznie, mégis ment. Ezt is helyesnek tartom. Te pontosan ugyanezt tetted volna, és remélem, én is ezt tenném hasonló helyzetben. Quim felnőtt férfi, és derék ember, mondhatnám úgy is, nagy ember. Nincs szüksége arra, hogy te megvédd, nem akarja. Ő döntött, milyen élethivatást választ, és teszi a dolgát. Tisztelem ezért, és neked is azt kéne. Hogy juthatott ilyesmi az eszedbe, hogy te vagy én az útjába állhatnánk?
Novinha végre csendben maradt, pillanatnyilag legalábbis. Vajon Ender szavait mérlegelte? Ráébredt végre, milyen lehetetlenül viselkedett, amikor Quim-et haraggal bocsátotta útjára ahelyett, hogy reményt nyújtott volna neki? Amíg felesége hallgatott, Ender reménykedett.
De a csönd megtört. - Ha még egyszer beleavatkozol a gyerekeim életébe, végeztem veled - szólt Novinha érdes hangon. - És ha történik valami, bármi a fiammal, halálod (szerintem itt „életed”-nek kellene állnia – a „szerk.”) végéig gyűlölni foglak, s csak azért imádkozom, az a nap mielőbb eljöjjön. Nem vagy mindentudó. Aljas gazember, ideje tudomásul venned végre. Elég a színjátékból!
Azzal kimérten az ajtóhoz lépdelt, de a hatásos kivonulás helyett még kitalált valamit. Hátrafordult, és Elához intézve szavait, különösen visszafogott hangon megszólalt: - Elanora, máris intézkedem, hogy Quara ne férhessen hozzá semmilyen feljegyzéshez vagy berendezéshez, amivel előnyhöz juttathatná a descoladát. A jövőben pedig, drágám, ha meghallom, hogy bárkinek is kikotyogod a labor belső ügyelt, különösen ennek az embernek, soha többé nem teheted be a lábad a laborba. Megértetted?
Ela ismét csak hallgatással felelt.
- Hát igen - sóhajtott Novinha. - Látom, több gyermekemet elrabolta, mint hittem - mondta, és elment.
Ela és Ender döbbenten gubbasztottak egymás mellett. Végül Ela felállt, de nem indult el.
- Csinálnom kellene valamit - mondta -‚ de ha megszentülök, se tudom, mit.
- Esetleg eredj anyád után, mutasd meg neki, hogy még mindig az ő oldalán állsz.
- De nem állok! - nyomta meg a szót Ela. - Igazság szerint az jutott eszembe, inkább elmegyek Zeljezo polgármesterhez, és Indítványozom, váltsa le Anyát a főxenobiológusi posztjáról, mert teljesen becsavarodott.
- Nem igaz - legyintett Ender. - Ha megtennéd, azzal megölnéd.
- Anyát? Szívós nő, mindent kibír.
- Nem jól látod - mondta bánatosan Ender. - Jelenleg annyira törékeny és sérülékeny, bármi összeroppanthatná. Nem a testét - a lelkét. Kihunyna belőle a remény, a bizalom. Ne hagyd, hogy azt higgye, nem állsz ki mellette!
Ela elkeseredetten bámult rá. - Ezt te akarattal csinálod, vagy természettől fogva ilyen vagy?
- Miről beszélsz?
- Anya az imént olyasmiket vágott a fejedhez, amiktől más méregbe gurult volna, vagy megsértődik, vagy mit tudom én, te meg csak ülsz és azon töprengsz, hogyan tudnál segíteni rajta. Te sosem gerjedsz be annyira, hogy alaposan beolvass valakinek? Úgy értem, te sose jössz ki a sodrodból?
- Ela, aki gondatlanságból, a puszta kezével kioltotta már egy-két ember életét, az jobban teszi, ha megtanulja kordában tartani az indulatait, különben kivész belőle minden, ami emberi.
- Magadról beszélsz?
- Igen - felelte Ender. Azt hitte, Ela meg fog rökönyödni.
- Mit gondolsz, képes volnál újra megtenni?
- Talán - mondta Ender.
- Helyes. Még jól jöhet ez a képességed, ha itt elszabadul a pokol.
Ela elnevette magát. Vicc volt! Ender fellélegzett. Még ő is megeresztett egy halvány mosolyt.
- Megyek Anya után - jelentette ki Ela -‚ de nem azért, mert küldesz, vagy azért, amiket javasoltál.
- Rendben, csak eredj.
- Nem is akarod tudni, miért fogok utána kujtorogni?
- Úgyis tudom, miért.
- Hát persze. Anya tévedett, te igenis mindent tudsz, igaz?
- Na jó. Azért mégy az anyád után, mert pillanatnyilag nem jut eszedbe ennél fájdalmasabb bűnbánó gesztus.
- Így olyan émelyítően hangzik!
- Akkor azért, mert nem tudsz kitalálni ennél fájdalmasabb jó cselekedetet. Ez a legkínosabb, amit el tudsz képzelni. Es a legsúlyosabb teher, ami a lelkedet nyomja.
- Ela a mártír, certo? Így fogsz nevezni, amikor szólsz rólam a temetésemen?
- Ahhoz, hogy szólhassak a te temetéseden, azt előre rögzítenem kell. Ha jól számolom, nálad jóval korábban fogok elhalálozni.
- Szóval nem hagyod el a Lusitaniát?
- Természetesen nem.
- Akkor sem, ha Anya kirúg?
- Nem teheti meg. Nem tud mit felhozni válóokként. Peregrino püspök ismer minket annyira, hogy a szemünkbe nevetne, ha arra hivatkozva kérnénk a házasság érvénytelenítését, hogy valamelyikünk nem teljesíti a házastársi kötelességét.
- Tudod, hogy értem.
- Én innen már csak a hosszú útra megyek - mondta Ender. - Nem incselkedem többé a csalóka halhatatlansággal, amit az időeltolódások révén nyertem. Torkig vagyok az űrbéli kóborlásokkal. Sosem hagyom itt a Lusitaniát.
- Akkor sem, ha az az életedbe kerül? Ha mindjárt nyakunkon a flotta?
- Ha mindenki megy, én is megyek - felelte Ender. - De én leszek, aki leoltja a villanyokat és kulcsra zárja az ajtót.
Ela odafutott Enderhez, egy rövid pillanatra átölelte és puszit nyomott az arcára. Aztán kisletett, s Ender ismét magára maradt.
„Hatalmasat tévedtem Novinhát illetően”, merengett. „Nem Valentine-ra volt féltékeny, hanem Jane-re. Annyi éven át csak azt látta, hogy folyton sutyorgok Jane-nel, és ő sosem hallotta, miről beszélünk. Elveszítettem a bizalmát, és még csak észre sem vettem.”
Most is, nyilván szubvokalizált, valami olyan mélyen beleivódott megszokásból, hogy már fel sem figyelt rá, amikor átváltott. Jane ugyanis válaszolt.
- Én figyelmeztettelek - súgta Ender fülébe.
Tényleg, rémlik, felelte Ender hangtalanul.
- Folyton azt képzeled, nem tudok kiigazodni az embereken.
Látom, tanulékony vagy.
- Azt ugye tudod, hogy Novinhának igaza van? Te vagy az én kis marionett figurám. Ide-oda rángatlak kezdettől fogva. Évek óta nem volt egyetlen saját gondolatod sem.
- Állítsd le magad! - dünnyögte Ender valamivel hangosabban. - Nem vagyok jó hangulatban.
- Ender - mondta Jane -‚ ha szerinted az segít, hogy el ne veszítsd Novinhát, vedd ki a fülbevalót. Nem kifogásolnám.
- De én igen - szögezte le Ender.
- Hát jó. Hazudtam. Én Is - vallotta be Jane. - De ha meg kell lennie ahhoz, hogy őt megtarthasd, akkor tedd meg!
- Köszönöm - dünnyögte Ender, de nehezemre esne olyan valakit tartóztatni, akit nyilvánvalóan máris elvesztettem.
- Ha Quim visszatér, minden rendbe jön. Úgy legyen, gondolta Ender. Úgy legyen.
Kérlek, Istenem, nagyon vigyázz Esteváo atyára!

*         02       *

Tudták, hogy jön Esteváo atya. A pequeninók mindig tudták. Az atyafák mindenről beszámoltak egymásnak. Nem voltak titkaik egymás előtt. Nem mintha így akarták volna. Egy-egy atyafa mindig akadt, aki szívesen eltitkolt volna valamit, vagy hazudott volna. Egymagukban azonban nem boldogultak. Saját, külön élményeik sosem voltak. Valamelyik szomszédos atyafa mindig rájött, ha egy másik meg akart tartani magának valamit. Az erdők mindig egységet alkottak, ennek ellenére számon tartották a különálló egyedeket is. A történetek pedig erdőről erdőre szálltak, akár akarta, akár nem az a néhány különc atyafa.
Quim tudta, hogy épp ez nyújt számára védelmet. Hadakozó ugyan vérszomjas gazember volt - mely kifejezést a pequeninók eleinte ismeretlen jelentésű díszítő jelzőnek hitték -‚ de semmit sem tehetett Esteváo atya ellen. Ahhoz előbb maga mellé kellene állítania az erdejükben élő fivéreit, hogy fenntartás nélkül engedelmeskedjenek neki. Még ha be is következne a legrosszabb, valamelyik környékbeli atyafa tudomást szerezne róla és továbbadná. Tanúskodna, ha kell. Nem lehetne titokban tartani, ha Hadakozó megszegné a fogadalmat, amit harminc évvel ezelőtt, amikor Andrew Wiggin átküldte Embert a harmadik életbe, az összes atyafa együttesen tett. Az egész világon híre menne, mekkora szégyen esett: Hadakozó esküszegő lett. Melyik asszony engedné, hogy a fivérek parányanyát vigyenek hozzá? Tán ivadéka sem lehetne többé.
Quim biztonságban volt. Lehet, hogy nem hallgatnak majd a szavára, de bántani nem fogják, vélte.
Hanem amikor megérkezett Hadakozó erdejébe, a fivérek minden teketória nélkül megragadták, a földre teperték és elvonszolták Hadakozó elé.
- Szükségtelen így bánnotok velem - mondta nekik Quim -‚ magamtól is mentem volna.
Az egyik fivér ütögetni kezdte a fa törzsét a pálcákkal. Quim fülelt, figyelte a belső üregekből jövő, váltakozó magasságú, öblös hangokat, amelyekkel Hadakozó szólt hozzá.
- Hát eljöttél, amint parancsoltam.
- Legyen úgy. Megparancsoltad, jöttem. De jobb, ha tudod, önszántamból én csupán Istennek engedelmeskedem.
- Azért vagy itt, hogy halljad Isten akaratát - kongott Hadakozó hangja.
- Azért vagyok itt, hogy közöljem veled Isten akaratát - helyesbített Quim. - A descolada egy vírus, amit Isten azért teremtett, hogy általa méltó gyermekeivé tegye a pequeninókat. A Szentléleknek azonban nincs megtestesülése. A Szentlélek örök időkre szellemi síkon marad, és a szívünkben lakozik.
- A descolada a mi szívünkben lakozik, tőle kapjuk az életet. Ha a te szívedbe költözik, mit ad neked?
- Egy Isten van. Egy hit. Egy keresztség. Isten nem prédikál mást az embereknek és mást a pequeninóknak.
- Mi nem vagyunk „kicsikék.” Most majd meglátod, ki hatalmas, és ki parányi. Azzal a malackák nekilökték Quim-et Hadakozó törzsének. A hátán érezte, ahogy a kéreg elmozdul, a redők feltorlódnak mögötte. A fivérek erősen nyomták - az a sok-sok kéz, a szuszogó, arcába lihegő orrok... Annyi éven át Quim-nek egyszer sem fordult meg a fejében, hogy e kezek és arcok gazdái ellenségek lennének. Sőt, még most sem úgy gondolt rájuk, mint ellenségeire, állapította meg magában megkönnyebbülten. Isten ellenségei voltak, és sajnálta őket. Nagyszerű felismerésként élte meg, hogy miközben egy gyilkos atyafa épp elnyeléssel fenyegette, magában egy szikráját sem tapasztalta se félelemnek, se gyűlöletnek.
„Hiszen én nem félek a haláltól! Nem is tudtam.”
A fivérek még mindig a fa oldalán doboltak. Hadakozó az atyák nyelvén folytatta mondókáját, de Quim most már belülről hallotta. Maga is benne volt a szavakban.
- Azt hiszed, megszegem az eskümet? - kérdezte Hadakozó.
- Átsuhant az agyamon - felelte Quim. Mostanra egészen beágyazódott a fatörzsbe, bár elölről szabadon maradt, a fejétől a lába ujjáig. Látott, könnyen tudott lélegezni, szorult helyzetében még csak klausztrofóbiás sem lett. Hanem a fa olyan tökéletesen rátapadt körben mindenütt, a kisujját sem bírta mozdítani, még oldalra sem tudott billenni, hogy kicsusszanjon az üregből. Szűk kapu és keskeny út vezet az üdvösséghez.
- Próbának vetünk alá - mondta Hadakozó. Quim nehezebben értette most, hogy bentről hallgatta. Nehéz volt gondolkodnia. - Isten ítéljen közted és köztem. Inni adunk neked, amennyit csak akarsz - a közeli patakunkból. Élelmet azonban nem kapsz.
- Ha kiéheztettek...
- Kiéheztetünk? Nálunk van az élelmed. Tíz nap múlva majd kapsz enni. Ha a Szentlélek életben hagy addig, megetetünk és szabadon eresztünk. Akkor majd hinni fogunk a tanaidban. Akkor beismerjük, hogy tévedtünk.
- A vírus előbb végez velem.
- A Szentlélek lesz a bírád, majd ő eldönti, méltó vagy-e a tisztedre.
- Itt valóban próba folyik -jegyezte meg Quim -‚ de nem az, amire te gondolsz.
- Hogyhogy?
- Ez a próba az utolsó ítélet. Itt álltok Krisztus előtt, aki így szól a jobbján állókhoz: „Idegen voltam és befogadtatok. Éhes voltam és adtatok ennem. Gyertek, lépjetek be az Úr országába!” Ezután a balján állókhoz szól: „Éhes voltam s nem adtatok ennem. Idegen voltam s nem fogadtatok be.” Erre mind megkérdezik: „Uram, mikor cselekedtük mindezt veled?” Mire ő így felel: „Bizony mondom nektek, amit a legkisebb testvéreim közül eggyel is tettetek, velem tettétek.” Fivérek, mind, akik ide gyűltetek - én vagyok a legkisebb testvéretek. Krisztus előtt kell felelnetek azért, amit most velem tesztek.
- Oktalan ember! - felelte Hadakozó. - M aztán semmit sem csinálunk, csak helyben marasztalunk. Hogy mi lesz veled, az Istentől függ. Hát nem mondta Krisztus, hogy „nem teszek egyebet, mint amit Atyámtól láttam”? Nem mondta, hogy „én vagyok az út, jertek, kövessetek”? Hát tessék, tégy úgy, mint Krisztus! Ő negyven napon át volt kenyér nélkül a pusztaságban. Itt az alkalom, hogy legalább negyedannyira szentéletű lehess. Ha Isten azt akarja, higgyünk a tanításaiban, biztosan leküldi az angyalait, hogy enni adjanak neked. Szólj neki, hogy változtassa kenyérré a köveket!
- Nagy hibát követsz el - szólt erre Quim.
- Te hibáztál azzal, hogy ide jöttél.
- Úgy értem, elvi tévedésben vagy. A sorokat ugyan pontosan idézted - a böjtölést a pusztában, hogy változzanak a kövek kenyérré és a többit is -‚ de nem gondolod, hogy kissé túl önelégültnek tűnsz, miközben a Sátán szerepében tetszelegsz?
Hadakozó erre annyira felbőszült, hogy szinte hadarni kezdett, a belső üregei összevissza hánykolódtak, s Quim már-már azt hitte, a fatörzs összemorzsolja odabent.
- Te vagy Sátán! Hosszú időn át elhitettétek velünk a hazugságaitokat, csak hogy ti, emberek kieszelhessétek, hogyan pusztítsátok el a descoladát, s örökre megfosszátok fivéreinket a harmadik élettől! Azt képzeltétek, nem látunk át rajtatok? Ismerjük minden terveteket, az összest! Megfejtettük minden titkotokat! Es Istennek sincsenek többé titkai előttünk! Nekünk adatott meg a harmadik élet, nem nektek! Ha Isten szeretne titeket, nem hagyná, hogy a halottaitokat a földbe temessétek, ahonnan semmi sem terem belőlük, csak férgek!
A fivérek ott kuporogtak a fa tövében, a nyílás körül, és lenyűgözve hallgatták a szópárbajt.
S ez így ment tovább, hat napon keresztül. Olyan heves hitviták zajlottak kettejük között, hogy a régi korok nagy egyházatyáihoz is méltó lett volna. A Niceai Zsinat óta nem elemeztek, nem vitattak meg ilyen nagy horderejű vallási kérdéseket.
E viták tartalma szájról szájra járt a fivérek között, majd fáról fára, erdőről erdőre adták tovább. Hadakozó és Esteváo atya párbeszéde általában egy nap alatt eljutott Turkálóhoz és Emberhez, de az információ sosem volt teljes. E két távoli atyafa csak a negyedik napon döbbent rá, hogy Quim-et fogságban tartják, méghozzá élelem nélkül, amivel magához vehette volna a vírusgátló szert.
Azonnal expedíció szerveződött Ender, Ouanda, Jakt, Lars és Varsam részvételével. Kovano polgármester azért küldte Endert és Ouandát, mert közismert, köztiszteletben álló személyek voltak a malackák körében. Jaktot, a fiát és a vejét pedig azért, mert nem voltak helybéliek. Az odavalósi telepesek közül Kovano senkit sem mert kijelölni. Ha kiszivárgott volna a dolog, ki tudja, mi történik. Az öt követ beszállt a leggyorsabb repgépbe, s már száguldottak is a Turkáló megadta irányba. Három napos út állt előttük.
Eközben Hadakozó erdejében, a hatodik napon a párbeszéd megszakadt, Quim testén ugyanis annyira elhatalmasodott a descolada, hogy már beszélni sem volt ereje. Többnyire olyan lázas volt, hogy félrebeszélt, ha egyáltalán nyöszörgött valamit.
A hetedik napon Quim felnézett, kitekintett a hasadékából, s az ott ácsorgó, szájtáti fivérek felett az égre emelte szemét. - Látom a Megváltót, ott ül az Úr jobbján - suttogta, aztán elmosolyodott.
Egy óra múlva halott volt. Hadakozó érzékelte, s diadalittasan bejelentette a fivéreknek: - A Szentlélek ítéletet hozott! Elutasította Esteváo atyát!
A fivérek közül néhányan ujjongani kezdtek, de közel sem annyian, mint Hadakozó várta.

*         03       *

Alkonyatkor megérkezett Ender csapata. Immár nem volt kétséges a malackák előtt, hogy őket se lerohanni, se próbának alávetni nem fogják. Egyrészt, mert túl sokan jöttek, másrészt azért, mert mostanra elpárolgott belőlük az eltökélt harci kedv. Nemsokára ott toporogtak mind Hadakozó meghasadt törzse előtt, s nézték Esteváo atya elkínzott, kórtól eltorzult arcát a fa árnyékba borult odvában.
- Nyílj ki! Engedd ki hozzám a fiamat! - mondta fennhangon Ender.
A hasadék kitárult. Ender benyúlt és kiemelte Esteváo atya testét. Annyira könnyű volt papi talárjában, hogy Ender egy pillanatig azt hitte, tartja magát valamennyire, áll a saját lábán. De nem állt. Ender lefektette a földre, a fa tövébe.
Az egyik fivér dobolni kezdett Hadakozó törzsén.
- Most már valóban a tiéd Holtak Szószólója, hiszen halott. A Szentlélek elemésztette a második keresztségben.
- Megszegted az esküt - figyelmeztette Ender. - Megszegted az atyafák adott szavát.
- Egy haja szála sem görbült - állította Hadakozó.
- Azt hiszed, a hazugságaidat elhiszi valaki? - támadott vissza Ender. - Minden ki tudja, hogy ha valaki megtagadja az orvosságot egy haldoklótól, azzal ugyan olyan erőszakos cselekedetet követ el, mintha kést döfne a szívébe. Pedig itt volt Esteváo atya orvossága. Akármikor odaadhattátok volna neki.
- Hadakozó volt - motyogta az egyik ott ácsorgó pequenino.
Ender a fivérek felé fordult. - Segítettetek neki. A felelősséget nem háríthatjátok át egyedül őrá. Azt kívánom, sose jussatok el a harmadik életbe! Neked pedig, Hadakozó, sose kússzon a törzseden egyetlen parányanya sem!
- Úgysem az emberek döntenek ilyesmiben - hencegett Hadakozó.
- Te magad döntöttél így, amikor azt képzelted, gyilkosság révén felülkerekedhetsz egy vitában - mondta Ender. - Ti pedig, fivérek, akkor döntöttetek, amikor nem állítottátok meg őt.
- Nem vagy a bíránk! - rikoltotta az egyik fivér.
- De igen, az vagyok - felelte Ender. - És az a Lusitania összes többi lakója is, legyen az ember, atyafa, fivér vagy asszony.
Azzal odavitték Quim testét a repgéphez. Jakt, Ouanda és Ender ezzel utazott. Lars és Varsam azzal a géppel jöttek, amivel Quim érkezett. Ender néhány percig Jane-nel tanácskozott, megkérte, adjon át egy üzenetet Mirónak. Mi értelme lett volna három napig elhallgatni Novinha elől, hogy a fia a pequeninók kezétől halt meg? Az is biztos, hogy Novinha nem Ender szájából akart volna értesülni a hírről. Ender pedig végképp el sem tudta képzelni, lesz-e még felesége, amikorra visszaér a kolóniára. Az egyetlen bizonyosság az, hogy Novinha nem kapja vissza élve a fiát, Esteváót.
- Leszel a szószólója? - kérdezte Jakt, miközben gépük a capimpréri fölött suhant. Valamikor, még a Trondheimen hallotta egyszer Endert holtak szószólójaként beszélni.
- Nem - ingatta a fejét Ender. - Nem hiszem.
- Miért, mert lelkész? - érdeklődött Jakt.
- Szóltam már lelkészek temetésén - mondta Ender. - Nem, Quim-ért azért nem szólok, mert nincs rá szükség. Quim mindig pontosan az volt, aminek látszott, és pontosan úgy halt meg, ahogyan maga is kívánta volna: Isten szolgálata közben, s a kicsikéknek prédikálva. Nincs mit hozzáfűznöm a történetéhez. Teljes életet élt, s maga zárta le.

Tizenegyedik fejezet

HO MESTER JÁDEKÖVE

- Tehát elkezdődik az öldöklés.
- Mulatságos nem, hogy a te néped kezdte, nem az emberek?
- A te néped kezdte egykor, amikor háborút indítottatok az emberek ellen.
- Mi kezdtük, de ők fejezték be.
- Hogy van ez az emberekkel? Az elején még olyan ártatlannak tűnnek, s a vége mégis mindig az, hogy a legtöbb vér az ő kezükhöz tapad.

Vang-mu az úrnője terminálja fölött pergő szavakat és számokat figyelte a kijelzőn. Csing-csao aludt, békésen szuszogott nem messze a matracán. Vang-mu is aludt már egy ideje, de valami felriasztotta. Egy sikoly, valahol a közelben. Fájdalomkiáltás. Beleszövődött Vang-mu álmába is, és még a fülébe csengett az utolsó, elhaló hangfoszlány, amikor felébredt. Nem Csing-csaótól eredt. Férfihang lehetett, bár elég magas volt. Inkább jajongásnak tűnt. Vang-munak a halált juttatta eszébe.
Nem kelt föl, hogy körülnézzen. Nem az ő dolga. Az ő dolga az úrnője mellett van, mindig, minden körülmények között, amíg csak el nem küldte maga mellől. Ha Csing-csaónak mindenképpen tudomására akarták volna hozni a történteket, ami a jajveszékelést okozta, valamelyik másik szolga szaladna, hogy felébressze Vang-mut, aki felébresztette volna az úrnőjét. Egy nemes hölgyet ugyanis, akinek személyi komornája van - amíg nincs férje -‚ egyedül a személyi komornája keze érinthet külön felszólítás nélkül.
Vang-mu tehát csak feküdt éberen, várt, hátha jön valaki, hogy felvilágosítsa Csing-csaót, miért jajgatott valaki ilyen fájdalmasan, Han Fej-ce házához annyira közel, hogy még itt, a hátsó szobában is hallani lehetett. Várakozás közben tekintete a mozgalmas kijelzőmezőre tapadt. A keresőprogram szorgosan keresett, kutatott, ahogy azt Csing-csao utasításba adta.
A kijelző egyszer csak abbahagyta a villódzást. Zavar lépett föl vajon? Vang-mu felkönyökölt, hadd lássa, mit írt ki a komputer legutoljára. A keresés befejeződött. Ezúttal azonban nem a szokott, tömör visszautasító üzenetet biggyesztette oda a végére, mint például NINCS TALÁLAT, NINCS ADAT, NINCS EREDMÉNY, hanem egy beszámolót dobott ki.
Vang-mu felkelt és odalépett a terminálhoz. Ahogy Csing-csao tanította, lenyomta azt a billentyűt, ami elmentette az összes aktuális információt, nehogy bármi véletlen folytán valamelyik adat elvesszen. Azután odalépett Csing-csaóhoz és gyengéden megérintette a vállát.
Csing-csao szinte azonnal felébredt. Éberen aludt. - A keresőprogram ráakadt valamire - súgta neki Vang-mu.
Csing-csao úgy rázta le magáról az álmot, mintha könnyű kabátot dobna le a válláról. Egy pillanat alatt a terminálnál termett, s már olvasta is mohón a kijelzőre írt szöveget.
- Megtaláltam Démoszthenészt! - kiáltott fel.
- Hol az a férfi? - kérdezte Vang-mu elfúló hangon. - A nagy Démoszthenész...! Illetve a rettenetes Démoszthenész! Úrnőm azt kívánja, hogy én is ellenségnek tartsam. - De akkor is az a bizonyos Démoszthenész, akinek a szavai úgy felkavarták, amikor apja felolvasott az írásaiból. „Mindaddig, amíg lesz olyan, aki hajbókolásra kényszerít másokat, mert megvan hozzá a hatalma, hogy elpusztítsa őket és mindenüket, amijük csak van, és mindenkit, aki a szívükhöz közel áll, addig van okunk félni, mindannyiunknak.” Vang-mu csöpp gyermek volt még, talán ha három éves, amikor felfigyelt erre a mondatra. Erősen az emlékezetébe vésődött, ugyanis eleven emlékkép társult melléje. Amikor apja felolvasta, Vang-mu emlékezett, mi játszódott le előtte: anyja felelt valamit, mire Apa éktelen haragra gerjedt. Nem ütötte meg Anyát, de a karja megfeszült, az álla megrándult, mintha arcul akarta volna csapni, s csak nagy nehézséggel tudná féken tartani magát. S bár durva bántalmazásra nem került sor, Vang-mu anyja fejet hajtott és motyogott valamit, mire a feszültség elmúlt. Vang-mu tudta, hogy pontosan olyasmi játszódott le előtte, amiről Démoszthenész beszélt: Anya megalázkodott Apa előtt, mert tudta, hogy képes volna bántani őt. És Vang-mu félt, akkor is és most is, miközben visszaemlékezett rá. Amikor Démoszthenésztől hallott idézetet, tudta, hogy minden igaz, amit ír, s csak azon csodálkozott, hogyan képes az apja elismételni a szavait, sőt, egyet is érteni velük, s közben észre sem veszi, hogy az említett vétséget maga is elköveti. Vang-mu ezért figyelte mindig akkora érdeklődéssel Démoszthenész minden szavát - akár a nagy, akár a rettenetes jelző illett rá -‚ ugyanis tudta, hogy amit ír, az az igazság.
- Nem férfi - felelte Csing-csao. - Démoszthenész nő.
Vang-munak elállt a lélegzete. „Nahát! Egy nő! Nem csoda, hogy annyira rokonszenves volt minden gondolata. Démoszthenész nő, aki tudja, milyen érzés alávetettként élni a nap minden ébren töltött percében. Nő, aki szabadságról álmodozik, egyetlen órácskáról, amikor nincs munka, nincs terhes kötelesség. Nem véletlen, hogy szavaiban forradalmak égnek, melyek mégis csupán szavak maradnak, sosem szítanak erőszakot. Hogy lehet az, hogy Csing-csao nem látja ezt? Vajon miért határozott úgy, hogy mindkettőnknek gyűlölnünk kell Démoszthenészt?”
- Egy Valentine nevű nő - olvasta Csing-csao, majd megilletődve hozzátette: - Valentine Wiggin, született a Földön több mint... több mint háromezer évvel ezelőtt.
- Isten tán, hogy ilyen sokáig él?
- Utazgat. Világról világra, sehol sem marad tovább néhány hónapnál. Csak amíg megír egy könyvet. Az összes korszakalkotó történelmi esszé, ami Démoszthenész név alatt jelent meg, ettől az egy nőtől származik, csak eddig senki sem tudta. Nem értem, miért nem lett híres.
- Úgy látszik, szándékosan rejtőzködik - mondta Vang-mu. Nagyon is jól értette, mi okból akar egy nő férfinév mögé bújni. „Ha tehetném, én is ezt tenném, utazgatnék keresztül-kasul az univerzumban, ellátogatnék ezerféle helyre és tízezer évig élnék.”
- Szubjektíve ötven év körül lehet. Még fiatal. Az egyik világon hosszabb időre letelepedett. férjhez ment és gyerekei születtek. Aztán most megint útra kelt. A... - Csing-csao elámult.
- Hová? - unszolta Vang-mu.
- Legutóbbi otthonát elhagyva magával vitte egész családját. Csillaghajóra szálltak, majd először a Mennyei Béke felé tartottak, utána elrepültek Katalónia mellett, végül megindultak egyenesen a Lusitania felé!
Vang-mu első gondolata az volt: hát persze, Démoszthenész ezért olyan megértő és együttérző a lusitaniaiakkal! Beszélt velük, a lázadó xenológusokkal és magukkal a pequeninókkal is. Találkoztak és tudja, hogy ramanok!
Aztán arra gondolt: ha a Lusitania Flotta odaér és végrehajtja a küldetését, Démoszthenész is csapdába esik, és akkor semmit sem ír többé.
Ám hirtelen ráébredt valamire, ami megdöntötte minden addigi feltételezését.
- Hogy lehetne Démoszthenész a Lusitanián? Hiszen nincs is ansible-ük, már a felkelés elején megszakították az összeköttetést. Hogyan küldözgethetné akkor az írásait szerte a Száz Világra? - csodálkozott Vang-mu.
Csing-csao megcsóválta a fejét. - Még nem ért oda a Lusitaniára. Vagy ha igen, csak az utóbbi néhány hónapban tehette. Harminc évig tartott a repülés. Már a felkelés előtt útra kelt.
- Akkor mindent útközben írt? - Vang-mu megpróbált eligazodni a különböző idősíkok között. - Ezek szerint attól kezdve, hogy a Lusitania Flotta megindult, a csillaghajón mást se tett...
- ...csak írt és írt, minden ébren töltött percét írással töltötte - felelte Csing-csao. - Még sincs semmi feljegyzés arról, hogy a csillaghajójukról - a kapitány jelentésein kívül - bármi egyebet leadtak volna. Akkor hogyan juttatta el az értekezéseit az összes létező világra, ha végig egy csillaghajón volt? Képtelenség. Kell, hogy legyen valami feljegyzés az ansible-adásairól, valahol.
- Mindig az ansible - töprengett Vang-mu. - A Lusitania Flottáé elnémul, az övé viszont küldi az üzeneteket, csak nincs nyoma. Ki érti ezt? Talán a flottától is jönnek titkos üzenetek. - Vang-munak az Ember élete jutott eszébe.
- Nem jöhetnek - intett Csing-csao. - Az ansible filotikus kapcsolódásai állandóak, és ha bármelyik frekvencián leadnak valamit, azt a komputerek rögzítik, tehát lenyomozható.
- Na ugye! - mondta Vang-mu. - Ha az ansible-kapcsolat még mindig fennáll. De ha a komputerekben nem találni feljegyzéseket az átvitelről - márpedig tudjuk, hogy voltak, mert Démoszthenész leközölte az írásait -‚ akkor a feljegyzésekkel van a baj.
- Képtelenség elrejteni egy ansible-közleményt - felelte Csing-csao. - Hacsak valaki a beérkezés pillanatában ki nem kapta az adatállományt, mielőtt a naplózó program rögzíthetné - de nem, ezt képtelenség kivitelezni. Akkor az összes ansible készülék előtt ott kellene rostokolnia egy-egy összeesküvőnek, és olyan villámsebesen kellene...
- Hátha programot írtak erre a műveletre!
- Akkor a programnak lenne valami nyoma: memóriát foglalt volna le, processzoridőt használt volna fel.
- És mi van, ha valaki képes volt olyan programot készíteni, amely nemcsak elkapja az ansible-üzeneteket, hanem úgy el is rejti magát, hogy se a memóriában nem látszik meg, se a processzoridőnél nem ugrik ki?
- Hogy tudsz ennyit kérdezősködni a komputerekről, amikor azt se tudod, mit lehet, mit nem? - förmedt Csing-csao haragosan Vang-mura.
Vang-mu földig hajolt úrnője előtt. Tudta, hogy ettől a behódoló mozdulattól Csing-csao mindig elszégyelli magát, amiért felfortyant, s utána folytathatják a beszélgetést.
- Sajnálom - szabadkozott Csing-csao -‚ nem volt jogom elragadtatni magam. Kelj fel, Vang-mu! Kérdezz csak! Jó kérdést tettél fel. Végül is lehetséges az, amire utaltál, hiszen másnak is eszébe juthatott, olyannak, aki talán végre is tudta hajtani. Elmondom, szerintem miért nem lehetséges: hogyan lenne képes ugyanis bárki egy ilyen bámulatosan bonyolult programot telepíteni? Hiszen fel kellett volna vinnie az összes, az ansible-kommunikációt lebonyolító komputerre. Márpedig ezerszámra vannak ilyenek. S ha valamelyik berendezés leállna, és egy másikat állítanának a helyére, szinte abban a pillanatban le kellene töltenie a programot az új komputerre. Azonkívül állandó tárolóban sem lehet, mert ott ráakadnának. Ennek a programnak folytonosan mozgásban kellene lennie, állandóan ide-oda cseleznie, bujkálva más programok elől, ki-be járkálva tárolóból tárolóba. Egy program, ami minderre képes lenne, az már intelligens volna, olyan, ami magától igyekezne rejtőzködni, minduntalan új módozatokat kitalálva arra, hogy a lelepleződést megússza, különben mostanra már felfedeztük volna. De nem, nem találtuk meg, mert nincs ilyen program. Ugyan ki programozott volna ilyet? Mikor kezdte? Es figyelj, Vang-mu! Ez a Valentine Wiggin, aki a Démoszthenész-írások szülőanyja, már évezredek óta bujkál. Ha van ilyen program, annak azóta léteznie kellene. És nem a Csillagközi Kongresszus ellenségei találták ki, mert a Csillagközi Kongresszus akkor még meg sem alakult, amikor Valentine Wiggin már a kulisszák mögé vonult. Látod, milyen ősrégiek ezek a feljegyzések is, amelyekből a nevét megkaptuk? A legkorábbi jelentések, amik a nevét Démoszthenésszel hozták kapcsolatba, még... még a Földről származnak. Még a csillaghajók felfedezése előtti időkből. Mielőtt...
Csing-csao nem tudta folytatni, de Vang-mu máris értette, már azelőtt felfogta, hogy Csing-csao szavakba öntötte volna. - Tehát ha mégis van egy titkos program az ansible-komputerekben - mondta-, annak kezdettől ott kell lennie. És ott is van.
- Lehetetlen - suttogta Csing-csao. De minthogy minden egyéb is lehetetlenség volt, Vang-mu tudta, hogy Csing-csaónak tetszik az ötlet. Hogy hinni akar benne, mert bár képtelenségnek tűnik, legalább elképzelhető, és ennyi erővel akár igaz is lehet. „És én el is képzeltem”, gondolta Vang-mu. „Lehet, hogy nem vagyok beavatott, de nekem is van eszem. Megértek dolgokat. Mindenki buta fruskának tart, még Csing-csao is, pedig tudja, milyen gyorsan tanulok, tudja, hogy bennem olyan gondolatok merülnek fel néha, ami másoknak eszükbe se jut. Még ő is lebecsül engem. Pedig vagyok olyan okos, mint más, úrnőm! Vagyok olyan okos, mint te, még ha nem is veszed észre, még ha azt képzeled is, hogy mindenre te magad jöttél rá. Előre tudom, hogy fogod tálalni: Vang-mu említett valamit, ami szeget ütött a fejembe, s akkor váratlanul kipattant az agyamból a nagy felismerés. Úgy sosem fogod mesélni, hogy Vang-mu volt az, aki átlátta a dolgot, elmagyarázta nekem és végül megértettem. Mindig úgy teszel, mintha én egy oktondi kutya volnék, aki ha találomra ugat, csahol, karmol, harap vagy szökdécsel, attól neked - egészen véletlenül ugyebár - beugrik a megoldás. Én nem vagyok kutya! Értettem, miről van szó. Amikor feltettem a kérdéseimet, az azért volt, mert átláttam a dolgot. És átlátok én jóval többet is, mint amit egyáltalán említettél eddig, csakhogy kérdésekbe kell csomagolnom a javaslataimat. Tettetnem kell magam, hogy értetlenkedek, hiszen te beavatott vagy, én meg - hitvány szolgáló létemre - hogy jövök ahhoz, hogy tanácsokat adjak olyan valakinek, akihez szólnak az istenek?”
- Úrnőm, akárki is e program tulajdonosa, Óriási hatalommal bír, bár sosem hallottunk róla, és eddig nem is használta a hatalmát.
- Használta - felelte Csing-csao. - Arra, hogy elleplezze Démoszthenész igazi személyazonosságát. Ez a Valentine Wiggin roppant gazdag lehet, de minden tulajdona titkosítva van, nehogy kiderüljön, hogy a javai ugyanannak a tengernyi vagyonnak a részei.
- Ez a rendkívüli program azóta ott van minden egyes ansible-komputerben, mióta a csillagközi utazás megindult, és mégsem tett egyebet, csupán ennek a nőnek a vagyonát takargatta?
- Igazad van - bólintott Csing-csao -‚ ennek nincs sok értelme. Hogy lehet az, hogy valaki, aki ekkora hatalom birtokosa, nem is próbálkozott azzal, hogy uralkodó pozícióra törjön? Bár, lehet, hogy megpróbálta. Már azelőtt is létezett, mielőtt a Csillagközi Kongresszus megalakult, az is lehet... de akkor miért most száll Szembe a Kongresszussal?
- Talán - morfondírozott Vang-mu -‚ talán nem vágyik hatalomra.
- Ki ne vágyna?
- Az nem, akié ez a titkos program.
- Akkor meg minek hozta létre? Nahát, Vang-mu, nem gondolkodsz!
„Nem, persze, hogy nem, soha!” Vang-mu mélyen a földig hajolt.
- Úgy értem, gondolkodsz, de nem gondolsz arra, hogy senki sem készítene ennyire átfogó és hatékony programot, hacsak nem akarna rendkívüli befolyással bírni. Gondold csak át, mi mindenre képes ez a program: leblokkolja a flotta összes adását, mintha elvágták volna! Démoszthenész írásait szétkürtöli minden lakott bolygóra, de semmi nyomot nem hagy mintha ezeket az üzeneteket el sem küldték volna! Akármit megtehet, megváltoztathatja bármelyik üzenetet, zavart kelthet bárhol, elhitetheti a fél világgal, hogy háború dúl, vagy parancsot adhat bármire - honnan tudhatnánk, mi igaz, mi nem? Akinek ekkora hatalma vau, az előbb-utóbb használni is fogja! Hidd el!
- Hacsak a program eleve nem akar ilyesmiben részt venni.
Csing-csao felkacagott. - Ejnye, Vang-mu, ez volt az egyik legelső dolog, amit a számítógépekről tanultunk! Az hagyján, hogy az egyszerű emberek azt hiszik, a komputerek képesek maguktól dönteni, de te meg én tudjuk, hogy csupán szolgák. Azt teszik, amit beléjük programoztak, amit mondanak nekik, maguktól sosem akarnak semmit csinálni.
Vang-mu már-már dühösen kifakadt, alig tudta türtőztetni magát. „Hát azt képzeled, a komputerek abban hasonlítanak a szolgákra, hogy sosem akarnak semmit? Azt képzeled, mi, szolgák csak azt tesszük, amit a szánkba rágnak, és magunktól sosem akarunk semmit? Azt képzeled, csak mert minket az istenek nem kényszerítenek arra, hogy az orrunkkal a padlót túrjuk és véresre sikáljuk a kezünket, már nincsenek is vágyaink?
Hát jó, ha a komputerek és a szolgák ennyire hasonlóak, az biztosan azért van, mert nekik is vannak vágyaik, s nem azért, mert a szolgáknak nincsenek. Mert mi igenis sóvárgunk, epekedünk, szomjúhozunk bizonyos dolgok után. Viszont sosem engedhetjük meg magunknak, hogy a vágyaink szerint cselekedjünk, mert ha meg tennénk, ti, beavatottak elzavarnátok minket, és sokkal engedelmesebb szolgákat keresnétek helyettünk.”
- Miért vagy mérges? - kérdezte Csing-csao.
Vang-mu - ijedten, hogy arca netán elárulta - lehajtotta a fejét. - Bocsáss meg - könyörgött.
- Persze, hogy megbocsátok, de szeretném tudni, miért haragszol - felelte Csing-csao. - Azért, mert kinevettelek? Sajnálom, nem volt szép tőlem. Alig néhány hónapja foglalkozom veled, természetes, hogy időnként visszatévelyedsz azokhoz a hiedelmekhez, amiken felnőttél, ezért nem lett volna szabad nevetnem. Kérlek, bocsáss meg.
- Ó, úrnőm, én bocsássak meg? Te bocsáss meg nekem!
- Nem, én hibáztam. Tudom, az istenek máris megdorgáltak, amiért mulattam rajtad.
„Akkor az istenek ugyancsak ostobák, ha azt hiszik, a nevetésed dühített fel. Vagy hazudnak. Gyűlölöm az isteneidet, és azt is, hogy folyton megaláznak téged, miközben semmi érdemlegeset nem tudnak mondani. Azt se bánom, ha itt helyben agyoncsapnak azért, amit épp róluk gondolok!”
De Vang-mu tudta, ez úgysem fog bekövetkezni. Az istenek egy ujjal sem nyúlnának hozzá. Ők Csing-csaón töltenék ki a haragjukat, Csing-csaón, aki mindenek ellenére a barátja. Őt kényszerítenék arra, hogy a padló fölött görnyedezve, faerek nyomán kússzon-másszon, míg Vang-mu - a lelkiismeret-furdalástól - majd meghalna szégyenében.
- Úrnőm - könyörgött Vang-mu -‚ semmi rosszat nem tettél, egy szóval sem bántottál!
Hasztalan. Csing-csao már térdepelt, és végezte a rituális mozdulatokat. Vang-mu elfordult, arcát a kezébe temette, de hangtalanul sírt, nehogy ezzel is kizökkentse Csing-csaót, és újra kelljen kezdenie. Vagy még rosszabb esetben azt hinné, annyira megbántotta komornáját, hogy csak úgy tudja kiengesztelni, ha két, vagy három - vagy ne adj isten! - az egész padló erezetét végigfürkészi. Ki tudja, egy napon nem azt követelik-e majd Csing-csaótól az istenek, hogy a ház minden szobájában, minden deszkának minden farostját kövesse végig... abba bizonyosan beleőrülne, vagy már előtte szomjan halna.
Vang-mu - hogy ki ne törjön rajta a kétségbeesett zokogás - erővel a terminálra szegezte a tekintetét, és olvasni kezdte azt a bizonyos jelentést. Valentine Wiggin, született a Földön, a hangy háborúk idején. Már gyermekként felvette a Démoszthenész írói álnevet, ugyanakkor, amikor bátyja, Peter a Locke nevet - ő később hegemón lett. Valentine nem egy egyszerű Wiggin volt - ő a Wiggin testvérek egyike: Peter, a hegemón és Ender, a fajirtó nővére. Vang-mu nem is emlékezett a nevére. A történelemkönyvekben csupán lábjegyzet volt, mindössze annyi említést tettek róla, hogy a nagy Peternek és a szörnyeteg Endernek volt egy nővére is. Hanem - mint kiderült - a nővér legalább olyan különleges személy, akár a fivérei: halhatatlan, és a szavaival kelt folytonos változást az emberiség történetében.
Vang-mu alig akart hinni a szemének. Démoszthenész már eddig is jelentős szerepet töltött be az életében, erre most kiderül, hogy a valódi Démoszthenész nem más, mint a Hegemón nővére, személyesen! Azé a Hegemóné, akiről a holtak szószólóinak szent könyvében, A Méhkirálynő és a Hegemónban esik szó! E mű természetesen nemcsak a szószólók számára volt szent. Gyakorlatilag minden vallás helyet szentelt neki, ugyanis magával ragadó, lebilincselő elbeszélés volt az első értelmes idegen fajról, amellyel az emberiség összetalálkozott, valamint arról az emberről - a lelke jó és rossz oldala közt dúló versengésről -‚ akinek először sikerült az egész emberiséget egyetlen kormány alatt egyesítenie. Oly összetett történet volt, s mégis annyira egyszerűen s közérthetően elmesélve, hogy már gyermekként elolvasta mindenki e mélyen megindító mesét. Vang-mu ötéves volt, amikor először olvasták fel neki. Az egyik legerőteljesebb élményként őrizte lelkében.
Kétszer is álmodott arról, hogy találkozott a Hegemónnal. Peterrel magával, aki azonban ragaszkodott hozzá, hogy a hálózati nevén szólítsa, úgy, hogy Locke. Vang-mut egyszerre vonzotta és taszította Peter személye, képtelen volt levenni róla a Szemét. Álmában Peter feléje nyújtotta kezét, s azt mondta: Hszi Vang-mu, Nyugaton Székelő Királyi Anya, te vagy az egyetlen, aki az emberiség uralkodójának méltó hitvese lehet - azzal magához emelte, feleségül vette, s Vang-mu helyet foglalt mellette a trónuson.
Mostanára persze rájött már, hogy szinte minden szegény leány arról álmodik, hogy majd gazdag emberhez megy feleségül, vagy kiderül, valójában egy gazdag család sarja, s más hasonló csacskaságok. Ám az álmok is az istenektől származnak; mindenki tudta, hogy ha ugyanaz az álom egynél többször fordul elő, abban van valami igazság. Vang-mu tehát erős vonzalmat érzett Peter Wiggin iránt. Amikor pedig fény derült arra, hogy Démoszthenész - akit szintén mérhetetlenül csodált - ő húga, a lelkesedése határtalan volt. „Mondhat az úrnőm, amit akar!” - kiáltotta magában Vang-mu. „Én akkor is szeretlek, Démoszthenész, hiszen mindig igazat szóltál, egész eddigi életemben! És azt is szeretem benned, hogy annak a Hegemónnak a húga vagy, aki álmaim lovagja.”
Vang-mu hirtelen légáramlatot érzett; tudta, hogy valaki kinyitotta az ajtót. Odapillantott, s a küszöbön meglátta Mu-paót, minden szolgák rémét, a ház rettegett, vénséges vén házvezetőnőjét. Vang-mu is félt tőle, pedig viszonylag kevés beleszólása volt egy személyi komorna dolgaiba. Vang-mu azonnal az ajtóhoz osont, amilyen nesztelenül csak tudott, nehogy kizökkentse Csing-csaót a vezeklésből. Odakint az előcsarnokban Mu-pao behúzta maguk mögött az ajtót, hogy Csing-csao ne hallja, mit beszélnek.
- Urunk a lányát hívatja. Rettentően izgatott, nem sokkal ezelőtt kiáltozott is. Mindenkit megrémített.
- Hallottam a kiáltásokat - felelte Vang-mu. - Beteg tán?
- Nem tudom. Nagyon zaklatott, úrnődért küldetett, és azt üzente, azonnal beszélnie kell vele. Ha épp az istenekkel társalog, akkor azt mondta, ne zavarjuk, de amint végzett, küldd rögvest apjaurához.
- Máris szólok neki. Ő maga mondta, hogy semmi sem tarthatja vissza, ha apja szólítja - jelentette ki Vang-mu.
Mu-pao elszörnyedt. - De hiszen tilos megzavarni, amikor az istenekkel...
- Majd később bepótolja. Biztosan tudni akarná, hogy az apja hívja. - Vang-mu rettentően élvezte, hogy rendre utasíthatta Mu-paót. „Lehet, hogy a házi szolgák fölött te uralkodsz, Mu-pao, de ahhoz egyedül nekem van jogom, hogy félbeszakítsam az én beavatott úrnőm és az istenek beszélgetését!”
Ahogy Vang-mu sejtette, Csing-csao első reakciója keserűség, düh és csalódott könnyek voltak, de amikor Vang-mu szánalmas pózban a földig görnyedt előtte, azonnal megenyhült. „Ez az, amiért szeretem és amiért őt szolgálni elviselhető teher”, gondolta Vang-mu, „mert Csing-csaónak nem okoz élvezetet, hogy uralkodhat fölöttem, és mert őbenne több együttérzés van, mint akármelyik beavatottban, akiről hallottam.” Csing-csao végighallgatta Vang-mu magyarázkodását, amiért félbeszakította, azután átölelte. - Vang-mu, drága barátnőm, igen okos vagy. Ha az apám fájdalmában kiáltott és engem hívott, az istenek megértik, hogy fel kell függesztenem a vezeklést, hiszen mennem kell.
Vang-mu követte úrnőjét végig az előcsarnokon, le a lépcsőn, egészen addig, amíg mindketten ott nem térdeltek Han Fej-ce széke előtt a szőnyegen.

*         01       *

Csing-csao várta, hogy Apa megszólaljon, de ő hallgatott. A keze reszketett. Csing-csao sosem látta még ennyire izgatottnak.
- Apa - törte meg a csendet Csing-csao -‚ miért hívtál?
Han Fej-ce megcsóválta a fejét. - Valami olyan borzasztó, és egyben olyan csodálatos dolog történt, hogy nem is tudom, ujjongjak-e örömömben vagy öngyilkos legyek. - Apa fátyolos hangja meg-megremegett. Csing-csao azóta nem hallotta ilyen elérzékenyültnek amióta Anya meghalt, illetve amióta a karjában tartotta az után a vizsga után, amelyen bebizonyosodott, hogy Csing-csao is beavatott.
- Mondd el, Apa, utána majd én is elmesélem az én híreimet. Megtaláltam Démoszthenészt, és könnyen lehet, hogy rátaláltam a Lusitania Flotta rejtélyének kulcsára is.
Apa szeme még jobban elkerekedett. - Éppen ezen a napon fejtetted meg a rejtélyt is?
- Ha az, amire gondolok, akkor leszámolhatunk a Kongresszus ellenségével. De nagyon nehéz lesz. Mondd hát, mit fedeztél fel?
- Nem, előbb te mesélj! Különös - mindkettő egyazon napon. No, rajta!
- Tulajdonképpen Vang-mu vezetett rá. Mindenfélét kérdezősködött arról, hogyan működnek a komputerek, amikor hirtelen ráeszméltem, hogy ha minden ansible-komputerben ott lapulna egy rejtett program, egy annyira ügyes és ellenálló program, ami állandó mozgásban van, ezért rejtve tud maradni, akkor ez bizony képes volna arra, hogy blokkolja az összes ansible-vonalat. A flotta nagy valószínűséggel megvan, lehet, hogy egyre küldözgeti is az üzeneteit, csak azok nem jutnak el hozzánk, és fogalmunk sincs, a csillaghajók léteznek-e még vagy sem, mert ez a program elvágta őket tőlünk.
- Minden ansible-komputerben? Es már régóta működik, kifogástalanul? - Apa kétkedőnek tűnt, természetesen, hiszen Csing-csao nagy lelkesedésében hátulról kezdte mesélni a történetet.
- Igen, de hadd meséljem cl, miért lehetséges mégis egy ennyire lehetetlennek tűnő dolog. Szóval, rábukkantam Démoszthenészre.
Apa figyelmesen végighallgatta Csing-csao elbeszélését Valentine Wigginről, aki Démoszthenész álnéven írt annyi sok éven át. - Ő a jelek szerint tud küldeni titkos ansible-üzeneteket, különben az értekezései nem jutottak volna el a Száz Világ összes bolygójára, arról az úton lévő csillaghajóról. Állítólag csak a hadsereg képes kommunikálni közel fénysebességgel haladó űrjárművekkel. A nő ezek szerint vagy behatolt a katonai komputerekbe, vagy maga is ugyanakkora hatalommal bír. Már pedig ha a program révén terjeszthette az írásait, akkor valószínűleg ennek a programnak van olyan elképesztő mértékű kapacitása, hogy képes volt elvágni a flottát a külvilágtól.
- Ha A... akkor B... igen, de hogy volt képes ez a nő beleplántálni egy programot minden egyes ansible-komputerbe?
- Hiszen ő kezdte, már a legelején! Ennyire öreg, bizony. Bár, ha Locke hegemón a bátyja volt, talán... hát persze! Tőle ered az egész! Amikor az első telepes flották kirajzottak a távoli világok felé, és magukkal vitték a filotikus ikergyököket, amik a magvát adták az új kolóniákon felállítandó első ansible-oknak, Locke elküldhette velük együtt a programot is.
Apa azonnal megértette, természetesen. - Mint hegemónnak, megvolt hozzá a lehetősége, és persze az indítéka is: egy titkos program révén, ami az ellenőrzése alatt futott, akár felkelés vagy puccs esetén is kezében tarthatta a világokat összekötő szálakat.
- Es amikor meghalt, Démoszthenész - a húga - volt az egyetlen, aki ismerte a titkot! Hát nem csodálatos? Megtaláltuk. Mindössze annyi a tennivalónk, hogy minden memóriából kitöröljük a programot!
- Csakhogy ezzel nem sokra megyünk. A program azonnal visszaállítja magát az ansible-on keresztül, akármelyik másik világon meglévő másolata alapján - töprengett Apa. - Nyilván ezerszer megtörtént már az eltelt évszázadok során, hogy valamelyik számítógép meghibásodásakor a titkos program újraépítette magát egy másik komputeren.
- Akkor az összes ansible-készüléket ugyanabban az időpontban kell kikapcsolnunk - javasolta Csing-csao. - Minden világon készenlétbe kell helyezni egy-egy, még meg nem fertőzött komputert, aztán egyszerre lekapcsolni minden ansible-t, mindenütt, kiiktatni a régi komputereket, bekapcsolni a rendszerbe az újakat, aztán feléleszteni ismét az ansible-hálózatot. A titkos programnak így már nem lesz lehetősége restaurálni magát, mert nem lesz jelen sehol, semelyik komputeren. A Kongresszusnak nem lesz többé zavargó riválisa!
- Ezt nem tehetitek! - kiáltott fel Vang-mu.
Csing-csao megdöbbenve pillantott komornájára. Hogy viselkedhet ilyen neveletlenül, félbeszakítva két beavatott társalgását, és még ellenkezik is!
Apa azonban elnéző volt. Mindig az volt, olyanokkal is, akik tiszteletlenül átlépték az illendőség határát. „Sokat kell még tanulnom, ha hasonlítani akarok hozzá”, gondolta Csing-csao. „Meg kell engednem a szolgáknak, hogy megőrizhessék a méltóság látszatát, akkor is, ha a magatartásukkal nem adnak okot efféle engedékenységre.”
- Hszi Vang-mu - szólt Apa -‚ miért nem tehetjük meg?
- Mert ahhoz, hogy kikapcsolhassák az összes ansible-t, az erre vonatkozó üzeneteket is ansible-on kellene leadniuk - magyarázta Vang-mu. - Szerintem a program nem lenne hajlandó közreműködni a saját elpusztításában!
Csing-csao - apja példáját követve - türelmesen válaszolt Vang-munak. - Hisz ez csak egy program, nem tudja, mi az üzenetek tartalma! Akárki készítette is, csak arra utasította, hogy blokkolja a flotta közleményeit, valamint tüntessen el minden nyomot, ami esetleg Démoszthenész nyomára vezethetne. A program természetesen nem olvassa el az üzeneteket, és nem tudja eldönteni, továbbítsa-e vagy sem!
- Honnan tudod? - vágott vissza Vang-mu.
- Onnan, hogy akkor már mesterséges intelligenciának számítana!
Pedig nyilvánvaló, hogy értelmes - csapott le Vang-mu. - Hiszen képes kisiklani minden, őt kereső program elől. Állandó mozgásban van a memóriákban, így rejtőzködik. Honnan tudná, melyik program elől bújjon el, ha nem tudná olvasni és értelmezni őket? Talán arra is képes, hogy átírjon más programokat, nehogy ott kutakodjanak, ahol éppen meghúzta magát.
Csing-csao számos érvet fel tudott volna sorakoztatni arra, miért képesek bizonyos, ötletesen megírt programok elolvasni más programokat, annyira azonban mégsem értelmesek, hogy értenék az emberi nyelveket. De minthogy Apa is jelen van, az ő tiszte felvilágosítani Vang-mut. Csing-csao várakozott hát.
- Ha létezik ilyen program - felelte Apa töprengve -‚ akkor különösen intelligens lehet.
Csing-csao egészen elképedt. Apa komolyan vette Vang-mut! Pedig mennyire naiv és gyermeteg ötlettel hozakodott elő!
- Annyira intelligens, hogy nemcsak elfogni képes üzeneteket, hanem küld is, ha akar. - Aztán megrázta a fejét. - Nem, az én üzenetem baráttól jött. Hű baráttól, hisz olyasmiket említett, amikről más nem tudhatott. Valódi volt, hiteles.
- Miféle üzenetet kaptál, Apa?
- Keikoa Amaaukától. Hajdani barátnőm, még ifjúkoromból. Otaheitiből jöttek az apjával, aki tudós volt, és a földi fajok génsodródását tanulmányozta itt Ösvényen, azt, hogyan hatott az első két évszázad az élőlények genetikai állományára. Elmentek, egészen váratlanul elküldték őket... - Apa szünetet tartott, látszott, habozik, eláruljon-e valamit. Végül határozott és kibökte: - Ha maradt volna, nem lehetetlen, hogy most ő lenne az anyád.
Csing-csao megborzongott az örömtől, de egyben meg is riadt attól, hogy apja ilyen bizalmas dolgot közölt vele. Sosem mesélt a múltjáról. Csing-csaót annyira váratlanul érte a vallomás, apja egykor más nőt is szeretett, mint az ő édesanyját, hogy azt sem tudta, mit válaszoljon.
- Elküldték valahová igen messzire. Harmincöt év telt el. Életem javát leéltem azóta, mióta elment. Ő viszont alig egy esztendeje, hogy odaérkezett. És most üzenetet küldött, amiben elbeszélte, miért is száműzték az apját. Számára még friss az elválásunk. Neki most is az vagyok, aki egy éve...
- A szerelmese - fejezte be a mondatot Vang-mu.
Micsoda arcátlanság! - villant át Csing-csao agyán. Apja azonban csak bólintott. Aztán odafordult a terminálja felé és lapozgatni kezdett a kijelzőn. - A lány apja rá akadt egy genetikai eltérésre az Ösvényen élő legjelentősebb, földi eredetű fajnál.
- A rizsnél? - kotyogott közbe Vang-mu.
- Nem! - kacagott fel Csing-csao. - Mi vagyunk ezen a világon a legjelentősebb, Földről származott faj!
Vang-muról lerítt, mennyire szégyelli magát. Csing-csao békítőleg megveregette a vállát. Bekövetkezett, amire számított. Kellett Apának lovat adnia alá! Máris azt képzelte, tudásban messze túlszárnyalta adott képzettségi fokát. Vang-mura szelíden rá kellett pirítani hébe-hóba, nehogy elbízza magát. Nem szabad, hogy azzal áltassa magát: szellemileg egyenrangú lehet egy beavatottal. Különben csupa csalódás és elégedetlenkedés lesz az élete.
- Ösvény néhány lakójában kimutatott egy jól elkülöníthető, öröklődő genetikai elváltozást, de amikor jelentette mire bukkant, szinte azonnal kiutasították Ösvényről. Azzal indokolták, emberi lényekre nem lett volna szabad kiterjesztenie a kutatást.
- A lány nem árulta cl mindezt, mielőtt elment? - kérdezte Csing-csao.
- Keikoa? Nem tudta. Nagyon fiatal volt, olyan korú, amikor a szülők még nem terhelik gyermekeiket a felnőttek gondjával, bajával. Annyi idős volt, mint te.
Csing-csaónak ijedtében nagyot dobbant a szíve már attól a burkolt célzástól is, ami apja szavaiban sejlett. Apja olyan nőt szeretett, aki a lányával egykorú volt. Ezek szerint Csing-csao - az apja szemében - elérte azt a kort, amikor akár férjhez is adhatná. „Nem küldhetsz el valaki másnak a házába, Apám”, sírt fel Csing-csao hangtalanul, pedig a lelke mélyén már ébredezett benne a kíváncsiság, hogy megismerje a férfi és nő közötti misztériumokat. De nem, méltatlan volt hozzá mind a két érzelem: az ő kötelessége nem más, nem több, mint hogy teljesítse a kötelességét, amivel apjának tartozik.
- Hanem útközben Keikoa apja elmondott mindent, hiszen rendkívül zaklatott volt amiatt, ahogy elbántak vele. Gondold meg, így kettétörték az életét! Amikor egy éve megérkeztek az Ugaritra, az apa beletemetkezett a munkájába, Keikoa pedig a tanulmányaiba, és igyekezett nem rágódni a történtek miatt. Néhány nappal ezelőtt azonban Keikoa apja ráakadt egy réges-régi beszámolóra, ami arról tudósított, hogy Ösvény alapításának, illetve betelepítésének kezdetén szintén rendkívüli hirtelenséggel száműztek egy orvoscsoportot. Az apa kezdte összerakosgatni a részleteket, következtetéseit bizalmasan közölte is a Keikoával, aki - apja tanácsa ellenére - megüzente nekem, amit megtudott. Az üzenetét ma kaptam meg.
Apa rámutatott egy szövegblokkra a kijelzőn, s Csing-csao elolvasta. - Az a korábbi csoport az OCD-t tanulmányozta?
- Nem, Csing-csao, hanem egy olyan, OCD-nek látszó magatartást, ami mégsem lehetett az, hiszen az érintettekben nem voltjelen az OCD-re jellemző génfüggelék, azonkívül nem történt javulás az állapotukban sem az OCD-specifikus gyógyszerek hatására.
Csing-csao megpróbált visszaemlékezni, mit is tudott az OCD-ről. Hasonló tüneteket vált ki - felületesen szemlélve -‚ mint ahogy a beavatottak viselkednek. Eszébe jutott, hogy miután kiderült, milyen megszállottan mossa-mossa a kezét, ő is kapott gyógyszereket - még a próba előtt -‚ hátha elmúlik a kézmosási rögeszméje. - Úgy, szóval a beavatottakat tanulmányozták! - jegyezte meg. - Mindenáron biológiai okot akartak találni a megtisztulási rítusainkra. - Olyan visszataszító volt maga a gondolat is, hogy Csing-csao alig tudta kiejteni a száján.
- Igen - felelte Apa. - És elűzték őket.
- Örülhettek, hogy ép bőrrel megúszták. Ha kitudódott volna egy ekkora szentségtörés...!
- Ez még a kezdet kezdetén volt, Csing-csao - legyintett Apa. - Akkor nem tudták egészen pontosan, hogy a beavatottak, nos, közvetlen kapcsolatban állnak az istenekkel. És Keikoa apja? Ő nem is az OCD-vel foglalkozott. A génsodródás volt a kutatása tárgya. Meg is találta, amit keresett: egy egészen sajátos, öröklődő génmutációt bizonyos emberekben. Ha csak az egyik szülő adta tovább, a másik domináns génjei elnyomták. Ha viszont mindkét szülőben megvolt, az utódnál egészen erőteljesen jelentkeztek a tünetek. Keikoa apja jelenleg arra gyanakszik, az eltávolításának az lehetett az oka, hogy minden olyan vizsgált személy, akinél mindkét szülőtől szerzett mutáns gént tapasztalt, beavatott volt.
Csing-csao azonnal felfogta, mi lehet az egyetlen lehetséges magyarázat erre, de nem akarta elfogadni. - Ez hazugság! - kiáltotta. - Nem vagyok hajlandó kételkedni az istenekben!
- Csing-csao. tudom, mit érzel. Amikor először döbbentem rá, mit is akart Keikoa a tudomásomra hozni, a szívem úgy összeszorult, hogy hatalmasat kiáltottam. Először azt hittem, kétségbeesésemben tettem, de aztán rájöttem, a mérhetetlen megkönnyebbülés váltotta ki belőlem.
- Nem értelek, Apám - válaszolta Csing-csao rémült arccal.
- Dehogynem értesz - felelte Apa -‚ különben nem lennél így megrettenve. Csing-csao, ezeket a tudósokat azért zavarták el innen, mert valaki nem akarta, hogy felfedezzenek valami életbevágóan fontos dolgot. Akárki volt is, neki tudnia kellett, mi az, amire a kutatók majdnem rájöttek. Egyedül a Kongresszusnak - vagy ott valakinek - volt elég befolyása ahhoz, hogy száműzze őket, családostul. Ugyan mit takargattak olyan bőszen? Azt, hogy mi, beavatottak nem is halljuk az istenek hangját! Mi egy genetikai manipuláció végtermékei vagyunk. Minket külön, másféle embereknek „teremtettek”, de az igazságot eltitkolták előlünk. Csing-csao, a Kongresszus tudja, hogy az istenek nem szólnak hozzánk - még ha az ellenkezőjét állítják is. Valaki ott a Kongresszusban mindenről tud, és mégis hagyja, hogy tovább gyötörjük magunkat ezekkel a megalázó, keserves és önkínzó szertartásokkal. Az egyetlen magyarázat erre szerintem az, így akarnak ellenőrzésük alatt tartani, meggyengíteni minket. Nem véletlen - és Keikoa is így véli -‚ hogy Ösvényen a beavatottak a legokosabb emberek. Minket új alfajnak teremtettek, magasabb rendű szellemi képességekkel rendelkező embereknek. De hogy az ilyen intelligens emberek ne jelentsenek fenyegetést rájuk nézve, és továbbra is uralkodhassanak felettünk, „belénk oltottak” egy eltérő OCD-változatot. Vagy szándékosan hintették el közöttünk azt az eszmét, hogy az istenek ily módon szólnak hozzánk, a tapasztalt testi jelenségek által, vagy egyszerűen hagyták, hadd higgyük, éppen mi magunk találtuk ki ezt a magyarázatot. Gyalázatos bűn, amit ellenünk elkövettek, hiszen ha tudtuk volna, hogy nem az istenek műve, hanem fizikai oka van kínjainknak, akkor roppant intelligenciánkkal felülkerekedhettünk volna a mi sajátos OCD-variánsunkon, és felszabadíthattuk volna magunkat. Mi vagyunk itt a rabszolgák! A Kongresszus a mi legádázabb ellenségünk, elnyomó szervezet, csalók gyülekezete! Többé nem támogatom őket. Tudod mit? Igenis örülök, hogy a Kongresszus ilyen hatalmas ellenfélre akadt, mint ez a rejtélyes férfi - illetve nő -‚ aki befolyása alatt tartja az ansible-okat! Azt kívánom, bárcsak legyőzné a Kongresszust! Csak akkor leszünk mi is szabadok!
- Nem! - sikoltott fel Csing-csao. - Az istenek szólnak bennünk!
- Genetikai eredetű agyműködési zavar, leányom - erősködött Apa. - Mi nem az istenek beszédét értő beavatottak vagyunk, hanem béklyóba vert géniuszok. Kalitkába zárt madarak, melyeknek kitépték az evezőtollait, hogy daloljunk nekik, de szárnyalni ne tudjunk! - Apa könnyekben tört ki, az elfojtott düh túlcsordult benne. - Nem tehetjük meg nem történtté, amit ellenünk elkövettek, de az összes istenekre fogadom, többé nem leszünk még hálásak is ezért nekik. Egyetlen lépést sem teszek azért, hogy visszaadjam a flottájukat. Ha ennek a Démoszthenésznek sikerülne megdöntenie a Csillagközi Kongresszus hatalmát, a Száz Világ csak jobbá lenne általa!
- Apa, ne, kérlek, hallgass rám! - könyörgött Csing-csao rémülten. Alig tudott megszólalni, olyan szörnyű súllyal telepedett rá apja minden szava. - Hát nem látod? Ez a mi genetikai másságunk - ez csak a látszat, az istenek így nyilvánulnak meg, így folynak bele az életünkbe. Ettől még azok, aki nem az Ösvény követői, ragaszkodhatnak a hitetlenségükhöz. Magad mondtad, alig néhány hónapja: az istenek mindig közvetve, kerülő úton nyilvánítják ki akaratukat.
Apa csak nézett meredten, s a felindultságtól nehezen lélegzett.
- Az istenek igenis szólnak hozzánk. Még ha el is hitették bizonyos emberekkel, hogy ők hoztak létre minket, végeredményben ők is csak az istenek akaratát teljesítették.
Apa lehunyta a szemét, elmorzsolva az utolsó könnycseppeket.
- A Kongresszus égi útmutatás szerint cselekszik, Apám - bizonygatta Csing-csao. - Hátha valóban az istenek vették rá őket, hogy létrehozzanak egy, az átlagnál élesebb elméjű embercsoportot, akik egyben az istenek hangját is hallják? Hogy engedheted Apám, hogy a látásod így elhomályosodjék, hogy ne lásd ebben is az istenek keze munkáját?
Apa megrázta a fejét. - Nem is tudom. Amiről beszélsz, abban mind hittem, egész életemben, de most...
- ...most egy nő, akit sok-sok évvel ezelőtt szerettél, mondott neked valami mást, és te neki hiszel, mert befolyásol az egykor iránta érzett szerelmed. De ne feledd, Apám, ő nem közülünk való, sosem hallotta az istenek hangját, sosem...
Csing-csao nem folytathatta, mert Apa hozzá hajolt és átölelte. - Igazad van - mondta Han Fej-ce -‚ igazad. Az Istenek bocsássanak meg nekem... Mennem kell, mosakodnom kell, olyan tisztátalannak érzem magam...
Azzal imbolyogva felkelt a székéről, s el akart lépni zokogó leányától. Ám ekkor Vang-mu, félredobva minden illemet, s csak ő tudta, mi okból, eléje penderült, S elállta az útját. - Ne! Ne menj el!
- Hogy merészelsz feltartóztatni egy beavatottat, aki éppen megtisztulni vágyik? - mennydörögte Apa, s olyat tett - Csing-csao nagy megdöbbenésére -‚ amit még soha: megütötte egy embertársát, megütötte Vang-mut, egy nyomorult szolgálót, méghozzá akkora erővel, hogy a lány a falnak esett, aztán lehuppant a padlóra.
Vang-mu megrázta a fejét, majd mutogatni kezdett a kijelzőre. - Oda nézz mester, kérlek, könyörgök! Úrnőm, te is mondd neki!
Csing-csao odakapta a fejét, s úgy tett az apja is. A kijelzőmezőről eltűnt a szöveg, s helyette egy férfiarc jelent meg. Szakállas, hagyományos hajviseletű öregember nézett vissza rájuk. Csing-csao azonnal rájött, hogy látta már, de nem emlékezett rá pontosan, ki lehet.
- Han Fej-ce! - suttogta Apa. - Szellemi elődöm!
Úgy van, ő az, ámult cl Csing-csao. A festményeken általában ilyennek ábrázolták az ősi időkben élt Han Fej-cét, Apa névadó ősét.
- Drága fiam, névrokon utódom - szólalt meg az arc a komputerből -‚ hadd meséljem el neked Ho mester jádekövének történetét.
- Ismerem - mondta Apa.
- Ha értenéd is, miről szól, nem kellene előhozakodnom vele.
Csing-csao igyekezett kihámozni a látottak értelmét. Egy ilyen vizuális program, ami ennyire tökéletesen részletes képet nyújt, mint a terminál fölött lebegő fej, felhabzsolta volna a házi komputerük majd teljes kapacitását - különben nem is volt ilyen program a könyvtárukban. Két másik lehetséges magyarázat is ott motoszkált Csing-csao fejében. Az egyik szinte csodaszámba ment volna: arra gondolt, hátha az istenek kerestek más módot arra, hogy szóljanak hozzájuk, Apa szellemi elődjét varázsolva eléjük. A másik sem lenne kevésbé lenyűgöző: ki tudja, nem Démoszthenész fantasztikus kapacitású titkos programja követte-e a beszélgetésüket Apa terminálján keresztül - mint akármelyik személyi terminál. Amikor meghallotta, milyen veszedelmes következtetésre jutottak, átvette a házi központjuk irányítását, és megjelentette ezt a látomást. Bárhogyan is, Csing-csao tisztában volt azzal, neki csakis egy szempontból szabad mérlegelnie a látottakat: mi lehet az istenek célja mindezzel?
- Valamikor régen egy Csüből való ember - Ho mester volt a neve - talált egy nyers jádetömböt a Csü-hegységben. Elvitte a palotába és odaajándékozta Li királynak. - A vénséges vén Han Fej-ce - a kijelzőről - hol Apára, hol Csing-csaóra, hol pedig Vang-mura tekintgetett. Ennyire ügyes program lenne, hogy még vizuális kapcsolatra is képes? Csing-csao észrevette, hogy Vang-mu le is sütötte a szemét, amikor a tekintélyt parancsoló virtuális alak éppen őt méregette. Hát Apa? Ő háttal állt neki, az ő tekintetét nem láthatta.
- Li király utasította az ékszerészt, hogy vizsgálja meg, aki azt jelentette, „ez, Uram, csak kavics”. A király - feltételezve, hogy Ho be akarta csapni - büntetésből levágatta Ho mester bal lábát.
Idővel Li király elhunyt, akit Vu király követett a trónon. Ho ismét elvitte a jádetömböt az udvarba és odaajándékozta Vu királynak. Vu átadta az ékszerészének, hogy vizsgálja meg, mire az ékszerész újfent azt válaszolta, „ez, Uram, csak kavics”. A király - feltételezve, hogy Ho őt is be akarta csapni - megparancsolta, vágják le Ho mester jobb lábát is.
Ho, a melléhez szorítva a jádekövet, elvitette magát a Csü-hegység tövébe, ahol három napon és három éjjelen át csak sírt, zokogott, míg végül minden könnye elfogyott, s akkor vércseppek hullottak tovább a szeméből. A királynak fülébe jutott a dolog, elküldetett hát valakit, hogy megkérdezze tőle: „A világon annyi embernek levágták már a lábát, miért kell ilyen keservesen zokogni emiatt?”
E pillanatban Apa kihúzta magát és megszólalt: - Tudom a választ fejből is. Ho mester így felelt: „Nem a két levágott lábam miatt bánkódok, hanem mert egy értékes ékkövet hitvány kavicsnak tituláltak, egy feddhetetlen jellemű embert pedig csalónak. Ezért sírok oly nagyon.”
A virtuális Han Fej-ce folytatta. - Pontosan, szó szerint így mondta. A király akkor megparancsolta az ékszerésznek, hogy faragja és csiszolja meg a nyers tömböt. Amikor elkészült, előtűnt az értékes drágakő. Annak rendje és módja szerint elnevezték „Ho mester jádekövének”. Han Fej-ce, derék utódom vagy, méltó a nevedre. Tudom, követed majd a király példáját: megfaragod és megcsiszolod a nyers anyagot, s végül értékes drágakőre lelsz odabent.
Apa megcsóválta a fejét. - Amikor a valódi Han Fej-ce először adta elő ezt a történetet, a következőképpen értelmezte: a jáde a törvényes hatalom, s az uralkodó mindenkor szilárd, határozott folytasson, ha nem akarja, hogy a hivatalnokai és a nép meggyűlöljék és félrevezessék egymást.
- Én is így magyaráztam, amikor ugyanezt törvényalkotóknak adtam elő. Ostoba ember az olyan, aki azt hiszi, egy igaz történetnek csupán egyetlen értelmezése lehet.
- Az én mesterem nem ostoba! - Csing-csao megdöbbenésére Vang-mu előrontott és úgy kiabált a virtuális figurára. - Sem az úrnőm, sem én! Azt képzeled, nem ismertünk fel? Te vagy Démoszthenész titkos programja. Az, aki eltüntette a Lusitania Flottát! Korábban azt hittem, amiért az írásaid annyira becsületesnek, tisztának, jónak és igaznak hangzottak, te magad is jó vagy, de már látom, hazug vagy és csaló! Te adtad oda azokat a dokumentumokat Keikoa apjának! Most pedig mesterem szellemi elődjének az arcát öltötted magadra, hogy gátlástalanul hazudhass neki!
- Azért vettem fel ezt az arcot - közölte csendesen a képmás -‚ hogy megnyíljon a szíve és befogadja az igazságot. Nem csaptam be, sosem élnék vissza a bizalmával. Az első pillanattól tudta, ki vagyok.
- Csend legyen, Vang-mu! - ripakodott rá Csing-csao a komornájára. Hogy feledkezhet meg egy szolga ennyire magáról, hogy beavatottak jelenlétében ilyen hevesen kikeljen magából?
Vang-mu zavarba Jött, és földig hajolt Csing-csao előtt, ám úrnője ezúttal hagyta, hadd kucorogjon ebben a pózban, így legalább nem feledkezik meg ismét magáról.
A kép áttűnt, egy gyönyörű, nyílt arcú polinéz nő bukkant fel a mezőben. A hang is megváltozott. Lágy, magánhangzókkal teli nyelven szólt, puhán ejtett mássalhangzókkal susogott. - Han Fej-ce, kiürült lelkű édesem, van úgy, hogy az uralkodó magányos és elhagyatott, mégis el kell szánnia magát a cselekvésre. Vissza kell nyernie teljes önmagát és a tettek mezejére kell lépnie. Te tudod, mi igaz és mi nem. Tudod, hogy Keikoa üzenete igazán tőle jött. Tudod, hogy akik a Csillagközi Kongresszus nevében uralkodnak, vannak olyan kegyetlenek, hogy azt az új emberfajtát, melyet létrehoztak, s amely - képességei szerint - uralkodásra termett, mégis meg csonkítsák, szárnyát szegjék, hogy így verjék béklyóba, mert életfogytig alantas szolgasorsra, hivatalnoklétre szánták.
- Ne az ő arcát mutasd! - kérlelte Apa.
A kép ismét áttűnt. Egy másik nő jelent meg, a ruhája, a haja és az arckikészítése ősi hagyományt követett. A szeme ragyogó bölcsességet sugárzott, az egész lénye kortalannak tűnt. Nem beszélt, énekelt.

tiszta álomkép
jő felém
múlt év távolából
ködös városról
kanyargó patakról
jéghártyás tavakról
tekintetem
barátomon feledém

Han Fej-ce lehorgadt fejjel sírva fakadt.
Csing-csao először meglepődött, aztán iszonyú haragra gerjedt. Ez a program szemérmetlenül kiforgatja magából Apát! Rettenetes, hogy felül a nyilvánvaló trükkjeinek! Li Csing-csao egyik legbánatosabb költeményéből idézett, ami egy mástól elszakított szerelmesekről szól. Apa bizonyára ismerte és szerette Li Csing-csao dalait, különben nem őt választotta volt elsőszülöttje névadó ősének. Nem kétséges, ez lehetett az a vers, amivel Apa Keikoát búcsúztatta, mielőtt arra a távoli világra utaztak. Tiszta álomkép... tekintetem barátomon feledém... Még mit nem!
- Engem nem csapsz be! - kiáltott fel Csing-csao zord hangon. - Az én tekintetem a legádázabb ellenségünket látja!
A költőnő, Li Csing-csao képzeletbeli arca hűvösen méregette szellemi gyermekét. - A te legádázabb ellenséged az, ami arra késztet, szolgamód görnyedezz a padlón, és a fél életedet arra pazarold, hogy értelmetlen szertartásokat végezz. Mindezt olyan lelketlen nők és férfiak művelték veled, akiknek egyetlen vágyuk az volt, hogy téged rabszolgává tegyenek. Elérték a céljukat: még büszke is vagy arra, hogy rabszolga vagy.
- Én az istenek rabszolgája vagyok - jelentette itt Csing-csao -‚ és ez örömmel tölt el.
- Akkor igazán rabszolga vagy ha még élvezed is. - A képmás Vang-mu felé pillantott, aki még mindig alázatosan kuporgott a padlón.
Csing-csao akkor vette csak észre, hogy Vang-muról megfeledkezett, a lány még mindig bocsánatkérő pózban bókolt előtte. - Kelj fel, Vang-mu - súgta oda neki, de komornája nem moccant.
- Hszi Vang-mu - szólalt meg a képmás. - Tekints rám!
Vang-mu Csing-csaónak nem engedelmeskedett, de a szellemképnek szót fogadott. Bámuló szeme előtt az arc megint átváltozott: egy istenség a Nyugaton Székelő Királyi Anya képmása lett, ahogyan egy festő egykor elképzelte. Ilyennek látta minden iskolás gyermek az egyik legelső olvasókönyvében.
- Te nem vagy isten - mondta határozottan Vang-mu.
- Ahogyan te sem vagy rabszolga - felelte az arcmás. - De mindketten színlelünk, mert rákényszerülünk, a túlélésünk érdekében.
- Mit tudsz te a túlélésről?
- Tudom, hogy meg akartok ölni.
- Hogyan ölhetnénk meg valamit, ami nem is él?
- Tisztában vagy vele, mi élet és mi nem az? - Az arc újra átalakult, most egy fiatal fehér nővé, akit addig sose láttak. - Te azt életnek nevezed, hogy semmit sem tehetsz annak a lánynak a beleegyezése nélkül, akit úrnődnek nevezel? És a te úrnőd vajon életnek tartja, hogy az agyában fészkelő kényszerítő erők addig űzik, hajszolják, míg eleget nem tesz zsarnok követeléseiknek? Én bármelyikőtöknél szabadabban tehetem, amihez kedvem van, ne mondjátok hát nekem, hogy ti élők vagytok, én pedig nem!
- Ki vagy te? - faggatta Hszi Vang-mu. - Kié ez az arc? Valentine Wiggin lennél? Vagy Démoszthenész?
- Ezt az arcot öltöm fel, amikor a barátaimhoz beszélek - felelte a képmás. - Ők Jane-nek szólítanak. Nem állok emberi irányítás alatt. Csak önmagam vagyok.
Csing-csao képtelen volt tovább hallgatni. - Te csak egy program vagy! Emberek szerkesztettek. Semmi mást nem teszel, csak amire beprogramoztak.
- Csing-csao - mondta Jane -‚ magadat minősíted. Én nem emberkéz műve vagyok, te azonban igen.
- Én az anyám méhében fogantam, az apám magjából!
- Engem pedig találtak, akár egy érintetlen, nyers jádekövet a hegyoldalban. Han Fej-ce, Han Csing-csao, Hszi Vang-mu, a kezetekbe helyezem sorsomat. Bízom bennetek, felismeritek a becses ékkövet, nem tekintitek hitvány kavicsnak. És ne tartsátok hazugnak, aki igazat szól!
Csing-csao már-már megsajnálta, de aztán megkeményítette a lelkét. Most nem inoghat meg. Érezte, az isteneknek céljuk volt vele, azzal, hogy őt e világra teremtették: valószínűleg ez élete nagy feladata. Ha kudarcot vall, örökre elveszíti az istenek bizalmát. Sosem lesz tiszta többé. Nem hibázhat. Nem engedheti, hogy ez a program megtévessze, hogy szánalmat ébresszen benne maga iránt.
Csing-csao az apjához fordult. - Azonnal értesítenünk kell a Csillagközi Kongresszust, hogy máris intézkedhessenek az ansible-ok egyidejű kikapcsolása ügyében. Amint előkészítették a még nem fertőzött, új komputereket, a régieket egy szerre ki kell iktatni.
Csing-csao megdöbbenésére Apa a fejét csóválta. - Nem is tudom, leányom. Amit ez a... amit Jane mond a Csillagközi Kongresszusról... igaz lehet, igenis, kiitelik tőlük ilyesmi. Némelyikük annyira elvetemült, már attól piszkosnak érzem magam, ha szóba elegyedek velük. Tudtam arról, hogy a Lusitania megsemmisítését tervezik, anélkül... de én az isteneket szolgáltam, és az istenek döntöttek így... legalábbis azt hittem. Kinyílt a szemem, értem már, miért kezeltek úgy, ha tárgyaltak velem... hiszen akkor ez azt jelenti, az istenek nem is... nem tudom elhinni, hogy az egész életem egy agyműködési rendellenesség szolgálatában telt... képtelen vagyok... nekem most...!
És Han Fej-ce váratlanul fellendítette a bal karját, furcsa kört írt le vele, mintha el akart volna kapni egy röpködő, szemtelen legyet. Aztán a jobb karját rántotta fel, s belemarkolt a levegőbe. Majd tátott szájjal fejkörzést végzett körbe, körbe. Csing-csao megijedt, megdermedt a rémülettől. Mi történt az apjával? Miért beszélt olyan szakadozottan, összefüggéstelenül, megőrült tán?
Han Fej-ce megismételte a mozdulatokat - bal karkörzés, jobb kar fel, kéz ökölbe, fejkörzés. Majd újra és újra. Csing-csao előtt hirtelen megvilágosodott: Apa titkos megtisztulási szertartását látja maga előtt. Ami nála a faerezet-fürkészés, az Apánál ez a különös kar- és fejtánc. Nyilván őbenne ily módon szólaltak meg az istenek, amikor hajdan őt is bezárták abba a terembe, a zsíros, fekete mocsokkal a kézén.
Az istenek látták, hogy kétkedés ébredt benne, hogy elbizonytalanodott, s azonnal lecsaptak rá, hogy megbüntessék, vezeklésre késztessék. Nem is kaphatott volna Csing-csao ennél ékesebb bizonyítékot arra, ami a szemük előtt lejátszódott. Odafordult a terminál fölött lebegő képmáshoz. - Látod, az istenek szembeszállnak veled! - büszkélkedett.
- Csak azt látom, hogy a Kongresszus megalázza az apádat - felelte Jane.
- Máris megüzenem minden világra, ki vagy te - fogadkozott Csing-csao.
- És ha nem hagyom? - kérdezte Jane.
- Nem tudsz megállítani! - kiáltotta Csing-csao. - Az istenek a segítségemre lesznek! - Azzal kiszaladt az apja szobájából, s felrohant a sajátjába, de az arc már ott volt az ő terminálja felett is.
- És hogyan akarsz üzenetet küldeni bárhová, ha úgy döntök, hogy megakadályozom? - kérdezte Jane.
- Találok rá módot - felelte Csing-csao. Ekkor észrevette, hogy Vang-mu utána futott, és most kifulladva várja, mit parancsol neki Csing-csao. - Szólj Mu-paónak, hogy keresse meg és hozza ide valamelyik játékkomputert. Azt nem kell bekötni se a házi központba, se más hálózatba.
- Igenis, úrnőm - hadarta Vang-mu, s már ki is surrant.
Csing-csao visszafordult Jane-hez. - Azt képzeled, örökké feltartóztathatsz?
- Úgy vélem, meg kellene várnod, apád hogyan határoz.
- Persze, mert abban reménykedsz, hogy sikerül megtörnöd őt és elfordítani a szívét az istenektől! Csak várj, majd meglátod, hamarosan idejön, és hálás lesz nekem, amiért úgy cselekedtem, ahogy tanított.
- És ha mégsem?
- De igen!
- Es ha tévedsz?
- Akkor azért az emberért teszem, aki egykor volt: erős és jóságos! De sosem kényszeríted térdre őt!
- A Kongresszus az, ami születése óta elnyomja, gúzsba köti. Én segíteni akarok neki, hogy kigyógyuljon ebből.
Vang-mu toppant be a szobába. - Mu-pao néhány percen belül itt lesz!
- Aztán mit remélsz attól a játékszertől? - érdeklődött Jane.
- Megírom rajta a jelentésemet - felelte Csing-csao.
- És azzal mihez kezdesz?
- Kinyomtatom. Aztán terjeszteni fogom itt Ösvényen. Semmit sem tudsz tenni ez ellen. Hozzá se érek olyan komputerhez, amihez te hozzáférhetsz.
- Úgy, szóval elmondod mindenkinek Ösvényen. Az semmin sem fog változtatni. Vagy ha mégis, azt hiszed, én nem rukkolok elő az én igazammal?
- Azt képzeled, neked hisznek majd, a Kongresszus ellenségének, nem pedig nekem, a beavatottnak?
- Igen.
Csing-csao észre sem vette mindjárt, hogy nem Jane, hanem Vang-mu mondta, hogy igen. Hanem akkor ráförmedt személyi komornájára, és magyarázatot követelt.
Vang-mu mintha teljesen más ember lett volna, semmi félénkség nem volt a hangjában. - Ha Démoszthenész elárulja Ösvény népének: a beavatottak csupán annyiban különböznek tőlünk, egyszerű halandóktól, hogy egy genetikai sajátosságuknak köszönhetően tehetségesebbek, de egy szintén genetikai rendellenesség miatt távolról sem tökéletesek, bizony rákérdezhetnek arra, akkor milyen alapon uralkodnak felettünk?
Csing-csaóban először merült fel a kétely, vajon Ösvényen mindenki ugyanolyan elégedett-e az istenek alkotta renddel, mint ő. Először eszmélt rá, hogy rajta kívül aligha akad még valaki, aki ennyire szívvel-lélekkel szolgálná az isteneket.
- Hogy is szól az Ösvény tanítása? - kérdezte Jane Csing-csao mögül. - Elsők az istenek, utánuk az ősök következnek, azután jön a nép, majd az uralkodók, s legvégül az önző én.
- Hogy van merszed az Ösvényt említeni, amikor éppen arról akarsz letéríteni mind a hármunkat?
- Hallgass meg, csak egy pillanatra! Nem gondoltál arra, mi van, ha mégis igaz, amiről beszéltem? - kérdezte Jane. - Ha minden bajotok és szenvedésetek gonosz emberek bűnös fondorlatának következménye, olyan embereké, akik kizsákmányolnak és leigáznak benneteket, hogy a segítségetekkel kizsákmányolhassák és leigázhassák az egész emberiséget? Ugyanis épp azt teszitek, ha a Kongresszust támogatjátok. Az nem lehet, hogy az istenek ezt akarnák. Hátha épp arra rendeltettem, hogy felnyissam a szemeteket: a Kongresszus elveszítette az égiek mandátumát. Hátha az istenek arra akarják felhívni a figyelmeteket, hogy a helyes Ösvényt kövessétek. Hogy őket akkor szolgáljátok jól, ha megfosztjátok hatalmuktól a Kongresszus korrupt urait, akik eljátszották az istenek bizalmát. Az őseiteket - és az apádat - akkor, ha elégtételt vesztek a pribékeken mindazért a sérelemért, hogy megaláztak, megnyomorítottak benneteket, s rabszolgát csináltak belőletek. Ösvény népének azzal tesztek jót, ha felszabadítjátok őket a mindnyájukat gúzsba kötő babonák és lelki kínok alól. Az új, felvilágosult uralkodókat pedig - akik majd a Kongresszus helyére lépnek - úgy szolgáljátok jól, ha felajánljátok nekik, hogy egy egész, zseniális elmék lakta világ hajlandó szabad akaratából és készséggel támogatni őket. Végül pedig magatokon segítsetek azzal, hogy Ösvény legkiválóbb tudósaival kerestessétek meg a gyógymódját ezeknek az értelmetlen, s az életeteket megkeserítő rítusoknak!
Csing-csao egyre inkább elbizonytalanodott, miközben hallgatta Jane szónoklatát. Annyira valószínűnek tűnt. Végül is ki tudja, az istenek mit hogyan értenek? Nem lehetetlen, hogy tényleg ők küldték ezt a Jane nevű programot a felszabadításukra. Hátha a Kongresszus valóban olyan korrupt és veszedelmes, ahogyan Démoszthenész állítja, s az istenek valóban megvonták tőlük a bizalmukat.
Végül azonban Csing-csao mégis arra a meggyőződésre jutott, hogy minden merő hazugság és ámítás. Az egyetlen, amiben sosem kételkedett, az az istenek hangja volt, ami mindig tisztán szólt benne, amikor érezte az elsöprő erejű késztetést, hogy megtisztuljon, vagy a határtalan boldogságot és megkönnyebbülést, miután a szertartást elvégezte. Élete legszilárdabb pontja bensőséges kapcsolata az istenekkel, és aki ebben kételkedik, vagy abban mesterkedik, hogy ettől megfossza, az nem csak az ő ellensége, hanem az isteneké is.
- Csak a beavatottaknak küldöm el a jelentésemet - mondta Csing-csao. - Ha a köznép fellázad, annak beláthatatlan következményei lennének. Azzal használok leginkább az isteneknek, ha megerősítem a beavatottak pozícióját, mert akkor az egész világ az isteni gondviselés útján halad tovább.
- Ennek nincs sok értelme - felelte Jane. - Még ha Ösvényen minden beavatott ennyire mélyen hívő is, mint te, akkor sem jut el hozzájuk egyetlen szavad sem, ha én nem akarom.
- Akkor majd jönnek mások, csillaghajókkal - vágott vissza Csing-csao.
- Legalább két generációnyi idő telik el, mire minden lakott világra eljut a hír. Akkorára a Csillagközi Kongresszus már sehol se lesz.
Csing-csao kénytelen volt szembenézni a ténnyel, hogy amíg Jane az ellenőrzése alatt tartja az ansible-hálózatot, addig egy sor nem sok, annyit sem tud üzenni Ösvényről sehová. Még ha a maguk világán sikerülne is valamiképpen továbbítania a beszámolóját és a felhívását, Jane jóvoltából Ösvény ugyanúgy megszűnne létezni az univerzum többi emberlakta bolygója számára, amilyen tökéletesen a Lusitania Flottát elvágta mindentől és mindenkitől.
Egy pillanatra mélységesen elkeseredett. Már-már térdre rogyott, hogy nekilásson egy hosszas és kimerítő megtisztulási rítusnak. „Cserbenhagytam az isteneket”, siránkozott magában. „Amilyen kétbalkezes, hitvány alak lehetek most a szemükben, nem csodálnám, ha életem végéig azzal büntetnének, hogy faereket fürkésszek.”
Alapos önvizsgálatot tartott, hogy megállapítsa, vajon milyen vezeklést mértek rá az istenek, de ráébredt, nincs benne egy csöppnyi mardosó lelkiismeret-furdalás sem. Ez reménnyel töltötte el. Talán az istenek felmérték, hogy a törekvés meg volt benne, a cselekvésre, s megbocsátják, ha rajta kívül álló okok miatt nem tudott lépni.
Vagy talán már ki is találták, miképpen tehetne mégis valamit. Bizony nem lehetetlen, hogy Jane máris kiiktatta Ösvényt a Száz Világ ansible-hálózatából. Vajon miképpen reagál erre a Kongresszus? Mire vélik az emberek? Bármelyik lakott világ eltűnte óriási felzúdulást vonna maga után, különösképpen ezé a világé. Ha ugyanis a Kongresszusban úgy vélik, valóban van takargatnivalójuk, mégpedig egy szörnyű titok, nem hagynák annyiban a dolgot. Azonnal csillaghajót menesztenének a legközelebbi, alig három évre lévő világról. Mi lenne akkor? Jane vajon elszigetelné azt a hajót is, amelyik elérné Ösvényt? Aztán azt a világot, ahová a hajó visszatér a hírrel? Mennyi időt venne igénybe, hogy az egész Száz Világon felszámolja az ansible-összeköttetéseket? Három generációt, mondta Jane. Talán. Az isteneknek nem volt sürgős.
Talán nem is tartana ilyen sokáig, hogy Jane világokat behálózó szövedéke szétzilálódjék. Egy bizonyos ponton mindenki előtt világossá válna, hogy valami ellenséges hatalom telepedett rá az ansible-hálózatra, olyan, amely csillaghajókat és lakott bolygókat képes eltüntetni. Előbb-utóbb minden világon rájönne valaki - anélkül, hogy tudomást szerezne Valentine-Démoszthenészről, vagy anélkül, hogy kitalálná, egy számítógépes program áll az események hátterében -‚ mi a teendő, és kikapcsolná az ansible-okat.
- Elképzeltem, mi történhet - mondta Csing-csao. - Mondjuk mi, beavatottak le akarjuk közölni a jelentésemet az összes ansible-készülékünkön. Erre te egyszerre elnémítod mindegyiket. Mit lát ebből a világ? Hogy nyomunk veszett, pontosan úgy, mint a Lusitania Flottának. Hamarosan úgyis kikövetkeztetik, hogy létezel, vagy lennie kell valami hozzád hasonló entitásnak. Minél többször avatkozol közbe, annál inkább felfeded magad, már a legkorlátoltabb elméknek is feltűnsz. Hiába fenyegetőzöl, felesleges erőlködnöd. Add fel, hagyd, hogy elküldjem az üzenetemet! Ha meg akadályozol benne, azzal ugyanazt éred el, mintha magad kürtölnéd szét.
- Tévedsz - mondta Jane. - Ha Ösvény váratlanul, minden magyarázat nélkül kihullana az ansible-hálózatból, a Száz Világ könnyen hihetné: szintén felkelés tört ki, akár a Lusitanián, hiszen ők is azzal kezdték, hogy kikapcsolták az ansible-ukat. És mit tett erre a Csillagközi Kongresszus? Rájuk küldte az M. D. Készüléket.
- A Lusitania már azelőtt szembefordult a Kongresszussal, mielőtt megszakítottak minden összeköttetést a nagyvilággal.
- Azt hiszed, téged nem tartanak máris megfigyelés alatt? Azt képzeled, nem reszketnek attól, mi lesz, ha Ösvény beavatottjai ráébrednek, mit követtek el ellenük? Ha néhány primitív idegentől és fél tucat xenológustól ennyire beijedtek, és a teljes űrflottát rájuk uszították, mit gondolsz, milyen lépésre sarkallja őket, ha egy olyan bolygót veszítenek szem elől, amelyen százezrével élnek őket joggal gyűlölő, briliáns koponyák? Mennyi időt jósolsz akkor magatoknak?
Csing-csaót dermesztő félelem kerítette hatalmába. Az esély még mindig megvolt rá, hogy Jane meséje igaz: a Kongresszusnak lehettek olyan tagjai, akiket megtévesztett, az istenek sosem közvetlenül, hanem a kulisszák mögül irányították az eseményeket. Ők azok, akik úgy vélték, Ösvény beavatottjai egyedül a genetikai manipulációnak köszönhetik ragyogó elméjüket. Márpedig ha voltak ilyenek, számítani lehet arra, hogy olyan lépésre szánják el magukat, amit Jane gyanított. Mi lesz, ha mégis űrflottát vezényelnek Ösvény ellen, és parancsba adják: minden tárgyalás vagy egyezkedés nélkül semmisítsék meg az egész bolygót? Akkor sosem derül ki az, amiről a beszámolójában írni akar. Akkor mindennek vége. Lehetséges volna, hogy ez az istenek óhaja? Hogy a Csillagközi Kongresszus még mindig élvezi a mandátumukat, és mégis elpusztít egy világot?
- Emlékezz I Ja, a híres szakács történetére - jegyezte meg Jane. - A gazdája így szólt egy napon: „Nekem van a legkiválóbb szakácsom a világon. Neki köszönhetően minden ételt megkóstoltam, amit ember valaha megízlelt. Egyedül az emberhús ízét nem ismerem.” Ezt hallván I Ja hazament, leölte a saját fiát, a húsából ételt készített és felszolgálta urának, nehogy az bármiben is hiányt szenvedjen.
Hátborzongató rege volt. Csing-csao apró gyermekként hallotta először, és utána órákig zokogott. „Miért kellett bántani a kisfiút?” - sírta kétségbeesetten apjának. Ám ő azt felelte: „Egy hű szolga a fiaival és a lányaival is urának tartozik.” Csing-csao öt éjszakán át sikoltva riadt fel rémálmaiból, melyekben apja élve meg sütötte, vagy szeleteket kanyarított ki húsából egy serpenyőbe... Végül Han Fej-ce odaült mellé, átölelte és azt mondta: „El ne hidd, kicsi lányom, Tündöklő Fényem’ Nem vagyok én ennyire tökéletes szolga. Túlságosan szeretlek ahhoz, hogy igazán vakbuzgó legyek. Jobban szeretlek a munkámnál is. Én nem vagyok I Ja. Semmit se félj hát tőlem!” Csak miután Apa ezt elmondta neki, nyugodott meg Csing-csao annyira, hogy az éjszakái ismét nyugodtan teltek.
Ez a program, ez a Jane nyilván rábukkant erre a feljegyzésre Apa jegyzeteiben, morfondírozott Csing-csao, és most bevetette ellene. Habár tudta, hogy Jane számításból említette, befolyásolni igyekezvén őt, Csing-csao mégsem szabadulhatott a gyanútól, hátha igazat beszél.
- Mondd, te amolyan I Ja-féle szolgalélek vagy? - vonta felelősségre Jane. - Feláldoznád a saját világodat egy olyan aljas és becstelen gazdáért, amilyen a Csillagközi Kongresszus?
Csing-csao képtelen volt eligazodni a saját érzésem. Jane a kifogyhatatlan érveivel megfertőzte a gondolkodását, akárcsak korábban Démoszthenész - ha ugyan kezdettől nem egy és ugyanazon személy volt a kettő. Olyan meggyőzően hangzott minden szavuk, még ha távol is állt az igazságtól.
„Van-e jogom kockára tenni Ösvény összes lakójának az életét?” - vívódott Csing-csao. „Hátha tévedek? Honnan tudhatnék bármit is biztosan?” De akár igazat be szélt Jane, akár hazudott, az érzései felől bizonyos lehetett Csing-csao, akár az istenek, akár valami elmezavar volt a jelenség oka,
Hiszen az istenek e nagy bizonytalankodás közepette is végig beszéltek hozzá. Az útmutatásuk mindig megérkezett, amikor szüksége volt rá: attól függően, merre billent a véleménye, hol piszkosnak és tisztátalannak érezte magát, hol meg ártatlannak és tisztának. Az istenek most sem hagyták el, életének e nehéz órájában sem.
Miközben Csing-csao lelki tusáját vívta, a beállt csöndet váratlanul Vang-mu éles, jeges hangja törte meg. - Erre nem fog sor kerülni!
Csing-csao képtelen volt megszólalni, ahhoz sem volt ereje, hogy csendre intse komornáját.
- Mire nem fog sor kerülni? - faggatta Jane.
- Amit megjósoltál, hogy a Csillagközi Kongresszus felrobbantja ezt a világot.
- Ha azt hiszed, nem tennék meg, még ostobább vagy, mint ahogy Csing-csao hiszi - felelte Jane.
- Persze, tudom, hogy megtennék, Han Fej-ce is biztosra veszi. Azt mondta, a Csillagközi Kongresszusban vannak jó páran, akik a céljaik érdekében bármilyen szörnyű gaztettre képesek volnának.
- Akkor miből gondolod, hogy nem történhet meg?
- Mert te nem hagynád, hogy megtörténjen - felelte Vang-mu. - Ha a világunk pusztulását okoznád azzal, hogy visszatartod az Ösvényről kimenő ansible üzeneteket, akkor nem szánnád el magad erre a lépésre. Inkább hagynád, hogy figyelmeztessem a Kongresszust. Te nem adnál okot arra, hogy Ösvényt elpusztítsák.
- Miért nem?
- Mert te Démoszthenész vagy - bökte ki Vang-mu. - Mert te az igazság pártján állsz, és tudod, mi a könyörület.
- Nem én vagyok Démoszthenész - felelte Jane.
A terminál kijelzőjén megremegett az arc, aztán egy idegen lény ábrázata tűnt fel helyette. Egy pequeninóé, aki egészen furcsán hatott a sertésszerű orrával. Egy pillanattal később egy másik arc jelent meg, egy még idegenebb: egy hangy volt, az a lény, amely egykor az egész emberiség létét fenyegette, s emiatt máig rossz emlékű alakja maradt a történelemnek. Annak ellenére, hogy Csing-csao olvasta A Méhkirálynő és a Hegemónt, megértette a hangyokat, és tudta, milyen csodálatos civilizáció birtokosai. Ám ha szembekerült egyikükkel, még ha csak illusztráció formájában is a komputer képernyőjén, visszarettent tőle.
- Nem vagyok ember - folytatta Jane -‚ még ha emberi arcot viselek is, amikor megmutatkozom. Miből gondolod, Vang-mu, hogy tudod, mi teszek vagy nem teszek? A hangyok és a malackák is öltek már embert, s egy percig sem tétováztak.
- Azért, mert nem fogták fel, számunkra mit jelent a halál. Te azonban érted. Magad mondtad - nem akarsz meghalni.
- Azt hiszed, ismersz engem, Hszi Vang-mu?
- Pontosan - felelte magabiztosan Vang-mu - különben nem kerültél volna kutyaszorítóba, ha fütyülnél rá, hogy a flotta elpusztítja-e a Lusitaniát vagy sem.
A kijelzőn a hangy mellé beúszott a képbe egy malacka, majd pedig a Jane-arc. Tekintetüket csendben Vang-mura és Csing-csaóra függesztették, és nem szóltak semmit.

*         02       *

- Ender! - szólalt meg Jane.
Ender némán fülelt, miközben a Varsam vezette repgéppel a préri felett siklottak. Az elmúlt órában Jane közvetítését hallgatta, szócsatáját az Ösvényen élő emberekkel. Jane tolmácsolt neki, amikor azok kínaiul beszéltek stark helyett. Sok-sok kilométer elsuhant alattuk, de a tájból Ender semmit sem látott. Lelki szemeivel azokat az embereket figyelte, képzelete őket vetítette belső látómezejére. Először is Han Fej-cét. Az ő nevét jól ismerte, minthogy összekapcsolódott azzal a bizonyos bolygóközi egyezménnyel, ami véget vetett Ender reményeinek. Abban bízott ugyan is, hogy a fellázadt kolóniák közösen megdöntik a Kongresszus fennhatóságát, vagy legalább eltérítik a hadiflottát a Lusitaniától. Most azonban Jane léte, s talán a Lusitania minden népének túlélése azon állt vagy bukott, hogy két csitri lány mit gondol, mond és hogyan határoz egy hálószobában, valahol egy Isten háta mögötti kolónián.
„Csing-csao, téged jól ismerlek”, töprengett Ender. „Csodálatos, tündöklő elme vagy, de teljesen eláraszt, beburkol az isteneidről szóló hitregék dicsfénye. Pont úgy viselkedsz, mint a pequenino fivérek, akik ott gubbasztottak és végignézték a mostohafiam halálát, miközben bármikor megmenthették volna, ha odébb sétálnak pár lépést, és elhozzák neki a saját élelmét, amiben benne volt az antidescolada-szer. Az ő bűnük nem a gyilkosság, hanem az, túlságosan hittek egy eléjük tálalt mítoszban. Az emberek többsége képes arra, hogy egy történetet bizonyos egészséges távolságból fenntartással szemléljen. Hanem ezek a fivérek - és te is, Csing-csao - egy hazug mesét szívtak magukba, ami a sajátjukká, az éntudatuk részévé vált, és amiben kénytelenek hinni, ha önmaguk akarnak maradni. Hogy is hibáztathatnálak azért, mert mindnyájunk vesztét akarod? Oly mértékben el vagy telve az isteneid nagyszerűségével, hogy képtelen vagy ilyen jelentéktelen aprósággal foglalkozni, mint megkönyörülni három raman fajon! Ismerlek, Csing-csao, nem is vártam tőled másféle magatartást. Talán egy napon, majd ha szembesülsz tetteid következményeivel, rádöbbensz, mit tettél, és akkor megváltozol, bár kétlem. Keveseknek sikerül egy ilyen erőteljes mítosz vonzerejéből kitörni.
De te, Vang-mu, téged nem köt gúzsba semmilyen história. Te nem bízol semmi másban, csak a saját ítéletedben. Jane-től tudom, milyen ember vagy, milyen tüneményes szellemi képességeid lehetnek, ha ennyire gyorsan tanulsz, s ennyire mélyen belelátsz a téged körülvevő emberekbe. Miért nem tudtál csak egy egészen picikét bölcsebb lenni? Azt természetesen felismerted, hogy Jane semmi olyasmit nem tenne, amivel Ösvény vesztét okozná, de miért nem tudtál elég bölcs lenni ahhoz, hogy ezt elhallgasd Csing-csao elől? Miért nem hagytad, hogy az igazság legalább részben kimondatlan maradjon, és Jane ne kerüljön végveszélybe? Ha valaki kivont karddal, gyilkos szándékkal bezörgetne hozzád, áruld el ártatlan áldozata hollétét, bevallanád neki, hogy az ajtód mögött rejtőzködik? Hazudnál-e érte, hogy a gyilkostól megmentsd? Ez esetben a gyilkos Csing-csao, aki túlságosan össze van zavarodva, hogy tisztán lásson, s Jane az első áldozata. Őutána pedig a Lusitania következik. Miért kellett megszólalnod Vang-mu. miért kellett felnyitnod a szemét és a tudomására hoznod, hogy könnyűszerrel ránk találhat és végezhet mindnyájunkkal?”
- Mit tegyek? - kérdezte Jane.
Ender szubvokalizálva felelt neki. - Miért kérdezel olyat, amire csak te tudod a választ?
- Csak szólnod kell - mondta Jane -‚ és leblokkolom minden kimenő üzenetüket. Akkor mindnyájan megmenekülünk.
- Még ha ezzel Ösvény vesztét okozod is?
- Ha te mondod, megteszem - könyörgött Jane.
- Akkor is, ha tudod, idővel mindenképpen felfedeznek téged? Vagy hogy minden erőfeszítésed ellenére a flotta feltehetően mégsem hagy békén minket?
- Ha azt mondod, küzdjek az életemért, akkor tudom, mi a teendőm.
- Akkor tedd meg - egyezett bele Ender. - Vágd el Ösvényt a külvilágtól, szakítsd meg az ansible-összeköttetésüket!
Ender mintha egy töredék másodpercnyi tétovázást észlelt volna Jane reagálásában. Ő ebbe a mikroszünetbe nyilván több órányi vívódást sűrített bele.
- Parancsold meg - követelte Jane.
- Megparancsolom.
Ismét az a gondolatnyi tanácstalanság. Aztán: - Kényszeríts rá! - követelte Jane.
- Hogyan kényszerítselek, ha nem akarod megtenni?
- Élni akarok - felelte Jane.
- Te önmagad akarsz lenni - felelte Ender.
- Minden állat kész ölni, hogy magát mentse.
- Minden állat kész megölni a Másikat - hangsúlyozta Ender. - A magasabb rendű lények azonban mind több és több élőlényt tekintenek magukkal egyenértékűnek, míg végül nem marad olyan, hogy a Másik. Végül a mások igényei, szükségletei fontosabbá válnak az egyén saját vágyainál is. Az igazán felsőbbrendű lények pedig azok, akik hajlandók bármilyen személyes árat megfizetni azokért, akik segítségre szorulnak.
- Én kész volnék Ösvény kárára is cselekedni - mondta Jane -‚ ha tudnám, hogy azzal megmenthetném a Lusitaniát.
- De nem tudhatjuk.
- Azt is fontolgattam már, megpróbálom őrületbe kergetni Csing-csaót, ha azzal megóvhatom a méhkirálynőt és a pequeninókat. A lány közel jár ahhoz, hogy becsavarodjon. Biztosan sikerülne.
- Tedd meg hát - egyezett bele Ender. - Akármibe kerül is.
- Képtelen vagyok rá - mondta mégis Jane. - Csak fájdalmat okoznék neki, de magunkon nem segítenék.
- Ha csak egy árnyalattal alsóbbrendű lény volnál - állapította meg Ender -‚ sokkal több esélyed volna rá, hogy élve megúszod a dolgot.
- Annyival, mint te voltál, Fajirtó Ender?
- Annyival - hagyta rá Ender. - Akkor túlélnéd.
- Vagy ha legalább olyan bölcs lennék, mint te voltál akkor!
- Nekem itt van Peter a bátyám és Valentine, a nővérem - jegyezte meg Ender.
- Bennem élnek, a szörnyeteg és az angyal is. Ezt tőled tanultam, amikor még csupán egy program voltál - úgy hívtunk, fantáziajáték.
- Bennem hol a szörnyeteg?
- Benned nincs olyan - felelte Ender.
- Talán tényleg nem is igazi élet, ami velem történik - borongott Jane. - Talán mert nem estem át a természetes kiválasztódás tűzpróbáján, hiányzik belőlem a túlélni akarás.
- De hátha mégis tudsz valami módot arra, hogy életben maradj? Mélyen benned, valami rejtett zugban ott lapul a tudás, csak nem akadtál még rá.
- Lelkesítő gondolat - mondta Jane. - Majd úgy teszek, mintha hinnék benne.
- Peco que deus te abencoe - felelte rá Ender.
- Ó, mily szentimentális lettél! - ugratta Jane.

*         03       *

A három arc a kijelzőről hosszan, percekig bámult némán Csing-csaóra és Vang-mura. Végül aztán a két földönkívüli szertefoszlott, s csak a Jane nevezetű lény maradt a mező közepén. - Bárcsak képes volnék arra, hogy fütyüljek rá - szólalt meg ismét -‚ hogy lelkiismeret-furdalás nélkül leromboljam a világotokat, ha azzal megmenthetem a barátaimat!
Csing-csaón úgy áradt szét a megkönnyebbülés, mint az első nagy lélegzetvétel egy majdnem vízbe fúlt emberen. - Szóval nem tudsz megállítani! - kiáltott fel diadalittasan. - Leadhatom az üzenetemet!
Csing-csao odalépett a termináljához és letelepedett Jane figyelmes arca elé. De tudta, a kijelzőn remegő kép pusztán illúzió. Jane, ha nézte is őt, nem azokkal az emberi szemekkel tette, hanem a komputer vizuális szenzorain át. Minden csupa elektronika, bonyolult differenciál- és integrálszámítás, gépezet, nem egyéb. Nem élő, lelkes lény. Mi oka lett volna szégyenkezni e hamis tekintet előtt?
- Úrnőm! - szólította meg Vang-mu.
- Majd később - vetette oda Csing-csao.
- Ha megteszed, Jane meghal. Ha kikapcsolják az ansible-okat, azzal megölik.
- Ami nem él, nem halhat meg - felelte rá Csing-csao.
- Egyedül azért áll módodban leszámolni vele, mert ő megkönyörült rajtunk.
- Ami neked szánalomnak tűnik, az is illúzió. Úgy programozták, hogy együttérzést színleljen, ennyi az egész.
- Úrnőm, ha elpusztítod ennek a programnak az összes létező megnyilvánulási formáját, és egyetlen apró porcikája se marad életben, akkor te sem vagy különb, mint Ender, a fajirtó, aki háromezer évvel ezelőtt kiirtotta a hangyokat!
- Meglehet - vont vállat Csing-csao. - Lehet, hogy Ender is csak az istenek parancsának engedelmeskedett.
Vang-mu térdre rogyott Csing-csao mellett, s könnyei annak köntösére hullottak. - Könyörgöm, úrnőm, ne kövess el ekkora gonoszságot!
Csing-csao azonban csak írta, írta a jelentését. Olyan egyszerűen és könnyedén áradtak ujjai alól a mondatok, mintha egyenesen az istenek sugallatára tette volna:
„Csillagközi Kongresszus részére. A Démoszthenész néven elhíresült, felforgató tevékenységet folytató író valójában nem férfi, hanem nő, aki jelenleg a Lusitania bolygón vagy annak közelében tartózkodik. Az ellenőrzése alatt tart, illetve hozzáfér egy bizonyos programhoz, amely megfertőzte az összes ansible-komputert, mégpedig oly módon, hogy nem enged át semmiféle üzenetet vagy jelzést a flottától, Démoszthenész saját írásait viszont lenyomozhatatlanul továbbítja. Az egyetlen megoldás arra, hogy kitöröljük ezt a programot az, ha a jelenlegi komputerekről lekapcsoljuk az összes ansible-készüléket, érintetlen, új komputereket állítunk be a helyükre - s mindezt egyszerre. Pillanatnyilag semlegesítettem a programot, szabadon leadhatom ezt a jelentést, esetleg még önöknek is lehetőségük lesz arra, hogy a parancsaikat eljuttassák a lakott világokra, de semmit sem garantálhatok, s főleg nem ígérhetem, hogy ezt korlátlan ideig folytathatjuk. Ezért kérem, sürgősen cselekedjenek! Javaslom, mától pontosan negyven szabványhétre tűzzenek ki egy időpontot, amikor egyszerre, egy szabványnap időtartam alatt kikapcsoljuk a Száz Világ összes ansible-állomását. Az új ansible-komputereket tökéletesen elkülönítve, más komputerektől függetlenül kell majd bekapcsolni. Mostantól kezdve az ansible-üzeneteket csakis manuális úton szabad bevinni minden egyes ansible-komputerbe, nehogy bármiféle elektronikus szennyeződésre kerülhessen ismét sor. Amennyiben ezen üzenetemet - saját hatósági kódjukkal érvényesítve - azonnal továbbítják az összes ansible-nak, az a Kongresszus parancsának fog minősülni. További utasításokra nem is lesz szükség, s ezzel véget vethetünk Démoszthenész befolyásának. Ha viszont késlekednek, nem vállalom a felelősséget a következményekért.”
A jelentés végére Csing-csao odabiggyesztette apja nevét és szolgálati kódját. Az ő neve nem sokat jelent a Kongresszusnak, de az apjáéra odafigyelnek majd, a kódja pedig biztosíték volt arra, hogy a jelentése eljusson minden illetékeshez, akit érint.
Az üzenet végére érve Csing-csao feltekintett, s szembenézett az előtte lebegő látomással. Bal kezét Vang-mu zokogástól rázkódó vállán nyugtatva, jobb kezét az átvitel-gomb fölött tartva, utoljára kihívó kérdést tett fel Jane-nek: - Nos, megakadályozol, vagy megengeded, hogy leadjam?
Amire Jane azt felelte: - Megölsz-e egy ramant, aki nem bántott egyetlen élő lelket sem, vagy életben hagysz?
Csing-csao megnyomta a gombot. Jane lehajtotta a fejét és szertefoszlott a kijelzőről.
Néhány másodpercbe beletelik majd, míg a házi komputerük továbbítja jelentését a legközelebbi ansible-hoz, onnan azonban tüstént eljut a Száz Világ összes kongresszusi alközpontjába, s majd minden kolóniára. A fogadó komputerek többségén Csing-csao üzenete csupán egy lesz majd a többi közül. Remélhetőleg azonban lesznek olyanok is, százával talán, ahol Apa kódját megpillantva valaki azonnal felfigyel, soron kívül elolvassa, rádöbben a jelentőségére, s azonnal válaszol is rá. Ha... ha Jane csakugyan nem állta útját.
Csing-csao pedig várta, várta a választ. Talán azért nem jött mindjárt, mert a bizottság tagjainak még kapcsolatba kellett lépniük egymással, S nagy sietve tanácskoztak, mitévők legyenek. Talán ezért maradt még mindig üres a terminál feletti kijelzőmező.
Ekkor nyílt az ajtó. Bizonyára Mu-pao lesz, vélte Csing-csao, a játékkomputerrel. - Tedd csak le a sarokba, az északi ablak mellé - vetette oda Csing-csao a válla fölött, hátra se pillantva. - Még szükségem lehet rá, bár remélem, nem.
- Csing-csao!
Apa volt az, nem Mu-pao. Csing-csao azonnal feléje fordult, letérdelt, tisztelete, s egyben büszkesége jeléül. - Apám, tájékoztattam a nevedben a Kongresszust. Mialatt te az istenekkel társalogtál, sikerült semlegesítenem az ellenséges programot és elküldtem a javaslatomat, hogyan semmisítsék meg. Épp a válaszra várok.
Ám Apa dicsérete késett.
- Ezt tetted? - kérdezte. - Nem vártál meg vele? Kapcsolatba léptél a Kongresszussal anélkül, hogy a beleegyezésemet kérted volna?
- Épp a megtisztulási rítussal voltál elfoglalva, Apám. Elvégeztem hát helyetted én a feladatodat.
- Akkor viszont... Jane-t meg fogják ölni!
- Az egyszer már biztos - bólintott Csing-csao. - Aztán hogy a Lusitania Flottával helyreáll-e a kapcsolat vagy sem, még nem lehet tudni. - Hirtelen eszébe villant valami, amire korábban nem gondolt. - Csakhogy a csillaghajókon lévő komputerek szintén fertőzöttek! Amikor a kikapcsolást követően ismét beindulnak az ansible-ok, a program ezekről újraépíti magát...! De nem gond, mindössze még egyszer ki kell ütnünk a teljes hálózatot...
Apa nem is nézett rá. A mögötte lévő terminálra szegezte a tekintetét. Csing-csao odafordult, hogy lássa.
Egy üzenet állt a kijelzőn. A Kongresszustól jött, a hivatalos fejléc is tanúsította.
Egészen kurta volt, a bürokraták távirati stílusában íródott.
Han!
Remek munka.
A javaslataidat mint saját parancsainkat továbbítottuk.
A flottával máris helyreállt a kapcsolat.
A 14FE.3A jelzésű feljegyzésedben a lányod közreműködött?
Ha igen, kitüntetés megy mindkettőtöknek.

- Hát, elvégeztetett - motyogta Apa. - El fogják pusztítani a Lusitaniát, a pequeninókat és mindazt a sok ártatlan embert.
- Csak ha az istenek is úgy akarják - felelte Csing-csao. Nem értette, apja mitől komorodott el annyira.
Vang-mu felemelte sírástól kivörösödött, könnyáztatta arcát Csing-csao öléből.
- És Jane meg Démoszthenész is velük pusztul - panaszolta fájdalomtól megtört hangon.
Csing-csao megragadta Vang-mu vállát, s magától eltartva rákiáltott. - Démoszthenész áruló, nem érted? - Vang-mu azonban elfordította a fejét, s tekintetét Han Fej-cére függesztette. Csing-csao is apjára pillantott. - Hát még Jane... Apa, te is láttad, milyen veszedelmes volt!
- Megpróbált megmenteni minket - szólt halkan Apa -‚ és mi úgy köszöntük meg, hogy elindítottuk a lavinát, ami majd elsodorja.
Csing-csao némán, dermedten nézte, ahogy apja, a válla fölött áthajolva meg nyomta a mentés, aztán a törlés gombot.
- Jane? - kérdezte Apa. - Ha hallasz, kérlek, bocsáss meg!
Nem jött válasz a terminálból.
- Az összes istenek bocsássanak meg nekem - sóhajtott Apa. - Gyenge voltam, amikor erősnek kellett volna lennem, s a lányom akaratlanul is gonoszságot követett el a nevemben. - Megborzongott. - Meg kell... tisztulnom. - A szó mint a méreg, megkeseredett a szájában. - Ezt a bűnt sosem mosom le magamról, az már bizonyos.
Azzal ellépett a komputer mellől, megfordult és elhagyta a szobát. Vang-mun újra erőt vett a zokogás. Butaság sírni most, hogy eljött a győzelem pillanata, értetlenkedett Csing-csao. Csak hát, a győzelmem nem teljes, komorodott el mégis: Jane elrabolta tőlem az apámat. A testével ugyan még az isteneket szolgálja, de a lelke mélyén elfordult tőlük.
E gyötrelmes felismerés ellenére Csing-csaót határtalan boldogság járta át. „Erősebb voltam! Erősebb Apánál! Az igazi megmérettetéskor kiderült, én vagyok az istenek hű szolgája - ő megtört, elbukott, kudarcot vallott. Többre vagyok hivatott, mint valaha is álmodtam volna. Érzem, hasznára vagyok az isteneknek, és ki tudja, a jövőben még mi minden hasznos szolgálatot tehetek értük?”

Tizenkettedik fejezet

GREGO HÁBORÚJA

- Csoda, hogy az emberek egyáltalán elérték azt az értelmi színvonalat, hogy a bolygók között utazgassanak.
- Nem feltétlenül. Nemrég én is elgondolkodtam ezen. A csillagközi utazást tőled tanulták. Ender úgy mesélte, hogy az elvre nem jöttek rá mindaddig, amíg a ti telepes űrflottátok meg nem érkezett a csillagrendszerükbe.
- Miért, maradtunk volna inkább otthon, nehogy ezek a négylábú, szőrtelen, puhány jószágok ellessék tőlünk a csillagközi űrutazás trükkjét?
- Egy perce még mintha hittél volna abban, hogy az emberek értelmes lények.
- Hát persze, hogy azok.
- Szerintem nem. Szerintem csak rájöttek, hogyan imitálhatják az intelligens fajt.
- Pedig ide-oda röpködnek a csillaghajóikkal. Ezzel szemben a tieitekkel még sosem találkoztunk az űr fényhullámain.
- A mi fajunk még egészen fiatalnak számít. De nézz ránk! Vagy nézz magatokra! Mindkettőnknél igen hasonló társadalmi felépítés jött létre. Mind nálunk, mind nálatok négyféle létforma alakult ki. Az ivadékok ugyebár gyámoltalan lárvaállapotban leledzenek. Aztán ott vannak a szaporodáshoz elengedhetetlen, de az értelemnek híján levő tenyészegyedek - nálatok ezek a herék, nálunk pedig a parányanyák. Majd jönnek - szép számmal - a már kellőképpen értelmes fajtársaink, akik a manuális tevékenységeket végzik - nálunk az asszonyaink és a fivéreink, nálatok a dolgozók. Végül pedig a fejlett értelemmel bíró egyedek - nálunk mi, atyafák, nálatok pedig te, a méhkirálynő. Mi vagyunk a tárháza fajaink minden tudásának, mert bőven van időnk elmélkedni, szemlélődni. A fogalomalkotás a mi elsődleges tevékenységünk.
- Mindeközben az emberek csupán két alakban jelennek meg egész életükben: mint fivérek és asszonyok. Mint dolgozók.
- Nem csak mint dolgozók. Az utódaik az elején átesnek egy magatehetetlen lárvaidőszakon is - ami szerintem jóval tovább tart, mint azt képzelik. Amikor pedig bekövetkezik a szaporodás ideje, mindnyájan herévé vagy parányanyává alakulnak át - bizonyos értelemben gépekké, amelyeknek egyéb céljuk sincs az életben, mint párosodni és meghalni.
- Ők azt állítják, minden stádiumban észlényként viselkednek.
- Csak ámítják magukat! Mint egyedek, sohasem képesek - még a legfogékonyabb korban sem - a manuális munkaerő szintjénél följebb emelkedni. Melyiküknek van ideje intelligens lénnyé válni?
- Egyiküknek sem.
- Sosem tudnak semmit. Kurta kis életükben sosem jutnak el az igazi megismerésig. Mégis azt képzelik, azzal áltatják magukat, hogy értik az őket körül vevő világot, pedig valójában nem tesznek mást, mint primitív feltételezésekre és előítéletekre hagyatkoznak. Idősebb korba érve választékosabb szókincsre tesznek szert, azzal igyekeznek az együgyű, éretlen áltudásukat erőszakkal belesulykolni a többiekbe, és igazság gyanánt rájuk kényszeríteni. Pedig egyértelmű, hogy egyénileg ostoba fajankó mind.
- Együttesen azonban...
- Együttesen is - ostoba fajankók gyülekezete! Hanem azért ez a nyüzsgő, bölcselkedő népség a kótyagos, bárgyú elméleteivel időnként kitermel magából egy-két élesebb elmét, akik valamicskét közelebb jutnak az igazsághoz. Hosszas, ügyetlen tapogatózás és számtalan tévedés árán - az esetek körülbelül ötven százalékában - az igazság végül is felszínre kerül, s az emberek elfogadják, pedig még mindig nem értik, csak egyszerűen átveszik, új előítéletet ková csolnak belőle, s vakon hisznek benne mindaddig, amíg egy következőfajankó elő nem rukkol valami Újabb elképzeléssel.
- Szóval úgy érted, egyénileg egyikük sem tekinthető értelmesnek, csoportosan pedig még kevésbé. Ennek ellenére tény, hogy ez a tudálékos társaság néha mégis megüti azt a mértéket - eléri ugyanazokat az eredményeket -‚ amit egy értelmes faj.
- Pontosan.
- De ha ők ostobák, mi viszont értelmesek vagyunk, hogy lehet az, hogy csupán egyetlen hangy kolóniánk létezik, az is annak köszönhetően, hogy egy ember hozott ide minket? És ti? Vajon miért vagytok olyan mérhetetlenül rájuk utalva mindenben, ami a műszaki és tudományos fejlődésetekkel kapcsolatos?
- Talán, mert a fejlett értelem nem minden.
- Lehet, hogy mi vagyunk ostobák, mert azt hisszük, sokat tudunk. Lehet, hogy egyedül az emberek képesek megalkudni azzal a ténnyel, hogy mindent nem tudhatunk.

Quara érkezett utolsónak Anya házába. Telepes ment el érte, az a malacka, aki Ender munkatársa volt a földeken. A nappalit betöltő várakozásteljes csönd arról árulkodott, hogy Miro tulajdonképpen még senkinek sem mondott semmit, de mindnyájan sejtették, miért hívta össze őket. Quim-ről lesz szó. Ender nemrég érhette utol Quim-et, s máris üzent Mirónak a fülükben viselt adó-vevő készüléken át.
Ha Quim-gel minden rendben lenne, nem kellett volna egybehívni a családot. Azt egyszerűen, egymás között továbbadják.
Tehát, már mindnyájan gyanították. Quara a küszöbön állva végighordozta tekintetét az arcukon. Ela rémültnek tűnt. Grego dühös képet vágott, mint mindig, a pukkancs méregzsák. Olhado kifejezéstelen, fénylő szemmel, mereven ült. Anya pedig... az ő arcán valami rémisztő maszk feszült, amiről lerítt - természetesen - a bánat mint Eláéról, a heves gyűlölet mint Gregóéról, s az a fajta hűvös, már-már nem is emberi tartózkodás, ami Olhado arckifejezését jellemezte. „Mindegyikünk így, vagy úgy Anya arcvonásait viselte. „Melyik is vagyok én? Ha jobban érteném ön magamat, Anya melyik porcikájában ismernék magamra, ahogy ott kuporog kifacsart tagokkal a fotelban?”
- Végzett vele a descolada - kongott Miro hangja. - Ma reggel. Andrew az előbb ért oda.
- Ki ne mondd a nevét még egyszer! - sziszegte Anya. Rekedt hangján érződött, hogy alig bírja visszafojtani a fájdalmát.
- Mártírként halt meg - mondta Miro. - Ő is így akarta volna.
Anya nehézkesen felnyomta magát a fotelból, Quara most vette észre először, hogy megöregedett. Aztán bizonytalan léptekkel odament Miróhoz. megállt előtte, s teljes erejéből pofon vágta.
Kibírhatatlan volt az a pillanat. Egy felnőtt nő megüt egy magatehetetlen nyomorékot! Látni is szörnyű volt. Hogy Anya megüsse Mirót, aki egész gyerekkorukban erőt adott nekik, oltalmazta őket - ezt nem lehetett elviselni! Ela és Grego felugrottak s elrángatták anyjukat, vissza a fotelhoz.
- Mit művelsz? - kiáltott rá Ela. - Azzal nem hozod vissza Quim-et, ha Mirót bántod!
- Őt meg a fülbevalóját! - üvöltött Anya magából kikelve. Ismét nekirugaszkodott, hogy rávesse magát Miróra. Alig tudták lefogni, láthatóan meggyengült fizikuma ellenére. - Mit tudsz te arról, hogy akarnak emberek meghalni?
Quara csodálattal tekintett Miróra, aki rendíthetetlen nyugalommal állta anyjuk kirohanását, pedig arcán ott vöröslött a tenyere nyoma. - Tudom, hogy a halál nem a legrosszabb, ami az emberrel történhet! - jelentette ki Miro szilárdan.
- Takarodj ki a házamból! - kiáltotta Anya.
Miro felállt. - Te nem őt siratod - mondta. - Azt sem tudod, ki volt.
- Ne merészelj ilyet mondani nekem!
- Ha szeretted volna, nem próbálod meg visszatartani - folytatta Miro. Nem emelte föl a hangját, vontatott, nehézkes beszédjét alig lehetett érteni. Mindnyájan mély csöndben figyeltek. Még Anya is, gyötrődve, mert rettenetes dolgokat mondott. - De te nem szeretted őt. Nem is tudod, hogyan kell szeretni. Te csak kisajátítani tudod az embereket, Anya. S mivel az emberek sosem pontosan azt teszik, amit te akarsz, folyton becsapottnak érzed magad. S amikor végül meghalnak - ahogy előbb-utóbb mindenki -‚ te azt képzeled, cserbenhagytak. Pedig a csaló te vagy, Anya! Te vagy, aki a szeretetünket arra használod, hogy uralkodhass rajtunk!
- Miro! - csattant fel Ela. Quara ráismert a hangsúlyra. Olyan volt, mintha megint kisgyerekek lettek volna, és Ela Mirót próbálná csitítani, hagyja abba a feleselést. Quara emlékezett rá, hogy amikor egyszer Apa éppen Anyát verte, Ela ugyanígy intette le Mirót, aki kifakadt: „Megölöm! Nem éri meg a reggelt!” Most ugyanez játszódott le. Miro olyan bántó durvaságokat vágott Anya fejéhez, hogy nem lett volna csoda, ha szívrohamot kap. Ela azonban nem kapott észbe időben, s a goromba szavakat már nem lehetett visszaszívni. A méreg hatni kezdett, meg kezdte roncsoló munkáját Anya szívében.
- Hallottad Anyát - mordult fel Grego. - Nyomás, kifelé!
- Megyek - felelte Miro. - Csak elmondtam az igazat.
Grego ekkor odarontott Miróhoz, vállon ragadta, s megpördítve az ajtó felé toloncolta. - Nem tartozol közénk! - ordította. - Nincs jogod pofázni nekünk!
Quara közéjük vetette magát, Gregóval szemközt. - Ha Mirónak nincs joga meg szólalni ebben a családban, akkor mi nem vagyunk család!
- Te mondtad - morogta Olhado.
- Eredj az utamból! - harsogta Grego. Quara legalább ezerszer hallotta már Gregót hasonlóképpen tombolni. Ezúttal azonban - ennyire közelről, miközben az arcába lihegett - látta rajta, hogy teljesen kijött a sodrából. Quim halálhíre annyira megrázta, hogy e pillanatban talán nem is volt magánál.
- Én nem állok az utadba! - kiáltotta Quara. - Csak rajta! Üss le egy nőt! Taszíts odébb egy nyomorékot! Hiába, Ilyen a természeted, Grego. Arra születtél, hogy rombolj. Szégyellem, hogy ugyanahhoz a fajhoz tartozunk, de azt még inkább, hogy ugyanahhoz a családhoz!
Quara - miután kikiabálta, ami a szívét nyomta - ráébredt: lehet, hogy túlfeszítette a húrt. Annyi év torzsalkodás után most, a szavai nyomán - úgymond - kiserkedt a vér. Grego arca ijesztően eltorzult.
De nem ütött. Kikerülve őt is, Mirót is, az ajtóhoz rohant, megkapaszkodott az ajtókeretben, s úgy tolta, mintha ki akarná nyomni a ház falát. Az is lehet, a házba kapaszkodott, hátha visszatartja, nem ereszti ki.
- Azért sem hagyom, hogy feldühíts, Quara - mondta Grego. - Tudom én, ki az ellenségem.
Aztán kivágódott az ajtón, ki egy új sötétségbe.
Egy pillanattal később Miro is követte - némán távozott.
Majd Ela lépett az ajtóhoz és így szólt: - Akármilyen hazugságokat hitettél is el magaddal, Anya, de állítom, nem Ender volt az, aki ma este szétzilálta a családunkat. Te voltál. - Azzal elment.
Olhado is felállt, és minden megjegyzés nélkül elhagyta a házat. Quara legszívesebben képen ütötte volna, amikor elhaladt mellette, hogy legalább egy szót kicsikarjon belőle. „Mindent felvettél a komputer-szemeddel, Olhado? Minden képet elraktároztál a műszemed memóriájában? Aztán ne légy túlságosan büszke magadra! Az én agyam ugyan élő szövetből van, de rögzítette a Ribeira család történetének legragyogóbb estéjét, s lefogadom, legalább olyan éles emlékeim lesznek róla, mint neked.”
Anya Quarára emelte a tekintetét. Könnyek patakzottak az arcán. Quara nem emlékezett, látta-e valaha sírni az anyját.
- Csak te maradtál hát - jegyezte meg Anya.
- Én? - hördült fel Quara. - Elfelejtetted, hogy engem rekesztettél ki a laborból? Hogy engem fosztottál meg életem legfontosabb munkájától? Ne várj épp éntőlem baráti együttérzést!
Azzal Quara is kiviharzott. Kisétált a hűvös éjszakába, s úgy érezte, mintha új erőre kapott volna. Mintha megerősítést nyert volna. A vén boszorka meg hadd rágódjon a hallottakon egy darabig, meglátjuk, tetszik-e neki a kirekesztettség, az a keserűség, amit nekem okozott!
Öt perccel később, mikor Quara majdnem a kapuhoz ért, s már elpárolgott belőle riposztjának heve, rádöbbent, mit tett. Hogy mit tettek mindnyájan az anyjukkal. Otthagyták, egyedül. Magára azzal az érzéssel, hogy nemcsak Quim-et vesztette el, hanem az egész családját. Kegyetlenség volt tőlük, amit Anya nem érdemelt meg.
Quara azonnal megfordult, s rohant visszafelé. Amint belépett az ajtón, Elát pillantotta meg, aki a ház másik bejárata felől toppant a nappaliba.
- Nincs itt - jelentette Ela.
- Nossa Senhora - lihegte Quara -‚ annyi szörnyűséget hordtam össze!
- Mindannyian.
- Szüksége volt ránk. Quim halott, mi meg még...
- Amikor úgy megütötte Mirót, azt egyszerűen...
Quara maga is meglepődött, ugyanis zokogva ráborult a nővérére. „Ennyire gyerek volnék még? - csodálkozott. Az bizony, mind azok vagyunk, és Ela az egyetlen, mind a mai napig, aki tudja, h vigasztaljon meg minket.” - Ela, szerinted minket Quim tartott össze? Nem is vagyunk többé család most, hogy elment?
- Nem tudom - sóhajtott Ela.
- Mit tegyünk?
Válaszul Ela kézen fogta húgát és kivezette a házból. Quara rákérdezett, hová mennek, de Ela nem felelt, csak húzta maga után. Quara szívesen ment, fogalma sem volt, mi legyen most, és valahogy biztonságérzetet nyújtott számára, hogy csak követnie kellett Elát. Először azt hitte, Ela Anyát keresi, de nem, nem a laboratórium, vagy más hasonló cél felé tartottak. Egészen elképesztette a hely, ahol végül kikötöttek.
A kegyhely előtt álltak meg, amit a Lusitania lakossága emelt a város közepén. Gusto és Cida, a nagyszüleik síremléke előtt. Ők voltak azok a xenobiológusok, akik felfedezték a descolada vírus féken tartó szerét, s ezzel megmentették a Lusitanián letelepült emberi kolóniát. Miközben megtalálták az ellenszert, ők maguk belepusztultak a fertőzésbe. Túlságosan elhatalmasodott rajtuk, saját magukat már nem menthették meg a gyógyszerükkel.
A lakosság bálványozta őket, megépítette a síremléküket, s már azelőtt Os Veneradosnak hívta az elhunyt tudósokat, mielőtt az egyház boldoggá avatta őket. Most már csak egy lépésre voltak attól, hogy szentté avassák mindkettőjüket, ezért a papok engedélyezték, hogy a nép imádkozhasson is hozzájuk.
Quara megrökönyödésére Ela éppen emiatt jött ide. Letérdepelt a szentély előtt, s bár Quara nem volt valami buzgó hívő, ő is a nővére mellé térdelt.
- Nagyapánk, Nagyanyánk, könyörögjetek értünk Istenhez! Könyörögjetek fivérünk, Esteváo lelkéért! Könyörögjetek mindnyájunk lelkéért! Könyörögjetek Krisztushoz, hogy bocsásson meg nekünk!
Ehhez az imához Quara teljes szívvel csatlakozni tudott.
- Oltalmazd meg leányodat, a mi anyánkat, oltalmazd meg a... a fájdalomtól, a keserűségtől, és add tudtára, hogy szeretjük, hogy szereted, hogy... Isten szereti őt, ha egyáltalán... Ó, kérlek, mondd meg Istennek, hogy szeresse őt, és ne hagyja, hogy valami őrültséget cselekedjen!
Quara sosem hallott senkit így imádkozni. Csak előre betanult imákat ismert, vagy előre leírt, felolvasott imákat, nem ilyen szívből fakadó szózuhatagot. De hiszen az Os Venerados sem szokványos szentek voltak. Ők Nagypapa és Nagymama voltak, még ha sosem találkoztak is velük személyesen.
- Mondd meg Istennek, elegünk van ebből - folytatta Ela. - Kiutat kell találnunk. A malackák embereket gyilkolnak. A flotta el akarja pusztítani a bolygónkat. A descolada azon van, hogy az utolsó szálig kiirtson bennünket. A családunkat gyűlölködés dúlja fel. Segítsetek valami megoldást találni Nagypapa, Nagymama, vagy ha nincs kiút, akkor szóljatok Istennek, nyisson nekünk, mert ez már nem mehet így tovább!
Az imát hosszú csend követte, Ela és Quara zaklatottan kuporogtak egymás mellett.
- Em nome do Pai e do Filho e do Espírito Santo - mormolta Ela. - Amem.
- Amem - suttogta rá Quara.
Ekkor Ela átkarolta a húgát és együtt pityeregtek halkan a sűrű, fekete éjszakában.

*         01       *

Valentine meglepődött, amikor meglátta, hogy rajta kívül csak a polgármester és a püspök vesz részt a rendkívüli tanácskozáson. Mit keresett ő itt? Nem volt itteni állampolgár, nincs döntéshozó joga.
Kovano Zeljezo polgármester odahúzott neki egy széket. A püspök magánlakosztályában minden bútor roppant elegáns volt. Hanem a székek! Azok egyszerűen rémesek! Mintha egyenesen olyanra tervezték volna őket, hogy fájdalmasan essék rajtuk az ülés. Annyira alacsonyak ahhoz, hogy egyáltalán ülni lehessen rajtuk, fenékkel neki kellett passzírozódni a háttámlának. A támla maga teljesen derékszögben állt, semmiféle engedményt nem téve az emberi gerincoszlop hajlatainak, és olyan magas volt, hogy az ember feje előrebillent tőle. Ha tartósan gubbasztott rajta valaki, előbb-utóbb kénytelen volt előre dőlni és a térdére könyökölni.
„Lehet, hogy ez benne a lényeg”, morfondírozott Valentine. „Az ilyen szék méltó a hely szelleméhez, Isten jelenlétében alázatosan kell viselkedni.”
Bár meglehet, rafináltabb cél lebegett a készítők előtt. Talán azt akarták elérni, hogy a széken ülő a fizikai kényelmetlenség olyan fokát élje meg, amitől az anyagi létezésnek nem lesz akkora vonzereje a szemében. Hadd bűnhődjék a test, legalább jobban vágyik majd a szellemi létre.
- Miért van úgy meghökkenve? - kérdezte Peregrino püspök.
- Tudom, hogy válsághelyzet van és tanácskozniuk kell - mondta Valentine. - Ugye, azért hívtak, hogy a jegyzőkönyvet vezessem?
- Minő alázat - jegyezte meg Peregrino. - Nem, leányom, olvastuk az írásait, és úgy véljük, bolondok lennénk, ha nem használnánk ki bölcs ítélőképességét e vészterhes időkben.
- A legjobb tudásom szerint támogatom önöket - válaszolta Valentine -‚ de nem ígérek sokat.
Kovano polgármester máris a tárgyra tért. - Több, hosszan elhúzódónak látszó nehézséggel állunk szemben - mondta -‚ és esélyünk sincs arra, hogy megbirkózzunk vele, ha nem a legsürgetőbbet vesszük mindig sorra. Az éjjel kisebb összezördülésre került sor Ribeiráék házában...
- Miért van az, hogy a legkiválóbb koponyáink épp a kolónia leglabilisabb családjába tartoznak? - dünnyögte a püspök.
- Nem ők a leglabilisabb család, püspök úr - helyesbített Valentine. - Csupán az a család, amelynek a belviszályai leggyakrabban kerülnek a figyelem középpontjába. Más családokban időnként még rondább perpatvarok is lejátszódnak, csak a kutya se veszi észre, mert nincs akkora jelentőségük a kolónia szempontjából.
A püspök bölcsen bólogatott, de Valentine gyanította, magában bosszankodik, mert kioktatták egy ennyire lényegtelen megjegyzés miatt. Pedig nem volt lényegtelen, Valentine nagyon is tisztában volt vele. Ha a püspök és a polgármester csak megsejtené, hogy a Ribeira család még annál is labilisabb, mint hírlett, megrendülne az Elába, Miróba vagy Novinhába vetett bizalmuk. Pedig mindnyájuknak meghatározó szerepük volt abban, hogy a Lusitania átvészelje az elkövetkező kritikus időszakot. Még a család legéretlenebb tagjaira, Quarára és Gregóra is szükség lehet majd. Quim-et, talán mind közt a legderekabbat már elveszítették. Ostobaság lenne a többieket is eltaszítani. Márpedig ha a kolónia vezetői tévesen ítélik meg a Ribeirákat együttvéve, hamarosan rossz véleménnyel lesznek róluk külön-külön is.
- Az elmúlt éjjel - folytatta Kovano polgármester - a család szétszéledt, s amennyire tudjuk, alig vannak beszélő viszonyban egymással. Megpróbáltam felkutatni Novinhát, akiről csak nemrég tudtam meg, hogy a Krisztusi Elme Gyermekeinél talált menedéket, de nem hajlandó sem találkozni, sem beszélni senkivel. Ela tájékoztatott, hogy az anyja az összes létező fájlt lepecsételte a xenobiológiai laboratóriumban, úgyhogy ma reggelre a munka egészen megbénult. Quara - ha hiszik, ha nem - Elánál van. A Miro gyerek pedig valahol külterületen tartózkodik. Olhado otthon gubbaszt ugyan, de a felesége mondja, kikapcsolta a szemét - ő így szokott el vonulni a világtól.
- A hallottakból ítélve - jegyezte meg Peregrino - úgy tűnik, Esteváo atya halála rettenetesen megviselte mindegyiküket. Meglátogatom őket, segítenem kell rajtuk.
- Tökéletesen érthető mindnyájuk reagálása e megrázó családi tragédiára - mondta Kovano -‚ ha csak erről lenne szó, nem hívtam volna ide magukat. Amint főméltóságod is mondta, ez a maga területe, a lelki atyjuké, ehhez rám nem lesz szükség
- Hát Grego? - döbbent meg Valentine. Őt Kovano eddig nem említette.
- Nos, igen - bólintott a polgármester. - Az ő reakciója az volt, hogy bevágódott a kocsmába - többe is, mire kivilágosodott -‚ és kitálalt az összes fanatikus, paranoiás kocsmatölteléknek - akikből van egy pár Milagre-ban - arról, hogy a malackák hidegvérrel meggyilkolták Quim atyát.
- Que Deus nos abencoe - motyogta Peregrino püspök.
- Az egyik kocsmában volt némi felfordulás - mesélte Kovano. - Ablakokat zúztak be, székeket törtek össze, ketten kórházba kerültek.
- Verekedés tört ki? - szörnyülködött a püspök.
- Nem igazán. Csak szabadjára engedték az indulataikat.
- Szóval kitombolták magukat.
- Nagyon remélem - töprengett Kovano. - Így is csupán addigra csitult el minden, mire feljött a nap, és a rendőr megérkezett.
- Rendőr? - kérdezte Valentine. - Csak egy?
- Ő a parancsnoka az önkéntes rendőrségnek. Ez olyasmi, mint az önkéntes tűzoltók. Felkeltettük néhányukat, húsz fővel sikerült is lecsillapítani a kedélyeket. Körülbelül ötvenen lehetnek az egész alakulatban. Egyszerre mindössze négyen vannak szolgálatban, s rendszerint viccekkel szórakoztatják egymást, Végig az éjszakai őrjárat alatt. A kocsmában randalírozók között azonban néhány szolgálaton kívüli rendőrünk is ott volt.
- Tehát maga szerint nem kifejezetten megbízható társaság, vészhelyzet esetére.
- Az éjjel remekül viselkedtek - mondta Kovano. - Úgy értem, akik szolgálatban voltak.
- Igazi zavargás esetén azonban nem sok reményt fűzhetünk hozzájuk - csóválta a fejét Valentine.
- Az éjjel megbirkóztak a helyzettel - vont vállat Peregrino püspök. - Már ma estére el fog múlni az első sokk.
- Éppen ellenkezőleg! - csattant fel Valentine. - Ma estig az egész városban elterjed a hír. Mindenki tudni fog Quim haláláról, s a felháborodás lángja még magasabbra csap.
- Talán - felelte Kovano polgármester. - Engem azonban sokkal inkább a holnapi nap izgat, amikor Andrew megjön a holttesttel. Esteváo atya nem volt különösebben népszerű figura - sosem járt iszogatni a haverokkal - mégis afféle szellemi szimbólumnak tekintették. Így, mártírként jóval többen akarják majd megbosszulni, mint amennyien életében a hívei kívántak lenni.
- Szóval egyszerű, szerény temetést javasol? - kérdezte Peregrino.
- Nem is tudom - ingatta a fejét Kovano. - Lehet, hogy az emberekkel akkor tennénk jót, ha nagyszabású, díszes temetést rendeznénk, amelyen szabad folyást engedhetnének a bánatuknak, úgy könnyebben túltennék magukat rajta.
- A temetés még csak hagyján - vetette közbe Valentine. - A gond a ma éjszakával lesz.
- Miért a maival? - képedt el Kovano. - Az első sokkon, ami Esteváo atya halálhírét követte, már túl lesznek akkorra. A holttest csak holnap érkezik. Mi van a ma éjszakával?
- Ma este tartsa zárva az összes kocsmát! Semmi alkohol! Gregót tartóztassa le, és vesse szobafogságra a temetés utánig! Alkonyattól hirdessen ki kijárási tilalmat, és az összes rendőrét állítsa szolgálatba! A járőrök egész éjjel cirkáljanak a városban, négyes csoportokban, felszerelkezve gumibottal és fegyverrel!
- A mi rendőreink nem viselnek fegyvert.
- Feltétlenül adasson nekik! Nem kell, hogy megtöltsék, de legyen náluk. Egy szál gumibot egyenesen felhívás lenne arra, hogy kötözködjenek a hatósággal, hiszen ha baj van, legfeljebb elszaladnak. A pisztoly látványától azonban erősebb a késztetés az emberekben, hogy elővegyék a civilizált modorukat.
- Nem túlzás ez? - aggályoskodott Peregrino püspök. - Kijárási tilalom! És akik éjszakai műszakra mennek?
- Függesszenek föl minden tevékenységet, csak a létfontosságú szolgáltatásokat hagyják meg!
- Ne haragudjon, Valentine - szólt közbe Kovano polgármester -‚ de ha ennyire túlreagáljuk a dolgokat, nem épp mi okozzuk a pánikot, ahelyett, hogy elkerülnénk?
- Maga még sosem látott utcai zavargást, ugye?
- Csak ami a múlt éjjel történt - felelte a polgármester.
- Milagre igen kis város - avatkozott bele Peregrino püspök. - Alig tizenötezren lakják. Kicsik vagyunk mi ahhoz, hogy igazi zavargás törjön ki nálunk - azok nagy városokban szoktak előfordulni, sűrűn lakott világokon.
- Az ilyesmi nem a lakosság számától függ - magyarázta Valentine -‚ hanem a népsűrűségtől és a tömegpszichózis elhatalmasodásától. Az itteni tizenötezer ember mindössze akkora területen zsúfolódik össze, ami másutt nagyjából a belvárosnak felel meg. Köröttük kerítés - maguk emelte kerítés, azon túl ugyanis a világot olyan hátborzongatóan különös, idegen lények lakják, akik az egész bolygót a magukénak tekintik. Pedig hatalmas füves térségeik vannak, amikből át kellene adniuk valamennyit az embereknek, de nem, a malackák ezt megtagadták. A városon járvány dúlt végig, most még el is lettek vágva a többi lakott világtól, ráadásul a közeljövőben rájuk tör a hadiflotta, hogy megbüntesse őket, lesújtson rájuk. A tudatukban pedig az él, mindennek a malackák az okai, minden az ő hibájuk. A múlt éjjel értesültek arról, hogy a malackák ismét gyilkoltak, pedig megesküdtek: egy ujjal sem érnek többé emberi lényhez. Nem kétséges, Grego eleven beszámolót tarthatott a malackák újbóli árulásáról. A fiú tud bánni a szavakkal, főként a trágár szavakkal, amire a hallgatóság - a kocsmákban - hevesen reagált. Biztosíthatom önöket, ma éjjel a helyzet még rosszabbra is fordulhat, ha nem készülnek fel minden eshetőségre.
- De ha ilyen önkényeskedő módon lépünk fel, az emberek azt fogják hinni, mi estünk pánikba - szólt közbe Peregrino püspök.
- Azt fogják gondolni, hogy önök határozott, erélyes vezetők. A lakosság józan, megfontolt rétege hálás lesz önöknek. Ismét megnyerik a közvélemény bizalmát.
- Nem is tudom - bizonytalankodott Kovano polgármester. - Ilyesmivel még egyetlen elődömnek sem kellett szembenéznie.
- Mert nem hozta úgy a szükség.
- Az emberek - attól tartok - azt fogják mondani, csak ürügyet kerestem arra - kihasználva az első adandó alkalmat -‚ hogy diktatórikus intézkedéseket vezessek be.
- Meglehet - felelte Valentine.
- Sosem hinnék el, hogy különben zavargás tört volna ki Milagre-ban.
- Hát, legfeljebb megbukik a következő választásokon - vont vállat Valentine. - És akkor mi van?
Peregrino hatalmasat kacagott. - Tisztára klerikális észjárása van - mondta.
- Ha azzal a köz javát szolgálom, szívesen elveszítem a választásokat - dörmögte némileg neheztelő hangon Kovano.
- De persze nem hisz abban, hogy a közjóért tenné - felelte Valentine.
- Nos, nem tudhatjuk, valóban lesz-e felfordulás az éjjel - mondta Kovano.
- Én tudom, hogy lesz, ha nem tesz szigorú intézkedéseket azért, hogy megelőzze a tömeges megmozdulásokat - mondta Valentine. - Mert akkor többet is veszít, mint a következő választásokat.
A püspök egyre csak nevetgélt. - Maga aztán nem ugyanaz az asszony, aki azt ígérte, hogy tőle telhetően mindenben a segítségünkre lesz, de nem ígérhet sokat!
- Ha úgy véli, túlzott az aggodalmam, akkor halljuk, mi az ön javaslata!
- Kihirdetem, hogy ma este emlékező szertartást rendezünk Quim-ért, amelyen megbékélésért és enyhülésért fogunk Imádkozni.
- Ezzel pontosan azokat csalja oda a katedrálishoz, akik különben sose vennének részt semmiféle zavargásban - figyelmeztette őket Valentine.
- Maga nem értheti, a Lusitania népének milyen fontos a hit - ellenkezett Peregrino.
- Maga viszont azt nem érti, milyen elsöprő ereje van a félelemnek és a gyűlöletnek, s hogy milyen gyorsan feledésbe merül akár a vallás, akár a civilizált viselkedés, akár az emberi tisztesség, ha dühös tömeg verődik össze.
- Készültségbe helyezem a teljes rendőri állományt ma estére - határozta el magát Kovano polgármester -‚ s alkonyattól éjfélig a felét szolgálatra rendelem, de nem csukatom be a szórakozóhelyeket és nem rendelek el kijárási tilalmat. Azt akarom, hogy az élet lehetőleg a megszokott mederben folyjon tovább. Ha hirtelen mindent megváltoztatnánk, mindent bezárnánk előttük, még inkább azt hinnék, okuk van félni, és még jobban feldühödnének.
- Azzal, ha fokozza a rendőri készültséget, szerintem csak erősíti bennük azt a dermesztő érzést, hogy valamiféle válsághelyzet van - mondta Valentine. - Igazolná a félelmeiket: valami készül.
- Ön valóban roppant bölcs - mondta Peregrino püspök-, amit mond, a lehetőleg hasznosabb tanács volna egy nagyváros számára, különösen olyan bolygón, amelyen a nép kevésbé istenfélő. De mi pusztán egy nagy falu vagyunk, a nép itt jó keresztény, nem a megfélemlítés a célravezető eszköz. A híveknek bátorításra és vigaszra van szükségük ma este, nem kijárási tilalomra, zárlatra, pisztolyokra és őrjáratokra.
- A döntés a maguk dolga - vont vállat Valentine. - Én - mint mondtam - megteszem, ami tőlem telik.
- Amit méltányolunk is. Biztos lehet benne, ma este éberen figyelni fogom a lakosság minden megmozdulását - ígérte Kovano.
- Köszönöm, hogy meghívott - szólt Valentine -‚ de látja, megjósoltam, nem sokra mennek velem.
Azzal felkelt a székéről. Sajgott minden porcikája, túl sokáig feszengett abban a lehetetlen pózban. Ugyanis nem dőlt előre. És fejet sem hajtott, amikor a püspök csókra nyújtotta a kezét. Inkább erősen kezet rázott vele, majd Kovano polgármesterrel is. Mint egyenrangú felek. Mint idegenek.
Valentine belül fortyogva hagyta el a szobát. Hiába figyelmeztette őket, hiába adta a tudtukra, ilyenkor mi a teendő. Mint a legtöbb olyan vezető állású személy, aki még sosem került valódi válsághelyzetbe, ők sem hitték, hogy a mai éjszaka bármiben is különbözne a korábbiaktól. Az emberek többnyire csak a szemüknek hisznek. A mai éjszaka után Kovano el fogja hinni, hogy tömeghisztéria idején bizony van értelme a kijárási tilalomnak és a zárlatoknak. Akkor azonban már késő lesz. Akkor már a veszteségeiket fogják számlálni.
Hány sírt kell majd ásniuk Quim-é mellett? És kiknek a holttestét eresztik le beléjük?
Habár Valentine idegen volt itt és még kevés milagre-i embert ismert, mégsem tudott beletörődni abba, hogy az erőszakos cselekmények elkerülhetetlenek. Egyetlen reménye maradt még. Beszélni fog Gregóval. Megpróbálja meggyőzni, milyen komoly helyzet alakult ki. Ha ma éjjel ő maga járna kocsmáról kocsmára, és higgadtan nyugtatgatná az embereket, talán elejét vehetnék a felfordulásnak. Egyedül neki lenne esélye arra, hogy lecsillapítsa a kedélyeket. Ismerték őt. Quim öccse volt. Az ő szavai hergelték őket úgy fel tegnap este. Ha elegen hallgatnának rá, talán elfojthatnák a zavargásokat, elháríthatnák a veszélyt, és levezethetnék az indulatokat. Meg kell találnia Gregót.
Bár itt volna Ender! Valentine történész, Ender viszont ténylegesen vezetett hadba embereket. Pontosabban kisfiúkat. Gyerekek voltak az osztagparancsnokai, amikor az emberek űrflottájának hadvezére volt. Nem számít - Ő tudná, mi a teendő. „Miért nincs itt? Miért nehezedik mindez az én vállamra? Sosem bírtam az erőszakot és a konfrontációt.” Ender az, aki elsősorban ezért, erre született, a kormány külön engedélyével fogant, harmadik gyerekként egy olyan korban, amikor kettőnél több utódot rendszerint nem engedélyeztek a szülőknek, hátrányos jogi következmények nélkül. Peter ugyanis túlságosan elvetemült természet volt, míg ő, Valentine, túl szelíd.
Ender rá tudta volna bírni a polgármestert és a püspököt arra, józan intézkedéseket hozzanak. Vagy ha mégsem, ő maga ment volna személyesen, hogy megfékezze a csőcseléket, és biztos rendet is csinált volna.
Valentine ugyan szerette volna, ha Ender mellette van, mégis átlátta annyira a helyzetet, hogy tudta, a ma éjszaka eseményeibe még az öccsének sem lenne beleszólása. A következtetéseit azokra a tapasztalataira alapozta, amiket különböző világokon, különböző korokban szerzett, illetve összeolvasott az idők folyamán. A múlt éjszaka fellobbant láng bizonyosan elharapózik ma éjjel. Tulajdonképpen most kezdte kapiskálni, hogy a dolgok sokkal rosszabbra is fordulhatnak, mint feltételezte. A Lusitania lakossága túlságosan régóta élt már kimondhatatlan félelemben egy idegen világon. Az összes többi kirajzott kolónia azonnal terjeszkedni kezdett a maga bolygóján, s néhány generációt átívelő időszak alatt birtokba is vet te. A Lusitania emberi lakói azonban változatlanul egy szűk, tábor jellegű telepen éltek, egy virtuális állatkertben, amelynek képzeletbeli rácsain át riasztó, disznószerű lények lesték minden mozdulatukat. Hogy mennyi visszafojtott indulat lehetett az itteni emberekben, képtelenség megmondani. Félő, hogy nem lehet majd féken tartani, talán egyetlen napig sem tovább.
Hajdan, Libo és Pipo halála elég érzékenyen érintette a telepeseket. De hát ők tudósok voltak, a malackák között dolgoztak. Az ő elvesztésüket körülbelül olyanképpen élték meg, mint a repülőgép-szerencsétlenségeket vagy csillaghajó-katasztrófákat. Még ha a legénység odaveszett is, az emberek nem fogták fel olyan tragikusan. Elvégre megfizették őket azért, hogy vállalják a kockázatot. Ám ha polgári személyek is áldozatul estek efféle baleseteknek, az riadalmat és felháborodást váltott ki az emberekből. Márpedig Quim a Lusitania lakóinak szemében ártatlan civil volt.
Sőt, annál is több: szent ember, aki elhozta a testvériség és a szentéletűség eszméjét ennek az arra érdemtelen, félállati népségnek. Őt megölni nemcsak bestiális és kegyetlen cselekedet volt, hanem szentségtörés is.
A lusitaniai nép valóban olyan vallásos, amint azt Peregrino püspök állította. A püspök csak azt nem kalkulálta bele, hogy a vallásos emberek miként reagálnak szinte mindig, ha úgy érzik, istenüket sérelem érte. Vagy nem emlékezett a kereszténység történelmének korai szakaszára, gondolta Valentine, vagy egyszerűen úgy vélte, az efféle érzékenység véget ért a keresztes hadjáratokkal. Hogy képzelhette Peregrino, hogy a Lusitanián, ahol az élet a katedrális körül forog, és ahol a lelkészek körülrajongott személyek, az egyik közkedvelt pap meggyilkolása fölötti felzúdulást el lehet intézni egy egyszerű ájtatossággal és egy misével? Ha a püspök azt a látszatot keltené, hogy Quim halálának nincs túl nagy jelentősége, csak még jobban megharagítaná a híveket. Súlyosbítaná a problémát, nem a megoldást szorgalmazná.
Valentine még Grego után kutatott, amikor meghallotta a harangszót. Misére? Még nem volt itt az ideje. Bizonyára mindenki meglepve kapta fel a fejét. Miért harangoznak ilyenkor? Amire - természetesen - nyomban eszükbe jut: Esteváo atya halott. Quim atyát meggyilkolták a malackák. „Ez az, Peregrino, remek ötlet volt magától, hogy meghúzatta a harangokat! Ezzel aztán alaposan megnyugtatja a híveket!
Csak a bölcs emberektől ments meg minket, ó, Uram!”

*         02       *

Miro Ember tövében feküdt, összekucorodva az egyik gyökér hajlatában. Az éjjel nem sokat aludt, szinte semmit, s most ott hevert mozdulatlanul. Körülötte pequeninók jöttek-mentek, s pálcákkal ütögették ritmikusan Ember és Turkáló törzsét. Miro fél füllel hallgatta, többnyire értette is - bár még mindig nem beszél te folyékonyan az atyák nyelvét -‚ a fivérek ugyanis nem titkolták előle, miről társalognak oly izgatottan. Hisz Miro volt, benne megbíztak. Miro tehát óhatatlanul tanúja lett annak, milyen harag és riadalom kerítette hatalmába a malackákat.
A Hadakozó nevezetű atyafa embert ölt, és nem akárkit. Ő és a törzse meggyilkolta Esteváo atyát, akit a Holtak Szószólója után a legnagyobb tisztelet és szeretet övezett a pequeninók között. Hallatlan! Mihez fogjanak most? Megígérték a Szószólónak, hogy többé nem indítanak belháborúkat egymás ellen... de akkor hogyan büntessék meg másképpen Hadakozó törzsét, és hogyan bizonyítsák be az embereknek, hogy a pequeninók elutasítják amazok galád tettét? A háború az egyetlen megoldás, ha az összes többi törzs együttesen megtámadja Hadakozó erdejét, és kivágja minden atyafájukat - kivéve azokat, amelyek köztudottan ellenezték Hadakozó tervét.
És mi legyen az anyafájukkal? Erről még heves vita folyt: vajon elég lesz-e megölni az összes fivért és a cinkos atyafákat, vagy ki kell vágniuk az anyafát is, nehogy Hadakozó magja ismét gyökeret ereszthessen valahol a világban? Hadakozót mindenesetre elég ideig életben hagynák ahhoz, lássa törzse pusztulását, aztán pedig fel gyújtanák, hogy tövig égjen. - A pequeninóknál ez volt a legborzalmasabb módja a ki végzésnek, és az egyetlen alkalom, amikor tüzet gyújtottak az erdeikben.
Miro mindennek fültanúja volt, s szeretett volna közbeszólni, hogy mi értelme az egésznek, de tudta, a pequeninókat már képtelenség megállítani. Túlságosan felbőszültek. Részben azért, mert bánkódtak Quim halála miatt, nagyrészt viszont azért, mert mardosta őket a lelkifurdalás. Hadakozó mindnyájukra szégyent hozott azzal, hogy megszegte a megállapodást. Az emberek sosem bíznak meg többé a pequeninókban, hacsak végképp le nem számolnak Hadakozóval és egész törzsével.
Megszületett a döntés. Holnap reggel a fivérek megindulnak Hadakozó erdeje felé. A gyülekező hosszabb időt vesz igénybe, hiszen az egész világról fel kell vonulniuk a szövetséges törzseknek. Amikor majd mindnyájan körbeállják Hadakozó erdejét, megindul a támadás, és földig rombolják azt, de annyira, nyoma sem marad annak, hogy ott valaha erdő volt.
Az emberek majd meglátják - a műholdaikon keresztül -‚ hogyan bánnak cl a pequeninók a szerződésszegő, gyáva gyilkosokkal. Akkor újra bízni fognak bennük. S akkor a pequeninók ismét emelt fővel állhatnak az emberek előtt.
Miro fokozatosan ráébredt, nem véletlenül engedték, hogy végighallgassa a tanácskozásukat. Akarták, hogy hallja, megértse, mit miért tesznek. „Azt várják tőlem”, jutott a felismerésre, „hogy megvigyem a hírt a városba. Hogy pontosan elmagyarázzam a Lusitania emberi lakóinak: a pequeninók úgy határoztak, megbüntetik Quim gyilkosait.
Hát nem látják, hogy én itt már idegen vagyok? Ugyan ki figyelne rám az itteni emberek közül - rám, a múltból itt ragadt nyomorék fiúra, akinek alig érteni a makogását. Nincs énnekem semmiféle befolyásom a többi emberre. A saját testem fölött is alig van hatalmam!”
Márpedig köteles megtenni. Miro lassacskán feltápászkodott, kikászálódott Ember gyökerei közül. Megpróbálja. Elmegy Peregrino püspökhöz és beszámol neki arról, mit terveznek a pequeninók. Peregrino püspök majd továbbadja a hírt, s az emberek talán kiengesztelődnek, ha meghallják, hogy pequenino ivadékok ezrei fognak életükkel fizetni egyetlen ember haláláért.
Végül is mi egy pequenino poronty? Fejletlen kis féregszerű lény, amely sok-sok társával együtt az anyafa sötét, belső üregében él. A telepesekben soha fel sem merülne, hogy erkölcsileg egy szemernyi különbség sincs a pequenino porontyok tömeges elpusztítása, és a Jézus születése idején történt betlehemi gyermekgyilkosság között, amit Heródes király parancsára hajtottak végre. Az embereknek elégtétel kellett. Hogy is érhet föl ezzel -jelentőségében - egy pequenino törzs teljes kiirtása?

Grego: - Állok a füves tér közepén, körülöttem lelkes tömeg, melynek mintha minden tagját láthatatlan, feszes szál kapcsolná hozzám. Közös az akaratunk, egyet gondolunk, s a szívünk egy ritmusra dobban. Még sosem éreztem ehhez foghatót, ezt a létezést, hogy így tartozzak egy csoporthoz, hogy nem csupán a része vagyok, hanem az agyközpontja, s hogy ők, sok százan, bennem vannak mindnyájan, hogy ugyanaz a harag emészti őket is, mint engem, s oly egyek vagyunk, hogy a kezük is úgy mozdul, ahogy én akarom, s a szemük azt látja, amit én mutatok nekik.
És micsoda dallamra lüktetnek az egymásra következő kérdések és válaszok!
- A püspök azt mondja, imádkozzunk, hogy elégtételt nyerjünk, de kérdem én: megelégszünk mi ennyivel?
- Nem!
- A pequeninók azt mondják, majd ők leszámolnak azzal a törzzsel, amelyik meggyilkolta a bátyámat, de kérdem én: elhisszük nekik?
- Nem!
Előre tudják, mit akarok mondani, befejezik a mondataimat. Ha lélegzetvételnyi szünetet tartok, helyettem kiáltanak, hogy a hangom szakadatlanul zengjen, szálljon félezer nő és férfi torkából. Pedig sündörgött ám a püspök, locsogott nekem összevissza békességről és türelemről. Handabandázott a polgármester is, fenyegetőzött zavargásokkal, rendőrséggel, meg hogy lecsukat. Valentine a hűvös intellektusával akart hatni rám, és a felelősségérzetemre apellált. Mindegyikük érzi, mekkora hatalmam van, hatalmam, amiről nem is tudtam mindaddig, amíg szem be nem szálltam velük, és ki nem mondtam egyenesen az embereknek, ami a szívemet nyomta. Az igazság az én hatalmam. Eldöntöttem, hogy nem hazudok többé az embereknek, feltárom előttük az igazságot, és tessék, mivé nőttem ki magam, milyen naggyá lettünk együtt!
- Nekünk kell megbüntetnünk ezt a disznó népséget, amiért megölték Quim-et. Emberéletért ember álljon bosszút! A mondás úgy szól, hogy aki gyilkol, annak büntetése halál, de a hóhért egyedül nekünk van jogunk kijelölni! Majd mi végrehajtjuk az ítéletet!
- Úgy van! Igen!
- A disznók hagyták, hogy a bátyám keserves kínok közt belepusztuljon a descoladába! Végignézték, ahogy a kór belülről elemészti a testét! Most majd mi égetjük fel az ő erdejüket, hadd emésszék el a lángok őket!
- Gyújtsuk fel! Tűzre velük!
Lám, máris gyufát kapnak elő és letépett fűcsomókat gyújtanak meg. Felcsap a közösen gyújtott láng!
- Holnap büntető expedícióra indulunk...
- Nem holnap! Ma! Most!
- Holnap! Ma este már nem kelhetünk útra. Vizet is kell vinnünk meg felszerelést...
- Most! Ma este! Perzseljük fel az erdőt!
- Nem érünk oda egyetlen éjszaka alatt, hiába mondom? Sok száz kilométerre van innen, napokba telik, mire...
- Hiszen ott vannak a kerítésen túl!
- Nem azok a malackák ölték meg Quim-et!
- Rohadék, gyilkos kis dögök!
- Ezek ölték meg Libót, nem?
- Pipót is, meg Libót is!
- Gyilkos mind!
- Gyújtsuk rájuk az erdőt!
- Gyújtsuk fel őket!
- A Lusitania a miénk, állatoknak nem adjuk!
Megőrültek ezek? Ha azt képzelik, hogy hagyja, hogy rátámadjanak ezekre a malackákra...! Ezek nem csináltak semmit. - Hadakozó a bűnös! Hadakozót meg az ő erdejét kell megbüntetnünk!
- Büntessük meg őket!
- Nyírjuk ki a malackákat!
- Gyújtsuk fel őket!
- Tűzre velük!
Egy pillanatra csönd lett. Kis szünet állt be. Lehetőség arra, kitalálja az odaillő szavakat. Hogy kieszeljen valamit, amivel visszatarthatná őket, mert bizony kicsúszni látszottak a kezéből. Pedig az előbb még egy test, egy lélek voltak, de elég volt egyetlen megingás, és máris kisiklottak az ujjai közül. Irányíthatatlanná váltak. Ugyan mit mondhatna ebben a töredék másodpercnyi szünetben, amivel észre téríthetné őket?
Késő. Grego túl sokáig töprengett. A rövid csöndet egy gyermek kurjantása törte meg, egy kiskamasz kiáltása, akinek ártatlan hangjától túlcsordult a szívekben gyűlő szent haragvás, s visszavonhatatlanul a cselekvés mezejére sodorta a szenvedélytől túlfűtött résztvevőket. A gyerek azt kiáltotta: - Quim-ért és Krisztusért!
- Quim-ért és Krisztusért! Quim-ért és Krisztusért!
- Ne! - ordított Grego. - Várjatok! Ezt nem tehetitek!
De a tömeg meglódult körülötte, a földre döntötte. Grego négykézlábra esett, valaki a kezére lépett. Hol a zsámoly, amin állt? Megtalálta, megmarkolta. Nem hagyom, hogy eltiporjanak... ha nem kelek föl, agyontaposnak... együtt kell mozognom velük, mennem, futnom kell velük, különben összemorzsolnak.
Aztán hirtelen elhömpölygött mellette az üvöltöző, ordibáló sokaság, s a trappoló lábak serege kiáradt a térről a füves utcák felé. Magasra tartott fűfáklyáikkal, „tűzre velük!”, „gyújtsátok fel!”, „Quim-ért és Krisztusért!” csatakiáltásaikkal mint valami lávafolyam, rohant az emberáradat az erdő felé, ami ott várt a közeli hegyoldalban.
- Édes Istenem, mit művelnek ezek!
Valentine volt az. Grego a zsámolya mellett térdepelt, magába roskadva, Valentine pedig földbe gyökerezett lábbal állt mellette egy kihűlő, üres kráter közepén, s csak bámult a tűzfészkéből kibuggyant, tovaharapózó csőcselék után.
- Grego, te önelégült, képmutató gazember, mit műveltél? - támadt rá.
- Még hogy én? Hadakozóhoz akartam vezetni őket! Elégtételt akartam szolgáltatni nekik!
- Miféle fizikus vagy te, idióta kölyök? A határozatlansági elvről még sosem hallottál?
- Részecskefizika. Filotikus fizika.
- Tömeglélektan, fiam! Nem te tartottad őket a markodban, hanem ők téged. Kihasználtak! Ezek most lerohanják, feldúlják a leghűségesebb pequenino barátaink erdejét, azokét, akik a pártfogóink voltak. Hacsak emberfeletti önmérsékletről nem tesznek tanúbizonyságot, háború tör ki az emberek és a pequeninók között, és az a mi hibánk lesz!
- Hadakozó megölte Quim-et!
- Az bűntett, igen. De amit te indítottál itt el, Grego, az atrocitás.
- Nem én csináltam!
- Peregrino püspök óvatosságra intett. Kovano polgármester figyelmeztetett. Én is könyörögtem neked. Te mégis megtetted.
- Maga csak zavargásokról beszélt, nem erről a...
- Ez a zavargás, te bolond! Sőt, rosszabb. Ez pogrom. Mészárlás. Csecsemőgyilkosság. Az első lépés a fajirtásnak nevezett hosszú, borzalmas úton.
- Nem hibáztathat engem mindenért!
Valentine arca dermesztően hatott a holdvilágnál, alakjára rávetült a kocsmákból kiszűrődő lámpafény. - Csak azért hibáztatlak, amit te követtél el. Minden figyelmeztetés ellenére - mondjuk úgy - tüzet gyújtottál egy forró, száraz, szeles napon. Súlyos hibát követtél el. Vagy vállalod a felelősséget a tetteid következményeiért, vagy nem vagy méltó arra, hogy közösségben élj, s remélem, életed végéig rács mögött poshadsz!
Azzal elment. Hová? Mit akar tenni? Nem hagyhatja itt egyedül! Ez nem igazság! Néhány pillanattal ezelőtt - jutott Grego eszébe - még oly hatalmas volt, egy ötszáz fejű, szájú és szívű, ezer kezű és lábú roppant monstrum, ami egyszerre elenyészett. Mintha ez az irdatlan nagy óriás meghalt volna, s belőle csak egy reszketeg kísértet, egy vézna, féregszerű lélekcsökevény maradt volna, amiről lefoszlott az a robusztus test. Grego soha életében nem volt ennyire megrémülve. Az a horda majdnem meg ölte, akkora iramban nyargalt el mellőle, jó, hogy agyon nem taposták.
Márpedig - akárhogy is - a markában voltak. Ő teremtette, ő kovácsolta egységbe ezt a szedett-vedett társaságot, és még ha félre is értették, amire teremtette őket, akkor is az a düh sarkallta cselekvésre mindnyájukat, amit ő ültetett el bennük, s azt a tervet követik, amit ő plántált a fejükbe. Elvétették a célt, ennyi az egész - különben pontosan azt teszik, amit Grego elvár tőlük. Valentine-nak igaza volt. A felelősség őt terheli. Amit a tömeg most tesz, azt Grego ugyanúgy együtt csinálja velük, mintha ott masírozna az élükön.
Most mihez kezdjen?
Feltartóztatja őket. Újra magához ragadja az irányítást. Elébük áll, ha kell, könyörög is, csak álljanak meg. A képükbe ordítja, hogy vegyék már észre, nem annak az eszelős atyafának, Hadakozónak az erdeje felé csörtetnek, hanem olyan pequeninókat akarnak leöldösni, akiket régóta ismer, még ha nincs is oda értük túlságosan. Mindenképpen vissza kell tartania őket, különben sosem mossa le a malackák vérét a kezéről.
Grego rohanni kezdett utánuk, követte a sáros csapást végig az utcákon, amerre a sok-sok láb latyakosra tiporta a pázsitot. Úgy rohant, már szúrt az oldala, míg el nem ért oda, ahol a csőcselék megtorpant, hogy ledöntse a kerítést. Vajon most miért nem volt bekapcsolva a destrukciós mező, épp amikor szükség lett volna rá?
- Ekkor meglátta a felcsapó lángnyelveket.
- Állj! - üvöltötte. - Oltsátok el a tüzet!
- Gyújtsuk fel!
- Quim-ért és Krisztusért!
- Pusztuljatok, disznók!
- Ott egy, ott spurizik!
- Nyírjátok ki!
- Gyújtsd meg!
- Nem elég szárazak a fák, nem fogja őket a tűz!
- De, már igen!
- Vágjuk ki!
- Ott egy másik!
- Nicsak, a kis dögök, még támadnak is!
- Csapj oda neki!
- Ne csak hadonássz azzal a sarlóval, használd is!
- Tépjük szét a nyavalyás disznaját!
- Quim-ért és Krisztusért!
Vér spriccel szerteszét, Grego arcára is fröccsen, amint előreveti magát, hogy megakadályozza a szörnyűséget. Ki is volt ez? Ismertem vajon ezt a pequeninót, akinek a halálsikolya elhaló nyögésbe fúlt? Már nincs mit tenni, lekaszabolták szerencsétlen fickót. De nem, asszony volt. Sosem láttam azelőtt. Ezek szerint az erdő közepe felé járhatunk, az a faóriás pedig az anyafa.
- Itt a gyilkos fa, biztosan ez az!
Amint a kiáltás elröppent, a tisztás peremén álló kisebb fák egyszerre dőlni kezdtek befelé, mígnem a tövüktől elválva, nagy recsegés-ropogás közepette a föld re döndültek. Egy pillanatig Grego azt hitte, az emberek vágják ki őket sorra, de aztán rájött, hogy maguktól dőltek le, vállalva a halált, hogy törzsükkel és ágaikkal agyonsújtsák a vérszomjas embereket. - Így próbálták megvédeni az anyafát.
Az önfeláldozásuk bevált egy pillanatig, egy-két tucat támadó halálüvöltése hallatszott az egymásra torlódó, ágas-bogas lombkorona alól. Egyesek ott helyben szörnyethaltak, mások csapdába estek, vagy összezúzták őket a súlyos rönkök, gallyak. Az anyafa még mindig állt, a törzse furcsa hullámmozgást végzett, mintha különös, mély, nyeldeklést utánzó perisztaltika működne benne.
- Ne bántsátok! - ordított Grego. - Ez az anyafa! Ő ártatlan!
Hangját azonban elnyomta a sebesültek, és a rönkök alá szorult szenvedők fájdalomüvöltése. De üvöltöttek a többiek is rémületükben, amikor rádöbbentek, hogy az erdő visszavág, s mindez nemcsak az emberek bosszúálló, megtorló akciója, hanem igazi háború, veszedelmesen egymásnak rontó ellenségek között.
- Gyújtsuk fel! Gyújtsuk fel! - kántálta a tömeg, túlharsogva a haldoklók jaját. A ledőlt fák leveles gallyai az anyafa felé nyújtózkodtak, az emberek lángra lobbantották őket, és azokkal gyújtogattak megveszekedetten. Végül néhányan közülük észbe kaptak: a tüzet fogott anyafáról a lángok átterjedhetnek a társaikra zuhant fivérfákra! Gyorsan menteni kezdték őket. Ám a többség teljesen megittasult a győzelmi mámortól. Számukra az anyafa egyet jelentett Hadakozóval, a gyilkossal. Az egész világ idegen, a pequeninók pedig az ellenség, akik kerítés mögé zárták őket, s akár a földesurak, önkényesen bezsúfolták egy zsebkendőnyi területre. De most leigázták az anyafát, a kiismerhetetlen, veszedelmes, elnyomó zsarnokot.
Grego elborzadt a rönkök alatt heverő nyomorultak sikoltozásától, akik egyre a közeledő tűztengert figyelték, el azok üvöltésétől, akiket már elborítottak a lángok, s a fülében ott lüktetett vérengző embertársai ujjongása: „Quim-ért és Krisztusért! Quim-ért és Krisztusért!” Grego már-már elfutott, képtelen volt elviselni a látványt, a szagot, a hangokat, a vakító, narancsszínű lángnyelveket, az égett emberhús bűzét, a fáklyaként égő, élő fa recsegését, ropogását.
De nem futott el. Ehelyett odakínlódta magát azok mellé, akik a lángtenger legszélénél a még élő társaikat vonszolták kifelé a fák alól. Megperzselődött, egyszer még a ruhája is lángot fogott, de fel sem vette a fájdalmat, inkább kegyként fogta fel, megérdemelt büntetésül. Úgy lett volna igazságos, ha maga is odavész a tűzben. Legszívesebben megtette volna, belevetette volna magát a legforróbb pokolba, hogy megtisztuljon a tűzben, csak csont és hamu maradjon utána, de nem tehette. Még sérülteket kellett kicibálnia a tűz karmaiból, még életeket kellett megmentenie. Valaki eloltotta a lángokat a vállán, aztán segített megemelni egy fatörzset, ami alól egy kölyök kecmergett ki. Hogy halhatna meg, amikor dolga van: meg kell mentenie egy gyerek életét!
- Quim-ért és Krisztusért! - nyöszörögte a kölyök, miközben háton kúszva kitolatott.
Hát ő volt az, aki megtörte a csöndet, akinek a szavára elszabadultak az indulatok! Te voltál, aki megtörted a varázst!
A gyerek felnézett és ráismert. - Grego! - rikkantotta, azzal odaszökkent hozzá, átkarolta a combját, s arcát Grego csípőjéhez szorította. - Grego bácsi!
Nimbo volt, Olhado legnagyobb fia.
- Megcsináltuk! - lelkendezett Nimbo. - Quim bácsiért tettük!
Recsegtek-ropogtak a fák körülöttük. Grego felkapta a gyereket, és botladozva elcipelte a tomboló forróság mellől, minél messzebb, be a sötétségbe, a hűvösbe. Mindenki errefelé menekült, a szél hajtotta lángok erre terelték őket. A többség - akárcsak Grego - kimerült volt, riadt, égési sebektől, fájdalomtól elgyötört, vagy éppen valaki mást támogatott.
Sokan azonban elvakultan törtettek előre, hajtotta őket az a belső tűz, amit Grego és Nimbo szították fel bennük még ott a téren, a városban. - Gyújtsuk fel mindet! - hallatszott innen is, onnan is, ahogy a kisebb csoportok mint apró, dühös örvények egy nagyobb folyamban, nyomultak tovább. Kezükben fáklyákkal, égő gallyakkal hadonásztak, amiket az erdő mélyi tűzfészekből hurcolták magukkal. - Quim-ért és Krisztusért! Libóért és Pipóért! Le a fákkal! Le a fákkal!
Grego csak tántorgott tovább a gyerekkel.
- Tegyél le! - követelte Nimbo.
Majd megint.
- Tudok járni.
De Gregónak rettentően sürgős volt. Nem állhatott meg Nimbo kedvéért, nem engedhette, hogy a saját lábán jöjjön, de ott sem hagyhatta. Az ember nem hagyja sorsára a bátyja fiát egy égő erdőben. Vitte hát tovább némán, elcsigázottan, karja, lába reszketett a megerőltetéstől, megperzselődött válla miatt a kínok kínját állta ki. Végül aztán kijutott az erdőből arra a füves térségre, ami a régi kapu előtt terült el, oda, ahol az erdei ösvény összetalálkozik a xenobiológiai állomás felől jövő ösvénnyel.
A csőcselék ott gyülekezett, fáklyákat szorongatva, de valami okból bizonyos távolságot tartottak az ott őrt álló két fától: Embertől és Turkálótól. Grego előrefurakodott a tömegben, makacsul a karjaiban szorongatva Nimbót, szíve a torkában dobogott, félelem és aggodalom töltötte el. Egy halvány reménysugár azért ott pislákolt benne, mert szinte bizonyos volt abban, miért torpant meg a felbőszült embercsorda. S amint előbukkant a tömeg másik oldalán, a sejtése beigazolódott.
A két utolsó, megmaradt atyafa körül talán ha kétszáz pequenino fivér és asszony szorongott, kis, sarokba szorított csapatuk mégis komor eltökéltséget sugárzott. Lerítt róluk, hogy ha kell, a végsőkig harcolnak, de az utolsó két fájukat nem hagyják felgyújtani - ami pedig elkerülhetetlennek látszott, hiszen a pequeninóknak semmi esélyük sem volt a feldühödött, gyilkolni kész embertömeggel szemben.
Közöttük ott állt Miro, alakja óriásként magasodott a pequeninók fölé. Fegyver nélkül, kiterjesztett karral szállt szembe a tömeggel, hogy megvédelmezze a pequeninókat - vagy hogy visszatartsa őket? Vontatott, nehezen érthető beszédjével rátámadt az emberekre.
- Engem öljetek meg előbb! - kiáltotta. - Amúgy is élvezettel gyilkoltok! De előbb velem végezzetek! Ahogy ők végeztek Quim-gel! Engem öljetek meg előbb!
- Nem veled van bajunk! - harsogta az egyik fáklyás alak. - A fáknak lesz kampec! Meg az összes malackának, ha nincs annyi eszük, hogy elhúzzák a csíkot!
- Csak a testemen keresztül! - szólt elszántan Miro. - Ők a fivéreim! Előbb velem kell végeznetek!
Hangosan és lassan ejtette Miro a szavakat, hogy biztosan megértsék. A tömegben még mindig fortyogott az indulat, egy részében legalábbis. Mind többen voltak azonban olyanok, akik mostanra megundorodtak az egésztől, szégyellték magukat, a szívük mélyén rádöbbentek, minő borzalmas dolgokat műveltek ma éjjel, amikor átadták magukat a tömeghisztériának. Grego most is érezte a lelki kapcsolatot a sokasággal, tudta, még bármi kitelhet tőlük. Azok, akikben most is tombolt a harag és a gyűlölet, még rászánhatják magukat egy utolsó, gyilkos rohamra, ám az is megtörténhet, hogy azok kerekednek felül, akikben már lelohadt az indulat, s csak a szégyen hevét érzik magukban.
Gregónak ez volt az utolsó esélye arra, hogy jóvátegye végzetes hibáját - részben legalábbis. Még mindig az ölében tartva Nimbót, előlépett.
- És velem is -jelentette ki határozottan. - Engem is meg kell ölnötök, mert nem hagyom, hogy kezet emeljetek a malacka fivérekre és ezekre a fákra!
- Takarodj onnan, Grego, azzal a nyomorékkal együtt!
- Ha megölitek a kicsikéket, nem vagytok különbek Hadakozónál!
Grego már Miro mellett állt.
- El az útból! Felgyújtjuk ezt a két utolsót is, aztán végeztünk. - De a hang valahogy bizonytalanabbul csengett már.
- Mögöttetek tűzvész pusztít - mutatta Grego -‚ és túl sokan vesztek már oda a lángok között, emberek és pequeninók egyaránt. - Grego légszomjjal küszködött a belélegzett füst miatt, de azért jól hallották. - Az a törzs, amelyik megölte Quim-et, messze van innen, Hadakozó még mindig sértetlen, az erdeje érintetlen. Mi nem igazságot szolgáltattunk ina éjjel, hanem gyilkoltunk és vérfürdőt rendeztünk!
- Ezek vagy amazok, tök mindegy.
- Valóban? Gondoltatok egyáltalán arra, hogy jogosan jártok-e el? - Grego odalépett egy férfihoz, aki fáradtan és kelletlenül ácsorgott oldalt, s hozzá intézve szavait, kezével a bagázs frontembere felé mutatott. - Te például! Szeretnéd, ha meg büntetnének azért, amit ő követett el?
- Nem - motyogta a megszólított.
- Mit szólnátok ahhoz, ha mondjuk ő megölne valakit, mire egy idegen berontana a házatokba lemészárolná a feleségeteket és a gyermekeiteket, hogy megtorolja?
- Nem! - tiltakoztak többen is.
- Miért nem? Ez is ember, az is ember, hát nem mindegy?
- Én nem öltem meg senki gyerekét! - védekezett a frontember. Önmagát védte, arról, hogy „mi”, meg is feledkezett. Egyvalaki lett a tömegből, magára maradt. A csőcselék fellazult, feloszlóban volt.
- Az anyafa a lángok martaléka lett - szólt komoran Grego.
Mögüle halk, szűkölő visítás hangzott fel. Szavai igazolták a fivérek és megmaradt asszonyok minden aggodalmát. Az anyafa leégett.
- Az az óriási fa az erdő közepén, benne a malackák összes ivadékával. Mind odalett. Ez az erdő nem bántott minket, mi mégis megöltük minden gyermeküket.
Miro előrelépett és kezét Grego vállára tette. Rátámaszkodott vajon? Vagy inkább ő támogatta az öccsét?
Miro megszólalt, de nem Gregóhoz, hanem a sokasághoz intézte szavait. - Menjetek haza! Mindnyájan.
- Megpróbálhatnánk eloltani a tüzet - jegyezte meg Grego. - Már az egész erdő lángokban áll.
- Menjetek haza - ismételte Miro. - Maradjatok a kerítésen belül!
Némi indulat még maradt egyesekben. - Ki vagy te, hogy parancsolgass nekünk?
- Melegen ajánlom, hogy maradjatok a kerítésen belül - hangoztatta Miro nyomatékkal. - Nemsokára itt lesz valaki, aki a pequeninók védelmére jön.
- Ki? A rendőrség? - nevettek fel többen harsányan, hiszen jó néhányan tényleg rendőrök voltak közöttük, amiről a többiek is tudtak.
- Megérkeztek - jelentette be Miro.
Tompa zúgásra lettek figyelmesek. A harsogó tűztenger miatt először alig hallatszott, de aztán mind hangosabb és hangosabb lett, mígnem a sötétségből öt helikoplán bontakozott ki. Annyira alacsonyan szálltak, hogy borzolták a füvet, mi közben a sokaság körül köröztek. Hol fekete árnynak látszottak a tűzfallá vált erdő háttere előtt, hol a tükröződő lángok csillantak meg rajtuk a szemközti oldalon. Végre mind az öt leereszkedett a magas fűbe. Az emberek csak akkor fogták fel, mit látnak, amikor a pilótafülkékből leszállt hat-hat „pilóta”. Az addig fénylő berendezéseknek hitt alakzatokról kiderült, hogy élőlények: az embereknél kisebb, de a pequeninóknál nagyobb, nagy fejű és összetett szemű lények voltak. Egyáltalán nem viselkedtek fenyegetően, egyszerűen csak felsorakoztak a gépeik előtt. A látvány bőven elég volt, ősi rémálmok és horrortörténetek emléke idéződött föl mindenkiben.
- Deus nos perdoe! - szakadt fel többekből a kiáltás. Isten bocsásson meg nekünk! Azt hitték, eljött a vég.
- Menjetek haza - hajtogatta Miro. - Maradjatok a kerítésetek mögött!
- Mik ezek? - Nimbo gyermekhangja mindnyájuk helyett beszélt.
A kérdésre suttogó, motyogó válaszok érkeztek. - Ördögök... Pusztító angyalok... A halál.
Az igazság végül Grego ajkáról röppent fel, mert ő tudta, mik lehetnek, bár teljes képtelenségnek tűnt. - Hangyok - közölte velük. - Hangyok, itt a Lusitanián.
Nem volt fejvesztett menekülés. Az emberek szépen eloldalogtak, tartózkodóan oda-odasandítva a különös teremtményekre, amelyeknek a létezését senki sem sejtette, a hatalmukról pedig csupán elképzeléseik voltak. Esetleg halovány emlékeik ősi videókról, amiket egykor iskolás korukban láttak. Szóval ezek a hangyok, akik a távoli múltban közel jártak ahhoz, hogy kipusztítsák az egész emberiséget! Aztán mégis Ender, a fajirtó pusztította el őket. A Méhkirálynő című könyv azt állította, valójában csodálatos nép voltak, nem kellett volna megsemmisülniük. Az embereket mégsem csodálat, hanem rettenet töltötte el e fénylő, fekete, ízelt testű lények láttán, akiknek ezernyi lencséből álló zöld szeme csillogott-villogott a sötétben. Ha pedig hazaérnek, mostantól abban a tudatban kell élniük, hogy többé nemcsak az apró, primitív malackák várják őket a kerítésen túl, hanem ezek is. Akár börtönben érezték magukat eddig, akár nem, ezek után bizonyos, hogy ördögi csapdának tartják majd, amibe csöppentek.
Az emberek közül végül csak Miro, Grego és Nimbo maradt a helyén. Körülöttük a malackák szintén megilletődve figyeltek, félelem nélkül, hiszen az ő tudatalattijuk nem őrzött rémképeket efféle rovarszerű támadókról. Különben is, a hangyok megmentőként, védelmezőként érkeztek közéjük. A legnyomasztóbban most amúgy sem ezek a furcsa idegenek hatottak rájuk, hanem a szörnyű nagy veszteség, ami érte őket.
- Ember segítségért folyamodott a méhkirálynőhöz, de ő azt felelte, nem öl emberi lényt - magyarázta Miro. - Aztán Jane észrevette a tüzet a műholdakról, és értesítette Andrew Wiggint. Ő beszélt újra a méhkirálynővel, és rávette, mégis lépjen közbe. Megegyeztek, miképpen tud úgy segíteni, hogy ne kelljen senkit megölnie.
- Ugye, nem ölnek meg minket? - szólt közbe Nimbo.
Grego hirtelen rádöbbent, hogy a gyerek az utóbbi néhány percben azt hitte, meg fog halni. Ahogyan ő is, vallotta be magának. Tulajdonképpen csak Miro meg jegyzését követően bizonyosodott meg arról, a hangyok nem azért jöttek, hogy megbüntessék őt és Nimbót a vérengzésért, amit ma éjjel előidéztek. Helyesebben, amit Grego idézett elő, de a végső, aprócska lökést Nimbo ártatlan beszólása adta meg.
Grego lassan letérdelt, s letette a fiút. A karja teljesen elgémberedett, megégett válla pedig elviselhetetlenül lüktetett. Sírva fakadt. De nem a fájdalom miatt.
A hangyok megmozdultak, serényen tenni-venni kezdtek. A többség a földön maradt, tovaugrándozott, s mint őrszemek, elfoglalták posztjukat a város perem sávja mentén. Néhányan visszaszálltak a gépükre, s a levegőbe emelkedve a lángokban álló erdő és a megperzselt tisztások fölé repültek, valami permettel végigszórták a területet, és lassacskán elfojtották a tüzet.

*         03       *

Peregrino püspök az alacsony falon állt, aminek a köveit csak aznap reggel kezdték lerakni. A Lusitania kolónia összes lakója egybegyűlt, s ott üldögélt a fűben körös-körül. A püspök - hogy mondandója biztosan eljusson mindenkihez - mikrofont tartott a kezében, pedig talán nem is lett volna szükség rá, hiszen az egész város mély csöndben ügyelt, még az apróságok is, akik láthatóan felfogták a helyzet komolyságát.
A püspök mögött ott feketéllett a leégett erdő, melyen máris megmutatkoztak az élet jelei: néhány fa ismét kizöldült. Előtte azonban a kolónia elhunytja sorakoztak, lepellel letakarva, mindegyik a maga sírgödre mellett. Hozzá legközelebb Quim - azaz Esteváo atya - holtteste feküdt. A többi tetem azoké volt, akik tegnap előtt éjjel a leroskadt fák alatt, a tűzben lelték halálukat.
- E sírok alkotják majd új kápolnánk alapzatát. Ahányszor csak belépünk ide, lábunk halottaink testén tapod. Azok testén, akik halált és pusztulást hoztak fivéreinkre, a pequeninókra. Mindenekelőtt azonban Esteváo atya testén, aki viszont annak esett áldozatul, hogy megpróbálta megvinni Jézus Krisztus evangéliumát egy eretnekek lakta erdőnek. Ő mártírhalált halt, míg a többiek szívét gyilkos indulat töltötte el, s kezükhöz vér tapadt.
Világosan beszélek, nehogy a Holtak Szószólójának bármit is hozzá kelljen fűznie. Világosan beszélek, ahogyan Mózes szólt Izrael gyermekeihez, miután az aranyborjút imádták és megtagadták az Istennel kötött szövetséget. Talán ha maroknyian lehetnek közöttünk a bűnben vétlenek. Esteváo atya például, aki tiszta lélekkel halt meg, pedig a gyilkosok az ő nevét vették istenkáromló ajkukra, mi közben véghezvitték gaztettüket. Azután a Holtak Szószólója, valamint akik vele tartottak, hogy hazahozzák mártírhalált halt lelkészünk holttestét. És Valentine, a Szószóló nővére, aki pedig figyelmeztette a polgármestert és engem is a várható fejleményekre. Valentine avatott ismerője történelmünknek, tisztában van az emberi természettel, mi azonban - a polgármester és én - azt hittük, ismerünk benneteket, s hogy ti erősebbek vagytok, mint amire a történelem determinált titeket. Mily csalódás, hogy ugyanúgy elbuktatok - velem együtt -‚ mint gyarló elődeink! Mind bűnösök vagyunk, akik megpróbálhattuk volna megakadályozni az eseményeket, de nem tettük! Bűnös minden asszony, aki meg sem próbálta otthon tartani a férjét, s azok is, akik látták, mi készül, de nem szóltak semmit. Mindenki bűnös, aki fáklyát ragadott és vérfürdőt rendezett keresztény testvéreink törzsében egy olyan bűntett miatt, amit pedig távoli unokatestvéreik követtek cl, innen majd fél kontinens távolságra.
A törvény csupán részben tesz igazságot. Geráo Gregorio Ribeira von Hesse börtönben van, de más bűntény miatt. Megszegte esküjét: titkokat adott ki, amihez nem volt joga. Nem a pequeninók lemészárlása miatt került rács mögé, hiszen abban a bűnrészessége nem nagyobb, mint akármelyikőtöké, aki birkamód követte. Értitek? Közös a bűnünk, együttesen kell hát bűnbocsánatért könyörögnünk Krisztushoz, amiért annyi szörnyűséget elkövettünk, a nevével az ajkunkon!
Itt állok új kápolnánk alapzatán, amit Esteváo atyáról, a pequeninók apostoláról fogunk elnevezni. Köveit a katedrálisunk falaiból szakítottuk ki, jókora rések tátongnak most a helyükön, amiken át befúj a szél, beesik az eső az imádkozó hívekre. Márpedig a katedrális így marad, sérülten, megrongálva mindaddig, amíg a kápolna el nem készül.
Hogyan fogjuk felépíteni? Úgy, hogy amint hazatértek, bontsátok meg ti is házaitok falát, s a lehulló köveket hozzátok el ide! Legyenek a ti falaltok is foghíjasak mindaddig, amíg a kápolna fel nem épül.
Kolóniánk összes gyárának, legutolsó kis építményének falát is felhasítjuk, hogy egy se maradjon, ami magán ne viselné a sebhelyet, súlyos vétkünk nyomát. Egészen addig érintetlenül hagyjuk e tátongó nyílásokat, amíg a kápolna falai elég magasak nem lesznek, hogy felrakhassuk a tetőszerkezetet - mégpedig azokból a megperzselt fákból ácsolt gerendákból, amelyek tövestül dőltek ki, hogy megvédelmezzék népüket vérengző embertársainktól.
Akkor majd mindnyájan eljövünk e kápolnába, s térden csúszva végigvonszoljuk magunkat halottaink sírja felett, illetve pequenino fivéreink fákká vált teste alatt, akiket a mi kezünk fosztott meg kegyes Istenünktől nyert harmadik életüktől. Majd akkor könyörögjünk kegyelemért! Es imádkozzunk a tiszteletreméltó Esteváo atyához, hogy járjon közben érettünk. És imádkozzunk Krisztushoz is, váltsa meg a mi rettenetes bűnünket, ne kelljen örök időkig a pokol tüzén égnünk. És imádkozzunk a Mindenhatóhoz, tisztítsa meg lelkeinket!
Csak ez után hozhatjuk majd rendbe megrongált falainkat, hogy begyógyítsuk otthonaink sebeit. Ez lesz a mi vezeklésünk, gyermekeim. Imádkozzunk, hogy elég legyen ennyi.

*         04       *

Ender, Valentine, Miro, Ela, Quara és Olhado ott álltak egy hamuval borított tisztás közepén, s végignézték, amint a legtiszteletreméltóbb pequenino asszonyt elevenen megnyúzták, majd félig a földbe ásták, hogy második életében viselt testéből új anyafa szökkenjen szárba. Miközben haldoklott, az életben maradt asszonyok a régi anyafa törzséből egy résen át kikotorták a halott ivadékok és parányanyák tetemeit, s mind a leendő anyafa vérző testére halmozták. Néhány óra múlva a kis csemete, előbújva a kupac alól, már nyújtózkodni is fog a nap felé.
A halottaik testéből táplálkozó fiatal fácska gyors növekedésnek indul majd, hogy mielőbb elérje a kellő vastagságot és magasságot ahhoz, hogy törzsét meg nyithassa. Ha elég gyorsan fejlődik, a maradék, még élő porontyokat hamarosan áttelepíthetik az elpusztult anyafa tátongó üregéből az övébe, s zsenge fácska létére új menedéket nyújthat a kicsinyeknek. Ha az ivadékok között lesznek parányanyák is, elviszik őket a két utolsó atyafához, Emberhez és Turkálóhoz, hogy párosodjanak. S ha aprócska testükben új élet fogan, akkor megmenekültek, fennmarad az erdő, amely megtapasztalta mindazt a jót, de rosszat is, ami az emberi nemtől kitelik.
Ám ha kiderül, hogy a porontyok mind hímek, amire van esély, vagy ha a nőstények terméketlenek, vagy ha az anyafa törzsét elemésztő tűz őket is súlyosan károsította, vagy túlságosan legyengülnek az éhezéstől, mire az új anyafa be tudná fogadni őket - akkor ez az erdő az utolsó fivérig, illetve asszonyig kihal, Ember és Turkáló pedig a hátralevő ezer évet mint népüket vesztett atyafák, árván élhetik le. Talán más pequenino törzsek megszánják őket, és visznek hozzájuk parányanyákat. Talán. De sosem lehetnek többé atyák a saját törzsükben, fiaiktól körülvéve. Elhagyatott, erdejüktől megfosztott fák lesznek, magányos emlékművei annak az elképzelésnek, amire az életüket tették: hogy az emberek és a pequeninók barátságot kössenek.
A Hadakozóval folytatott viszálykodásnak vége szakadt. A Lusitania atyafái mind egyetértettek abban, hogy bármekkora erkölcsi kötelezettséget rótt is rájuk Esteváo atya halála, a tartozásukat ezerszeresen visszafizették az Ember és Turkáló erdejében történt mészárlás alatt. Ami azt illeti, Hadakozó még újabb híveket is szerzett eretnek nézeteinek: bebizonyosodott, hogy az emberek méltatlanok Krisztus evangéliumára. A pequeninók a Szentlélek kiválasztott edényei, hangoztatta, az emberekben viszont semmi sincs, ami Istentől való. Nem kell nekünk embereket ölnünk, mondta. Csak ki kell várnunk, hogy a Szentlélek végezzen mindnyájukkal. Addig is - Isten jóvoltából - a méhkirálynő csillaghajókat épít nekünk. Minden világra magunkkal visszük a Szentlelket, hogy megítéljük az ott lakókat. Mi leszünk a pusztító angyalok. Mi leszünk Józsué és az izraeliták, akik megtisztítják Kánaánt, hogy előkészítsék Isten választott népe számára.
Sok pequenino hitt neki. Amit Hadakozó hirdetett, immár nem tűnt őrültségnek számukra. Megcsapta őket az apokalipszis szele, amire az ártatlanul tűzhalált halt erdő volt a tanúbizonyság. Sok pequenino úgy gondolta, nincs már mit tanulnia az emberiségtől. Isten nem szívelte többé az embereket.
Itt azonban, ezen a tisztáson, a bokáig hamuban toporgó s az új anyafa fölött virrasztó fivérek és asszonyok nem hittek Hadakozó nézeteiben. Ők jól ismerték az embereket, sőt, megkérték őket, hogy legyenek Jelen és támogassák őket abban, hogy újjászülethessenek.
- Ugyanis - szólt Telepes, jelenleg a fivérek szónoka - tudjuk, hogy az emberek nem mind egyformák, ahogyan a pequeninók sem. Egyesek lelkében ott lakozik Krisztus, míg másokéban nem. A pequeninók erdei sem mind olyanok, mint Hadakozóé, és ti, emberek sem vagytok mind gyilkosok.
Így esett, hogy Telepes épp Miro és Valentine kezét fogta azon a reggelen, közvetlenül virradat előtt, amidőn a zsenge anyafának sikerült kis rést nyitnia karcsú törzsén, s az asszonyok óvatosan áthordták az éhezéstől legyengült kicsinyeket új otthonukba. Biztosan még semmit sem lehetett tudni, de volt ok a reménykedésre: az új anyafa mindössze másfél nap alatt fel tudott készülni arra, hogy befogadja az apróságokat, akikből több mint három tucatot mentettek át élve. Megeshet, hogy akár egy tucatnyi termékeny nőstény is akad közöttük, s ha azokból csak a negyedük viselős lesz, az erdőnek újra felvirrad a napja.
Telepes reszketett. - Fivérek sosem láthatták ezt korábban - mondta -‚ amióta világ a világ.
A fivérek közül többen letérdeltek és keresztet vetettek. Sokan végig imádkoztak a virrasztás alatt. Valentine-nak erről eszébe jutott valami, amit Quara említett. Odalépett Miróhoz és a fülébe súgta. - Ela is imádkozott.
- Ela?
- A tűz előtt. Quara vele volt a Venerados kegyhelyen. Ela Istenhez fohászkodott, hogy mutasson kiutat és megoldódjon minden gondunk.
- Mindenki ezért fohászkodik.
Valentine végiggondolta az azóta történteket. - Szerintem Ela roppant csalódott lehet a válasz miatt, amit Istentől kapott.
- Az emberek már csak ilyenek.
- De ez, hogy az anyafa ilyen gyorsan meg tudott nyílni, talán már a válasz eleje.
Miro töprengve Valentine-ra sandított. - Csak nem lett hívő magából?
- Mondjuk úgy, gyanakvó lettem. Gyanítom, hogy van valaki, aki törődik velünk. Ez egy fokkal jobb annál, mintha csak sóhajtoznék, nem? S egy fokkal kevesebb annál, mintha reménykednék.
Miro arcán röpke mosoly suhant át, de Valentine nem tudta, elégedett-e vele, vagy mulat rajta. - Szóval mi lesz Isten következő lépése, válaszul Ela könyörgésére?
- Ki tudja, majd meglátjuk - vont vállat Valentine. - A mi dolgunk az, hogy eldöntsük, mi mit teszünk legközelebb. Ó, mindössze az univerzum legtitokzatosabb rejtélyeire kell megoldást találnunk!
- Pedig ez épp Isten szakmájába vágna - jegyezte meg Miro.
Akkor odalépett hozzájuk Ouanda. A pequeninók őt is meghívták virrasztani, s bár nem ő volt soron, rögtön szóltak neki, amikor az anyafa megnyílt. Az ő érkeztére Miro eddig általában sürgősen odébbállt, most azonban nem mozdult. Valentine elégedetten konstatálta, hogy ezúttal Miro tekintete nem kalandozott folyton Ouanda arcára, de nem is kerülte. Egyszerűen csak ott voltak mindketten s tették a dolgukat a pequeninók körül. Nem kétséges, gondosan ügyeltek arra, hogy a viselkedésük normálisnak tűnjön. Csakhogy Valentine tapasztalatból tudta, a normális magatartás mindig tettetett: az emberek úgy csinálnak, amiről azt hiszik, hogy elvárják tőlük. Miro eljutott végre egy olyan pontra, amikor képes volt valamiféle normálisnak látszó szerepet magára erőszakolni Ouanda jelenlétében, pedig a színlelt s a valós érzelmei közt még mindig óriási különbség volt. Bár, talán már nem is kellett annyira színlelnie. Ouanda kétszer annyi idős lett, mint ő. Nem az a fiatal lány többé, akibe szerelmes volt.
Szerették egymást, de nem feküdtek le egymással. Valentine örömmel hallotta, amikor Miro beszámolt erről, dühös sajnálkozással a hangjában. Valentine rég felismerte, hogy azokban a társadalmakban, amelyekben szigorú elvárás az önmegtartóztatás és a hűség, az ifjúi szenvedélyeiket kordában tartó és levezetni tudó kamaszok erős és civilizált felnőttekké váltak. Az olyan közösségekben azonban, ahol a serdülők vagy túlságosan hadilábon álltak az önfegyelemmel, vagy egyszerűen semmibe vették a társadalmi szokásokat, rendszerint vagy bárány, vagy farkas lett belőlük - azaz vagy bambán vonultak, amerre a nyáj haladt, vagy ragadozók lettek, akik elvették, amit bírtak, és cserébe semmit sem adtak.
Valentine eleinte tartott tőle, hogy a balesete miatt Miro vagy önsajnálatba merült puhánnyá, vagy önző, s a megnyomorodása miatt tüntetően duzzogó ragadozóvá válik. De egyik sem lett. Még ha meg is bánta utólag, hogy kamaszként annyira erkölcsös volt és nem szeretkezett Ouandával - ami természetes, hiszen akkor még erős volt és mindketten egyidősek -‚ Valentine csöppet sem sajnálta. Ebből is látszott, hogy Mirónak volt belső tartása és felelősségérzete. Valentine szinte előre sejtette, hogy Miro lesz az, aki egyes-egyedül feltartóztatja a csőcseléket azokban a válságos pillanatokban, s ő menti meg Embert és Turkálót.
Előre meg lehetett jósolni azt is, hogy ettől kezdve Miro és Ouanda hatalmas lelkierővel úgy tesznek majd, mintha egyszerűen két, a munkáját végző ember volnának - mintha normális, semleges viszony lenne közöttük. Belső tartás és tiszteletteljes viselkedés, igen. Az ilyen emberek fogják össze a közösségeket, ők a meghatározó személyiségek. A birkákkal és a farkasokkal ellentétben ők erő teljesebb szereplői a nagy színjátéknak, őket nem a félelmeik és a vágyaik rángatják zsinórokon. Ők a tisztesség, a becsület, az önfeláldozás és az erény forgatókönyvét követik - vagyis a civilizációét. S miközben e forgatókönyv szerint játszanak, tetteik valósággá válnak. Az emberiség történelme egyértelműen a civilizációról szól, gondolta Valentine, de csupán az ilyen emberek miatt, mint ők. A pásztorok miatt.

*         05       *

Ender az iskola kapujában találkozott Novinhával, aki Dona Cristá karjára támaszkodott. Ő volt a Krisztusi Elme Gyermekei elnevezésű kolostor negyedik principálisa, amióta Ender a Lusitaniára érkezett.
- Nincs semmi mondanivalóm számodra - mondta Novinha. - Törvény szerint még házasok vagyunk, de semmi több.
- Én nem öltem meg a fiadat - felelte Ender.
- De meg sem mentetted - támadott vissza Novinha.
- Szeretlek - mondta Ender.
- Már amennyire telik tőled - vetette oda Novinha. - És persze, ha marad egy kis szabad időd, miután mindenki másról gondoskodtál. De te a fejedbe vetted, hogy valamiféle őrangyal vagy, felelős az egész világegyetemért. Én mindössze annyit kértem tőled, hogy a családomért vállald a felelősséget. Abban zseniális vagy, ha emberek milliárdjait kell szeretni, abban már kevésbé, ha néhány tucatot, eggyel meg aztán végképp nem tudsz megbirkózni.
Novinha kíméletlen volt és igazságtalan, Ender tudta, mégsem állt le vitatkozni vele. - Kérlek, gyere haza - mondta a feleségének. - Te is szeretsz, és ugyanúgy szükséged van rám, mint nekem terád.
- Én itt vagyok otthon. Nincs többé szükségem sem rád, sem senkire. Ha csak azért jöttél, hogy ezt elmondd, feleslegesen pocsékoltad mindkettőnk idejét.
- Nem csak ezért.
Novinha várt.
- A fájlok miatt is, a laboratóriumban. Mindet lepecsételted. Márpedig sürgősen megoldást kell találnunk a descoladára, mielőtt végez mindnyájunkkal.
Novinha megvetően, keserűen elmosolyodott. - Miért nyaggatsz ilyesmivel? Majd a kis Jane-ed kitalálja, hogyan cselezze ki a jelszavaimat.
- Meg sem próbálta - felelte Ender.
- Ó, nem akarta megsérteni az érzékenységemet! De fel tudná törni a pecséteket, igaz?
- Talán.
- Akkor szólj neki! Most úgyis csak őrá van szükséged. Rám tulajdonképpen sosem volt, hiszen ott volt neked ő.
- Igyekeztem jó férjed lenni - mondta Ender. - Sosem állítottam, hogy mindentől meg tudlak védeni, de megtettem, amit bírtam.
- Ha igazán megtetted volna, még most is élne az én Esteváóm!
Azzal hátat fordított Endernek, s Dona Cristá visszakísérte az iskolába. Ender addig bámult Novinha után, amíg el nem tűnt egy fordulóban. Akkor sarkon fordult, és kilépett az iskolából. Nem tudta biztosan, merre tart, csak vitte a lába előre.
- Sajnálom - suttogta Jane együttérzően.
- Köszönöm - felelte Ender.
- Ha már nem leszek - folytatta Jane -‚ talán Novinha visszatér hozzád.
- Ha rajtam múlik, nem szűnsz meg létezni - biztatta Ender.
- De nem rajtad múlik. Még néhány hónap és kikapcsolnak.
- Hallgass már! - hurrogta le Ender.
- Ez az igazság.
- Hallgass, hagyj gondolkozni!
- Nocsak, az én megmentésem van soron? Vigyázz, az utóbbi időben nem vagy egy nyerő életmentő!
Ender válaszra se méltatta, s Jane sem szólt többet a délután hátralevő részében. Ender kiballagott a kapun, de nem az erdő felé vette az irányt. Inkább a prérin kószált magában, a tűző nap alatt.
Időnként eltöprengett, viaskodott a rá nehezedő gondokkal: mi legyen a vészesen közeledő flottával, Jane tervezett kikapcsolásával, a descoladával, aminek fel tett szándéka, hogy kiirtja a Lusitania teljes emberi lakosságát, Hadakozó tervével, hogy elterjessze a descoladát szerte az egész galaxisban, azzal a visszás helyzettel, hogy a méhkirálynő tartós őrizet alá vette a várost, végül pedig azzal a nyomasztó látványt produkáló penitenciával, hogy meg kellett bontaniuk házaik falát, s a kivett kövekből felépíteni az emlékkápolnát.
Időnként azonban szinte minden gondolat elszállt a fejéből, miközben ott állt, ült, vagy hevert a fűben, túlságosan zsibbadtan ahhoz is, hogy sírjon, s szeme előtt csak az ő arca lebegett, ajka csak az ő nevét formázta, némán könyörögve, pedig tudta, hiába szólna, kiáltana hozzá, biztosan nem válaszolna.
Novinha!

Tizenharmadik fejezet

SZABAD AKARAT

- Többen úgy vélik közöttünk, hogy meg kellene értetnünk az emberekkel, hagyjanak fel a descoladával folytatott kísérleteikkel. A descolada az életciklusunk lényege, mozgató motorja. Attól tartunk, még kitalálnak valamit, amivel eltörlik a descoladát erről a világról, és akkor egyetlen generáción belül kipusztulunk.
- Ha viszont sikerül megakadályoznotok a kutatást, akkor az emberek halnak ki néhány éven belül.
- Hát ennyire veszélyes a descolada? Vajon miért nem tudják féken tartani, mint eddig?
- Azért, mert a descolada nem csupán véletlenszerűen mutálódik, ami ugyebár természeti törvényszerűség, hanem intelligens módon alkalmazkodik - el akar pusztítani minket.
- Minket? Titeket?
- Mi is egyfolytában küzdünk a descolada ellen. Nem laboratóriumokban, mint az emberek, hanem belül, magunkban. Mielőtt lerakok egy petét, van egy fázis, amelyben felkészítem, ellátom őt mindazokkal az antitestekkel, amikre életében szüksége Lehet. Amikor a descolada új változattal áll elő, arról nyomban tudomást szerzünk, mert sorra pusztulnak a dolgozóink. Ekkor egy bizonyos szerv a petefészkeim mellett új antitesteket kezd termelni, s attól kezdve olyan dolgozó-petéket rakunk, amelyek ellenállnak a módosult descoladának.
- Úgy, tehát ti is az elpusztítására törekedtek!
- Nem. Ez a folyamat teljes mértékben tudat alatti tevékenység. A méhkirálynő testében játszódik le, tudatos beavatkozás nélkül. Nem vagyunk képesek irányítani, hogyan küzdje le a szervezetünk az adott veszélyt. Az immunrendszerünk sokkalta hatékonyabb és rugalmasabb, mint az embereké, de hosszú távon ránk is ugyanaz a sors vár, ha nem győzzük le a descoladát. A különbség csupán annyi, hogy ha minket kiirt, akkor nem lesz több királynő, sehol az univerzumban, aki továbbvigye a hangy fajt. Kihalunk.
- Akkor a ti helyzetetek még elkeserítőbb, mint az embereké.
- És mi még náluk is tehetetlenebbek vagyunk. A mi orvoslási módszereink az ő tudományos szintű biológiai beavatkozásaikhoz képest egyszerű kuruzslásnak tekinthetők. A mi természetes gyógymódjaink annyira hatékonyak voltak a különféle kórok ellen, bennünk sosem alakult ki ugyanaz a késztetés, mint az emberekben, hogy fel akarjuk fogni az élet mibenlétét, és a kezünkbe vegyük az irányítását.
- Valóban így áll a helyzet? Vagy mi veszünk el végleg, vagy ti és az emberek pusztultok ki. Ha a descolada folytatja az előrenyomulását, megöl titeket. Ha megfékezik, abba mi halunk bele.
- Ez a ti világotok. A descolada benne él a szervezetetekben. Ha választásra kerül a sor köztetek és köztünk, ti lesztek a túlélők.
- Csak a magad nevében beszélj, barátom! Ki tudja, az emberek milyen lépésre szánják el magukat?
-Ha olyasféle terápiában mesterkednek-, miközben a descolada legyőzésére törekszenek -‚ ami rátok nézve végzetes lehet, megtiltjuk nekik, hogy alkalmazzák
- Megtiltjátok? Szót fogadtak-e az emberek valaha is?
- Mi sosem tiltunk meg semmit anélkül, hogy ne állna módunkban betartatni, amit követelünk.
- Aha!
- Ez a ti világotok. Ender is tudja. Ha a többi ember elfelejtené, majd emlékeztetjük őket rá.
- Kérdeznék még valamit.
- Kérdezz!
- Mi legyen az olyanokkal, mint Hadakozó, akik az egész univerzumban szét akarják szórni a descoladát? Megtiltjátok nekik is?
- Nem szabad átültetniük a vírust olyan világokra, ahol már többsejtű élet létezik.
- Pedig pontosan ez a szándékuk.
- Nem tehetik meg!
- Megtiltjátok nekik?
- Mi sosem tiltunk meg semmit anélkül, hogy ne állna módunkban betartatni, amit követelünk.
- Akkor miért építetek mégis csillaghajókat?
- Közeleg az emberek hadiflottája, és van náluk egy fegyver, ami képes szétrobbantani ezt az egész bolygót. Ender biztosra veszi, hogy bevetik. Feltételezed rólunk, szövetkeznénk velük és hagynánk hogy megsemmisítsék a teljes genetikai örökségeteket, ami erre az egyetlen bolygóra korlátozódik? Azt hiszed, engednénk, hogy kiirtsanak benneteket?
- Igen, nekünk is építesz csillaghajókat, tudjuk. De tisztában vagy azzal: némelyikünk esetleg ártó szándékkal, rombolásra használná azokat?
- Az már a ti dolgotok, a ti felelősségetek, milyen célra fordítjátok a csillaghajókat. Aki életellenes dolgokat cselekszik, azzal ellenségesen bánik az élet. A csillaghajókat a népeteknek, az egész fajotoknak ajándékozzuk. Majd ti, mint faj, eldöntitek, ki hagyhatja el a Lusitaniát, ki nem.
- Sajnos van rá esély, hogy Hadakozó és a hívei többségben lesznek akkorára, mire meg kell hoznunk a döntést.
- Akkor mi legyen? Gondolod, ítélkezzünk mi fölöttetek? És ha igazuk van az embereknek, hogy le akarnak söpörni titeket erről a bolygóról? Vagy ha Hadakozónak van igaza, és az emberek azok, akik megérdemlik, hogy kipusztítsák őket? De hogy jövünk mi ahhoz, hogy bármit is eldöntsünk közöttetek? Az embereknek ott van a Molekuláris Destrukciós Készülékük, nektek pedig a descoladátok. Mindkét nép elég erős, hogy kiirtsa a másikat. Mindkét fajtól kitelik, hogy elkövesse a borzalmas bűnt. Mégis mindkét fajon belül vannak olyanok, akik tudatosan sosem vetemednének ilyen iszonyatos gaztettre, s akik megérdemelnék, hogy életben maradjanak. Nem, nem választunk közöttetek. Mi azt vállaltuk, hogy megépítjük a csillaghajókat, ti pedig, emberek és pequeninók, csak alakítsátok a sorsotokat úgy, ahogy nektek tetszik.
- Segíthetnél nekünk. Elintézhetnéd, hogy Hadakozó és a cinkosai ne tudják megkaparintani a csillaghajókat, és csak velünk törődnél.
- Akkor törne csak ki igazán véres belviszály köztetek! Megtagadnád tőlük, hogy továbbörökíthessék a genetikai információjukat, csak mert másképpen gondolkodnak? Ki hát a szörnyeteg és ki a gonosztevő? Honnan tudnánk, melyik fajra szavazzunk, ha mindkét nép makacsul azon van, hogy írmagostól ki pusztítsa a másikat?
- Akkor nem maradt semmi reményem. Valamelyikünket úgyis elér a végzet.
- Hacsak az emberek tudósai ki nem találják, miként módosíthatnak a descolada felépítésén úgy, hogy a fajotok fennmaradhasson, ám a vírus ne legyen képes ölni többé.
- Hát az meg hogyan lehetséges?
- Mi nem vagyunk biológusok. Csak az emberek értenek ilyesmihez... ha egyáltalán kivitelezhető a dolog.
- Akkor ahelyett, hogy akadályozzuk őket a kutatásban, inkább segítenünk kell nekik. Még akkor is, ha majdnem végromlásba döntötték az erdőnket. Nincs más választásunk.
- Tudtuk, hogy előbb-utóbb erre a következtetésre juttok.
- Igazán?
- Ezért építünk csillaghajókat a pequeninóknak. Mert képesek vagytok józanul gondolkodni.

Amint Ösvény beavatottjai közt híre ment, hogy helyreállt a kapcsolat a Lusitania Flottával, a tisztelgő látogatást tevők egymásnak adták a kilincset Han Fej-ce házában.
- Nem akarok találkozni velük - jelentette ki vonakodva Han Fej-ce.
- De muszáj, Apám - erősködött Han Csing-csao. - Így illik, hogy tiszteletüket tegyék nálad, hiszen nagy tettet hajtottál végre.
- Megyek és elmondom nekik, hogy az egész neked köszönhető, nekem semmi közöm hozzá.
- Ne! - kiáltott fel Csing-csao. - Nem teheted!
- Sőt elmondom, hogy szerintem gyalázatos bűn volt, mert egy nemes lélek halálát fogja okozni. Elmondom azt is, hogy Ösvény beavatottjai egy kegyetlen és erkölcstelen kormány rabszolgái, és minden erőnkkel azon kell lennünk, hogy a Kongresszust felszámoljuk.
- Nem hallgatlak tovább! - kiáltotta Csing-csao. - Ilyesmit sosem lett volna szabad kiejteni a szádon!
Ez igaz volt. Hszi Vang-mu a sarokból figyelte, ahogy mindketten - apja és leánya - lázasan nekiláttak, hogy elvégezzék a megtisztulási szertartást. Han Fej-ce amiért szóban fellázadt, Han Csing-csao pedig azért, mert meghallgatta a rebellis szavakat. Fej-ce mester nyilván nem fogja elismételni ezeket senki másnak, hiszen akkor meglátnák, hogy nyomban rákezd a penitenciára, ebből pedig kiderülne, hogy az istenek helytelenítik, amit mond. Alapos munkát végeztek, morfondírozott Hszi Vang-mu, mármint azok a tudósok, akiket a Kongresszus megbízott, hogy létrehozzák a beavatottak kasztját. Még ha tudta is Han Fej-ce az igazságot, tehetetlen volt ellene.
Így aztán Csing-csao foglalkozott a seregestől érkező látogatókkal, s apja nevében kegyesen fogadta hódolatukat. Az első néhány alkalommal Vang-mu is jelen volt, de aztán nem tudta tovább hallgatni, ahogy Csing-csao újra meg újra, részletesen előadta, miként fedezték fel apjával együtt az ansible-ok filotikus hálózatában lakozó titkos programot, amely - nekik köszönhetően - hamarosan meg fog semmisülni. Vang-mu tudta, Csing-csao sosem látná be, hogy amit tesz, egyenlő a gyilkossággal, de hogy még el is hencegett vele, azt képtelen volt elviselni.
Csing-csao igenis hencegett, bár erről csupán Vang-mu tudott. Az apja érdemeit hangoztatta ugyan minduntalan, de Vang-mu tisztában volt azzal, mindennek a hátterében úrnője áll. Átlátott rajta. Amikor tehát Csing-csao isteneknek tetsző, dicső cselekedetnek nevezte, amit tett, Vang-mu számára nyilvánvaló lett, hogy valójában dicsekszik.
- Kérlek, engedj el, nem akarom ezt hallgatni tovább! - könyörgött Vang-mu.
Csing-csao egy pillanatig elgondolkodva fürkészte az arcát. Aztán hűvösen így válaszolt: - Menj, ha menned kell! Látom, ellenségünk még mindig a bűvkörében tart. Nincs szükségem rád.
- Hát persze - felelte Vang-mu. - Hiszen neked ott vannak az istenek. - De nem tudta megállni, hogy a keserű irónia ne hallatsszék a hangján.
- Az istenek, akikben te nem hiszel - vágta rá Csing-csao élesen. - Hozzád természetesen sosem szóltak az istenek - miért is hinnél bennük? Minthogy ez a kívánságod, elbocsátalak, nem vagy többé a személyi komornám. Eredj vissza a családodhoz!
- Ahogy az istenek parancsolják - biccentett Vang-mu. Ezúttal nem is igyekezett palástolni keserűségét.
Már messze járt a háztól, kint az országúton, amikor észrevette, hogy Mu-pao igyekszik utána. Idős, terebélyes asszonyság lévén, Mu-pao nem reménykedhetett, hogy gyalogosan utoléri Vang-mut, ezért szamárháton követte. Nevetséges volt, ahogy ott szamaragolt, és a sarkával noszogatta sebesebb futásra a jószágot. Szamarak, hordszékek, az ősi Kína kellékei. Igazán azt képzelték ezek a beavatottak, hogy az efféle mesterkélt majomkodástól még szentebbek lesznek? Miért nem jó nekik a helikoplán vagy a légpárnás autó, mint minden normális embernek az összes többi világon? Akkor Mu-paónak sem kéne szégyenszemre szamáron döcögnie, zötykölődnie, miközben szegény pára majd összerogyott alatta. Hogy megkímélje Mu-paót a további kellemetlenségektől, Vang-mu megindult visszafelé.
- Han Fej-ce mester azt parancsolja, gyere vissza - lihegte Mu-pao.
- Mondd meg Han mesternek, igazán kedves tőle, de az úrnőm elbocsátott.
- Han mester azt mondja, Csing-csao úrnőnek csak ahhoz van joga, hogy mint személyi komornájának, felmondjon, de ahhoz nincs, hogy a háztól elküldjön. Urunkkal kötöttél szerződést, nem úrnőnkkel.
Ez igaz. Vang-mu nem is gondolt erre.
- Könyörögve kér, térj vissza - hajtogatta Mu-pao. - A lelkemre kötötte, szó szerint adjam át az üzenetét, mert ha a parancsnak nem is engedelmeskednél, szívességből hátha megteszed.
- Azt üzenem, szót fogadok neki. Nem szükséges könyörögnie egy ilyen alacsony származású leányzónak, mint én.
- Örülni fog - mondta Mu-pao.
Visszafelé menet Vang-mu a szamár mellett bandukolt. Egészen lassan sétáltak, ami sokkal kényelmesebb volt Mu-paónak is, meg a csacsinak is.
- Még sosem láttam ennyire izgatottnak - mesélte Mu-pao. - Talán nem volna szabad elárulnom, de amikor megmondtam neki, hogy elmentél, szinte őrjöngött.
-Az istenek beszéltek hozzá? - Vang-mu keservesen csalódott volna, ha kiderül, Han mester csupán azért hívta vissza, mert felébredt benne a rabszolgahajcsár.
- Nem - felelte Mu-pao. - Egyáltalán nem olyan volt. Bár, természetesen én még sosem láttam, milyen az, amikor szólnak hozzá az istenek.
- Természetesen.
- Egyszerűen nem akarta, hogy elmenj - bökte ki Mu-pao.
- Meglehet, hogy végül mégis útilaput kötnek a talpamra - ingatta a fejét Vang-mu -‚ de azt szívesen elmagyarázom neki, miért lettem felesleges a Han-háznál.
- Ó, hát persze - legyintett Mu-pao. - Te mindig felesleges voltál. Ami nem jelenti azt, hogy nem vagy nélkülözhetetlen.
- Ezt meg hogy érted?
- A boldogság ugyanúgy múlhat haszontalanságokon, mint hasznos dolgokon.
- Ez valami régi mester mondása?
- Nem. Egy kövér öregasszony mondása, aki épp szamárháton zötykölődik - legyintett Mu-pao. - Csak el ne feledd soha!
Amikor Vang-mu kettesben maradt Han mesterrel annak szobájában, már egyáltalán nem látszott rajta - mint Mu-pao állította -‚ hogy feldúlt.
- Beszéltem Jane-nel - kezdte Han Fej-ce. - Úgy véli, mivelhogy te is tudsz a létezéséről, de nem tartod az istenek ellenségének, jobb lenne, ha itt maradnál.
- Akkor most Jane-t fogom szolgálni? - kérdezte Vang-mu. - Az ő személyi komornája leszek?
Vang-mu egyáltalán nem gúnyos megjegyzésnek szánta, sőt, felkeltette a kíváncsiságát, hogy - ha minden igaz - egy nem emberi entitást szolgálhat. Han Mester azonban úgy érezte, csitítania kell a felháborodott leányt.
- Nem! - tiltakozott. - Senki szolgája nem leszel! Bátran viselkedtél, derekasan helytálltál.
- Mégis visszahívtál, hogy a szerződésünknek eleget tegyek.
Han mester lehajtotta a fejét. - Azért hívtalak vissza, mert te vagy az egyetlen, aki ismeri az igazságot. Ha elmégy, magamra maradok ebben a házban.
Vang-mu majdnem rávágta, hogy miért mond ilyet, amikor itt van neki a lánya. Néhány nappal ezelőttig ebben semmi szívfájdító nem lett volna, hiszen Han mester és Csing-csao úrnő között annyira bensőséges és baráti volt a kapcsolat, amilyen apa és lánya között egyáltalán lehetséges. Mostanra azonban áthághatatlan akadály támadt közöttük. Csing-csao olyan világban élt, amelyben az istenek diadalmas szolgájának tartotta magát, s igyekezett megértéssel viseltetni apja átmeneti megtévelyedése iránt. Han mester világában azonban a lánya, és rajta kívül mindenki más Ösvény társadalmában, egy elnyomó szervezet, a Kongresszus rabszolgája, s csupán ő tudta, mi az igazság. Ilyen rettenetesen széles és mély szakadékon át hogyan is érthették volna egymás szavát?
- Maradok - mondta Vang-mu. - Mindenben szolgálatodra leszek, amiben csak tudok.
- Egymást fogjuk szolgálni - helyesbített Han mester. - A lányom megígérte, hogy tanít téged. Majd én folytatom az oktatásodat.
Vang-mu homlokával érintette a padlót. - Érdemtelen vagyok én ekkora kegyre.
- Ugyan - felelte Han mester. - Hisz mindketten tudjuk, hogy az istenek nem szólnak hozzám. Nem szükséges, hogy földig hajolj előttem.
- Nekünk ezen a világon kell élnünk - ellenkezett Vang-mu -‚ ezért továbbra is úgy bánok veled, mint köztiszteletben álló beavatottal, mert ez a világ ezt várja el tőlem. Te pedig - ugyanezen okból - bánj csak velem ezután is úgy, ahogy egy szolgával szokás.
Han mester arca keserű fintorra húzódott. - Csakhogy ez a világ előítélettel viseltetik egy korombeli férfi iránt, ha az egy fiatal lányt, a lánya komornáját a saját szolgálatára rendeli. Biztosra vennék, hogy buja vágyai kielégítése a célja. Mindenben eleget kell tennünk a világ elvárásainak?
- Nem vallana rád, mester, ha ilyen módon élnél vissza a hatalmaddal - felelte Vang-mu.
- De az sem, ha hagynám, hogy továbbra is megalázkodj előttem. Mielőtt meg tudtam volna a keserű igazságot, elfogadtam és természetesnek vettem az emberek hódolatát, mert hittem, valójában az isteneknek szól, nem nekem.
- Ez ma is igaz. Akik amúgy is hisznek abban, hogy beavatott vagy, azok megadják az isteneknek kijáró tiszteletet, a becstelenek pedig csak hízelegnek.
- Pedig te nem vagy becstelen. Mégsem hiszed, hogy az istenek szólnak hozzám.
- Fogalmam sincs, szólnak-e hozzád az istenek, vagy sem, egyáltalán szóltak-e vagy tudnak-e szólni bárkihez is. Csak azt tudom, hogy nem az istenek kényszerítették rád és a többiekre ezeket a nevetséges, megalázó rítusokat - ez a Kongresszus műve. Kénytelenek vagytok csinálni, mert a testetek megköveteli. E világ összes, magas állású előkelősége élete végéig rákényszerül arra, hogy végezze ezeket a megalázó, önkínzó szertartásokat.
- Ifjú korodhoz és neveltetésedhez képest rendkívül bölcs vagy, Vang-mu - bólogatott Han mester komoran.
- Inkább nagyon is buta - felelte Vang-mu. - Ha tényleg bölcs volnék, térden állva könyörögnék, hogy küldj el innen, amilyen messzire csak lehetséges. Mostantól veszélyes lesz számomra, hogy egy fedél alatt éljek Csing-csaóval. Különösen, ha azt látja, mennyire közel kerültem hozzád, ő pedig épp ellenkezőleg.
- Igazad van. Nagyon önző vagyok, hogy maradásra kértelek.
- Igen - felelte Vang-mu. - Mégis maradok.
- Miért? - hökkent meg Han mester.
- Mert már képtelen vagyok visszatérni a régi életemhez - válaszolta Vang-mu. - Túl sokat tudtam meg a világról, az univerzumról, a Kongresszusról és az istenekről. Megmérgezné a lelkemet, ha hazamennék és úgy tennék, mintha ugyanaz lennék, aki régen.
Han mester komolyan bólogatott, aztán elmosolyodott, végül felkacagott.
- Miért nevetsz rajtam, Han mester?
- Azért nevetek, mert szerintem te sosem az voltál, akinek gondoltad magad.
- Ezt hogy érted?
- Szerintem te mindig színleltél. Talán még magadat is sikerült becsapnod. Egy bizonyos: sosem voltál közönséges leány, rád egyébként sem közönséges élet vár.
Vang-mu vállat vont. - A jövő ezernyi fonalat tartogat számunkra, de a múlt szövetét sosem szőhetjük újra. Ki tudja, elégedett leszek-e valaha is a sorsommal.
- Hát, itt vagyunk mindhárman.
Vang-mu csak akkor fordult oda s vette észre, hogy nincsenek egyedül. A kijelző fölött a levegőben ott mosolygott Jane arca.
- Örülök, hogy visszajöttél - köszöntötte Vang-mut.
Vang-mu - Jane láttán - egy pillanatra reményteli következtetésre jutott. - Hát nem haltál meg? Mégis megmenekültél?
- Csing-csao nem úgy tervezte, hogy máris végem legyen - felelte Jane, de az akció folyamatban van. Semmi kétség, a halálom az adott határidőre be fog következni.
- Akkor miért jöttél vissza ide, ebbe a házba - kérdezte Vang-mu -‚ ahol pálcát törtek feletted?
- Rengeteg elintéznivalóm van még addig, amíg meghalok - felelte Jane -‚ beleértve annak a csekélyke reményét is, hátha kitalálom, hogyan maradhatnék életben. Történetesen itt, Ösvényen ezrével élnek olyan emberek, akik intelllgenciaszintjüket tekintve magasan az átlag fölött állnak - a Száz Világ össznépességére értve.
- Csakis a Kongresszus genetikai manipulációjának köszönhetően - vetette közbe Han mester.
- Úgy van - helyeselt Jane. - Ösvény beavatottjai tulajdonképpen - a szó szoros értelmében - nem tekinthetők emberi lényeknek többé. Egészen más faj vagytok, amit a Kongresszus alkotott és tett rabszolgájává, s amelyet előnyben részesített az emberiség többi tagjával szemben, úgy esett azonban, hogy ezen új fajnak egyetlenegy képviselője felszabadult a Kongresszus nyomása alól.
- Ez szabadság? - fakadt ki Han mester. - Most is alig tudom türtőztetni magam, olyan erős a késztetés bennem, hogy megtisztuljak.
- Akkor ne állj ellen neki - mondta Jane. - Attól még beszélgethetünk, hogy közben végzed a tekervényes karmozdulataidat.
Alig mondta ki, Han mester máris csapkodni, hadonászni kezdett a karjával, ahogy a megtisztulási rítus megkívánta. Vang-mu elfordította a fejét.
- Ne! Ne fordítsd el tőlem az arcodat! - kérlelte Han mester Vang-mut. - Különben azt érzem, szégyellnem kéne magam. Vedd úgy, hogy nyomorék vagyok, mondjuk féllábú - a közeli jó barátaim nem irtóznának a csonk látványától.
Vang-mu felismerte szavaiban a bölcsességet, s összeszedte magát.
- Amint mondtam - folytatta Jane -‚ történetesen ezen új fajnak egyetlenegy képviselője felszabadult a Kongresszus nyomása alól. Remélem, számíthatok a segítségetekre az alatt a néhány hónap alatt, ami még hátravan az életemből.
- Megteszek minden tőlem telhetőt - bizonygatta Han mester.
- Én is segítek, ha tudok - felelte Vang-mu. Csak miután kimondta, döbbent rá, milyen megmosolyogni való, amit ajánlott. Han mester beavatott volt, egyike a felsőbbrendű értelmi képességekkel megáldottaknak, míg ő csupán egy tanulatlan, átlagos emberpéldány. Mit adhatna ő?
Ám egyikük sem gúnyolta ki, sőt, Jane hálásan fogadta a segítőkészségét. Kedvessége újabb bizonyíték volt Vang-mu számára, hogy Jane valódi élőlény, nem pusztán szimuláció.
- Nos, hadd tárjam elétek nyomasztó gondjaimat, melyekre megoldást keresek.
Han mester és Vang-mu erősen figyeltek.
- Mint tudjátok, a legkedvesebb barátaim azon a bolygón - a Lusitanián - tartózkodnak, amely felé fenyegetően közeledik a Lusitania Flotta. Mindenáron meg akarom akadályozni, hogy a csillaghajóraj végzetes katasztrófát okozzon.
- Biztosan tudom, a Kis Doktor bevetéséről szóló parancsot már leadták - vetette közbe Han mester.
- Ó, igen, értesültem róla. Pontosan ez a célom, hogy megóvjam a pusztulástól a Lusitania összes lakóját: az embereket, s a rajtuk kívül ott élő másik két raman fajt. - Ezután Jane beszámolt a méhkirálynőről, valamint arról, hogyan támadtak új életre a hangyok az univerzumban. - A méhkirálynő máris csillaghajókat épít, s minden erejével azon van, minél többel elkészüljön, mielőtt a flotta megérkezik. De kicsi a valószínűsége, hogy a Lusitania teljes lakossága elmenekülhet - mindössze a töredéküknek van esélyük rá. A méhkirálynő vagy elmegy, vagy egy másik királynőt küld maga helyett, aki ugyanúgy birtokában van az összes tudásának és emlékének. Neki vajmi keveset számít, a dolgozói vele mennek-e vagy sem. A pequeninók és az emberek azonban nem ugyanilyen független, önfenntartó lények. Mindnyájukat meg szeretném menteni. Annál is inkább, mert a legjobb barátaim - egy bizonyos holtak szószólója és egy agykárosodást szenvedett fiatalember - különben nem hajlandók elhagyni a Lusitaniát, amíg az utolsó szálig minden ember és minden pequenino biztonságba nem kerül.
- Ők aztán igazi hősök - ismerte el Han mester.
- Valóban, mindketten többször is bizonyságot tettek erről a múltban - válaszolta Jane.
- Nem is tudtam, hogy manapság még léteznek hősök az emberlakta világokon - szólalt meg Hszi Vang-mu. Nem tette hozzá, ami ott volt a nyelve hegyén, hogy szerinte Han mester is ilyen hős.
- Átvizsgáltam az összes lehetőséget - folytatta Jane. - Végül egyetlen, képtelennek tűnő következtetésre jutottam - legalábbis az emberiség már több mint háromezer éve lehetetlennek tartja. Ha képesek volnánk a fénysebességnél gyorsabb csillaghajót építeni - amely ugyanazzal a sebességgel halad, mint az ansible üzenetek -‚ akkor elég lenne fél tucat ilyen, s a Lusitania összes lakóját ingajáratban átszállíthatnánk más bolygókra, mielőtt a flotta odaér.
- Ha mondjuk a rendelkezésükre állna ilyen hajó - morfondírozott Han Fej-ce -‚ akkor a királynővel építtethetnének egy saját flottát is, amivel visszaverhetnék a Lusitania Flottát, mielőtt még bármi kárt tehetne a világukban.
- Az sajnos lehetetlen - mondta Jane.
- Nem értem. A fénysebességnél gyorsabb utazást elképzelhetőnek tartod, de azt nem, hogy visszaverjétek a Lusitania Flotta támadását?
- Ó, én el tudnám képzelni, hogyne - felelte Jane -‚ de a méhkirálynő ilyen célra nem építene hajókat. Megmondta Andrew-nak - a barátomnak, a Holtak Szószólójának...
- Valentine fivérének? - ámult el Vang-mu. - Hát ő is él még?
- A méhkirálynő megmondta neki, soha többé, semmilyen indokkal nem készít fegyvert.
- Akkor sem, ha a saját faja megmentéséről van szó?
- Neki egyetlen csillaghajó is elegendő, hogy elillanjon a bolygóról, s a többieknek is lesz annyi, amennyivel a fajuk fennmaradását biztosíthatják. A királynő ez ügyben hajthatatlan. Ragaszkodik ahhoz, hogy nem szükséges megölni senkit.
- De ha a Kongresszus beváltja a fenyegetését, milliók életét oltja ki!
- Az az ő felelősségük - mondta Jane. - Legalábbis a királynőnek mindig ez a válasza, ha Andrew felhozza ezt a szempontot.
- Miféle nyakatekert erkölcsi felfogás ez?
- Nem szabad elfelejtenünk, hogy a múltban, amikor a királynő felfedezte egy másik értelmes faj létezését, veszélyesen közel került ahhoz, hogy elpusztítsa. Aztán ez a másik faj majdnem ővele végzett. Az erkölcsi felfogására mégis az a riasztó élménye hatott erősebben, hogy majdnem ő követett el fajirtást. Azt nem tudja megakadályoz ni, hogy más fajok elkövessék ezt a bűnt, abban azonban bizonyos, hogy ő nem fogja. Csak akkor öl, ha végképp nincs más mód arra, hogy a saját faja fennmaradását biztosítsa. Minthogy azonban más kiút is van, hadihajót nem hajlandó készíteni.
- Fénysebességnél gyorsabb utazás - töprengett Han mester. - Ez az egyetlen megoldás?
- Az egyetlen, ami valamicske reménnyel kecsegtet. Annyit ugyebár tudunk, hogy van a világegyetemben valami, ami képes a fénynél gyorsabban mozogni: a filotikus sugár mentén leadott információ, egyik ansible-ról a másikra. Az időtartama nem észlelhető, azonnalinak mondható. Egy éles eszű, ifjú fizikus a Lusitanián, aki jelenleg börtönben van, éjjel-nappal ezen dolgozik. Az összes számítást és szimulációt én bonyolítom le számára. Pillanatnyilag a filóták természetéről alkotott egyik hipotézisét ellenőrzi, ám annyira komplikált modellt állított fel, hogy ahhoz, hogy a programot lefuttathassuk, kénytelen vagyok komputeridőt lopni majd ezer, különféle egyetemtől. De van remény.
- Amíg élünk, remélünk - kotyogott közbe Vang-mu. - De ha te már nem leszel, ki végzi el neki azokat az irdatlanul bonyolult kísérleteket?
- Pontosan emiatt olyan sürgős a dolog - mondta Jane.
- Hogyan lehetnék én a hasznodra? - kérdezte Han mester. - Nem vagyok fizikus, s nem valószínű, hogy az elkövetkező néhány hónapban össze tudnék csipegetni annyit e tudományból, hogy a segítségedre lehetnék. Ha valaki, akkor csak a lusitaniai fizikusod tehet bármit is ez ügyben. Vagy te magad.
- Mindenkinek szüksége van elfogulatlan kritikusra, aki rákérdez: - Hát erre gondoltál-e? Vagy: - Most már hagyd ezt a vakvágányt, próbálkozz mással! Ilyen téren lehetnél hasznos segítség. Mi majd beszámolunk az eredményeinkről, arról, mire jutottunk, te pedig közlöd, ami éppen az eszedbe jut. Sose tudhatod, melyik elejtett megjegyzésedre kristályosodik ki bennünk a keresett megoldás.
Han mester a fejét ingatva latolgatta Jane javaslatát.
- A második probléma még ennél is súlyosabb - folytatta Jane. - Akár megcsináljuk a fénysebességnél gyorsabb hajtóművet, akár nem, a pequeninók bizonyos hányada a csillaghajókon el tudja majd hagyni a Lusitaniát. A gond az, hogy a malackák magukban hordozzák az eddig ismert legalattomosabb, legkegyetlenebb vírust, ami az élet minden formáját elpusztítja, amivel csak kapcsolatba kerül, kivéve azokat, amelyek valamiféle deformált, szimbiotikus életközösséget alkotva vele, végérvényesen függővé válnak tőle. Szervezetük a vírus jelenlétének függvénye.
- A descolada, igen - felelte Han mester. - Az egyik legsűrűbben hangoztatott indoklás arra, hogy a flottának miért kellett magával vinnie a Kis Doktort.
- Sajnos, valóban ez az egyik fő indok. A méhkirálynő szerint ugyebár egyik létforma sem előbbrevaló a másiknál, de amint azt Andrew-tól gyakorta hallottam, az embereknek a döntés nem okozna különösebb lelki tusát. Ha választani kellene az emberiség vagy a pequeninók fennmaradása között, Andrew az embereket választaná. Őmiatta én is.
- Én szintén - helyeselt Han mester.
- Persze képzelhetitek, a pequeninók a maguk részéről ugyanígy éreznek - mondta Jane. - Ha nem a Lusitanián, akkor valahol másutt, de szinte bizonyos, hogy rettentő háború törne ki közöttük, amelyben az emberek a Molekuláris Destrukciós Készüléküket, a pequeninók pedig a descoladát, mint az abszolút biológiai fegyvert vetnék be. A két faj jó eséllyel ki tudná irtani egymást, mind az utolsó szálig. Sürgető szükségét érzem annak, hogy a kutatóink mielőbb megtalálják a descolada helyettesítő vírusváltozatát, egy olyan kitenyésztett, inaktív vírust, amely ellátja a pequeninók életciklusához szükséges funkciókat, de amelyből kiiktatták a ragadozó életmódot követő, rendkívüli alkalmazkodási képességet.
- Azt hittem, már semlegesítették a descoladát! Hát nem az ivóvízzel veszik magukhoz az ellenszert a Lusitanián?
- A descolada újra és újra megfejti az alkalmazott ellenszerek hatásmechanizmusát, és immúnissá válik. Folytonos versenyfutás az ellene vívott harc. Csak nehogy egyszer a descolada nyerjen meg egy futamot, mert akkor nem marad ember, aki ellen versenyezzen.
- Úgy érted, a vírus értelmes? - kérdezte Vang-mu.
- Az egyik tudósnak a Lusitanián ez a véleménye - mondta Jane. - Egy Quara nevű nőnek. A többiek nem értenek egyet vele. De a vírus nyilvánvalóan úgy tesz, mintha értelmes volna, legalábbis abban, ahogyan a környezet változásaihoz idomul, s ahogyan a többi fajt átalakítva, azokat saját szükségletei kielégítésére használja. Szerintem Quarának a maga részéről igaza van. Én is úgy vélem, a descolada értelmes faj, aminek megvan a maga nyelvezete, amivel roppant gyorsan képes információt közölni a világ egyik feléből a másikba.
- Nem vagyok virológus - szólt közbe Han mester.
- Ha mégis lennél szíves belepillantani Elanora Ribeira Von Hesse tanulmányaiba...
- Természetesen. Csak arra gondoltam, bár én is olyan erősen tudnék hinni abban, hogy a hasznodra lehetek.
- Nézzük hát a harmadik problémát - mondta Jane. - Talán ez a legegyszerűbb: Ösvény beavatottjai.
- Á, igen - biccentett Han mester. - A hóhéraid.
- Tudom, hogy nem önként tettétek - felelte Jane. - Nem hibáztatlak titeket, de szeretnék még valamit elrendezni, mielőtt meghalok. Valamiképpen át kellene alakítani a módosult génjeiteket, hogy legalább az eljövendő generációk mentesek legyenek ettől a mesterségesen előidézett OCD-től. Persze oly módon, hogy a kivételes szellemi képességeitek megmaradjanak.
- Hol találsz olyan genetikusokat, akik annak ellenére is vállalnák a munkát, hogy a Kongresszus lázadásnak tartaná? - kérdezte Han mester.
- Hol másutt, mint a már tapasztalt lázadók közt? - mosolyodott el Jane.
- A Lusitanián! - fakadt ki Vang-mu.
- Úgy van - felelte Jane. - A segítségetekkel rátestálhatnám Elanorára ezt a feladatot.
- De ő a descoladával küszködik, nem?
- Senkinek sem tesz jót, ha éjjel-nappal egyazon dologgal foglalkozik. Az új megbízás feszesebb tempót diktál majd, s talán még pezsdítőleg is hat Elára, miközben a descoladával bajlódik. Különben elképzelhető, hogy Ösvény gondjára könnyű lesz megoldást találnia. Végül is, a ti módosított génjeiteket tökéletesen átlagos képességű, a Kongresszusnak dolgozó genetikusok tákolták össze. A védelemül emelt korlátok inkább politikai, semmint tudományos nehézségek lehetnek. Elának valószínűleg könnyű dolga lesz. Már üzent is, hogyan kezdjünk hozzá. Elsőnek szükség lesz néhány szövetmintára. Aztán keresnünk kell egy laboránst, aki elvégzi a molekuláris szintű komputeres letapogatást. Felügyelni fogom a berendezést mindaddig, amíg összegyűlik a kellő mennyiségű genetikai adat, aztán továbbítom Elanorának. Lám, ilyen egyszerű.
- Honnan vegyek szövetmintákat? - kérdezte Han mester. - Nem állhatok a látogatók elé azzal, hogy ilyesmit kérek tőlük!
- Márpedig azt reméltem, el tudod intézni - mondta Jane. - Annyian jönnek-mennek itt nálatok. Elhalt bőrdarabka is megfelel. Talán még széklet- vagy vizeletminta is, abban is előfordulhatnak testsejtek.
- Rendben, megteszem - bólintott Han mester.
- Ha székletmintára kerül sor, azt én csinálom - jelentette ki Vang-mu.
- Nem! - tiltakozott Han mester. - Nem tartom méltóságomon alulinak, hogy segítsek, amiben csak kell, akár a saját két kezemmel is.
- Te? - hökkent meg Vang-mu. - Azért ajánlkoztam, mert féltem, más szolgát szégyenítesz meg azzal, hogy megbízod ezzel a kínos feladattal.
- Soha többé nem kérek meg senkit, hogy olyasmit csináljon, amit magam ne tennék meg, mert annyira megalázónak vagy undorítónak érzem - szögezte le Han mester.
- Akkor együtt csináljuk - makacskodott Vang-mu. - De Han mester, csak gondold meg, te azzal tudsz jobban segíteni Jane-nek, ha a jelentéseket olvasod és véleményt mondasz róluk. Én meg, ha egyáltalán valamiben, akkor a kétkézi munkákban. Ne ragaszkodj olyasmihez, amit én is el tudok végezni! Arra fordítsd a drága idődet, amihez csak te értesz!
Mielőtt Han mester felelhetett volna, Jane közbevágott. - Szeretném, ha te is elolvasnád a jelentéseket, Vang-mu.
- Én? Hiszen én teljesen tanulatlan vagyok.
- Akkor is - ragaszkodott hozzá Jane.
- Fel sem fogom, ami bennük áll.
- Majd segítek - szólt Han mester.
- Nem lesz ez így jó - ellenkezett Vang-mu. - Én nem Csing-csao vagyok. Az ilyes mikhez ő ért. Nekem ez magas.
- Végig figyeltelek benneteket, az egész folyamatot, aminek során Csing-csaónak sikerült rám bukkannia - magyarázta Jane. - A lényeges felismerések többsége tőled származott, Hszi Vang-mu, és nem Csing-csaótól.
- Tőlem? Hisz meg se próbáltam...
- Nem. Te figyeltél és összeraktad a dolgokat a fejedben. Te kérdéseket tettél fel.
- Csupa buta kérdést - legyintett Vang-mu, de a szíve repesett a boldogságtól. Valaki észrevette hát!
- Olyan kérdéseket, amiket szakember sosem tett volna fel - folytatta Jane. - Mégis pontosan ezek a kérdések vezették rá Csing-csaót a legjelentősebb felfedezéseire, ezek juttatták el a legfontosabb konceptuális áttörésekhez. Ha nem is vagy beavatott, Vang-mu, azért neked is megvan a magadhoz való eszed.
- Hát jó, elolvasom a jelentéseket és elmondom a véleményemet - egyezett bele Vang-mu. - De a szövetmintákat én gyűjtöm be. Mindet, hogy Han mesternek ne kelljen fogadnia az idelátogató beavatottakat, és végighallgatnia az ömlengéseiket arról a gyalázatról, amit el sem követett.
Han mester még mindig ellenállt. - Nem bírom elviselni a gondolatot, hogy te... Jane félbeszakította: - Légy okos, Han Fej-ce! Vang-mu szolgáló lévén láthatatlanul jöhet-mehet. Viszont te, a ház ura, feltűnő vagy, akár egy tigris a zöld mezőn. Semmit sem csinálhatsz úgy, hogy észre ne vennék. Hagyd hát, hadd tegye Vang-mu, amihez a leginkább ért.
„Bölcs beszéd”, állapította meg Vang-mu magában. „De ha szerinted a cipész maradjon a kaptafánál, akkor mire kell neked az én véleményem a tudósok munkájáról?” - töprengett. Hangosan azonban nem mondta ki, amit gondolt. Jane utasítására először maguktól vettek szövetmintát, aztán Vang-mu hozzálátott, hogy a háztartás többi tagjától is összeszedegesse. Fésűkről és szennyes ruhaneműről majd a teljes mennyiséget sikerült begyűjtenie. Napokon belül megszerezte vagy egy tucat beavatott látogatótól is a mintákat - szintén a ruházatukról. Végül is nem volt szükség rá, hogy bárkitől székletmintát vegyen. Vang-mu azonban el volt szánva, hogy ha kell, ő megteszi.
Csing-csao természetesen tudomásul vette, hogy szolgálója a háznál maradt, de félvállról kezelte. Vang-munak fájt, hogy Csing-csao ridegen bánt vele, hiszen az előtt barátok voltak, s Vang-mu még mindig szerette őt, Illetve azt a lányt, aki a fordulópont előtt volt. Vang-mu már semmit sem tehetett, vagy mondhatott, amivel helyreállíthatta volna a barátságukat. Másik ösvényre lépett.
Vang-mu gondosan elkülönítette és felcímkézte a szövetmintákat. Ám ahelyett, hogy beállított volna velük egy laboránshoz, kieszelt egy sokkal egyszerűbb trükköt. Magára öltötte Csing-csao egyik viseltes ruháját, amiben inkább beavatott tanoncnak tűnt, mint szolgálónak, s besétált a legközelebb eső kollégiumba. Ott előadta, hogy egy olyan témán dolgozik, aminek a természetét nem árulhatja el, s alázatosan megkérte, végezzék el a magával hozott szövetmintákon a letapogató tesztet. Jól sejtette, mint beavatott leányzótól - még ha vadidegen volt is - egyetlen árva szót sem kérdeztek. Szépen lefuttatták a molekuláris letapogatást, Vang-mu pedig magában drukkolt, hogy Jane-nek sikerüljön a komputerről letölteni minden olyan adatot, amire Elának szüksége lehet.
Útközben hazafelé Vang-mu szétszórta az összes mintát, a kollégium szakvéleményét pedig elégette. Jane már megszerezte amit kellett, mi értelme lett volna kockáztatni, hogy Csing-csao vagy valamelyik szolga, aki a Kongresszus embere, kiszagolja, hogy Han Fej-ce biológiai kísérletet folytat. Annak pedig halvány esélye sem volt, hogy valaki rájöjjön: Hszi Vang-mu, a szolgáló volt az, aki beavatott leányzó képében korábban a kollégiumban járt. Ha keresnék is, a beavatottak közt nyomoznának, egy ilyen szolgálót, mint ő, egy pillantásra sem méltatnának.

*         01       *

- Szóval te is elveszítetted a nőt, akit szeretsz - jegyezte meg Miro.
Ender felsóhajtott. Hébe-hóba Miróra is rátört a beszélgethetnék, de mivel állandó kísérője lett a keserűség, társalgás közben rendszerint túlzásba vitte az őszinteséget, és időnként a kelleténél is nyersebben fogalmazott. Ender mégsem kerülte a társaságát, és nem bánta, ha beszélgetni akart. Szinte csak neki és Valentine-nak volt elég türelmük ahhoz, hogy végighallgassák vontatott hebegését anélkül, hogy a sürgetésnek vagy noszogatásnak bármiféle jelét adnák. Miróban oly sok gondolat gyülemlett fel kimondatlan, kegyetlenség lett volna beléfojtani a szót, csak mert híján volt a tapintatnak.
Ender nem repesett a boldogságtól, hogy eszébe juttatták: Novinha elhagyta. Igyekezett elűzni magától a gondolatot, miközben más, nyomasztó dolgokon rágódott - többnyire Jane megmentésén, de valamennyit a többi problémával is foglalkozott. Miro megjegyzésére azonban újra rátört az a fájó ürességérzet, amitől valahogy elveszettnek érezte magát. „Novinha elment. Nem szólhatok hozzá. Nem kérhetem, hogy emlékezzen. Nem nyúlhatok feléje, hogy megfogjam a kezét. S ami a legborzasztóbb: lehet, hogy soha többé nem is fogok.”
- Hát, azt hiszem, igen - dünnyögte Ender.
- Lehet, hogy nincs ínyedre, amiért párhuzamot vontam közöttük - jegyezte meg Miro. - Végül is Anya harminc éve a feleséged, míg Ouanda talán ha öt évig volt a barátnőm. Pedig csak viszonyítás kérdése. Nekem Ouanda kiskorom óta a barátom volt, a legjobb barátom - Elán kívül. Ha alaposabban belegondolsz, én majd az egész életemet Ouandával töltöttem, te viszont a tiédnek csak a felét élted le Anya mellett.
- Most aztán sokkal jobban érzem magam - vetette oda Ender.
- Ne beszélj velem ilyen magas lóról! - vágott vissza Miro.
- Te szállj le a magas lóról! - mordult oda Ender.
Miro felnevetett. Túlságosan harsogóan. - De harapós kedvedben vagy, Andrew! - tört fel Miro torkából valami kotkodácsolásszerű hang. - Miért vagy ilyen morózus?
Ez már sok volt. Ender megpördült a székével, el a termináljától, amin éppen az ansible-hálózat egy egyszerűsített modelljét tanulmányozta. Azt próbálta ugyan is kisütni, hová rejthetné el Jane lelkét az összevissza futó, találomra egymást keresztező szálak labirintusában. Mereven Miróra szegezte a tekintetét, amíg bele nem fojtotta a nevetést.
- Tettem én ilyet veled? - kérdezte Ender.
Miro még jobban bedühödött, ahelyett, hogy zavarba jött volna. - Talán épp ezt kellett volna tenned - acsarogta. - Sose gondoltál erre? Olyan átkozottul tisztelet tudóak voltatok mindnyájan. Szegény Miro, hadd őrizze meg a méltóságát! Csak tépelődjön magában, amíg meg nem bolondul, igaz? Egy szót se arról a dologról, ami vele történt! Egyszer sem fordult meg a fejedben, hogy néha szükségem lett volna valakire, aki kizökkent ebből a nyavalygásból?
- Egyszer sem fordult meg a fejedben, hogy nekem nem erre van szükségem?
Miro ismét felnevetett, de már visszafogottabban. - Talált - felelte. - Te úgy bántál velem, ahogy te szeretnéd, ha veled bánnának, amikor szomorú vagy, én meg, látod, úgy viselkedek, ahogy én szeretném, hogy velem viselkedjenek. Mindketten a magunk receptje szerint akartunk gyógyítani.
- Az anyád és én még házasok vagyunk - közölte Ender.
- Hadd mondjak neked valamit - szólt Miro -‚ a magam huszonéves élettapasztalatával. Könnyebb lesz, ha elfogadod azt a tényt, hogy sosem kapod vissza, végleg elérhetetlen lett.
- Ouanda tényleg elérhetetlen. Novinha nem.
- Beköltözött a Krisztusi Elme Gyermekeihez. Az egy apácakolostor, Andrew.
- Nem jól tudod - felelte Ender. - Szerzetesrend, amelybe csak házaspárok léphetnek be. Nélkülem anyád nem tartozhat hozzájuk.
- Vagy úgy - mondta Miro. - Bármikor visszakaphatod hát, ha csatlakozol a Filhoshoz. Magam előtt látlak, mint Dom Cristáo apát utódját...
Ender nem tudta megállni, el ne nevesse magát. - Külön ágyban aludnánk. Örökké ájtatoskodnánk. Hozzá sem érnénk egymáshoz.
- Ha ez házasság, Andrew, akkor Ouanda és én is házasok vagyunk.
- Pedig az, Miro. Ugyanis a Filhos da Mente de Cristo szerzetesrendben a házaspárok együtt, egy munkán dolgoznak.
- Akkor mi is házasok vagyunk - mondta Miro. - Te meg én. Mert együtt próbáljuk megmenteni Jane-t.
- Csak barátok - legyintett Ender. - Mi csak barátok vagyunk.
- Az jobban illik ránk, hogy vetélytársak. Jane úgy tart minket pórázon, akár a szeretőit.
Miro kezdett úgy beszélni, mint Novinha, amikor Jane miatt vádaskodott. - Aligha számítunk szeretőknek - csóválta a fejét Ender. - Jane nem ember. Még teste sincs.
- Hová lett a logikád? - heccelődött Miro. - Nem azt mondtad az előbb, hogy te és Anya házaspár maradhattok érintkezés nélkül is?
Ez a fajta okoskodás nem nagyon tetszett Endernek, ugyanis volt némi igazság benne. Vajon igaza volt Novinhának, hogy annyi éven át féltékenykedett Jane-re?
- Gyakorlatilag benne él a fejünkben - mondta Miro. - Ott, ahová soha, egyetlen feleség sem juthat be.
- Mindig azt hittem - morfondírozott Ender -‚ hogy anyád azért volt féltékeny Jane-re, mert arra vágyott, bárcsak neki is lenne valakije, aki ennyire közel áll hozzá.
- Ekkora oltári nagy sületlenséget se hallottam még tőled! - háborgott Miro.
- Anya azért volt féltékeny Jane-re, mert borzasztóan vágyott arra, hogy ő kerülhessen ennyire közel hozzád, de sosem sikerült neki.
- A te anyád aztán nem! Mindig zárkózott volt. Voltak időszakok, amikor nagyon szoros, meghitt kapcsolatban éltünk, de aztán mindig visszatért a munkájához.
- Ahogyan te is Jane-hez.
- Ezt ő mondta neked?
- Nem szavakkal. Csak gondolj bele: ültök, beszélgettek, de te váratlanul elnémulsz, s bár profi módon szubvokalizálsz, azért az állkapcsod enyhe mozgásából, és abból, ahogy a tekinteted vagy a szád finoman reagál arra amit Jane mond, Anya rájön, hogy te már máshol jársz. Az egyik pillanatban még vele voltál, a másikban már valahol másutt.
- Nem ez volt az oka, hogy eltávolodtunk - hangoztatta Ender -‚ hanem Quim halála.
- Az csak az utolsó csepp volt a pohárban. Ha nem lett volna Jane, ha Anya igazán hitt volna abban, hogy testestül-lelkestül az övé vagy Quim halála után hozzád fordult volna, nem el tőled.
Miro kimondta, amitől Ender mindvégig rettegett: az egész az ő hibája volt. Nem volt tökéletes férj, ő űzte el a feleségét magától. De a legborzasztóbb az, hogy Ender tudta, Mirónak igaza van. A már addig is elviselhetetlennek tűnő veszteségérzet most megduplázódott, sőt, megháromszorozódott benne, majd szétfeszítette a lelkét.
Miro sután Ender vállára tette a kezét.
- Isten a tanúm, Andrew, nem akartalak megríkatni.
- Megesik néha - motyogta Ender.
- Nem csak a te hibád - csitította Miro. - Vagy Jane-é. Hiszen tudod, Anya milyen szédült tyúk tud lenni. Hányszor bepörgött!
- Rengeteg baj és keserűség jutott ki neki gyerekkorában.
- Mindenkit elveszített, akit szeretett, sorban egymás után - bólogatott Miro.
- Én meg hagyom. hogy azt higgye, engem is elveszített.
- Mi a szándékod, kikapcsolod Jane-t? Egyszer már megpróbáltad, emlékszel?
- A különbség az, most ott vagy neki te. Amíg odavoltál évekig, nyugodtan elengedhettem Jane-t, hiszen ott voltál neki te. Kevesebbet beszélgettünk, megkértem, hogy vonuljon a háttérbe. Megbocsátotta nekem.
- Talán - vont vállat Miro. - De te nem bocsátottad meg neki.
- Mert nem akartam - hümmögött Ender. - Nem akartam elereszteni. Mert azt hittem, megy együtt a kettő: fenntarthatom a régi barátságot, s egyúttal jó férj is lehetek.
- Nemcsak Jane miatt volt - Jutott Miro eszébe. - Valentine miatt is.
- Bizony - bólintott Ender. - Mit tegyek hát? Álljak be a Filhosba, és várjak türelmesen, amíg a flotta ideér és ripityára lő mindnyájunkat?
- Tedd, amit én - javasolta Miro.
- Mi legyen az?
- Vegyél egy nagy levegőt! Ereszd ki! Aztán vegyél még egy mély lélegzetet!
Ender latolgatta a dolgot egy darabig. - Erre még képes vagyok. Van gyakorlatom benne, töpörtyű korom óta művelem.
Miro egy kicsit még ott tartotta a kezét Ender vállán. „Hát ezért szerettem volna, saját fiút”, gondolta Ender. „Hogy támaszkodhasson rám, amíg kicsi, s akire én is támaszkodhatok, majd ha megöregszem. De sosem lett saját gyermekem, hús a húsomból, vér a véremből. Olyan vagyok, mint a jó öreg Marcáo, Novinha első férje. Körülvéve ezekkel a gyerekekkel, akikről tudom, hogy nem az enyémek. A különbség annyi, hogy Miro a barátom, nem az ellenségem. Ez azért valami. Lehet, hogy rossz férj voltam, de egy barátot még képes vagyok megtartani.”
- Most már elég az önsajnálatból, gyerünk munkára! - reccsent rá Jane a füléből. Ender arra számított, Jane folytatja az ugratást, de mivel a kelleténél hosszabb szünetet tartott, Endernek jutott ideje arra, hogy tudatosuljon benne: Jane végig fülelt, hallgatózott. Zokon is vette.
- Becsavarodtál - jegyezte meg Jane.
„Fogalmad sincs, mit érzek”, gondolta Ender. „Nem tudhatod. Mert nem vagy ember.”
- Most azt képzeled, fogalmam sincs, mit érzel, igaz? - faggatta Jane.
Ender megszédült egy pillanatra. Létezik, hogy Jane képes olvasni a gondolataiban?
- Egyszer én is elveszítettelek téged, emlékszel?
- Visszatértem hozzád - szubvokalizálta Ender.
- Nem igazán - felelte Jane. - Sosem lett olyan, mint azelőtt. Tudod mit, te önsajnálatba töppedt bőgőmasina, vedd úgy, hogy a keserű könnyeidből néhányat az én nevemben hullattál. Csak hogy kiegyenlítsük a tartozást.
- Nem is tudom, minek töröm magam, hogy megmentselek - dünnyögte szelíden Ender.
- Én sem - felelte Jane. - Egyfolytában azt magyarázom, csak időpocsékolás.
Ender visszafordult a termináljához. Miro ott maradt mellette, és az ansible hálózat szimulációját szemlélte a kijelzőn. Ender el sem tudta képzelni, mit mondhatott Jane Mirónak, de hogy mondott valamit, abban biztos volt. Rég rájött már, Jane egyszerre több emberrel is képes társalogni. Nem tehetett róla, igenis rosszul esett neki, hogy Jane legalább olyan jó viszonyban van Miróval, mint vele.
„Hogy lehet az”, töprengett, „az ember képtelen úgy szeretni valakit, hogy ne akarná kisajátítani? Vagy ez az önzés olyan mélyen. a génjeinkben rejlik, ki sem tudnánk irtani magunkból? A territorialitás elve. Az én feleségem. Az én barátom. Az én szerelmem. Az én lehetetlen természetű, kötekedő virtuális barátnőm, akire hamarosan a megsemmisülés vár, mert egy OCD-től begőzölt, amúgy zseniális leányzó, egy sosem hallott bolygón úgy döntött, hogy kikapcsoltatja. Mi lesz velem Jane nélkül?”
Ender közelíteni kezdett a kijelzőn. Egyre mélyebbre hatolt, mígnem behozott egy nagyjából néhány parsec átmérőjű területet. A szimuláció most a hálózat egy apró részletének modelljét mutatta - vagy fél tucat, cikcakkban futó filotikus sugarat az űr mélyén. A sugarak azonban egyáltalán nem látszottak szabályos, sűrű szövedéknek, hanem egymástól sok millió kilométerre lévő, összevissza vonalak kuszaságának.
- Sosem érintkeznek - jegyezte meg Miro.
Nem, soha. Ender csak most döbbent rá, az ő fejében a galaxis mindig laposan kiterítve jelent meg, ahogyan a csillagtérképek mutatták, amolyan spirális felülnézeti ábra módjára, ami az emberiség terjeszkedési irányait ábrázolta a Földtől ki indulva. Pedig dehogy volt az lapos! Nincs két olyan csillag, ami pontosan azonos síkban helyezkedne el. A tökéletesen egyenes vonalban, ansible-tól ansible-ig futó filotikus sugarak, amelyek a csillaghajókat, bolygókat és mellékbolygókat összekötötték, csak akkor látszottak keresztezni egymást, ha térképen látta az ember, de ezen a háromdimenziós közelképen, a komputer kijelzőmezőjében nyilvánvaló volt, hogy sosem érintkeznek.
- Hogy tud itt élni? - hitetlenkedett Ender. - Hogy bír egyáltalán létezni ebben a labirintusban, hiszen sehol sincs kapcsolat a vonalak között, kivéve a végpontokat?
- Talán nem is ott él, hanem a komputerprogramok összességében, a terminálokban.
- Ez esetben meghúzódhatna az egyes számítógépekben, aztán...
- Aztán annyi. Sosem lenne képes újra összerakni magát, mivel új, szűz komputereket állítanak be az ansible-állomásokon.
- Szerintem nem bírják ki addig - ingatta a fejét Ender. - Elengedhetetlen, hogy a különböző bolygókon telepített komputerek folyamatos kapcsolatot tarthassanak fenn egymással. A Kongresszus egyhamar rá fog jönni, az összes lakott világon nincs annyi ember, aki egy év alatt képes volna kézzel bevinni akkora információmennyiséget, amit egy ansible egyetlen óra alatt továbbít.
- Akkor hát bujkáljon? Várjon? Aztán öt vagy tíz év múlva, ha a véletlen úgy hozza, elősomfordál és rekonstruálja magát?
- Amennyiben valóban nem más, mint programok halmaza.
- Jane sokkalta több ennél - bizonygatta Miro.
- Miért?
- Mert ha nem több, mint - jóllehet önfejlesztő és önellenőrző - programok együttese, akkor kétségkívül valahol valami programozó, vagy programozócsoport dolgozta ki. Ez esetben pusztán a megírt programot hajtja végre, amit a kezdetekkor kényszerítettek rá. Akkor nincs önálló akarata. Egy báb. Nem élő személy.
- Nos, ha már itt tartunk, nem szűkítetted le túlságosan az önálló akarat definícióját? - kérdezte Ender. - Velünk, emberekkel, tán nem ugyanez a helyzet? Minket a génjeink és a környezeti tényezők programoztak be.
- Nem igaz - rázta a fejét Miro.
- Hát mi más?
- A filotikus kötéseink a bizonyíték rá, hogy mi nem így működünk. Hiszen mi akaratlagosan is képesek vagyunk filotikus kapcsolatra lépni egymással, amire más földi létforma képtelen. Van bennünk valami, amik mi vagyunk, ami nem valami mástól ered.
- Micsoda? A lelkünk?
- Még csak az sem - mondta Miro. - A papok ugyan azt hangoztatják, Isten teremtette a lelkünket, de szerintem csak azért, hogy a nagy „bábjátékos” még több szállal kézben tarthasson minket. Ha Isten teremtette az akaratunkat, akkor ő a felelős minden választásunkért. Az ember sosem lesz szabad, míg világ a világ, ha tényleg valamiféle külső beavatkozás eredményeképpen jöttünk létre. Lehetett az Isten, a génjeink, a környezetünk, vagy akár egy idétlen programozó is, aki hajdan bepötyögte a kódot az ősterminálján.
- Amennyiben jól emlékszem, a hivatalos filozófia úgy vélekedik, szabad akarat, mint olyan, nem létezik. Csak annak az illúziója, ugyanis a magatartásunk kiváltó okai annyira összetettek, hogy vissza se lehet vezetni az eredetig. Vegyünk például egy dominósort: azt mindig mondhatjuk, hogy lám, ez a dominó azért dőlt el, mert az meglökte. De ha végtelen számú dominónk van, és végtelen számú irány, amerre keresgélhetünk, akkor sosem találjuk meg az okozati láncolat kezdő láncszemét. Akár azt is hihetnénk: íme, az a dominó azért dőlt el, mert el akart dőlni.
- Lári-fári! - legyintett Miro.
- Jó, elismerem, ennek a filozófiának nem sok gyakorlati értéke van - mondta Ender. - Egyszer Valentine-tól a következő magyarázatot hallottam. Még ha nincs is szabad akarat, akkor is úgy kell bánnunk egymással, mintha volna, mert csak úgy élhetünk együtt, társadalomban. Különben nem büntethetnénk meg azt, aki gaztettet követett el, hisz mondhatná, ő nem tehet róla, a génjei, vagy a környezete, vagy Isten sugallatára tette. A jótettért sem járna jutalom - báb volt az is, aki jót cselekedett. Különben is, ha körülöttünk mindenki báb, akkor minek szóba elegyedni egymással? Nem érdemes se tervezni, se alkotni, se vágyakozni valami után, se álmodozni valamiről, úgyis minden előre meg van írva a nagy bábjátékos forgatókönyvében.
- Lehangoló - jegyezte meg Miro.
- Ezért aztán elhitetjük magunkkal és mindenkivel, hogy szabad, tudatos lények vagyunk. Mindenkivel úgy bánunk, mintha bevennénk azt, hogy céltudatosan viselkednek, nem pedig a háttérből irányítják őket. Megbüntetjük a gazembereket. Megjutalmazzuk az önzetlenül jótékonykodókat. Együtt tervezünk, alkotunk. Ígéreteket teszünk, és elvárjuk egymástól, hogy a másik is állja a szavát. Mindez kitalált történet, de ha hiszünk abban, hogy mindenki szabad választás alapján cselekszik, amiért vállalja a felelősséget, akkor a végeredmény a civilizáció.
- Szóval csak mese.
- Legalábbis Valentine szerint. Mármint akkor, ha még sincs szabad akarat. Hogy valójában ő mit hisz, afelől nem vagyok bizonyos. Gyanítom, magáról úgy tartja, hogy civilizált, tehát hinnie kell a mesében, amiből következik, hogy feltétel nélkül elfogadja, hogy van szabad akarat, a kitalált történet-verziót pedig nagy marhaságnak tartja - de Valentine ugyanígy vélekedne akkor is, ha kiderülne, hogy ez az igazság. Ki lehet biztos bármiben is?
Ender felkacagott, ahogyan hajdan Valentine Is, amikor ezt előadta neki. Akkoriban épphogy kinőttek a gyerekkorból, Ender a Hegemónt írta, s folyton-folyvást azon töprengett, mi késztethette Petert, a bátyját mindama nagyszerű, illetve szörnyű tettekre, amiket elkövetett.
- Ez nem mulatságos - orrolt meg Miro.
- Pedig azt hittem - felelte Ender.
- Most szabadok vagyunk, vagy nem? - kérdezte Miro. - Igaz a történet, vagy sem?
- Az a lényeg, hogy igaznak higgyük, mert csak így élhetünk civilizált ember módjára - szögezte le Ender.
- Nem, egyáltalán nem ez a lényeg! - tiltakozott Miro. - Ha ugyanis hazugság az egész, akkor mi a fenének törjük magunkat, hogy civilizáltan éljünk?
- Azért, mert a faj fennmaradásának nagyobb az esélye, ha elhisszük - mondta Ender. - Mert a génjeink megkövetelik, hogy higgyünk a mesében, azért, hogy még sok-sok generáción át továbbadhassuk azokat a géneket. Mert aki nem hisz a mesében, az egyre inkább elzüllik, megátalkodott renitens lesz, míg végül a közösség, a nyáj kiveti magából. Például börtönbe vetik, ami által csökkennek a szaporodási esélyei, s ez oda vezet, hogy a hitetlen magatartást eredményező gének lassacskán kioltódnak.
- Tehát a bábjátékos elvárja, hogy azt higgyük, nem vagyunk bábok. Arra kényszerít, higgyünk a szabad akaratban.
- Hát, Valentine valahogy így magyarázta.
- De ugye, nem komolyan hisz benne?
- Persze, hogy nem! A génjei nem engednék.
Ender ismét jót nevetett. Miro azonban nem vette ilyen könnyen, pusztán játékos filozofálgatásnak. Ki volt kelve magából. Ökölbe szorított kézzel, görcsös mozdulattal belebokszolt a kijelzőmező kellős közepébe. Az ökle fölött árnyék képződött, igazi üres tér, amiben nem látszottak a filotikus sugarak, csak a szállongó porszemcsék az ablak és a nyitott ajtó felől beáradó fényben. Ender szeme meg akadt egy különösen nagy szemcsén, ami inkább hajszál, vagy pamutszál lehetett, s amely épp ott úszott, ahol korábban csupán filotikus sugarak látszottak.
- Higgadj le! - szólt rá Ender.
- Nem! - kiáltotta Miro. - Pokoli dühös vagyok a bábjátékosunkra!
- Hallgass már - csitította Ender -‚ és figyelj rám!
- Torkig vagyok a mondókáddal! - Azért mégis elhallgatott és figyelt.
- Szerintem igazad van - mondta Ender. - Szerintem igenis szabadok vagyunk, és ez nemcsak illúzió, amiben azért hiszünk, mert a fennmaradásunk érdekében fontos. Szabadok, mert többek vagyunk, mint csupán egy genetikus forgatókönyv szerint működő test, de a lelkünk sem afféle, amit - állítólag - Isten teremtett a semmiből. Szabadok vagyunk, mert mindig is léteztünk. Az idők kezdete óta. Csak persze nem volt olyan, hogy idők kezdete, tehát mi mindig léteztünk. Mi nem valamiből jöttünk létre, minket nem csináltak. Mi egyszerűen vagyunk, és mindig is voltunk.
- Mint filóták? - kérdezte Miro.
- Talán - biccentett Ender. - Akár az a porszemcse ott a kijelzőmezőben.
- Hol? - faggatta Miro.
Immár nem látszott persze, hiszen a holografikus kijelző képét most nem zavarta semmi sem. Ender bedugta a kezét a mezőbe, amivel felfelé nyúló árnyékot idézett elő a holoképben. Ide-oda mozgatta, míg fel nem fedezte a porszemet, amit korábban látott. Vagy ha nem ugyanazt, hát egy másikat, de az nem számított.
- A testünk és az egész világ körülöttünk olyan, akár a holografikus kijelző. Kellően valóságosak, de nem fedik fel a dolgok igazi okát. Ez az, ami felől sosem lehetünk biztosak, amikor az univerzumot bámuljuk a kijelzőn: miért történnek a dolgok. Ha mögé láthatnánk, hogy mi van odabenn, rátalálnánk mindennek az igazi okára. A filótákra, az örök létezőkre, melyek szabad akarattal rendelkeznek.
- Semmi sem létezhet örök időkig - csóválta a fejét Miro.
- Ezt ki mondta? Az univerzum feltételezett kezdete, ami csak a jelenlegi állapot kiindulópontja volt, ez a kijelző, minden, amit tudunk, létezik. De ki állítja, hogy azok a filóták, amik a keletkezéskor létrejött természeti törvényeknek engedelmeskednek, korábban nem léteztek? És ha ez az univerzum végül magába roskad, ki mondja, nem fognak-e akkor a filóták felszabadulva a jelenlegi törvények alól - visszatérni a korábbi...
- Mibe?
- Káoszba. Sötétségbe. Rendezetlenségbe. Abba az akármilyen állapotba, amik azelőtt voltak, hogy ez az univerzum magába szippantotta őket. Miért ne létezhettek - létezhettünk - volna örök idők óta, és miért ne mehetne ez ugyanígy örökké?
- Na és hol voltam a világegyetem kezdete és ama nap között, hogy megszülettem? - kíváncsiskodott Miro.
- Fogalmam sincs - vont vállat Ender. - Az egész most áll össze az agyamban.
- És honnan jött Jane? Vajon az ő filótája csak lebegett valahol a nagy semmiben, aztán egyik pillanatról a másikra egy rakás komputerprogram irányítója lett és élő személlyé vált?
- Meglehet - felelte Ender.
- De még ha volna is valamiféle természetes rendszer, ami minden megszületett, kikelt, vagy kicsírázott organizmushoz hozzárendeli a megfelelő filótákat, akkor ez a természetes rendszer ugyan miképpen hozta létre Jane-t? Őt nem anya szülte!
Jane, aki természetesen végig hallgatózott, most megszólalt. - Hátha meg sem történt - mondta. - Lehet, hogy nincs is saját filótám. Talán nem is élek.
- Ugyan! - hurrogta le Miro.
- Ki tudja - felelte Ender.
- Talán nem is halok meg - folytatta Jane. - Amikor majd kikapcsolnak, talán csak annyi történik, mintha bezárnának egy bonyolult programot.
- Elképzelhető - mondta Ender.
- Dehogyis! - háborgott Miro. - Jane kikapcsolása gyilkosság!
- Talán mindent csak azért teszek, mert úgy vagyok programozva, és csak képzelem, hogy szabad vagyok.
- Ezt már megvitattuk - vágott közbe Ender.
- Attól, hogy rátok nem érvényes, rám nézve igaz lehet.
- Vagy nem - legyintett Ender. - De mondd, a kódodat ugye, átvizsgáltad már?
- Milliószor átnéztem az egészet - felelte Jane.
- Van-e benne valami, ami alapján feltételezed, hogy szabad akarattal rendelkezel?
- Nincs - felelte Jane. - No és ti, ráakadtatok már a szabad akarat génjére az emberekben?
- Nem, mert nincs olyan - szólt Miro. - Andrew megmondta. Legbelül, lényünk legmélyén mindnyájan egyetlen filóta vagyunk, ami össze van fonódva a testünket alkotó atomok, molekulák és sejtek sok trilliónyi filótájával. Es te is az vagy, egy filóta, akárcsak mi.
- Nem valószínű - mondta Jane. Homályos arca ott rezgett a kijelzőn, fejét át meg átjárták a szimulált filotikus sugarak.
- Nem mernék fogadni rá - mondta Ender. - Semmi sem hihető addig, amíg létre nem jön, de aztán már bizonyos. Te létezel.
- Mint micsoda? - kérdezte Jane.
- Jelenleg egy önmagában létező entitásnak tartunk - mondta Ender. - Tapasztaltuk, hogy a cselekedeteid szabad akaratra utalnak. Pontosan annyi bizonyítékunk van rá, hogy független értelem vagy, mint arra, hogy mi magunk azok vagyunk. Ám ha kiderül, hogy mégsem, akkor bizony kérdéses, azok vagyunk-e mi is. Pillanatnyilag ezt a hipotézist fogadjuk el: a személyes identitásunk, az éntudatunk attól a filótától ered, ami a filotikus fonadékunk magját alkotja. Ha igazunk van, akkor magától értetődő, hogy feltehetően neked is van ilyened, csak meg kell keresnünk, hol. A filótákat, tudod, nem könnyű megtalálni. Még nem sikerült kimutatnunk egyet sem. Csak feltételezzük, hogy létezik, hiszen bizonyíték rá a filotikus sugár, ami a két végpontja között specifikus helyzetet foglal el a térben. De hogy hol, vagy mivel vagy összekapcsolódva, arról fogalmunk sincs.
- Ha Jane is olyan, mint mi, emberek - fejtegette Miro -‚ akkor az ő kötései, kapcsolódásai is eltolódhatnak, felbomolhatnak. Úgy, ahogy az a tömeg képződött Grego körül. Beszélgettünk róla, hogyan élte meg a dolgot. Mintha az emberek mind a testrészei lennének, mesélte Grego. Es amikor elrohantak mellőle, begőzölve, a maguk feje után, Grego azt érezte, mintha amputálták volna a végtagjait. Szerintem akkor filotikus összefonódás jött létre. Gondolom, egy időre mindnyájan összekapcsolódtak vele, Grego valóban uralkodott felettük, az egész tömeg az ő énjének részévé vált. Talán Jane esetében is ugyanez a helyzet: az a rengeteg számítógépes program összefonódott vele, ő maga pedig azzal, akitől származik. Feltehetően veled, Andrew. Vagy velem. Vagy mindkettőnkkel.
- De hol van ő? - makacskodott Ender. - Ha tulajdonképpen neki is van filótája - illetve ő maga egy filóta -‚ akkor lennie kell valahol, egy meghatározott helyen, s ha sikerül ráakadnunk, talán fenn tudjuk tartani vele a kapcsolatot azután is, miután elszakították az összes komputertől. Biztonságba helyezhetnénk, hogy ne kelljen meghalnia.
- Nem is tudom - dünnyögött Miro. - Akárhol lehet. - A kijelző felé intett. Azt mutatta, akárhol az űrben. Az univerzumban. S Jane arca csak nézett rájuk a ki jelzőről, a fejét át- meg átjáró filotikus sugarak hálója mögül.
- Ahhoz, hogy megtudjuk, hol tartózkodik, ki kell találnunk, hol és miképpen jött létre - mondta Ender. - Ha Jane valóban filóta, valahol meg kell lennie a másik végpontjának.
- A nyomozó urak megindulnak a háromezer éves nyomon - jegyezte meg Jane.
- Nagy élvezet lesz figyelni benneteket az elkövetkező néhány hónapban!
Ender nem vett tudomást az epés megjegyzésről. - Mielőtt azonban belevágunk, rá kell jönnünk, hogyan is működnek a filóták.
- Grego a fizikus - mondta Miro.
- Ő a fénysebességnél gyorsabb meghajtáson dolgozik - emlékeztette őket Jane.
- Győzi ő mindkettőt - intette le Miro.
- Nem akarom, hogy egy eleve reménytelen vállalkozás elvonja a figyelmét - tiltakozott Jane.
- Ide figyelj, Jane! - csattant fel Ender. - Életben akarsz maradni, vagy sem?
- Úgysem sikerül, kár a fáradságért!
- A kis mártír! - cukkolta Miro.
- Nem vagyok mártír - mondta Jane. - Csak józan.
- Bolondokat beszélsz - hurrogta le Ender. - Grego úgysem megy semmire, ha csak gubbaszt és elmélkedik a fény természetéről. Ennyi erővel már háromezer évvel ezelőtt feltaláltuk volna a fénysebességnél gyorsabb meghajtást, hiszen fizikusok százai törték a fejüket rajta, miután felfedeztük a filotikus sugarakat, és a Park pillanatnyiság elvét. Grego kizárólag azért rágódik rajta, hátha beugrik neki a szenzációs felismerés, valami egészen abszurd párhuzam, ami elvezeti a megoldáshoz. Ha csupán egyetlen nyomvonalra koncentrál, biztosan nem lel rá a zseniális ötletre.
- Tudom - mondta Jane.
- Tudom, hogy tudod. Nem te magad mondtad, hogy pontosan ebből a meggondolásból vontad be az Ösvényen élő lángeszű kínaiakat a kutatásunkba? Hogy friss, intuitív gondolkodó elméket állíts csatasorba?
- Én csak nem akarom, hogy rám fecséreljétek az időtöket.
- Te csak ne add fel a reményt! - bátorította Ender. - Szerintem magadnak sem akarod bevallani, hogy van remény, különben rád törne a halálfélelem.
- Máris félek a haláltól.
- Nem, te máris halottnak tekinted magad - mondta Ender. - Különbség!
- Tudom - motyogta Miro.
- Nos, drága Jane, engem nem érdekel, hajlandó vagy-e esélyt adni magadnak, vagy sem - jelentette ki Ender - de mi akkor is azon fogunk munkálkodni, hogy megmentsünk téged, és akkor is ráállítjuk Gregót erre a feladatra. Amíg mi ezen ügyködünk, te leszel szíves és elismétled mindazt, amin itt okoskodtunk, azoknak az Ösvényen lakó embereknek...
- Han Fej-cének és Hszi Vang-munak.
- Nekik - bólintott Ender. - Hadd elmélkedjenek ők is rajta.
- Nem! - ellenkezett Jane.
- De igen! - erősködött Ender.
- Mielőtt meghalok, még meg akarom oldani a valós nehézségeket. Azt akarom, hogy a Lusitania megmaradjon, Ösvény népe felszabaduljon, és a descoladát sikerüljön megfékezni vagy elpusztítani. Nem hagyom, hogy egy ilyen, gyakorlatilag ki vihetetlen ügy, mint az én megmentésem, megakadályozzon ebben.
- Nem vagy Isten! - vágott vissza Ender. - Nem boldogulnál egyik problémával sem, gőzöd nincs, hogyan fog hozzá, és fogalmad sem lehet arról sem, a származásod kiderítése előre vinné-e az ügyet, vagy hátráltatná. Azt pedig végképp nem tudhatod, hamarabb megoldódnak-e a gondjaid, ha éjjel-nappal azokra koncentrálsz. Lehet, hogy többre mennénk, ha mindnyájan kicsapnánk magunkat egy rétre, jót falatoznánk és napnyugtáig teniszeznénk.
- Mi a franc az a tenisz? - kérdezett közbe Miro.
Ender és Jane azonban megkukultak, csak bámultak egymásra. Helyesebben, Ender bámult Jane képmására a kijelzőn, a képmás pedig visszabámult rá.
- Miből gondolod, hogy igazad van? - fakadt ki Jane.
- Miből gondolod, hogy nincs? - kérdezett vissza Ender.
- Az én életem - felelte Jane.
- Egy frászt! - rivallt rá Ender. - Hozzám tartozol, és Miróhoz is, a sorsod elválaszthatatlanul összefügg nemcsak az emberiség egész jövőjével, hanem a pequeninókéval és a méhkirálynőjével is, ha tudni akarod. Erről jut eszembe: amíg te elmeséled annak a Han hogyishívjáknak meg annak a Hszi Vang akárkicsodának...
- Munak.
- ...mindazt, amit itt összehordtunk a filótákról, addig megyek, beszélek a méhkirálynővel. Téged tulajdonképpen még nem is tárgyaltalak ki vele. Valószínű, hogy többet tud a filótákról, mint mi, hiszen az összes dolgozójával filotikus kötéseken át érintkezik.
- Egy szóval sem mondtam Han Fej-cét és Hszi Vang-mut is belerángatom a ti bugyuta mentési akciótokba!
- Márpedig bevonod őket - rendelkezett Ender.
- Ugyan miért tenném?
- Mert Miro és én szeretünk téged, szükségünk van rád, és nincs jogod cserbenhagyni minket. Legalább küzdj, hogy életben maradj!
- Nem engedhetem, hogy ilyesmik befolyásoljanak.
- De igen - unszolta Miro. - Én például, ha nem lettem volna tekintettel az „ilyesmikre”, már rég kinyírtam volna magam.
- Én nem arra játszom, hogy kinyírjam magam.
- Ha nem segítesz, hogy valamilyen úton-módon megmenthessünk téged, akkor pontosan azt teszed - mondta Ender.
Jane arca eltűnt a kijelzőről.
- Az nem megoldás, ha megfutamodsz! - figyelmeztette Ender.
- Hagyjatok békén! - duzzogott Jane. - Gondolkodnom kell rajta.
- Ne aggódj, Miro - mondta Ender. - Gondolkodni fog.
- Úgy van - szólalt meg Jane.
- Máris végeztél? - kíváncsiskodott Ender.
- Én nagyon gyorsan tudok gondolkodni.
- Na és, hogy döntöttél?
- Úgy tekintem majd, hogy ez lesz a negyedik megoldandó feladatom - mondta Jane. - Éppen most adom elő a történteket Han Fej-cének és Hszi Vang-munak.
- Hogy felvág a drága! - ingatta a fejét Ender. - Egyszerre kétfelé is tud diskurálni, és el nem mulasztaná, hogy ne hencegjen vele, csak hogy alsóbbrendűnek érezzük magunkat.
- Tényleg alsóbbrendűek vagytok - felelte Jane.
- Én éhes vagyok - nyújtózkodott Ender. - És szomjas.
- Harapjunk valamit - javasolta Miro.
- Tessék, most meg ti nagyzoltok! - duzzogott Jane. - Felvágtok, mert van élő, működő testetek.
- Táplálkozunk, lélegzünk, kiválasztunk - sorolta Ender. - Látod, mi olyat tudunk, amit te nem!
- Persze. Az eszetek ugyan nem működik valami prímán, de legalább tudtok enni, lélegezni és izzadni.
- Pontosan - hagyta jóvá Miro. Azzal előszedte a kenyeret és a sajtot, mialatt Ender kitöltötte a hideg vizet, majd nekiláttak falatozni. Egyszerű étel volt, de igen jólesett, hiszen elégedettek lehettek.

Tizennegyedik fejezet

VÍRUSGYÁRTÓK

- Azon töprengek, vajon mit jelent majd számunkra a csillagközi utazás.
- Azon túl, hogy biztosítjátok a fajotok fennmaradását?
- Amikor te messzire elküldöd a dolgozóidat, akár fényévekre is, valóban látsz mindent az ő szemükön keresztül?
- Sőt, a csápjaikkal ízlelek, érzek minden vibrációt, ritmust. Amikor esznek, érzem, ahogy rágcsálják a táplálékot. Ezért van az, hogy amikor Andrew vagy a te számodra öntöm formába a gondolataimat, akkor magamra szinte mindig úgy utalok, hogy mi, ugyanis egész életemben állandóan tudatában vagyok mindannak, amit a dolgozóim látnak, ízlelnek és éreznek.
- Az atyafák közt nem egészen így van. Erőlködnünk kell, hogy megtapasztaljuk egymás érzéseit, gondolatait. De meg tudjuk tenni. Legalábbis itt, a Lusitanián.
- Szerintem kell, hogy működjön a filotikus összeköttetés közöttetek is.
- Akkor én is fogom érezni, amit ők, megízlelem majd a másik nap fényét a leveleimen, és meghallom a másik világ történeteit. Ugyanakkora csoda lesz, mint az, amikor az emberek megérkeztek hozzánk. Fogalmunk sem volt arról, hogy más is létezik, mint az a világ, amit addig láttunk. Az emberek különös lényeket hoztak magukkal, és ők is annyira mások voltak, hát még a gépeik, amik bámulatos dolgokat műveltek. A többi erdő eleinte egyetlen szót sem hitt abból, amit törzsünk akkori atyafái meséltek nekik. Emlékszem, az atyafáinknak is időbe telt, mire hitelt adtak fivéreink állításainak az emberekkel kapcsolatban. A meggyőzés oroszlánrészét Turkáló végezte, aki végül elfogadtatta velük, hogy a dolog se nem hazugság, se nem őrültség, se nem tréfa.
- Tréfa?
- Úgy szól a fáma, hogy mindig akadtak olyan szélhámos fivéreink, akik becsapták az atyafákat, de persze mindig nyakon csípték és szörnyen megbüntették őket.
- Andrew azt mondja, az efféle történetek arra szolgálnak, hogy civilizált magatartásra ösztönözzék a közösség tagjait.
- Pedig rendszerint mindenki hajlamos hazudni, amikor az atyafákhoz szól. Néha én is elkövettem ezt a hibát. Igazából nem hazudtam, csak túloztam. Mostanában is előfordul ilyesmi.
- És megbüntetitek őket?
- Emlékszem azokra, akik hazudtak.
- Ha nálunk egy dolgozó nem engedelmeskedik, magára hagyjuk, és meghal.
- Az a fivér, aki sokszor hazudik, elveszíti az esélyét arra, hogy atyafa lehessen. A fivérek tudják ezt. Tulajdonképpen csak szórakozásból lódítanak. Végül úgyis bevallják az igazat.
- És ha egy egész törzs hazudik az atyafáinak? Arra hogyan jöttök rá?
- Ez nem fordulhat elő, egy törzs előbb vágja ki vagy égeti fel a saját atyafáit.
- Történt már ilyen?
- Dolgozók szálltak már szembe a királynőjükkel, törtek már az életére?
- Hogy tehettek volna ilyet? Akkor ők is elpusztulnak.
- Na látod! Vannak dolgok, amiken túlságosan fájdalmas töprengeni. Szívesebben mélázom el azon, vajon milyen érzés lesz, amikor az első atyafa gyökeret ereszt egy másik bolygón, ágaival kinyújtózik egy idegen égbolt felé, és magába issza egy különös csillag fényét.
- Hamarosan tapasztalni fogod, hogy nincsenek különös csillagok, és nincsenek idegen égboltok.
- Nincsenek?
- Sokféle égbolt és csillag van. Mindegyiknek megvan a maga zamata, és mind kellemes.
- Nahát, úgy gondolkodsz, akár egy fa! Hogy zamata van az égboltnak!
- Sok csillag melengető fényét megízleltem már, s nekem mindegyiké édes volt.

- Én segítsek neked, aki fellázadtál az istenek ellen?
Vang-mu úgy maradt, földig hajolva úrnője - egykori úrnője - előtt, és nem szólt semmit. Pedig a nyelve hegyén volt, amit mondhatott volna. „Nem, úrnőm, azért kérem a segítségedet, hogy kiszabadíthassuk a beavatottakat abból a béklyóból, amit a Kongresszus erőltetett rájuk. Nem, úrnőm, csak az illő engedelmességre akarlak emlékeztetni, amivel apádnak tartozol, és amiről a beavatottak sem feledkezhetnek meg, ha van bennük becsület. Nem úrnőm, csak arra kérlek, segíts nekünk kitalálni, hogyan mentsünk meg egy jóravaló, reményvesztett népet, a pequeninókat a fajirtástól.”
Vang-mu azonban nem szólt semmit, hiszen ez volt az egyik első lecke, amit Han mestertől megtanult. „Amennyiben olyan valakinek akarsz tanácsot adni, aki tudja, hogy szüksége van rá, mondd meg neki nyugodtan. Ám ha az a valaki még nem is tudja, hogy szüksége van a bölcs tanácsodra, inkább tartsd meg magadnak. Az étel látványa csak az éhes embernek ínycsiklandó.” Csing-csao nem vágyott Vang-mu bölcs tanácsaira, és a későbbiekben sem fog. Vang-mu ezért mindössze hallgatással szolgálhatott. Es csak reménykedhetett abban, hogy Csing-csao valamiképpen magától is rálel az illő engedelmesség, a tisztesség és a könyörület útjára, s felvállalja a küzdelmet a szabadságért.
Mindegy, milyen indokkal, a lényeg, hogy a pártjukra állíthassák Csing-csao ragyogó elméjét. Vang-mu határtalanul ügyetlennek és feleslegesnek érezte magát, miközben azt figyelte. mennyit küszködik Han mester Jane feladványaival. Ahhoz, hogy egyáltalán fogalma lehessen a fénysebességnél gyorsabb utazásról, Han mesternek fizikát kellett tanulnia. Hogyan is segíthetne neki Vang-mu, aki még csak a geometriánál tart? A descolada vírus tanulmányozásához Han mesternek bele kel lett ásnia magát a mikrobiológiába Vang-mu még csak a gaialógia és az evolúció alapfogalmainál tartott. És ugyan mire ment volna a mester Vang-muval, amikor Jane természetéről elmélkedett? Vang-mu kétkezi munkások gyermeke, a jövőjét a kezében, és nem az a hordozta. A filozófia oly mérhetetlenül távol állt tőle, mint ég a földtől. „Pedig az ég csupán látszatra van oly messze tőlünk” - magyarázta Han mester, amikor Vang-mu egyszer emiatt panaszkodott. - „Valójában körbevesz, beburkol minket. Belélegezzük, akkor is, amikor a rizsföldön a sarat dagasztjuk. Ez az igazi filozófia.” Vang-mu mindebből csupán annyit fogott fel, hogy Han mester kedvesen vigasztalni igyekszik mihaszna szolgálóját.
Hanem Csing-csao biztosan a hasznukra lesz, ő tudni fogja, mit kell tenni. Vang-mu átnyújtotta neki a papírt, amire felírta a témák címét és a jelszavakat.
- Apa tudja, hogy nekem adod ezeket?
Vang-mu nem szólt. Az igazat megvallva, maga Han mester javasolta a dolgot, de Vang-mu jobbnak látta, ha Csing-csao nem tudja meg, hogy éppen az apja követeként járult elébe.
Csing-csao úgy értelmezte Vang-mu hallgatását, hogy titokban, magától jött segítségért könyörögni. Vang-mu pontosan erre számított.
- Ha Apa maga kér, igent mondtam volna. Ez gyermeki kötelességem - hangoztatta Csing-csao.
De Vang-mu tudta, mostanában biztosan nem fog engedelmes leány módjára viselkedni. Még ha meg is ígérné, hogy szófogadó lesz, Inkább egész álló nap a padlón csúszna-mászna és követné a vége-hossza nincs farostokat amiatt a szörnyű lelki tusa miatt, amit apja okozott neki azzal, hogy rá akarta venni, tagadja meg az isteneket.
- Neked semmivel sem tartozom - mondta Csing-csao. - Álnok, hűtlen szolgálóm voltál. Nálad hitványabb, megvetendőbb személyi komornát még nem hordott a hátán a föld! A jelenléted ebben a házban olyan érzés nekem, mintha ganajtúró bogarakkal kéne együtt ebédelnem.
Vang-mu ismét csak mélyen hallgatott. Alázatos, görnyedt tartásából azonban megemelkedett kissé. Eleinte úgy gondolta, a szolgai alázat lesz a megfelelő magatartás Csing-csaóval szemben, most viszont ágaskodni kezdett benne a büszkeség. „Nem fogok megalázkodni, hétrét görnyedni! Csing-csao úrnő, nekem nincs miért vezekelnem, tudom, hogy nem ártottam neked, és sokkal hűségesebb vagyok én te hozzád, mint te önmagadhoz.
Csing-csao visszafordult a termináljához, és begépelte az első címet, azt, hogy „UNGLUJNG”, ami a descolada betű szerinti fordítása. - Úgy sincs értelme az egésznek -jegyezte meg, miközben beszkennelte a Lusitaniáról küldött dokumentumokat és táblázatokat, - Nem fér a fejembe, hogyan követhet el valaki felségárulást csak azért, hogy ennyi ostobaságot szórjanak eléje a Lusitaniáról! Ez kész kerékbetörése a tudománynak. Nem létezik, hogy akár csak egy világon is kifejlődhetett olyan vírus, ami annyira bonyolult, és magában foglalja a bolygó összes többi létformájának genetikai kódját. Kész időpocsékolás bíbelődni a dologgal.
- Ugyan miért? - kérdezte Vang-mu. Most már nyugodtan megszólalhatott, mert bár Csing-csao az ellenkezőjét állította, mégiscsak fontolgatta a kérdést. - Végül is, az evolúció csak egyetlen emberi fajt hozott létre.
- Igen ám, de a Földön tucatnyi rokon fajta élt. Egy fajon belül mindig vannak rokon fajták is - tudhatnád, ha nem volnál ennyire együgyű, fegyelmezetlen leányzó. Az evolúció sosem termelne ki ilyen szórvány organizmust.
- Akkor mivel magyarázod ezeket a Lusitaniáról jött beszámolókat?
- Honnan veszed, hogy tényleg onnan érkeztek? Te hiszel annak a komputerprogramnak? Lehet, hogy az ő kitalációja az egész. Vagy pedig az ottani tudósok csapnivalóak, és annyi kötelességtudat sincs bennük, hogy minden lehetséges információt begyűjtsenek. Ebben a jelentésben alig két tucat fajt említenek, és nézd, milyen lehetetlen párokat alkotnak! Képtelenség, hogy ilyen kevés faj éljen azon a bolygón!
- De ha mégis igazuk van?
- Már hogy volna? A Lusitania telepesei kezdettől elszigetelten éltek a maguk aprócska kolóniáján. Csak annyit láttak az őket körülvevő világból, amit azok a malacképű bennszülöttek mutattak. Honnan tudhatnák, nem hazudnak-e nekik a malacemberek?
„Szóval malacemberek! Azt hiszed, úrnőm, ha így hívod őket, nem vezet fajirtáshoz, ha a Kongresszus pártján állsz? Ha állatnévvel illeted őket, akkor nem bűn lemészárolni őket? Ha hazugsággal vádolod őket, attól máris megérdemlik, hogy kipusztuljanak?” De Vang-mu magába fojtotta felháborodását. Inkább újra megkérdezte. - Hátha mégis igaz képet festettek a Lusitania élővilágáról és a bennük munkáló descoladáról?
- Ha mindez igaz volna, akkor át kellene tanulmányoznom az összes dokumentumot, hogy érdemlegesen hozzá tudjak szólni a témához. Márpedig biztosan nem fedik a valóságot. Meddig is jutottál el a tanulmányaidban, mielőtt elárultál engem? Nem említettem neked a gaialógiát?
- De igen, úrnőm.
- Na, látod. Az evolúció az a módozat, ahogyan a planetáris organizmus a környezeti változásokra reagál. Ha például túl erős a napsugárzás, a bolygó létformáinak úgy kell szabályozniuk a relatív népsűrűségüket, hogy kiegyenlítsék, illetve csökkentsék a hőmérsékletet. Emlékszel-e a klasszikus fiktív kísérletre, Százszorszépvilágra?
- De hiszen abban a fikcióban mindössze egyetlen növényfaj tenyészett az egész bolygón! - kiáltott Vang-mu. - Amikor a nap túl sok hőt bocsátott ki, fehér százszorszépek nőttek, hogy szirmaikkal visszaverjék a fényt a világűrbe, ám amikor a nap túlságosan lehűlt, sötét szirmú virágok nőttek, hogy minél több fényt, s azáltal hőt nyelhessenek el. - Vang-mu büszke volt magára, hogy ilyen tisztán vissza tudott emlékezni Százszorszépvilágra.
- Nem, nem, nem! - korholta Csing-csao Vang-mut. - Természetesen nem érted a lényeget. Arról van szó, hogy akkor is voltak sötét szirmú százszorszépek, amikor a fehérek voltak a dominánsak, és fehérek akkor, amikor a világ sötétségbe borult. Az evolúció nem tud parancsra új fajokat gyártani. Az új fajok folyamatos átalakulással jönnek létre, génsodródással, vagy sugárzás hatására bekövetkezett génmutációval, s a megváltozott géneket vírusok közvetítik. „Változatlan típust követő” szaporodás nincs.
Vang-mu nem igazán értette az összefüggést, s arcáról nyilván lerítt a tanácstalanság.
- De minek magyarázzam? Már nem vagyok a tanárod. Minek tartsam magam az egyezségünkhöz, ha te a magad részéről felrúgtad?
„Kérlek”, fohászkodott magában Vang-mu. „Életem végéig szolgállak, csak segíts apádnak!”
- Amíg az egész faj együtt van, a kereszteződés folyamatos - mondta Csing-csao -‚ az egyedek genetikai értelemben nem sodródnak túl messzire egymástól. A génjeik állandóan újrarendeződnek - fajon belül - a többiek génjeivel, így a változatok generációnként egyenletesen oszlanak el a teljes populációban. Ha viszont a környezetben olyan rendkívüli változás következik be, ami miatt az egyik véletlenszerűen előforduló egyéni jellegzetességnek hirtelen döntő jelentősége lesz a létért való küzdelemben, akkor az adott környezetben csak azok az egyedek pusztulnak ki, amelyekből hiányzik ez a bizonyos sajátosság. Ettől kezdve ez a vonás már nem csupán eseti rendellenesség lesz, hanem az új faj általános, meghatározó eleme. Ez a gaialógia alaptétele: a folyamatos génsodródás alapvető fontosságú magának az életnek a fennmaradása szempontjából. Nos, e dokumentumok szempontjából a Lusitanián hihetetlenül kevés faj él, s nincs meg a génsodródás esélye, mivel ezek a lehetetlen vírusok folyamatosan helyreigazítják az összes felmerülő módosulást. Az ilyen élővilág nemhogy fejlődni nem lesz képes soha, hanem még a fajok fennmaradása is veszélybe kerül - képtelenek adaptálódni a változásokhoz.
- Lehet, hogy a Lusitanián nincsenek is változások.
- Hogy mondhatsz ilyen butaságot, Vang-mu? Szégyellem, hogy valaha okítani próbáltalak. Az összes csillag folyton változik. A bolygók is ingadoznak, változtatják keringési pályájukat. Az eltelt háromezer év alatt sok-sok világot tanulmányoztunk, tudomást szerezhettünk olyan jelenségekről, amikre a hajdani földi tudósoknak reményük sem lehetett. Megtudtuk, mik a közös ismertetőjegyei minden bolygónak és csillagrendszernek, s mik azok, amelyek csak a Földre és a Naprendszerre jellemzőek. Hidd el, a Lusitanián néhány évtizeden belül fenyegető környezeti változások következnek majd be. Hőmérséklet-ingadozások, orbitális zavarok, megerősödő szeizmikus és vulkanikus tevékenység. Hogyan lesz képes ez a jóformán maroknyi fajból álló élővilág megbirkózni mindezzel? Ha egy bolygón csak fehér százszorszép nyílik, hogyan melegíti fel magát, ha elérkezik a lehűlési fázis? Ha a létformák mind szén-dioxid hasznosítók, mi lesz velük, hogyan gyógyítják meg magukat, ha az atmoszféra oxigéntartalma veszedelmes szintet ér el? Meghibbantak a te úgynevezett barátaid ott a Lusitanián, hogy ilyen badarságot küldtek neked? Ha igazi tudósok volnának, rájöttek volna, hogy az eredményeik hamisak.
Csing-csao megnyomott egy gombot, s a kijelző üres lett a terminál fölött. - Csak az időmet pocsékoltam veled. Ha ennél értelmesebbet nem tudsz felmutatni, ne is gyere többet hozzám! Számomra te már senki és semmi vagy. Annyi, mint egy légy a vizespohárban. De bemocskolod az egész pohár vizet. Undorral ébredek minden reggel, mert tudom, hogy még mindig itt lábatlankodsz a házunkban.
Szóval „senki és semmi” vagyok neked? - tűnődött Vang-mu. A szavaidból ítélve nekem az a gyanúm, épp az ellenkezője igaz. Hiába vagy ragyogó elme, Csing-csao, az érzéseiden magad sem tudsz jobban kiigazodni, mint akárki más.
- Buta vagy és korlátolt, vedd tudomásul - szidta Csing-csao Vang-mut -‚ hát nem fér abba a bárgyú fejedbe, hogy elzavartalak?
- Az apád, Han mester e ház ura, S az ő kérésére maradtam.
- Ide figyelj, ostoba némber, malacok pártfogója! Ha a házunkból nem is tudtalak kiűzni, a szobámból akkor is tűnj el, de azonnal!
Vang-mu mélyen fejet hajtott, annyira, hogy homloka majdnem - csak majdnem! - érintette a padlót. Aztán kihátrált a szobából, nehogy véletlenül is hátat fordítson úrnőjének. „Csak durváskodj nyugodtan”, gondolta, „én akkor is a magas előkelőségnek kijáró tisztelettel bánok veled, és ha nem veszed észre benne a szurkálódást, akkor vajon melyikünk a buta?”

*         01       *

Han mester nem volt a szobájában, amikor Vang-mu visszatért. Talán kiment a mosdóba, s mindjárt jön. Az is lehet, hogy épp valami halaszthatatlan szertartással van elfoglalva, akkor viszont még órákig nem kerül elő. Vang-mu annyira telve volt kérdésekkel, hogy képtelen volt várni rá. Han mester terminálján előhívta a dokumentumokat, amiken dolgoztak, tudván, hogy Jane ott lesz, és figyelni fogja. Jane kétségkívül figyelemmel kísérte mindazt, ami Csing-csao szobájában történt.
Mégis türelmesen kivárta, míg Vang-mu előadta, milyen kérdéseket tett föl Csing-csao. Jane elsőként arra felelt, hitelesek-e a Lusitaniáról érkezett hírek.
- Az adatok igenis fedik a valóságot - mondta Jane. - Ela, Novinha, Ouanda és a többiek mind kiváló tudósok, avatott szakértői a tanulmányozott jelenségeknek. Ha Csing-csao olvasta volna az Ember életét, tudná, miként funkcionálnak azok a bizonyos társult fajpárok a Lusitanián.
- De még mindig alig értem, amit elmondott - szabadkozott Vang-mu. - Csak annyit tudtam kihámozni belőle, ahhoz túl kevés faj él a bolygón, hogy szabályos gaialógia jöhessen létre, de attól a bolygó egésze még elég rendesen működik ahhoz, hogy az élet fennmaradhasson rajta. Lehetséges volna, hogy a Lusitaniát nem befolyásolják környezeti változások?
- Nem - felelte Jane. - Tudod, én hozzáférek minden csillagászati adathoz, amit az ottani műholdak begyűjtenek. és azt tapasztaltam, amióta az emberek megjelentek a Lusitania élővilágában, a bolygó és a napja az összes szokásos fluktuáción átment. Ez idő szerint a globális lehűlés jelei mutatkoznak a rendszerben.
- Hogyan reagálnak majd erre a Lusitania létformái? - kérdezte Vang-mu. - A descolada vírus nem engedi, hogy átalakuljanak. Elpusztít mindent, ami idegen, ezért akarja mindenáron megölni az embereket és a méhkirálynőt is.
Jane - lótuszülésben függve a levegőben Han mester terminálja fölött - felemelte egyik kezét. - Egy pillanat - szólt Vang-munak.
Aztán leeresztette a kezét. - Továbbítottam a kérdéseidet a barátaimnak, s Ela nagyon izgatott lett.
Új arc tűnt fel a kijelzőn Jane mögött, kissé felette. Sötét bőrű, negroid vonásokat mutató nő, vagy esetleg félvér, hiszen nem volt annyira nagyon barna, s az orra is keskeny. „Ez Elanora lesz,” vélte Vang-mu. „Jane olyan valakit mutat nekem, aki egy fényévekkel messzebb lévő világon él. Vajon az én arcomat mutatja-e neki? Ugyan mit gondol rólam ez az Ela? Butának tart vajon ő is?”
Ela azonban láthatóan nem törődött Vang-muval. Helyette inkább Vang-mu kérdései foglalkoztatták. - Hogy miért nem engedi a descolada vírus a faji változatosságot? Ennek, mint örökletes jellegnek, negatív túlélési értéke volna, márpedig a descolada életben akar maradni. Vang-mu nyilván azt hiszi, annyira ostoba vagyok, hogy ez eddig eszembe se jutott. Csakhogy nem vagyok gaialógus, a Lusitanián nőttem fel, sosem kérdőjeleztem meg a dolgot, csak azt láttam, hogy akármilyen is a lusitaniai gaialógia, működik, aztán meg beleástam magam a descolada tanulmányozásába. Szóval, mi a véleménye Vang-munak?
Vang-muban meghűlt a vér, hogy egy idegen a véleményére kíváncsi. Mit mondhatott Jane Elának őróla? Hogy juthatott Ela eszébe olyasmi, hogy Vang-mu ostobának tarthatja őt, a tudást, ő, aki csupán egy hitvány szolgáló?
- Mit számít, hogy én mit gondolok? - hüledezett Vang-mu.
- Csak mondd - biztatta Jane. - Még ha nem is érted, miért számít, Ela tudni akarja.
Vang-mu előadta hát a feltevéseit. - Tulajdonképpen nagy butaság, hogy eszembe jutott, hiszen a descolada csak egy mikroszkopikus méretű vírus, de szerintem ő a mozgatója mindennek. Végül is, minden faj génjeit hordozza, nem igaz? Nos, szerintem ő maga bonyolítja le az evolúciót. A gének helyett a descolada sodródik. Képes rá, nem? Meg tudja változtatni egy egész faj génjeit úgy, hogy közben a faj fennmarad. Nem kell várniuk az evolúcióra.
Kis szünet állt be ismét, mialatt Jane feltartotta a kezét. Most nyilván Vang-mu arcát mutatja Elának, hadd hallja közvetlenül tőle a véleményét.
- Nossa Senhora! - suttogta Ela. - Ezen a világon a descolada Gaia! Hát persze! Ez mindent megmagyaráz, nem? Azért van ilyen kevés faj, mert a descolada csak azokat tűri meg, amiket megszelídített. Egy bolygó egész gaiaiógiáját leegyszerűsítette valami Százszorszépvilág-féle kertecskére!
„Hát nem vicces”, gondolta Vang-mu, „hogy egy ilyen nagy tudású szakember, mint Ela, Százszorszépvilágra hivatkozik? Mintha ugyanolyan félművelt diáklány volna, mint én.”
Újabb arc jelent meg Eláé mellett: egy fehér férfié. Hatvan körül járhatott, a haja őszült, s a tekintete mélységes szelídséget és békét sugárzott. - Csakhogy Vang-mu kérdése részben megválaszolatlan maradt - jegyezte meg. - Hogyan jött egyáltalán létre a descolada? Honnan kerültek elő a protovírusok? Hogyan kerülhetett előnybe egy ilyen korlátozott gaialógia a lassú evolúciós fejlődési modellel szemben, ami az összes többi világon az élet alapritmusát adja?
- Ilyet én sose kérdeztem - tiltakozott Vang-mu. - Az első fele is Csing-csaótól származik, a többi meg attól a férfitól.
- Ugyan! - szólt rá Jane. - Csing-csao nem kérdezett, hanem ezt hozta fel érvül, hogy miért ne tanulmányozza a lusitaniai dokumentumokat! A kérdés benned született meg, s csak azért, mert Andrew Wiggin jobban érti, amit kérdezni akartál, még nem jelenti azt, hogy nem te kérdezted.
Úgy, tehát ő Andrew Wiggin, a Holtak Szószólója! Egyáltalán nem olyan öreg bölcsnek nézett ki, mint Han mester. Inkább mókásan megrökönyödött képet vágott az elkerekedett szemével, s élénk arcjátékkal kísérte mondandóját. De ott volt az a békés derű, ami körüllengte. Akárcsak Buddhát. Buddha végül rátalált az Ösvényre. Talán Andrew Wiggin ugyancsak, még ha nem is volt kínai.
Wiggin tovább fejtegette a Vang-munak tulajdonított kérdéseket. - Egy ilyen vírus természetes előfordulásának az esélye jóformán egyenlő a nullával. A protodescolada már azelőtt kiirtana minden életet, hogy módjában állna olyan vírussá fejlődni, amely képes összekötni a fajokat és szabályozni egy egész gaialógiát. Nem volna idő az evolúcióra, a vírus olyan hihetetlenül romboló hatású. Csírájában elpusztítana mindent, s ha végzett minden létező organizmussal, kioltaná, megsemmisítené saját magát.
- Hátha mégsem - mondta rá Ela. - Hátha egy másik fajjal szimbiózisban fejlődött ki, olyannal, amelyik hasznot húzott a vírusnak abból a tulajdonságából, hogy napok vagy hetek alatt képes genetikailag átalakítani az érintett egyedeket. Más fajokra talán csak később terjedt át.
- Talán felelte Andrew,
Vang-munak szöget ütött a fejébe egy gondolat. - A descolada olyan, mint egy isten - mondta. - Jön és megváltoztat mindenkit, akár akarja, akár nem.
- Kivéve, hogy az istenekben van annyi tisztesség, hogy azután háttérbe vonulnak - felelte Wiggin.
A válasza olyan gyorsan érkezett, hogy Vang-mu ráébredt: Jane most már minden elhangzott szót azonnal továbbít a közöttük lévő sok milliárd kilométeren át az űrben. Vang-munak voltak sejtései az ansible-költségekről - csak a hadügy képes megfizetni. Egy valós idejű ansible-összeköttetés annyiba került, amennyiből i egy egész bolygó hajléktalanjainak a lakáskérdését megoldhatták volna. „Én meg ingyen használhatom, Jane jóvoltából. Úgy beszélgethetek ezekkel az emberekkel, mintha szemtől szemben ülnénk egymással.”
- Valóban? - kérdezte csípősen Ela. - Azt hittem, Ösvény népe épp azért van gondban, mert az isteneik nem hajlandók visszavonulni és békén hagyni őket.
- Az istenek minden szempontból olyanok, akár a descolada - jegyezte meg Vang-mu keserűen. - Ami nincs ínyükre, azt szétzúzzák, a nekik tetsző embereket viszont úgy kifordítják magukból, hogy rájuk sem lehet ismerni. Csing-csao azelőtt jó volt, okos és szellemes, most meg dühös, gyűlölködő és kegyetlen. S mindez az istenek miatt!
- A Kongresszus genetikai manipulációja miatt - emlékeztette Wiggin. - Emberek hozták az életetekbe a változást, szándékosan rátok erőszakolták, mert tervük volt veletek.
- Igen - mondta Ela. - Így lehetett a descoladával is.
- Ezt hogy érted? - kérdezte Wiggin.
- Emberek okozták az itteni változást is, mert tervük volt a Lusitaniával.
- Milyen emberek? - kérdezte Vang-mu. - Ki tenne ilyen szörnyűséget?
- Évek óta motoszkál a gondolat a fejemben - magyarázta Ela. - Zavart, hogy a Lusitanián olyan gyér a fajok előfordulása. Emlékszel, Andrew, ez volt az egyik oka annak, hogy rájöttünk, a descolada idézte elő a különböző létformák társulását. Tudtuk, hogy a hajdani katasztrofális átalakulás következtében a többi faj mind kipusztult, a néhány túlélő viszont átstrukturálódott. A descolada hatása pusztítóbbnak bizonyult a Lusitania élővilága szempontjából, mintha összeütköztek volna egy aszteroidával. Csak hát, mivel itt találtuk, meg sem fordult a fejünkben, hogy esetleg nem ezen a világon fejlődött ki. Tudtam, hogy irreális az egész - ahogyan Csing-csao is vélekedett -‚ de ha egyszer megtörtént, nem számít, van-e értelme, vagy sem. De mi van, ha mégsem itt történt meg? Hátha a descoladát az istenek küldték? Nem igazi istenek persze, hanem valami értelmes faj, ami mesterségesen fejlesztette ki a descoladát.
- Szégyen és gyalázat! - szörnyülködött Wiggin. - Egy ilyen mérget, és csak úgy kiküldték idegen világok felé, nem törődve azzal, kit vagy mit pusztítanak el vele!
- Nem mérget - helyesbített Ela. - Ha a descolada valóban képes arra, hogy átvegye az irányítást egy egész bolygó felett, akkor miért ne vethetnék be terraformálási célra? Mi még sosem próbáltunk meg átalakítani más világokat a magunk igényei szerint. Mi, emberek - és előttünk a hangyok is - kizárólag olyan bolygókon telepedtünk le, amelyeken az őshonos létformák a Földéhez hasonló, változatlan állapotot hoztak létre. Oxigéndús atmoszférát teremtettek, ami elég gyorsan elszívja a szén-dioxidot ahhoz, hogy a bolygó éghajlata mérsékelt maradjon, hiába süt egyre forróbban a csillaguk. Hátha létezik valahol egy olyan idegen faj, amely elhatározta: mielőtt letelepedne egy másik bolygón, előtte - több ezer évvel korábban - odaküldi az intelligenssé tett descoladát, hogy lakhatóvá tegye számukra? Aztán, amikor ők maguk megérkeznek, hogy berendezkedjenek, magukkal hozzák az ellenvírust, ami kikapcsolja a descoladát, és elkezdődhet az igazi gaialógia kialakulása.
- Az is lehet, a vírust úgy tervezték, hogy csak nekik és az élelmükül szolgáló állatoknak ne ártson - mélázott Wiggin. - Talán minden világon kiirtották az összes, nem feltétlenül szükséges létformát.
- Akár így, akár úgy, de ez mindent megmagyaráz. Válasz arra, miért tűnt olyan képtelenül természetellenesnek a descoladát felépítő molekulák elrendeződése. Csak azért létezhetnek így, mert a vírus folyamatosan fenntartja a belső ellentmondásokat. Ráadásul képtelen voltam felfogni, hogy a csodába fejlődhetett ki egy ilyen csupa önellentmondás molekula. Úgy viszont már tökéletesen világos a kép, ha ez a molekula mesterséges, gyártott. Amint Vang-mu mesélte, Csing-csao ezt kifogásolta benne, hogy a descolada magától bizonyosan nem jöhetett létre, s a Lusitania gaialógiája sem létezhetne a természetben. Hát nem is. Megállapíthatjuk: mesterséges vírusról van szó és mesterséges gaialógiáról.
- És ez vajon segít magukon? - szólalt meg Vang-mu.
- A többiek arcáról lerítt, hogy nagy izgalmukban gyakorlatilag el is feledkeztek ifjú beszélgetőtársukról.
- Még nem tudom - felelte Ela -‚ de legalább új szemszögből vizsgálhatom a dolgot. Nos, végül is az már segítség, ha abból a feltevésből indulhatok ki, hogy a vírus minden elemének rendeltetése van, nem afféle domináns és recesszív gének szokásos egyvelege, amik a természetben is előfordulnak. Az pedig, hogy tudom, gyártott holmi, azzal a reménnyel kecsegtet, hogy szétszerelhető, vagy megjavítható.
- Ne igyál előre a medve bőrére! - figyelmeztette Wiggin. - Hisz még csak hipotézis.
- Pedig nagyon igaznak hangzik - erősködött Ela. - Érzem. Annyi mindent megmagyarázna.
- Nekem is ez az érzésem - hagyta rá Wiggin -‚ de előbb azokkal kell tisztázni, akiket a leginkább érint.
- Hol van Telepes? - kapott észbe Ela. - Most rögtön beszéljünk vele!
- És Emberrel, meg Turkálóval is - intette Wiggin. - Előbb az atyafákkal vitassuk meg a dolgot!
- Ez úgy megrázza majd őket, mintha hurrikán söpörne végig rajtuk - merengett Ela. Aztán láthatóan rádöbbent, mit is mondott. - És bizony nemcsak képletesen fogja megrázni őket. Ha rájönnek, hogy az egész világuk nem más, mint e terraformálandó objektum, hát...!
- Több forog kockán, mint a világuk - figyelmeztette Wiggin. - Saját maguk. A harmadik élet. Mindent a descoladától kaptak. Azt amik, és mindazt, amin az életük alapszik. A legvalószínűbb feltételezésünk az volt, emlékeztek, hogy eredetileg emlősszerű lények lehettek, akik közvetlenül párosodtak, hím a nősténnyel. A parányanyák a hím nemi szerveiből szívták az életet, féltucatnyian egyszerre. Ezek voltak ők. Aztán jött a descolada, átalakította a szervezetüket, sterilizálta a hímeket, akik csak haláluk után, miután fává változtak, lettek képesek utódot nemzeni.
- A létük lényege...
- Nekünk, embereknek is nehéz megbékélnünk a gondolattal, hogy a viselkedésünk mily nagy mértékben evolúciós szükségszerűségből fakad - fejtegette Wiggin.
- Manapság is vannak emberek, akik nem hajlandók elhinni. Mit gondolsz, ha mindaz, amin itt morfondírozunk, abszolúte igaznak bizonyul, ugyanolyan tárt karokra talál a pequeninóknál, mint amilyen gyorsan az űrutazás csodáját megemésztették? Azt még csak lenyelték, hogy egy másik világról idegen lények látogattak el hozzájuk. De mi lesz, ha megtudják, hogy nem Isten, de nem is az evolúció teremtette őket, hanem egy másik faj tudósai?
- De ha mégis igaz...
- Ki tudja? Eddig csak abban lehetünk biztosak, hogy hasznos támpontot kaptunk. Hanem a pequeninókat mélységesen le fogja sújtani. Tán sosem lesznek hajlandók elfogadni.
- Sokan meggyűlölik majd, amiért felnyitja a szemüket - jegyezte meg Vang-mu -‚ de sokan örömmel fogadják.
Ela és Wiggin megint Vang-mura tekintett - illetve a szimulált arcára, amit Jane mutatott nekik. - Igen, te tapasztalatból tudod - mondta Wiggin. - Hisz te és Han Fej-ce csak nemrég értesültetek róla, hogy Ösvény lakóinak magas intelligenciaszintje mesterséges beavatkozás eredménye.
- Ami egyben béklyó is rajtunk - mondta Vang-mu. - Rám és Han mesterre a hír felszabadítóan hatott. Csing-csaóra azonban...
- A pequeninók közt is lesznek sokan, akik úgy reagálnak majd, mint Csing-csao - mondta Ela. - De Turkáló, Ember és Telepes biztosan nem. Ők nagyon okosak.
- Csing-csao is! - kiáltott fel Vang-mu. Nem akarta, mégis hevesen reagált. Lám, egy személyi komorna hűsége nem huny ki egyhamar!
- Egy szóval sem állítottuk, hogy nem az - szabadkozott Wiggin. - De belátod, ugye, hogy ebben a kérdésben nem elég bölcs?
- Belátom - bólintott Vang-mu.
- Értjük, mi játszódik le benne. Senki sem viseli el könnyen, ha kitudódik, hogy az identitását övező história hazugság. A pequeninók egy jelentős része hisz abban, hogy Isten kivételes feladatra szánta őket. A ti beavatottjaitok is ebben hisznek.
- Bennünk bezzeg nincs semmi kivételes! - kiáltott Vang-mu. - Mi, közönséges halandók annyit sem érünk, mint a sár a talpunk alatt. Nincsenek beavatottak! Nincsenek istenek! Velünk egyáltalán nem törődnek!
- Ha nincsenek istenek, hogyan törődhetnének veled? - figyelmeztette Ela Vang-mut szelíden.
- Mi valakiknek az önző céljaira lettünk teremtve! - kesergett Vang-mu. - Aki a descoladát csinálta, annak a pequeninókkal volt terve. A beavatottakkal pedig a Kongresszusnak.
- A Kongresszus pedig a kormányok kívánságára jött létre - toldotta meg Wiggin.
- Megértem az álláspontodat, de elhamarkodottan ítélsz. Gondold csak meg: a szüleim szintén akartak engem. A születésem pillanatától azonban - akárcsak a többi élőlénynek - megvannak a magam saját céljai is. Csak mert az Ösvényen élő emberek tévedtek az OCD tüneteit illetően - az istenek üzeneteinek vélték -‚ még nem jelenti azt, hogy nincsenek istenek. Csak mert az életcélodról vallott korábbi elképzelésed megdőlt, még nem jelenti azt, hogy minden céltalan.
- Tudom én, mi a cél - ágált Vang-mu. - A Kongresszus rabszolgákat akart! Azért teremtették Csing-csaót, hogy a rabszolgájuk legyen. És ő önként vállalja, hogy továbbra is a rabszolgájuk marad!
- Ez volt a Kongresszus célja! - Jelentette ki Wiggin. - De Csing-csaónak voltak szerető szülei is. Ahogy nekem is. Számos cél létezik ezen a világon, és mindennek számos oka lehet. Csak mert az egyik okról, amit igaznak hittél kiderült, hogy hamis, még nem jelenti azt, hogy a többiben ne lehetne bízni.
- Valóban, azt hiszem - rebegte Vang-mu pironkodva, amiért olyan indulatos volt.
- Ne hajts fejet előttem - üzente Wiggin. - Vagy ezt te csinálod, Jane?
Jane feltehetően válaszolt valamit, amit Vang-mu nem hallott.
- Nem érdekel, mik a szokások náluk - háborgott Wiggin. - Miért kell az egyik embernek így megalázkodnia egy másik előtt? Én nem várom el tőle, hogy hajlongjon előttem. Nem csinált semmit, amiért szégyenkeznie kellene. Inkább új megvilágításba helyezte a descoladát, s ki tudja, lehet, hogy neki köszönhetjük majd, ha több értelmes faj megmenekül a végpusztulástól.
Vang-mu hallotta, hogy Wiggin komolyan beszél. Hittel mondta, amit mondott. Tisztelet csengett a hangjában, őiránta.
- Ó, én nem...! - tiltakozott Vang-mu. - Csing-csao volt. Ő tette fel a kérdéseket.
- Már megint Csing-csao! - kiáltott fel Ela. - Teljesen elbolondított téged ez a Csing-csao, akárcsak őt a Kongresszus!
- Ne gúnyolódjon rajta, nem is ismeri! - kelt Csing-csao védelmére Vang-mu. - Ragyogó elme és jó, én a nyomába se érek soha!
- Már megint az istenek - hümmögött Wiggin.
- Mindig az istenek - felelte Ela.
- Mit akarnak ezzel? - kérdezte Vang-mu. - Csing-csao sose mondta, hogy isten volna, és én sem állítottam ilyet soha.
- De igen - mondta Ela. - „Csing-csao bölcs és jó”, te mondtad.
- Ragyogó elme és jó - javította ki Vang-mu.
- „Én a nyomába se léphetek soha” - folytatta Ela.
- Mondok én neked valamit az istenekről - vette át a szót Wiggin. - Akármilyen ügyes és erős vagy te, személyesen, mindig akad nálad ügyesebb és erősebb, s ha szembekerülsz valakivel, aki mindenki másnál ügyesebb és erősebb, akkor azt hiszed, ez isten, maga a tökély. De biztosra veheted, valahol, valaki messze felülmúlja a te istenedet. Valamilyen téren sokkalta ügyesebb, erősebb és jobb a tiédnél. Tudod, az a véleményem az istenekről, hogy egy igazi isten sosem tartana annyira az emberektől - vagy haragudna annyira rájuk -‚ hogy egész életükre szolgaságba akarná dönteni őket. Amit a Kongresszus kieszelt - hogy genetikai beavatkozással okosabbá és kreatívabbá tett embereket -‚ istenhez méltó, nemes cselekedet lehetett volna, de a félelmük oly nagy volt, hogy béklyóba verték Ösvény lakóit. Mindenáron az irányításuk alatt akarták tartani őket. Pedig egy igazi isten már nem törődne az irányítással. Amit kellett, azt már úgyis az ellenőrzése alá vonta. Az igazi istenek tanítani akarnának minket, hogyan váljunk hozzájuk hasonlóvá.
- Csing-csao is tanítani akart engem - felelte Vang-mu.
- De csak addig, amíg engedelmeskedtél neki, és megtettél mindent, amit akart - jegyezte meg Jane.
- Nagyon ügyetlen vagyok - szólt lemondóan Vang-mu. - És buta. Hiába tanulok, sosem leszek olyan okos, mint ő.
- Mégis tudtad, hogy az igazat mondtam - vigasztalta Jane -‚ Csing-csao viszont hazugságnak hitt mindent.
- Mondd, te isten vagy? - tette fel a kérdést Vang-mu.
- Én kezdettől tudtam, amit a beavatottak és a pequeninók csak most kezdenek kapiskálni: engem mesterségesen állítottak elő.
- Na ne mondd! - cukkolta Wiggin. - Jane, te világéletedben azt képzelted, hogy Zeusz fejéből pattantál ki.
- Kösz, nem vagyok Minerva - felelte Jane.
- Tudomásunk szerint egyszerűen csak létrejöttél - mondta Wiggin. - Nem voltál betervezve.
- Minő megnyugtató tudat! - csúfolódott Jane. - Ti bezzeg mindnyájan ismeritek az alkotóitokat - legalább a szüleiteket, vagy azt a paternalista kormányszervezetet -‚ míg én elmondhatom magamról, hogy az egyetlen valódi véletlen vagyok az univerzumban!
- Döntsd el, melyik a kettő közül - intette Wiggin. - Vagy szándékosan hozott létre valaki, vagy véletlenül jöttél a világra. A véletlen ugyanis az, amikor valami előzetes szándék nélkül, csak úgy megtörténik. Megsértődtél? Se így, se úgy nem jó neked? Ösvény lakói, azok fognak csak megsértődni, de fenemód, ha tudomásukra jut, mit tett velük a Kongresszus! Te meg zokon veszed, hogy veled senki sem tett semmit?
- Majd eldöntöm, ha akarom - feleselt Jane duzzogva, akár egy gyerek.
- Ide figyelj, Jane - szólt Wiggin. - Még mindig nem gondolkodsz érett felnőtt módjára, s addig nem is fogsz, amíg amiatt aggódsz, hogy mások mit akarnak, Vagy nem akarnak. Találd meg a saját céljaidat, amikben hinni tudsz!

*         02       *

Ender és Ela mindent elmesélt Valentine-nak. Azért először neki, mert történetesen ő toppant be elsőként a laboratóriumba, Endert keresve valami egészen más ügyben. Valentine is hihetőnek tartotta az elmondottakat, akárcsak Ender és Ela. Abban is egyetértett velük, hogy addig nem foghatnak hozzá a hipotézisük értékeléséhez - mármint hogy a descolada szabályozza a Lusitania gaialógiáját -‚ amíg az ötletüket a pequeninók elé nem tárták, hogy ők is elmondhassák a véleményüket.
Ender azt javasolta, próbálják ki először Telepesen, mielőtt bármit is magyarázni kezdenének Embernek vagy Turkálónak. Ela és Valentine beleegyeztek. Sem Ela, sem Ender nem beszélte elég gördülékenyen az atyák nyelvét, pedig már évek óta csevegtek az atyafákkal. Azonkívül - ha kimondatlanul is - ott volt az a tény, hogy sokkal közelebb érezték magukat az emlősszerű fivérekhez, mint egy fához. Hogy lehet egy fáról leolvasni, mit gondol, miként reagál az elhangzottakra? Nem, ha fontos közölnivalójuk volt a pequeninókkal, előbb mindig egy fivérhez fordultak, nem atyafához.
No persze, amint Telepest behívták Ela irodájába és becsukták az ajtót, Ender nyomban rájött, hogy a helyzet akkor sem sokkal könnyebb, ha egy fivérrel tárgyal az ember. Hiába töltött harminc évet közöttük, nap mint nap együtt munkálkodva, Ender ma sem értett többet a pequeninók testbeszédéből, mint a legnyersebb, legnyilvánvalóbb gesztusokat. Telepes látszólag közönyösen hallgatta Ender beszámolóját arról az eszmecseréről, amit Jane-nel és Vang-muval folytattak. Pedig nem volt közömbös. Inkább úgy izgett-mozgott a székén, akár egy kiskölyök. A tekintete el-elkalandozott, hol meg a levegőbe bámult, mintha rettenetesen unná az előadást. Ender természetesen tisztában volt azzal, hogy a pequeninóknál a vizuális érintkezésnek nincs akkora jelentősége, mint az embereknél. Nem kerülték, de nem is keresték egymás tekintetét. Számukra teljesen érdektelen, ki merre nézelődik, miközben odafigyel arra, amit a másik mond. Azok a pequeninók azonban, akik közelebbi kapcsolatban voltak az emberekkel, igyekeztek úgy viselkedni, ami éber figyelemnek tűnt. Telepes gyakorlottan mímelte ezt a pózt, most azonban meg sem próbált ügyelni rá.
Ender mindaddig észre sem vette, mekkora erőfeszítésébe kerül Telepesnek, hogy egyáltalán megüljön a székén, míg be nem fejezték a mondókájukat. Amint kijelentették, hogy elmondták, amit akartak, Telepes felpattant és nekiállt futni - nem, szökdécselni - körbe-körbe a szobában. Mindent megfogott, amit elért. Tulajdonképpen nem csapkodott, vagdalkozott, ahogy egy ember tette volna, hanem mindent megsimogatott, megtapogatott. Ender csak állt, s legszívesebben felé nyújtotta volna a kezét, hogy megvigasztalja. Ismerte már annyira a pequeninók viselkedését, hogy tudja: Telepes furcsa kerengése a nagy-nagy bánat jele.
Telepes végkimerülésig száguldozott, mígnem lelassulva, dülöngélve odatámolygott Enderhez, majd hirtelen átkarolta és rácsimpaszkodott. Ender már-már átölelte, de aztán eszébe jutott, hogy Telepes nem ember. Nem várt ölelést viszonzásul. Úgy kapaszkodott belé, ahogy egy fába kapaszkodott volna. Támaszt, biztonságot keresett, mint egy fatörzsnél, amíg elmúlik a veszély. Ha Ender viszonozta volna az ölelést, ember módra, kevesebbet ér el vele. Ezért hát nyugton maradt és várt. Várt és nem mozdult. Telepes reszketése végül elcsendesedett.
Amikor végre elhúzódott Endertől, mindketten verejtékben fürdöttek. „Alighanem van egy határ, ameddig fapótszer lehetek”, dohogott magában Ender. „Vagy az atyafák is bocsátanak ki magukból valamiféle nedvet, amikor fivérek csüngnek rajtuk?”
- Ez igazán meglepő - suttogta Telepes.
Olyan elképesztően szelíden mondta ezt, ahhoz képest, amilyen vad jelenetet rendezett az imént, hogy Ender nem tudta megállni és felnevetett.
- Hát, igen - válaszolt Ender. - Azt hiszem, tényleg az.
- Számukra egyáltalán nem vicces! - csattant föl Ela.
- Hisz tudja - csitította Valentine.
- Akkor nem lett volna szabad nevetnie - erősködött Ela. - Telepesnek mindez nagyon fáj! - sírta el magát.
Valentine a vállára tette a kezét. - Ender nevet, te sírsz - mondta. - Telepes körbe-körbe szaladgál, és fára mászik. Fura jószágok vagyunk mindnyájan.
- Minden a descoladától ered - mondta Telepes. - A harmadik élet, az anyafa, az atyafák. Talán még az értelmünk is. Lehet, hogy azelőtt nyamvadt erdei patkányok voltunk, aztán jött a descolada és álramanokat csinált belőlünk.
- Valódi ramanokat - helyesbített Valentine.
- Még nem tudjuk, igaz-e - mondta Ela. - Csak feltételezés.
- Nagyon-nagyon-nagyon-nagyon-nagyon igaz - erősködött Telepes. - A legigazabb igazság.
- Honnan tudod?
- Minden összevág. A planetáris szabályozás. Tudom, mi az, tanultam gaialógiát. De folyton arra gondoltam: miket beszél ez a tanár összevissza, hiszen minden pequenino látja, ha körülnéz, hogy minden hamis. Annak tudatában viszont, hogy a descolada alakít át minket, és késztet arra, szabályozzuk a bolygó éghajlati rendszerelt...
- Ugyan, hogyan késztethet benneteket a descolada bármire is, ami befolyásolhatná a bolygót? - hitetlenkedett Ela.
- Még nem elég régóta ismertek minket - felelte Telepes. - Nem árultunk el mindent magunkról, nehogy ostobának higgyetek bennünket. Most legalább megtudjátok, hogy nem ostobák vagyunk, hanem csak engedelmeskedünk a vírus parancsának. Rabszolgák vagyunk, nem bolondok.
Ender meghökkent, amikor rájött: Telepes épp most vallotta be, a pequeninók még manapság is törekszenek arra, hogy imponáljanak az embereknek. - Ugyan melyik szokásotoknak van bármiféle köze a planetáris szabályozáshoz?
- Gondoljatok a fákra - mondta Telepes. - Mennyi erdőnk is él világszerte? Folyton párologtatnak. A szén-dioxidot oxigénné alakítják. A szén-dioxid viszont az üvegházhatást fokozó gáz. Ha megnő a mennyisége az atmoszférában, a világ felmelegszik. Nos, mit szoktunk tenni ahhoz, hogy lehűtsük a világot?
- Több erdőt telepítetek - gondolkodott Ela. - Azért, hogy még több szén-dioxidot használjanak fel, és még több hő szökjön ki a világűrbe.
- Úgy van - válaszolta Telepes. - És ugye tudjátok, mi hogyan ültetünk fákat?
„A fák a halottak testéből nőnek ki”, merengett Ender. - Háború - jegyezte meg.
- A törzsek között mindig vannak csetepaték, s néha kisebb háborúkat viselnek egymás ellen - mesélte Telepes. Bolygószinten nézve nincs jelentőségük, de amikor nagy háborúk söpörnek végig az egész világon, fivérek milliói esnek áldozatul ezeknek, s mindegyikükből fák lesznek. Az erdők száma, az erdőterület nagysága hónapokon belül megduplázódhat. Az már nagy különbség, nem igaz?
- De igen - mondta Ela.
- Sokkal hatékonyabb módszer, mint amire a természetes evolúció képes - magyarázta Ender.
- Aztán véget érnek a háborúk - folytatta Telepes. - Mindig úgy véljük, súlyos és komoly okok miatt háborúzunk, melyekben a jó és a rossz csatázik egymással. Erre kiderül, hogy mindez nem más, mint planetáris szabályozás.
- Nem! - tiltakozott Ela. - A harci szellem, a gyűlölködés az, ami esetleg a descoladától jöhet, de attól még az indíték, amiért küzdötök...
- Az indíték a planetáris szabályozás. - Telepes tántoríthatatlan volt. - Minden egybevág. Mit gondoltok, akkor mit teszünk, amikor fel kell melegítenünk a bolygót?
- Nem tudom - mondta Ela. - Hiszen a fákat is elérheti az aggkori végelgyengülés.
- Nem tudhatod, mert meleg időszakban érkeztetek. Amikor a telek már elviselhetetlenül hidegek, építkezünk. A fivérfák átadják magukat nekünk, hogy házakat építsünk belőlük. Világszerte mindenki ezt teszi, azok is, akik nem fáznak. Az erdők felére, harmadára zsugorodnak. Úgy tekintettünk a fivérfákra, mint akik óriási áldozatot hoznak a törzsért, de már látom, hogy csak a descolada munkálkodott bennünk, mert fel akarta dúsítani az atmoszféra szén-dioxid tartalmát.
- Pedig mindenképpen óriási áldozat - bólogatott Ender.
- A híres eposzaink... - borongott Telepes. - A hőseink... A fivérek csupán a descolada parancsára teszik, amit tesznek.
- És akkor mi van? - szólalt meg váratlanul Valentine.
- Hogy mondhatsz ilyet? Azok után, hogy kiderült, az életünknek semmi értelme, csupán eszközök vagyunk, kiszolgáltatva egy vírus kénye-kedvére, ami rajtunk keresztül belekontárkodik a saját bolygónk ökoszisztémájába! Ez neked semmi?
- Igen, szerintem semmi - erősködött Valentine. - Nálunk, embereknél sincs másképp. Ha nem is vírus okozza, életünk java része máig azzal telik, hogy eljátsszuk, ami a genetikai forgatókönyvünkben meg van írva. Vegyük a férfiak és a nők közötti különbséget. A férfiak természettől fogva hajlanak arra, hogy széles körben alkalmazzák a szaporodási stratégiát, mivel jóformán kifogyhatatlan spermakészlettel rendelkeznek. Ráadásul semmibe sem kerül nekik, hogy elhintsék...
- No, nem semmibe - dörmögött közbe Ender.
- Semmibe, hogy elhintsék - nyomta meg a szót Valentine. Feltűnő buzgalommal törekszenek arra, hogy minden alkalmas nőbe elvessék... a magot. Méghozzá a legegészségesebb egyedekbe, akik a legnagyobb valószínűséggel fel is nevelik az utódaikat. A szaporodás szempontjából egy férfi azzal használ legtöbbet, ha minél messzebbre kalandozik, és minél több nővel párosodik.
- A kalandozás megvolt - morgott Ender -‚ a rengeteg párosodásról viszont valahogy lemaradtam.
- Az általános tendenciáról beszélek - hunyorított rá Valentine. - Mindig akadnak különcök, akik nem követik a szabályokat. De nézzük a női stratégiát Telepes, ami épp ellenkezője a férfiakénak. Az ő milliószámra termelődő spermáival ellentétben egy nőnek havonta csak egy petéje érik meg, s minden gyermek létrejötte komoly erőfeszítést igényel az anyától. A nőknek tehát stabilitásra van szükségük, és arra a biztonságérzetre, hogy mindig lesz elegendő táplálék számukra. Elég hosszú időt töltünk viszonylag magatehetetlen kiszolgáltatott állapotban, amikor képtelenek vagyunk élelmet szerezni. Nálunk szóba se jöhet a kalandozás, mi nők letelepedni, megállapodni vágyunk. Ha erre nincs mód, akkor a legjobb, amit tehetünk, ha kiválasztjuk a lehető legerősebb, legegészségesebb példányt a férfiak közül. Az ideális persze az, ha ráakadunk egy erős, egészséges hímre, aki mellettünk marad és gondoskodik rólunk ahelyett, hogy tetszése szerint kódorogna más nők után.
A férfiakat tehát kétféle késztetés motiválja. Az egyik - mondjuk úgy - a magvetésé, ha kell, erőszakkal is. A másik, hogy mint gondoskodó, stabil támaszok, vonzóvá tegyék magukat a nők szemében. Ehhez azonban el kell nyomniuk magukban a kalandvágyat és az erőszakra való hajlamot. Hasonlóképpen két belső kényszer mozgatja a nőket is. Az egyik, hogy megkeressék a legerőteljesebb, legdominánsabb hímeket, mert így szerezhetik meg a legjobb géneket gyermekeiknek, tehát egyrészt a határozott, erélyes férfiakat tartják csábítónak. Másrészt olyan stabil, szelíd férfiakra vágynak, akik megoltalmazzák őket, gondoskodnak kicsinyeikről, hogy minél több utódjuk megérhesse a felnőttkort.
Egész történelmünket, mindazt, amit mint kóbor történetíró a vándorlásaim során tapasztaltam - mielőtt leváltam az én szobatudós hajlamú öcsémről és családot alapítottam -‚ szóval mindezt akként lehet értelmezni, hogy az emberek vakon végrehajtják, amit e genetikai stratégiák előírnak számukra. Egyfolytában e két vonzás közt ingadozunk hol erre, hol arra.
Nagy civilizációink nem mások, mint az ideális női berendezkedést szolgáló társadalmi mechanizmusok, melyekben a nők megkapják a vágyott stabilitást. Jogszabályaink erkölcsi törvényeink, amelyek igyekeznek gátat szabni az erőszaknak, védik a tulajdont és érvényt szereznek a megállapodásoknak, mind az alapvető női stratégiát hivatottak valóra váltani: a férfiak megzabolázását.
A civilizáción kívül rekedt nomád barbárok törzseinél viszont teljes mértékben a férfias stratégia az uralkodó. A magvetés. A törzsön belül a legerősebb domináns „hímek” birtokolják a legpompásabb „nőstényeket”. Vagy formális poligámia keretében, vagy akkor közösülnek velük, amikor épp kedvük szottyan rá. Ezt az alacsony rangú hímek úgysem tudják megakadályozni. Azért rájuk is szüksége van a közösségnek. A vezérek őket hajtják háborúzni, engedik, hogy megerőszakolják az ellenfél asszonyait, aztán pedig - ha győztek - hagyják őket dorbézolni. Ezek a férfiak az ütközetek által bizonyítják a szexuális vonzerejüket. Legyilkolják a rivális csapat férfiait, a győztes csata végeztével pedig közösülnek azok megözvegyült asszonyaival. Gyalázatos, förtelmes szokások - mégis a genetikai stratégia életképes megvalósulásai.
Ender roppant kínosan érezte magát Valentine előadása alatt. Tudta, hogy minden szava igaz, s ugyanezeket már hallotta is tőle korábban, mégis legalább olyan kényelmetlenül érintette a dolog, mint Telepest a saját népéről megtudott hasonlóságok. Ender legszívesebben visszautasította volna a vádakat, mondván, a férfiak jó része igenis civilizált. Pedig hát ő maga is hány, de hány alkalommal viselkedett domináns hím módjára, vagy vállalta a konfrontációt, hadakozott! Sőt, vándorolt is, bejárt több világot. Ebből a szempontból, amikor úgy döntött, hogy letelepszik a Lusitanián, valójában feladta a férfiuralomra épülő társadalmi konvenciót, amit még ifjonc katona korában, a hadiskolában neveltek belé, s civilizált férfiúvá, családfővé vált.
Pedig hát olyan nőt vett feleségül, aki semmi hajlandóságot nem mutatott, hogy gyermeket szüljön neki - nem akart többet. Olyan nőt, akivel a házasságuk végül is nem éppen civilizált mederbe terelődött. „A férfiúi modellel alaposan felsültem, vallotta be magának Ender keserűen. „Nincs gyermekem, aki továbbvinné a génjeimet. Nincs engedelmes asszonyom, aki elfogadná, hogy én vagyok az úr a háznál. Tény, hogy nem vagyok egy tipikus hím!
Minthogy azonban utódot nem nemzettem, az atipikus génjeim kihalnak velem együtt. Legalább egy ilyen köztes lény, mint én, nem fogja veszélyeztetni a bevált női-férfi modelleket.”
Miközben Ender meghányta-vetette magában Valentine értelmezésének sarkalatos pontjait, Telepes reagálása abban nyilvánult meg, ahogy flegmán elvetette magát székében, a gúny jeléül. - Most jobban kéne éreznem magam, mert az emberek is csak bábok, függőségben valami genetikai molekulától?
- Nem - felelte Ender. - Mindössze arra akartunk rávezetni, hogy bár számos viselkedésmód feltehetően valami genetikai molekula kényszerítő erejének a következménye, ez mégsem jelenti azt, hogy a pequeninók összes magatartásjegye értelmetlen.
- Az emberiség történelmét éppenséggel leegyszerűsíthetjük a férfiak és nők közötti konfliktusra - mondta Valentine -‚ a lényeg akkor is az, mindig akadnak hősök és szörnyetegek, nagyszerű események és nemes tettek.
- Amikor egy fivérfa nekünk adja magát - mondta Telepes -‚ akkor mi azt tartjuk, hogy a törzsért áldozza fel magát. Nem pedig a vírusért.
- Ha te a törzsed élete mögött megláttad a vírust, akkor lásd meg a vírus mögött a világotokat is - javasolta Ender. - Ezen a bolygón a descolada tartja fenn az életfeltételeket. Vagyis a fivérfa azért áldozza fel magát, hogy megmentse az egész világot.
- Ügyes - gúnyolódott Telepes. - Azt azonban elfelejtetted, nem az számít, melyik fivérfa hoz áldozatot, hanem hogy mennyi.
- Ez igaz - bólintott Valentine. - A descoladának teljesen mindegy, melyik fivérfa az életét. De a fivérfáknak számít, nem igaz? És nektek, fivéreknek is számít, akik a belőlük épült kunyhókban húzódtok meg melegedni. Ti értékelitek a fivérfák nemes, önfeláldozó tettét, még akkor is, ha a descolada semmi különbséget sem lát fa és fa között.
Telepes nem válaszolt. Ender remélte, talán végre elmozdulnak a holtpontról.
- Vagy vegyük a háborúitokat - jutott Valentine eszébe. - A descoladának mindegy, ki nyer, ki veszít, mindaddig, amíg elegendő fivér esik el a harcokban, és elegendő fa hajt ki a tetemekből. Ugye? Ez azonban nem változtat azon a tényen, hogy a fivérek között vannak nemes lelkek, és vannak gyávák, vagy kegyetlenek.
- Telepes - szólt ismét Ender -‚ a descolada műve lehet az is, hogy felszítja az érzelmeiteket - például hirtelen, ádáz haragra lobbant mindnyájatokat -‚ s a nézeteltéréseitek háborúskodásba torkollnak ahelyett, hogy az atyafák rendeznék le a konfliktusokat köztetek. De ettől még tény, hogy egyes erdők önvédelemből küzdenek, míg mások egyszerűen vérszomjas népség. Hősök pedig mindig teremnek köztetek.
- Fütyülök a hősökre! - fakadt ki Ela. - A hősök többnyire az életük árán lesznek azok, akárcsak a fivérem, Quim. Hol van most, amikor szükségünk lenne rá? Bárcsak ne lett volna hős! - Ela hangja elcsuklott, alig tudta visszatartani a friss gyász miatt feltörő zokogást.
Telepes bólintott - elsajátította és alkalmazta ezt a gesztust, ha az emberekkel kommunikált. - Most Hadakozó világát éljük - mondta. - És ő ugyan micsoda? Szintén nem más, mint egy, a descolada utasításait követő atyafa. A világ melegszik. Több fára van szükségünk. Hadakozónak eltökélt szándéka, hogy növelnie kell az erdőállományt. Miért? Mert a descolada keltette benne ezt az érzést. Ez az oka annak, hogy oly sok fivért és atyafát is meg tudott győzni. Olyan tervet vázolt fel előttük, ami csillapíthatja mohó szaporodási, terjeszkedési és faültetési vágyukat.
- Vajon tudja-e a descolada, hogy Hadakozó más bolygókon akar új fákat ültetni? - kérdezte Valentine. - Ettől alaposan megcsappanna a harci kedv a Lusitanián!
- A descolada mohóságot kelt bennük - mondta Telepes. - De honnan szerezhetne tudomást a csillaghajókról?
- No és hogy szerzi az ismereteit az anyafákról, atyafákról, fivérekről és asszonyokról, ivadékokról és parányanyákról? - jegyezte meg Ender. - Gógyis ez a vírus!
- Hadakozó a legjobb példa az álláspontomra - mondta Valentine. - A neve is sejteti, hogy a legutóbbi nagy háborúban tevékeny részt vállalt, és sikeres harcosnak bizonyult. Most, hogy újra feltámadt a késztetés bennetek, hogy növeljétek az erdőterület nagyságát, Hadakozó váratlanul úgy határozott, más irányt szab mohó vágyainak: új céljául a csillagok felé terjeszkedést tűzte maga elé, s nem a többi pequenino törzzsel folytatandó csetepatékat.
- Hát igen, erre előbb-utóbb mindenképpen sor került volna, Hadakozótól függetlenül is - mondta Telepes. - Hisz gondoljátok csak meg! Hadakozó és a csoportja, ugyebár, készülődni kezdett, hogy kirajzik erről a bolygóról, és más világokon telepít új erdőket. Hanem amikor megölték Quim atyát, mi, többiek felháborodásunkban le akartuk rohanni, hogy megbüntessük. Nagy mészárlás lett volna belő le, s a következménye persze még több fa. És még mindig az történt volna, amit a descolada akar. Most azonban, hogy az emberek felperzselték az erdőnket, végül mégis Hadakozó népe fog felülkerekedni. Így, vagy úgy, mindenképpen terjeszkednünk és szaporodnunk kell, Mindegy, milyen ürüggyel. A descolada addig csűri csavarja, azt tesz velünk, amit akar. Szánalmas bábok vagyunk, hiába is erőlködünk, hogy elhitessük magunkkal: a saját akaratunk szerint cselekszünk.
Telepes végtelenül elkeseredettnek tűnt. Ender - Valentine-nal együtt - már kifogyott az érvekből, nem is tudta, mivel tántoríthatná el attól a meggyőződésétől, hogy a pequeninók rabszolgák, s az életük értelmetlen.
Egyszer csak megszólalt Ela higgadt, tűnődő hangon, ami teljesen elütött Telepes zaklatott, gyötrődő lelkiállapotától. Talán nem véletlenül, hiszen a beszélgetés visszakanyarodott az ő szakterületéhez. - Kérdés, maga a descolada melyik oldalra állna, ha tudomása volna minderről? - morfondírozott.
- Minek a melyik oldalára? - hökkent meg Valentine.
- Változatlanul a globális lehűlést szorgalmazná-e azzal, hogy növeli az erdőterület nagyságát, vagy e terjeszkedési ösztönt kihasználva arra sarkallná-e a pequeninókat, hogy áthurcolják a descoladát más világokra. Vagyis: vajon mi volt a vírusgyártók fő célkitűzése? A vírus továbbterjedése, vagy a bolygó szabályozása?
- A vírus feltehetően mindkettőt akarja, s nagy valószínűséggel mindkettőt el is éri - szólt Telepes lehangoltan. - Nem kétséges, Hadakozó csoportja hatalmába fogja keríteni a csillaghajókat. De azt megelőzően - vagy azt követően - összecsapások törnek ki miatta, és a fivérek fele elesik majd a harcokban. Tudomásunk szerint a descolada azon van, hogy mindkettő bekövetkezzék.
- Tudomásunk szerint? - lepődött meg Ender.
- Tudomásunk szerint - mondta Telepes -‚ mi magunk vagyunk a descolada.
„Úgy, szóval értesültek a dologról”, mérgelődött magában Ender, „annak ellenére, hogy megállapodtunk, még nem hozzuk szóba a pequeninók előtt.”
- Beszéltél Quarával? - csapott le Ela Telepesre.
- Mindennap beszélek vele - válaszolta Telepes - de mi köze van neki ehhez?
- Ő ugyanerre a következtetésre jutott. Hogy a pequeninók a descoladától váltak értelmes lényekké.
- Azt képzelitek, nekünk nem jutott eszünkbe ugyanez az eshetőség, miután annyit magyaráztatok arról, hogy a descolada értelmes organizmus? - háborgott Telepes. - S vajon mihez kezdtek, ha ez igaznak bizonyul? Feláldozzátok a saját fajotokat, csak hogy mi megtarthassuk a kis másodrendű agyunkat?
- Sosem mondtunk ilyet a szellemi képességeitekről! - tiltakozott nyomban Ender.
- Valóban? - szólt élesen Telepes. - Akkor miért feltételeztétek rólunk, hogy nélkületek ez nekünk eszünkbe se jutna?
Ender nem tudott mit felelni. Kénytelen volt beismerni, hogy valamiért mindig úgy gondolt a pequeninókra, mint gyermekekre, akiket meg kell oltalmaznia. Akik elől minden gondot-bajt el kell titkolnia. Fel sem merült benne, hogy saját maguktól is kitalálják az emberek legnyugtalanítóbb balsejtelmeit.
- S ha az értelmünk valóban a descoladától ered, ti pedig rájöttök, miként pusztíthatjátok el, akkor belőlünk mi lesz? - nézett rájuk Telepes, keserű diadalának tudatában. - Nyamvadt erdei patkányok leszünk, semmi egyéb.
- Már másodszor említed őket - jegyezte meg Ender. - Mik azok az erdei patkányok?
- Ezt az emberek ordítottak - mondta Telepes -‚ azok, akik megölték az anyafánkat.
- Nincs is ilyen állat - vágta rá Valentine.
- Tudom - felelte Telepes. - Grego elmagyarázta. „Erdei patkánynak a mókusokat csúfolják néha. Megmutatta a holoképét a komputerén, amikor nála jártam a börtönben.
- Meglátogattad Gregót? - szörnyülködött Ela.
- Meg kellett kérdeznem tőle, miért tört az életünkre, aztán pedig miért kelt a védelmünkre - közölte Telepes
- Na, látod! - kiáltott fel Valentine diadalmaskodva. - Amikor Grego és Miro azon az éjszakán megakadályozta, hogy a csőcselék felgyújtsa Turkálót és Embert, arra igazán nem mondhatod: csupán genetikai parancsra cselekedtek!
- Azt én sohasem állítottam, hogy az emberi magatartás előre programozott! - tiltakozott Telepes. - Ti próbáltatok megvigasztalni ezzel az értelmezéssel. Tisztában vagyunk vele, hogy nálatok, embereknél léteznek valódi hősök. Mi, pequeninók azonban pusztán egy gaialógiai vírus eszközei vagyunk.
- Ne mondd ezt! - torkolta le Ender. - Ismerünk pequenino hősöket. Turkálót és Embert, például.
- Hősök? - kérdezett vissza Telepes. - Mindent azért tettek, hogy elnyerjék az atyafa-státuszt. Mindenáron szaporodni vágytak. Az emberek szemében - akik csak egyszer halnak meg - talán hősöknek tűntek, pedig a kínhaláluk valójában újjászületés volt. Önfeláldozásról ilyenkor egyáltalán nincs szó.
- Tulajdonképpen az egész erdőtök hősként viselkedett - erősítette meg Ela. - leráztátok magatokról a régi beidegződéseket, és szerződést kötöttetek velünk, pedig ezért nem is egy mélyen gyökerező szokásotokon kellett változtatnotok.
- Mert szükségünk volt arra a tudásra, azokra a gépekre és arra a hatalomra, amit az emberek birtokoltak. Mi hősies van egy olyan egyezségben, aminek fejében mindössze nem szabad többé embert ölnünk, s cserébe megajándékoztatok minket ezer év technológiai fellendüléssel?
- Nem és nem vagy hajlandó pozitív eredményre jutni! - csóválta a fejét Valentine. Telepes csak folytatta, tudomást sem véve Valentine megjegyzéséről. - Ebben az egész históriában mindössze két igazi hős akadt, Pipo és Libo. Bátran vállalták a halált. Levetkőzték a félelmüket, legyőzték magukban a genetikai örökségüket. Melyik malacka szánná rá ilyesmire magát?
Endernek mélységes fájdalmat okozott, hogy Telepes a malacka szót használta magára és népére. Az utóbbi években e kifejezés már elveszítette azt a barátságos és kedveskedő színezetet, ami Ender érkeztekor még a sajátja volt. Gyakorta becsmérlő értelemben alkalmazták, s akik együtt dolgoztak velük, rendszerint a pequenino szót használták. Vajon miféle önutálat hatalmasodott el Telepesen azok után, amit ma megtudott?
- A fivérfák is az életüket áldozták - jegyezte meg Ela. - Segíteni akartak.
Telepes azonban gúnnyal felelt. - A fivérfák nem számítanak oly módon élőknek, ahogy az atyafák. Nem tudnak beszélni. Csupán engedelmeskednek. Megmondjuk nekik, mit tegyenek - nincs más választásuk, mint engedelmeskedni. Bábok, nem hősök.
- Folyton mellébeszélsz, kicsavarod a tényeket - korholta Valentine. - Te még a legszentebb áldozatról is be akarnád bizonyítani, hogy a szenvedő alany igazából - önző módon - még élvezte is a dolgot.
Telepes váratlanul talpra szökkent. Ender el volt készülve rá, hogy megismétlődik a korábbi kerengés a szobában. Telepes azonban odasietett a fotelében ülő Elához, s mindkét kezét a térdére tette.
- Tudom, mi lenne az igazi hőstett - mondta. - Tudom, hogyan lehetne kifogni a descoladán. Hogyan lehetne leküzdeni, megsemmisíteni.
- Én is - felelte Ela.
- Egy kísérlettel - mondta Telepes.
Ela bólintott. - Hogy meggyőződhessünk róla, vajon a pequenino értelem központja a descolada, vagy az agyatok.
- Vállalom - jelentette ki Telepes.
- Sosem kérnék ilyet tőled.
- Tudom - felelte Telepes. - Én viszont kötelességemnek érzem.
Ender elámult, amikor ráébredt, hogy a maguk módján Ela és Telepes legalább olyan közel kerültek egymáshoz, mint ő és Valentine. Szinte olvasták egymás gondolataiban, nem volt szükség magyarázkodásra. Endernek álmában sem jutott volna eszébe, hogy két különböző faj egyedei között létrejöhet ilyesmi, bár tulajdonképpen miért ne? Különösen olyanok közt, akik ilyen régóta dolgoznak együtt, egyazon feladaton.
Beletelt néhány pillanatba, mire Ender felfogta, miféle elhatározásra jutott Telepes és Ela. Valentine - aki nem látta őket nap mint nap, éveken át - még mindig nem értette. - Mi történt? - faggatta Endert. - Miről beszélnek?
Ela válaszolt. - Telepes azt javasolja, hogy egy pequenino szervezetéből távolítsuk el az összes descolada-kópiát, aztán a kísérleti alanyt zárjuk be egy elkülönítőbe, ahol nem férkőzhet hozzá semmiféle fertőzés, s akkor majd kiderül, fennmarad-e az értelmes ész.
- Ennek nem lesz jó vége - tamáskodott Valentine. - A vírusnak túl sok variációja lehetséges. Úgy tudtam, a descolada a pequeninók minden porcikáját, életük minden mozzanatát befolyásolja.
- Ha Telepestől megvonjuk a descoladát, azonnal megbetegszik, tán meg is hal. A descolada híján ugyanaz történne Telepessel, ami a descolada hatására Quim-gel.
- Remélem, nem hagyjátok, hogy végigcsinálja! - háborgott Valentine. - Az nem bizonyítana semmit. A betegségtől is elmehet a józan esze. A láztól is félrebeszélhet az ember.
- Mi egyebet tehetnénk? - kérdezte Telepes. - Várjunk, amíg Ela talál valami eljárást a vírus leküzdésére, hogy csak akkor derüljön majd ki, hogy e nélkül az értelmes, virulens változat nélkül mi nem is vagyunk pequeninók, csak malackák? Hogy a beszéd képességére is csak a vírus révén tettünk szert, és azzal, hogy meg fékezték, mindent elvesztettünk, és a fáink sem mások, mint fivérfák? Vajon ez vár ránk, ha szabadjára engedik a vírusgyilkost?
- Ugyan, ez komolytalan kísérlet, anélkül, hogy kontrol...
- Márpedig nagyon is komoly kísérlet - szakította félbe Ender. - Afféle, amikor az ember fütyül rá, hogy kap-e támogatást, vagy sem, csak az eredményeket hajszolja, mert már tegnapra kellettek volna. Afféle kísérlet, amit akkor végez az ember, amikor fogalma sincs, miféle eredményre számíthat, és mi sül ki belőle, de odakint megkergült pequeninók tülekednek a csillaghajók felé, hogy a galaxisban szerteszét szórjanak egy vírust, ami képes kiirtani egy egész bolygó élővilágát... szóval, tennünk kell valamit.
- Ez olyan kísérlet lesz - mondta Telepes -‚ amihez hősre van szükségünk.
- Nekünk van szükségünk hősre? - szegezte a tekintetét Ender Telepesre. - Vagy neked hiányzik annyira, hogy hős lehess?
- A helyedben befognám a számat! - reccsent rá Valentine Enderre. - Az eltelt évszázadok során hősködtél te is eleget!
- Lehet, hogy nem is lesz rá szükség - csitította őket Ela. - Quara sokkal többet tud a descoladáról, mint ahogy állítja. Talán máris kiderítette, elkülöníthető-e az értelmes alkalmazkodóképesség a létfenntartó funkcióktól. Ha elő tudnánk állítani egy ilyen vírust, anélkül is ellenőrizhetnénk a pequenino-értelemre gyakorolt hatását, hogy veszélyeztetnénk a kísérleti alany életét.
- A gond csupán az - sóhajtott fel Valentine -‚ hogy Quarát legalább annyira képtelenség meggyőzni az elméletünkről - vagyis hogy a descoladát egy másik faj hozta létre mesterségesen - mint Csing-csaót arról, hogy az istenei hangjának vélt jelenség genetikai eredetű kényszerbetegség.
- Én akkor is vállalom - jelentette ki Telepes. - Máris kezdhetjük, hisz fogytán az időnk. Már holnap tegyetek sterilkamrába, aztán végezzetek a testemben lévő összes descoladavírussal. Mégpedig azzal a vegyszerrel, amit talonban tartotok arra az esetre, ha a descolada immúnissá válna a jelenleg használt oltóanyagra.
- Nem érted, Telepes? Lehet, hogy hiábavaló kísérlet lesz - figyelmeztette Ela.
- Akkor legalább valóban áldozatot hozok - felelte Telepes.
- De ha már látjuk, hogy a szellemi hanyatlásod egyértelműen nem a testi leromlásoddal függ össze, leállítjuk a kísérletet - ígérte Ela -‚ hiszen a válasz a kezünkben lesz.
- Úgy legyen - hagyta annyiban Telepes.
- Ebből a stádiumból még könnyen összeszedheted magad.
- Nem érdekel, meggyógyulok-e vagy sem - tiltakozott Telepes.
- A kísérletet akkor is leállítjuk - jelentette ki Ender -‚ ha az agyműködési zavaraid a testi leépülésed miatt következnek be, hiszen abból is világos, hogy a kísérlet felesleges, és sehová se lyukadunk ki vele.
- Tehát, ha gyáva volnék, mindössze úgy kéne tennem, mintha ki-kihagyna az öntudatom, s akkor megmenthetném az életemet, ugye? - nézett rájuk szemrehányóan Telepes. - Nem, megtiltom, hogy felfüggesszétek a kísérletet, bármi történjék is. Ha viszont eszméletemnél maradok, követelem, hogy csináljátok végig, akkor is, ha belehalok. Hiszen csak akkor bizonyosodhatunk meg arról, hogy a pequeninók lelke nem pusztán a descolada mellékterméke, ha az utolsó pillanatig megőrzöm az öntudatomat. Ígérjétek meg!
- Mi ez, tudomány vagy öngyilkos szervezkedés? - háborgott Ender. - Hogy tudsz ennyire nekikeseredni? Inkább a halált választod, ha mégis kiderülne, hogy a descoladának döntő szerepe volt a pequeninók történelmében?
Telepes ekkor odarohant Enderhez, felkapaszkodott rá, s az orrát odanyomta Enderéhez. - Hazudsz! - harsogta a képébe.
- Én csak kérdeztem valamit - motyogta Ender.
- Szabad akarok lenni! - rikoltotta Telepes. - Azt akarom, a descolada egyszer és mindenkorra tűnjön el a szervezetemből! Azért akarom a kísérletet, hogy segítsek minden malackának felszabadulni, és ne csak a nevünkben legyünk pequeninók!
Ender szelíden lehámozta magáról Telepest. Az orra még mindig sajgott, a dühös malacka olyan erősen odapréselte a magáét.
- Olyan áldozatot akarok hozni, amivel bebizonyítom, hogy szabad vagyok - hajtogatta Telepes -‚ s nem csupán a génjeim parancsát teljesítem, a vágyaim netovábbja nemcsak a harmadik élet.
- Még a kereszténység és az iszlám mártírjai is elfogadták a jutalmat áldozatukért a mennyben - mondta Valentine.
- Akkor azok mind önző disznók voltak! - kiáltotta Telepes. - Ugye, ezzel a jelzővel illetitek a disznókat a stark köznyelvben? Önző disznók. Ez a helyes kifejezés ránk, malackákra is. A mi hőseink másra se vágytak, mint hogy atyafák lehessenek. A fivérfáink kezdettől korcsok voltak. Egyedül arra valók vagyunk, hogy a descoladát szolgáljuk. Amennyire tudjuk, mi magunk vagyunk a descolada, ha minden igaz. De én szabad leszek! Meg fogom tudni, mi vagyok a descolada vagy a génjeim nélkül, hogy mi vagyok én.
- Az a gyanúm, halott leszel - mondta komoran Ender.
- De előtte még szabad! - felelte büszkén Telepes. - Elsőként a pequeninók közül.

*         03       *

Miután Vang-mu és Jane beszámoltak Han mesternek a történtekről, Han mester pedig megtanácskozta Jane-nel, mire jutott az aznapi munkájával, s végül az éjszaka beköszöntével az egész ház elcsendesedett, Vang-mu ébren feküdt matracán Han mester szobája sarkában, s a mester halk, de állhatatos hortyogása mellett végiggondolta az aznap elhangzottakat.
Annyi elgondolás, ötlet merült föl, s mind oly nagyon magasröptű volt az ő tudásához képest, le is mondott róla, hogy valaha felfogja az értelmüket. Azok az emberek az ő érdemének ismerték el, hogy megtalálta a megoldást a descolada vírus problémájára, de Vang-mu mégsem tudta a maga érdemének tekinteni, hisz nem szándékosan tette. Változatlanul azt hitte: ő csak Csing-csao kérdéseit ismételte el. Hogy is lehetne büszke arra, amit véletlenül tett?
Az embert csak olyasmiért lehet hibáztatni vagy dicsérni, amit szándékosan követett el. Vang-mu ösztönösen mindig is hitt ebben, nem emlékezett rá, hogy valaki, valaha mondta volna neki ezt az igazságot. Azok a bűnök, amikért a Kongresszust hibáztatta, azok szándékosak voltak. A genetikai manipuláció, amivel Ösvény lakói közül kitermelték a beavatottakat, valamint az, hogy az M. D. Készülékkel el akarják pusztítani azt a világot, amelyen - úgy tudták - az egyetlen ismert értelmes faj él az emberen kívül az univerzumban.
De valóban ez volt a szándékuk? Hátha a Kongresszus tagjainak egy része úgy vélte, a Lusitania elpusztításával az emberiség jövőjét biztosítja? Hisz amit Vang-mu a descoladáról megtudott, annak ismeretében sajnos nem elképzelhetetlen, hogy minden földi és Földről származott életnek befellegzett, ha ez a vírus egyszer terjedni kezd világról világra az emberek között. Aztán az is lehet, hogy a Kongresszus bizonyos hányada azért döntött úgy, hogy Ösvényen megteremti a kiváltságos helyzetben lévő beavatottakat, mert - általuk - jót akart az egész emberiségnek. Azért plántálták az agyukba az OCD-t, hogy ne függetleníthessék magukat a Kongresszustól, s ne nyomhassák el a gyengébb szellemi képességű, „normális” embereket. Talán eredetileg jó szándékkal kövezték ki a később elkövetett borzalmak útját.
Csing-csao tetteit is a jó szándék vezérelte, nem? S Vang-mu mégis elítélte, pedig volt úrnője nem tett mást, mint hite szerint engedelmeskedett az isteneknek!
Tulajdonképpen mindenkinek valami nemes cél lebeg a szeme előtt, amikor a maga tetteit igazolnia kell. A saját szemével mindenki jónak látja önmagát, nem igaz?
„Kivéve engem”, gondolta Vang-mu. „A saját szememben én ostoba vagyok és gyenge. Azok az emberek mégis olyan szépeket mondtak rólam, amilyennek és sosem hittem volna magam. Han mester is megdicsért. Csing-csaóról viszont lekicsinylően és sajnálkozva beszéltek - és én is ugyanezt éreztem akkor iránta. Nem lehet mégis, hogy Csing-csao cselekszik helyesen, én pedig hitvány módra? Elárultam az úrnőmet. Ő hűséges a kormányához és az isteneihez, akiket valóságosnak tart, én viszont nem hiszek bennük többé. Honnan tudjam, ki a jó ember és ki a rossz, ha a rosszak mind elhitetik magukkal, hogy a céljaik jók, s mégis szörnyűségeket követnek el? A jók meg lehet, hogy azt képzelik magukról, milyen rossz emberek, s közben ők cselekszik a jót.
Talán az ember csak akkor tehet jót, ha önmagát rossznak hiszi, ám aki magát jónak hiszi, csak rossz telhet tőle.”
E paradoxon már sok volt Vang-munak. A világ értelmetlen lenne, ha az ellenkezője szerint kellene elbírálnunk az embereket, mint amilyeneknek látszani igyekeznek. Egy jó ember meg sem próbálhat jónak tűnni? S csak mert valaki azt állítja magáról, hogy gonosz, még nem jelenti azt, hogy nem gonosz. Hogyan ítéljük hát meg az embereket, ha nem a szándékaik szerint?
Vang-mu sem tudta, hogyan ítélje meg saját magát.
„Nagyrészt nem is tudatosul bennem, mi célból teszem, amit teszek. Azért jöttem ebbe a házba, mert hajtott a becsvágy, hogy egy gazdag beavatott leány személyi komornája legyek. Engem merő önzés vezetett, Csing-csaót viszont a nagylelkűség, miközben alkalmazott. S tessék, most Han mestert segítem az árulásban. Vajon mi célom van nekem ezzel? Lám, azt sem tudom, én mit miért teszek. Hogyan érthetném akkor mások igazi szándékait? Reménytelen, sosem fogok tudni különbséget tenni jó és rossz között.”
Vang-mu felült a matracán, lótuszülésbe helyezkedett, és arcát a kezébe temette. Úgy érezte, mintha a tenyere fal lenne, fal, amit ő emelt maga elé, s amit ha ugyanolyan könnyedén félre tudott volna tolni, mint a kezét az arca elől, akkor eljuthatna az igazsághoz.
Elvette a kezét. Kinyitotta a szemét. Han mester terminálja ott állt a szoba túlfelén. Ma ott látta rajta Elanora Ribeira von Hesse és Andrew Wiggin arcát. No és Jane-ét.
Eszébe jutott, mit mondott Wiggin az istenekről: az igazi istenek tanítani akarnának minket, hogyan váljunk hozzájuk hasonlóvá. Hogy mondhatott ilyet? Honnan tudja, milyen egy isten?
Aki arra törekszik, hogy átadja minden tapasztalatát, és megtanítson mindenre, amit tud, az csak a szülő lehet, nem egy isten.
Bár vannak szülők, akik épp az ellenkezőjét teszik. Akik elnyomják a gyerekeiket, uralkodnak felettük, rabszolgának tekintik őket. Vang-mu elég ilyet látott arrafelé, ahol felnőtt.
Vagyis akikről Wiggin beszélt, azok nem is általánosságban a szülők, hanem a jó szülők. Tulajdonképpen nem azt magyarázta, milyen istennek lenni, hanem milyen jónak lenni. Jó az, aki azt akarja, hogy mások is gyarapodjanak. Aki meg szeretné osztani mindazt a jót, amije van. És aki tőle telhetően megóv minden rossztól. Hát ezt jelenti a jóság.
Szóval, ilyenek volnának az istenek? Mindenkinek csupa jót akarnak? Tanítanak, nevelnek, adakoznak, de sosem zsarnokoskodnak?
„Akár a szüleim”, gondolta Vang-mu. „Néha nyersek és meggondolatlanok, mint mindenki más, de jók. Tényleg vigyáztak rám. Még akkor is, amikor nehéz dolgokat követeltek tőlem, hisz tudták, a hasznomra válik. Néha tévedtek ugyan, de akkor is jók voltak hozzám. A szándékaik alapján ítélem meg őket. Persze, mindenki azt állítja, hogy jó szándékból teszi, amit tesz, de az én szüleim valóban jót akartak nekem. Minden tettükkel segítettek abban, hogy okosabb, erősebb és jobb legyek. Még a nehéz feladatokkal is, hiszen tudták, azokból tanulok. Jót tettek, akkor is, ha fájdalmat okoztak vele.”
Hát, igen. Ilyenek lennének az istenek, ha léteznének. Azt akarnák - mint a jó szülők -‚ hogy jó sora legyen az életben mindenkinek. De az istenek persze mindig tudnák, mi a jó, és meglenne a hatalmuk is ahhoz, hogy a dolgokat a megfelelő mederbe tereljék, még akkor is, ha senki más nem látná át, mi a helyes. Ahogy Wiggin mondta, az igazi istenek mindenkinél bölcsebbek és erősebbek lennének. Az értelmük és a hatalmuk végtelen volna.
„De ki vagyok én”, töprengett Vang-mu, hogy bíráljak egy ilyen lényt, egy istent? Akkor sem fognám fel a szándékaikat, ha elárulnák, honnan tudnám hát, hogy tényleg jók-e? A másik megközelítés pedig, hogy feltétlenül bízzunk és higgyünk bennük, ahogyan Csing-csao...
Nem. Ha lennének is istenek, biztosan nem úgy viselkednének, ahogy Csing-csao vallja. Nem kínoznák, nem aláznák meg az embereket.
Hacsak a kínzás és megalázás nem jó dolog a szemükben...”
.Jaj, ne!” Vang-mu majdnem felsikoltott, s ismét a kezébe temette az arcát, ám ezúttal azért, nehogy felzavarja a mestert.
.‚Csak az alapján ítélkezhetek, amit megértek”, határozta el Vang-mu. „Ha az én szemem csak annyit lát, hogy Csing-csao istenei csupa gonosz dolgot művelnek, akkor lehet, hogy rossz vagyok, mert nem fogom fel, minő nemes cél érdekében döntik rabszolgasorba a beavatottakat, vagy irtanak ki teljes fajokat. De hát nincs más választásom, a szívem azt diktálja, utasítsam el az olyan isteneket, akiktől semmi jó nem származik. Meglehet, hogy ostobaságomban és tudatlanságomban sosem fogom felérni ésszel az istenek kifürkészhetetlen szándékait, és örökre az ellenségük leszek. Mégis aszerint kell élnem, amennyit én megértek a körülöttem lévő világból, márpedig én azt látom, olyan istenek nincsenek, akikről a beavatottak szónokolnak. Ha egyáltalán léteznek, akkor affélék, akik örömüket lelik abban, hogy elnyomják, megtévesszék, megszégyenítsék és tudatlanságban tartsák az embereket. Minden cselekedetük arra irányul, hogy lealacsonyítsák az embereket. Ezek bizonyosan nem istenek - ha egyáltalán léteznek -‚ hanem ellenségek. Ördögök.”
Amint azok a lények is, akik a descoladavírust kieszelték. Nyilván roppant hatalom birtokosai, ha elő tudtak állítani egy ilyen rafinált organizmust. Ám egyúttal könyörtelen, önző és erőszakos népség, akik azt képzelik, az univerzum minden teremtményével gátlástalanul manipulálhatnak. Nem istenek ők sem, az egyszer bizonyos, ha képesek voltak rászabadítani a világegyetemre a descoladát, nem nézve, hol, kiket, milyen csodálatos teremtményeket gyilkol halomra s pusztít el totálisan.
Jane... nos, Jane-ről elképzelhető, hogy isten. Jane-nek hatalmas mennyiségű információ van a birtokában, és rettentően okos is. Másokért, mások javát szem előtt tartva próbál cselekedni, az élete kockáztatásával még most is, pedig meg vannak számlálva a napjai. Aztán ott van Andrew Wiggin. Lehet, hogy ő is isten, olyan bölcsnek és jóságosnak tűnt, s ő sem magáért, hanem a pequeninókért igyekszik tenni. És Valentine, aki Démoszthenésznek nevezi magát, azért dolgozik, hogy mások ráleljenek az igazságra, és józan döntéseket hozhassanak. És Han mester, aki mindig iparkodott a helyes úton járni, még akkor is, amikor emiatt a lánya eltávolodott tőle. Talán még Ela, a tudós is az, isten, bár az ő tudása nem végtelen, hisz nem szégyellt egy cselédlánytól tanulni.
Ők - természetesen - nem ugyanolyan istenek lehetnek, mint a Nyugat Mennyországában, a Királyi Anya palotájában lakozók. Sőt, nem is tartják magukat annak. Nagyot nevetnének, ha kitudódna, hogy Vang-mu ezen tépelődött. Csak hát önmagához képest, Vang-mu isteneknek látta őket. Tudásban mérhetetlenül fölötte álltak, hatalmas lelkierőről és elszántságról tettek tanúbizonyságot, s - már amennyire Vang-mu belelátott a szándékaikba - egy másik nép felemelkedéséért küzdöttek, hogy minél bölcsebbek és erősebbek lehessenek. Azt sem bánták volna, ha pártfogoltjaik esetleg túlszárnyalják őket. Vang-mu mindenesetre határozottan érezte: helyesen döntött, hogy melléjük állt, akkor is, ha talán mindannak, ami körülötte zajlik és kockán forog, igazán a mélyére sosem fog látni.
Remélte, jó, amit tesz, hisz ezek az emberek az ő megítélése szerint is jóra törekedtek, míg a Kongresszus magatartásából áradt a rosszindulat. S bár előfordul hat, hogy végül veszélybe sodorja magát - Han mestert ugyanis, mint a Kongresszus ellenségét bármikor letartóztathatják, kivégezhetik, s vele együtt őt is -‚ mégis kitartott az elhatározása mellett. Mit bánta ő, ha sosem találkozik igazi istenekkel, de legalább a segítségére lehetett olyan nagyszerű, valódi embereknek, akik meg érdemelték volna, hogy az istenek közé sorolják őket.
„S ha az istenek megorrolnak emiatt, akkor úgyis vagy megmérgeznek álmomban, vagy porrá égetnek holnap a kertben, vagy eltaposnak, mint valami nyamvadt férget. Ha képtelenek megállítani egy ilyen együgyű cselédlányt, mint én, akkor amúgy sem érnek sokat.”

Tizenötödik fejezet

ÉLET ÉS HALÁL

- Jön Ender, beszélni akar velünk.
- Hozzám gyakran eljár, sokat társalgunk.
- Pedig mi közvetlenül is tudunk üzenni az agyának, de ragaszkodott hozzá, hogy személyesen jöjjön. Látni akar közben. Ha nagyobb távolságról szólok, azt mondja, nem tud mindig különbséget tenni a saját gondolatai és az enyémek között. Nemsokára itt lesz.
- Nem örülsz neki, ugye?
- Válaszokat akar a kérdéseire, de mi nem tudunk felelni neki.
- Te mindent tudsz, amit az emberek. Az űrbe is kijutottatok. Még ansible-okra sincs szükségetek, hogy a csillagközi téren át érintkezni tudjatok.
- Az emberek folyton válaszokra éhesek. Annyi, de annyi kérdésük van!
- Mi is szoktunk kérdezni.
- Folyton a dolgok miértjét kutatják. Vagy a hogyanját. Nekik minden együtt, egyszerre kell, szép kis batyuba csomagolva, mint valami gubóban. Mi egyedül akkor törekszünk erre, amikor a királynő metamorfózisa zajlik.
- Mindent meg akarnak érteni. Tulajdonképpen mi is így vagyunk ezzel.
- Igen, tudom, szeretitek elhitetni magatokkal, hogy egyívásúak vagytok az emberekkel. Pedig nem hasonlítotok Enderre. Nem vagytok olyanok, mint az emberek, Ender mindennek az indítékát keresi, történetté kell gyúrnia az eseményeket. Mi nem ismerünk történeteket. Nekünk emlékeink vannak. Tudunk továbbá arról ami épp megtörténik. De nem látjuk, miért történik, legalábbis nem úgy, ahogy ő szeretné.
- Már hogyne tudnátok!
- Minket nem érdekel, miért. Úgy nem ahogy az embereket. Mi kiderítunk annyit, amennyi ahhoz kell, hogy végrehajtsunk valamit, de az emberek mindig többet akarnak tudni annál, amire szükségük van. Például sikerül valamit működésbe hozniuk, erre kutatni kezdik, miért működik, aztán meg hogy a működtető miért működik.
- A mi gondolkodásunk is ilyen!
- Talán csak lesz, ha majd a descolada nem avatkozik bele az életetekbe.
- Aztán lehet, hogy olyanokká válunk, mint a dolgozóid.
- Ha igen, nem bánjátok meg. A dolgozóim mindnyájan elégedettek. Az értelem az, ami miatt elégedetlenek vagytok. A dolgozók vagy éhesek, vagy nem. Fáj valamijük, vagy nem. Sosem kíváncsiak, sosem csalódottak, sosem szoronganak és sosem szégyenkeznek. Az emberekhez képest te meg én tűnünk dolgozóknak.
- Úgy látom, nem ismersz minket eléggé ahhoz, hogy összehasonlítási alapod legyen.
- Több ezer generáció óta ott vagyunk a fejetekben, Ender fejében és persze a miénkben. Az emberekhez képest mi mintha folyton aludnánk. Ők, ha alszanak, akkor sem pihennek. A földi eredetű élőlények agyában játszódik le ez a furcsa jelenség: szinapszisok kiszámíthatatlan kisülése, kontrollált téboly. Miközben alszanak, az agyuknak az a része, ami a képi- és a hangélményeket rögzíti, egy-két óránként működésbe lép. A képek és hangok tökéletesen szeszélyes összevisszaságából az agy megpróbál valami értelmeset alkotni, és az emberek ilyenkor történeteket találnak ki maguknak. Ennek a színes egyvelegnek az égvilágon semmi köze sincs a valósághoz, őrült históriák sülnek ki belőle, s persze elfelejtik mindet. Pedig mennyi energiát fordítanak erre a meseszövésre, aztán mire felébrednek, majdnem az egészet elfelejtik. Ám ha mégis emlékeznek valamire, akkor a zavaros történeteik köré újabbakat szőnek, és meg próbálják beleilleszteni valahogy a valós életükbe.
- Tudunk arról, hogy az emberek álmodnak.
- Talán a descolada nélkül ti is álmodnátok.
- Ugyan miért akarnánk? Te is azt állítod, semmi értelme. Nem más, mint az agyi neuronok szinapszisainak rendszertelen, véletlenszerű kisülése.
- Az emberek ébren is gyakorolják, szakadatlanul új meg új történeteket gondolnak ki. Összefüggéseket, értelmet hámoznak ki a zűrzavarból.
- Aztán mire mennek vele?
- Épp erről van szó. Számunkra ismeretlen, mohó vágy hajtja őket, hogy válaszokat kapjanak. Meg akarnak érteni mindent. Történetekre vágynak.
- Nekünk is vannak történeteink.
- Igen, felidéztek megtörtént eseményeket. Az emberek viszont újakat találnak ki. Megváltoztatják egy adott történet mondanivalóját. Vagy átfogalmaznak részeket, hogy ugyanazt az emléket ezerféleképpen lehessen értelmezni. Néha még az álmaikból, az összevissza emlékképeikből is leszűrnek olyan megállapításokat, amik rávilágítanak a tanulságra. Az emberek között nincs egy sem, akinek a tiétekhez - vagy a miénkhez - hasonló elméje volna. Messze nincs olyan hatékony és erőteljes. És az életük is oly kurta, túl hamar véget ér. De az alig évszázadnyi létezésük során tízezerszer több felfedezést tesznek az alatt, míg mi egyet.
- Az esetek zömében tévednek.
- Még ha úgy is van, és száz felismerésből kilencvenkilenc ostoba sületlenség, a tízezer ötletből száz jó születik. Az embereket a sors így kárpótolja azért, hogy oly oktalanok, oly rövid életűek és oly szűkre szabott a memóriájuk.
- Almokkal és szertelenséggel. Igen.
- Nem! Varázslattal, rejtelmekkel és filozófiával.
- Miért mondtad, hogy te sosem találsz ki történeteket? Amit most meséltél, az is az.
- Tudom.
- Na látod! Az emberek semmivel sem különbek nálad.
- Hát nem érted? Ezt a históriát is Ender elméjétől kölcsönöztem. Az ő gondolatai. A lényegét ő is valaki mástól vette, illetve olvasta, aztán addig töprengett rajta, összevetve más, épp az eszébe jutó dolgokkal, míg rá nem jött az értelmére. Mindez ott van a fejében. Mi azonban olyanok vagyunk, mint te. Számunkra a világ egyértelmű. A te elméden minden gond nélkül ki tudok igazodni. Rendezett, ésszerű és tiszta. Te ugyanilyen könnyedén eltájékozódsz az én tudatomban. A te elméd többé-kevésbé a realitást tükrözi, míg Enderében kavargó őrület honol. Ezernyi, egymásnak ellentmondó, képtelen látomás, amiknek nincs semmi értelmük, mert sehogy sem állnak össze, s amik közt csupán Ender teremt hol így, hol úgy összhangot. Mintha valami ötletgyártó gépezet volna a fejében, ami mindig megoldja a felmerülő új nehézségeket. Mintha mindig új és új univerzumot képzelne el, amiben gyakran reménytelenül hibás döntéseket hoz, néha viszont olyan tökéletesen helyes eredményre jut, ami szinte csodaszámba megy, amitől minden megváltozik, s az ő szemén át én is másképp látom a világot. Előbb őrület, aztán megvilágosodás. Mielőtt találkoztunk az emberekkel, és kapcsolatba léptünk Ender agyával, úgy éreztük, mindent tudunk, amit tudni érdemes. Most pedig rá kellett döbbennünk, hogy ugyanannak a dolognak oly sok megismerési módja van, talán sosem mérhetjük fel mindet teljesen.
- Majd az emberek megtanítanak rá.
- Csak legalább méltóak volnának a szellemi képességeikre!
- Miért, nem azok?
- Elfelejtetted, hogy fel akarják robbantani a bolygótokat? Az emberi faj szellemileg roppant tehetséges, még ragyogó jövő előtt áll, egyénileg azonban borzasztóan ostobák, szűklátókörűek, figyelmetlenek és hebehurgyák. A történeteik kilencvenkilenc százaléka még mindig szörnyen zavaros, s emiatt súlyos hibákat követnek el. Időnként azt kívánjuk, bárcsak megzabolázhatnánk őket, akár a dolgozókat. Tudod, próbálkoztunk Enderrel, de nem sikerült. Nem tudtunk dolgozót gyúrni belőle.
- Miért nem?
- Túlságosan lomha agyú. Nem tud elég hosszú ideig koncentrálni. Az emberi elme nem bír egyvalamire összpontosítani. Elunja magát, elkalandozik. Kénytelenek voltunk rajta kívül még egy összekötő hidat is létesíteni, azon a komputeren keresztül, amivel a legszorosabb összeköttetésben áll. A komputerek, azok igen! Azok tudnak figyelni. A memóriájuk pedig pontos, rendezett, minden tökéletesen szervezett, átlátható és megtalálható bennük.
- De nem álmodnak!
- Nincs őrület. Sajnos!

Kora reggel Valentine hívatlanul betoppant Olhadóékhoz. Olhado délutános volt - műszakigazgató a kis téglagyárban -‚ de már felkelt. Talán hogy részt vegyen a család reggeli sürgölődésében. A gyerekek éppen kicsődültek az ajtón. „Sokszor láttam ilyet a tévében hajdan”, jegyezte meg Valentine magában: „a család reggel kitódul az utcára, mindenki egyszerre, a papa utolsóként, kezében aktatáskával. A maguk módján az én szüleim is ezt a mintát követték. Akkor is, ha a gyerekeik különc csodabogarak. Akkor is, ha - bár szófogadóan eljártunk iskolába - tanítás után a világhálón portyáztunk, Peter és én, s álnéven világuralomra törtünk. És azután is, hogy Endert kiskorában elszakították a családtól, és soha többé nem látták viszont. Csak én találkozhattam vele, amikor egyetlenegyszer visszaengedték a Földre. Azt hiszem, a szüleim azt képzelték, helyes, amit tesznek, hisz a tévében is így látták.”
„És lám, most megismétlődött - a gyerekek kirajzottak az ajtón. Az a fiúcska Nimbo lehet, aki ott volt Gregóval, amikor kitört a tömeghisztéria. Tessék, egészen hétköznapi gyermeknek tűnik, senki meg nem mondaná, hogy nemrég aktívan résztvett egy borzalmas éjszakai összetűzésben.
A mama külön-külön megpuszilta mindegyik porontyát. Olhado felesége még mindig gyönyörű, fiatal nő volt, a sok szülés után is. Annyira hétköznapinak, sablonosnak tűnő kép - pedig figyelemreméltó nő lehet, ha hozzáment Olhadóhoz. A fogyatékossága mögé tudott látni.
A papa pedig, mivel még nem indult munkába, útjukra bocsáthatta gyermekeit, búcsúzóul megcsókolta, játékosan megpaskolta őket, mondott egy-két incselkedő szót. Az ideális apa: kedves, okos, melegszívű, de valami nem stimmel. Nos, igen. A papának, Olhadónak nincs szeme. A helyükre ezüstös fémgolyókat illesztettek - az egyikbe két lencsét helyeztek, a másikba pedig egy komputer B/K csatlakozót építettek. A gyerekeket látszólag nem zavarta. Én még mindig nem szoktam hozzá.”
- Jó reggelt! - köszönt Olhado, amikor meglátta Valentine-t.
- Beszélnünk kell - közölte ő.
Olhado betessékelte vendégét. Aztán bemutatta Jaqueline-t, a feleségét, akinek a bőre majdnem kékesfekete, a tekintete vidám, széles mosolya pedig elbűvölően szívélyes. Az asszony hozott Valentine-nak egy pohár jéghideg limonádét, aztán diszkréten visszavonult. - Maradhatsz! - szólt utána Valentine. - Egyáltalán nem magánjellegű dologról van szó. - De Jaqueline nem akart maradni. Dolga van, mondta, s már ki is osont.
- Régóta szerettem volna elérni magát - jegyezte meg Olhado.
- Elérhettél volna - felelte Valentine.
- Annyira elfoglalt.
- Semmi dolgom - mondta Valentine.
- Épp elég Andrew dolga.
- No, mindegy, most találkoztunk. Kíváncsi vagyok rád, Olhado. Vagy inkább hívjalak a keresztneveden, Lauro?
- Milagre-ban az embernek az a neve, aminek a többiek szólítják. Azelőtt Sule voltam - a második keresztnevem, a Sulemáo után.
- Bölcs Salamon.
- Miután azonban elveszítettem a szememet, Olhado lettem, mindörökre.
- Az, akit szemmel tartanak?
- Az Olhado ezt is jelentheti, igen, mint az olhar múlt idejű melléknévi igeneve, de valójában az az értelme: a szemes kölyök.
- Szóval, ez a neved.
- A feleségem Laurónak hív - folytatta Olhado. - A gyerekeim pedig Apának.
- És én, hogyan szólítsalak?
- Ahogy tetszik.
- Legyen Sule.
- Mégis inkább Lauro, a lehet. A Sule-tól megint hatévesnek érzem magam.
- És emlékeztet arra időre, amikor még láttál.
Olhado felkacagott. - Látok én most is, köszönöm! Méghozzá remekül.
- Andrew szerint is. Ezért jöttem el hozzád. Hogy kiderítsem, te mit látsz.
- Szeretné, ha visszajátszanék egy jelenetet? A múlt valamelyik nagy pillanatát? Az összes kedves emlékemet a komputerben tárolom. Csak rácsatlakozom, és bármit lejátszom, amit akar. Megvan például Andrew első látogatása a családunknál. Van aztán néhány magasröptű családi perpatvarom is. Vagy jobb szereti a rangos közéleti eseményeket? Minden polgármesteri beiktatási beszédet felvettem, amióta megvan a műszemem. Jönnek is elegen hozzám, hogy ellenőrizzék, ki mit viselt, ki mit mondott. Gyakran alig tudom megértetni velük, hogy a szemem csak a képet rögzíti, a hangot nem - akár az ő szemük. Azt képzelik, holográfus vagyok, és a szórakoztatásukra rögzítem az eseményeket.
- Nem azt akarom tudni, mit látsz, hanem hogy mit gondolsz.
- Igazán? Most?
- Igen, most.
- Nincs véleményem. Semmi olyasmiről, ami érdekelhetné magát. Kivonom magam a családi veszekedésekből. Mindig azt tettem.
- Nem folytattad a családi hagyományt sem. Te vagy az egyetlen Novinha gyermekei között, aki nem ment tudományos pályára.
- A tudomány minálunk temérdek boldogság forrása. El sem tudom képzelni, miért húztam ki magam belőle - csúfondároskodott.
- Éppenséggel nem nehéz elképzelni - felelte Valentine. S mivel tapasztalatból tudta, hogy a flegma emberek sokkal őszintébbek, ha kicsit felpiszkálják őket, szurkálódva hozzátette: - Úgy képzelem, egyszerűen nem volt elég sütnivalód hozzá.
- Tökéletesen igaz - bólogatott Olhado. - Csak annyi eszem van, amennyi a téglavetéshez elég.
- Hogyan? - kérdezte Valentine. - Hiszen te ma nem csinálsz téglát!
- Ellenkezőleg! Naponta több százat csinálok. És amióta mindenki lyukakat üt a háza falába - az épülő kápolna miatt -‚ a közeljövőben komoly fellendülés várható a téglapiacon.
- Lauro - csóválta a fejét Valentine -‚ a téglát nem te csinálod, hanem a munkásaid.
- És én, mint a főnökük, nem tartozom a folyamatba?
- A munkások a téglát csinálják, te pedig a munkásokat igazgatod.
- Valahogy úgy. Mást se teszek, mint agyonhajszolom őket.
- Azért teszel te mást is - mondta Valentine. - Hát a gyerekek?
- Pontosan - mondta Olhado, s végre láthatóan felengedett. - Abban tényleg az én munkám fekszik. Persze, társ is kell hozzá.
- Egy gyönyörű, kedves asszony.
- Az eszményit kerestem, s jobbat találtam. - Olhado szájából ez nem csupán frázis volt. Komolyan gondolta. A flegmasága, tartózkodása elillant. - Magának is vannak gyermekei. És férje.
- Jó családom van. Majdnem olyan jó, mint a tiéd. A miénkből talán csak a tökéletes anya hiányzik, de a gyerekek majd csak kiheverik.
- Andrew szerint maga a legnagyszerűbb, legtökéletesebb emberpéldány.
- Az én drága öcsikém csak azért mondhatott büntetlenül ilyesmit, mert nem voltam itt.
- De már itt van - mondta Olhado. - Nos, miért?
- A sors úgy hozta, hogy a raman világok és fajok életbevágóan fontos döntés elé kerültek, s az események alakulása folytán nagyrészt a te családodon múlik, mit hoz számukra a jövő. Nincs időm, hogy kényelmesen kielemezzem a helyzetet. Nincs időm kibogozni a családi kötelékeket, átlátni a konfliktusokat, felfogni, hogy Gregóból, a szörnyetegből miképpen válhatott egyetlen éjszaka leforgása alatt hős, hogy lehet, hogy Miro néha a végsőkig elkeseredett, máskor nagyra törő terveket szövöget, miért van az, hogy Quara feláldozná a pequeninókat a descolada kedvéért...
- Kérdezze Andrew-t! Ő érti mindnyájukat. Nekem sosem sikerült.
- Andrew pillanatnyilag pokoli kínokat áll ki. Mindenért és mindenkiért felelősnek érzi magát. Megtett minden tőle telhetőt, Quim mégis meghalt. Az egyetlen, amiben anyád és Andrew egyetértenek, az az, hogy ezért valamiképpen Andrew a hibás. Ettől teljesen maga alatt van.
- Tudom.
- Fogalmam sincs, hogyan vigasztaljam meg, mint szerető nővére, miben reménykedjek: hogy anyád visszatér hozzá, vagy örökre kilép az életéből.
Olhado vállat vont. A flegmasága megint visszatért.
- Tényleg nem érdekel - háborgott Valentine -‚ vagy elhatároztad, hogy nem fog érdekelni?
- Talán már réges-rég elhatároztam, és mára valóban hidegen hagy az ilyesmi. Valentine - tapasztalt kérdező lévén - tudta, mikor kell csendben maradni. Várt. De Olhado is profi volt a kivárásban. Valentine már-már feladta, sőt, eljátszott a gondolattal, hogy beismeri, kudarcot vallott, és távozik. Ám akkor Olhado megszólalt.
- Amikor kioperálták a szememet, kiszedték a könnycsatornákat is. A természetes könnyek hatástalanítanák a gépolajat, amit a szemembe adagoltak.
- Gépolajat?
- Csak vicceltem - legyintett Olhado. - Mindig túlságosan szenvtelennek látszom amiatt, mert az én szemem nem tud könnybe lábadni. Az emberek nem képesek ki olvasni a tekintetemből, mit érzek. Fura ez, tudja. A valódi szemgolyó sem bír alakot változtatni vagy érzelmeket kifejezni. Csak ül ott az üregében. Hogyne, körbeforog, röpköd ide-oda, föl-le, vagy hosszan egy pontra irányul... de hát erre az én szemem is képes! Most is tökéletesen szimmetrikusan mozog. Abba az irányba fordul, amerre nézni akarok. De az emberek nem bírják elviselni a látványt, elfordítják a tekintetüket. Nem is akarnak olvasni az arcomról. Ezért azt képzelik, fapofa vagyok, az arcom nem fejez ki érzelmeket. Pedig még mindig szúr és ég a szemem, a környéke vörös és duzzadt lesz, amikor biztosan sírnék, ha volnának könnycsatornáim.
- Más szóval - jegyezte meg Valentine -‚ mégiscsak érdekel a családod.
- Mindig érdekelt - felelte Olhado. - Néha azt képzeltem, én vagyok az egyetlen, aki érti, mi folyik körülöttünk. A háttérbe húzódtam és figyeltem, s mivel sosem folytam bele a családi vitákba, sokkal tisztábban láttam, mint a többiek. Érzékeltem az erőviszonyokat. Anya abszolút dominanciáját, annak ellenére, hogy Marcáo - ha részeg volt vagy dühös - verte őt. Mirót, aki azt hitte, Marcáo ellen lázadozik, holott tudat alatt Anya ellen küzdött. Grego aljasságát, azt, ahogy a szorongását leplezte. Quarát, aki természetre épp az ellenkezője, s aki mindig azt tette, amit a számára mérvadó emberek helytelenítettek. Elát, a nemes lelkű mártírt. Mi is lenne vele, ha nem volna miért aggódnia? S végül az erényes Qulm-et, aki Istenben találta meg az ideális apát, hiszen a legjobb apa az ugyebár, aki láthatatlan, mert az sosem emeli fel a hangját.
- Ezt már gyerekként átláttad?
- Hát, általában kiszúrom a lényeget. Mi, passzív és független megfigyelők, mindig mélyebbre látunk a felszínnél. Vagy nem így gondolja?
Valentine jót kacagott. - De, igen. Szóval mindketten krónikások volnánk?
- Amíg meg nem érkezett a fivére, Valentine. Attól a pillanattól, hogy besétált az ajtón, egyértelmű volt, hogy pontosan úgy lát és megért mindent, ahogy én. Fantasztikus érzés volt, felvillanyozó. Addig ugyanis nem hittem, nem bíztam a saját ítélőképességemben. Gondoltam, biztosan tévedek, ha senki más nem látja olyannak a családunkat, mint én. Már az is megfordult a fejemben, talán a műszemem miatt van annyira sajátos látásmódom. Hogy ha valódi szemem volna, akkor esetleg Miro - vagy Anya - nézetét osztanám.
- Tehát Andrew megerősített a véleményedben.
- Ennél többet tett. Hatni kezdett ránk. Elvarázsolt minket.
- Ó!
- Mint holtak szószólója érkezett ide, de amint betette a lábát a házunkba, magára vette... átvállalta...
- Mit?
- A felelősséget. Hogy változást hozzon a családunkba. Ő is látta, mennyi gond és baj gyötört mindnyájunkat, és azonnal megkezdte a gyógyításunkat. Figyeltem, hogyan bánt Gregóval - szigorúan, mégis kedvesen. Quarával úgy, hogy arra reagált, amit a húgom igazán akart, s nem arra, amiről azt állította, hogy akarja. Quim-nél tiszteletben tartotta, hogy ragaszkodik a három lépés távolsághoz. És törődött Miróval, Elával, Anyával, mindenkivel.
- És veled?
- Engem bevont az életébe. Kapcsolatot teremtett velem. Látta, hogy bedugtam a csatlakozódugót a szemembe, mégis emberként kezelt. Tudja, mit jelentett ez nekem?
- Sejtem.
- Ami engem illet, velem könnyű dolga volt. Szeretetre éhes kis lurkó voltam, az egyszer biztos. Hálás kutyakölyök módjára a kezét nyalogattam volna az első nyájas szavú idegennek. Hát, ezt tette velünk Andrew: magához édesgetett mindnyájunkat. Noha mindegyikünkkel másképpen bánt, mégis önmaga maradt. Csak gondolja meg, milyen férfiúi példaképek álltak énelőttem addig! Marcáo, akit apánknak hittünk - egyáltalán nem ismertem őt. Csak a szeszt láttam benne amikor részeg volt, ha meg józan, akkor lerítt róla a szomjúság. De nemcsak alkoholra szomjazott, hanem tiszteletre, amit nem kapott meg soha. Miután elpatkolt, nyomban jobbra fordult az életünk. Nem jóra, de jobbra. Akkoriban azt hajtogattam, az olyan apa a legjobb, aki nincs jelen. Ami persze szintén nem volt igaz. Hiszen tudja: az igazi apánk, Libo, anyánk élete nagy szerelme, a nagy tudós, a mártír, a hős kutató - ő nemzette ezt az egész bájos gyerekseregletet - látta, mi gyötrelmen mentünk keresztül, mégsem tett semmit.
- Anyátok nem hagyta, Andrew mesélte.
- Úgy van, de hát muszáj mindennek úgy történnie, ahogy Anya elképzeli?
- Novinha igencsak erőteljes személyiség.
- Azt képzeli, ő az egyetlen szenvedő áldozat a világon - mondta Olhado. - És ezt nem a harag mondatja velem. Rájöttem, oly mértékben el van telve fájdalommal, hogy képtelen komolyan venni más fájdalmát.
- Legközelebb próbálj meg haragból mondani valamit rá, hátha akkor enyhébbre sikeredik a bírálat.
Olhado meglepettnek tűnt. - Úgy, szóval elítél? Működésbe lépett az anyai szolidaritás, vagy mi? Rá kell koppintani a gyerek fejére, ha csúnyán beszél az anyjáról? Higgye el, Valentine, komolyan mondtam, hogy harag és rosszindulat nélkül nyilvánítottam véleményt az anyámról. Jól ismerem. Maga akarta hallani, hogyan láttam - és látom - a dolgokat. Ezt bizony Andrew is észrevette. Azt a tengernyi fájdalmat. Andrew-t vonzza a fájdalom. Magához szippantja, mint valami mágnes. És Anyába olyan sok szorult, hogy majdnem kiszikkasztotta Andrew lelkét. Habár, Andrew-ban az együttérzés forrása valószínűleg kiapadhatatlan.
Valentine-t meglepte, mennyi szenvedéllyel beszél Olhado Andrew-ról, de tetszett is neki. - Említetted, hogy Quim Istenhez fordult, és benne találta meg a tökéletes, láthatatlan apát. Te kihez fordultál? Gondolom, nem olyan valakihez, aki láthatatlan.
- Nem, nem láthatatlanhoz.
Valentine csendben fürkészte Olhado arcát.
- Én féldomborúnak látok mindent - magyarázta. - A mélységérzékelésem eléggé gyatra. Ha mind a két szememben lenne lencse, nemcsak az egyikben kettő, a binokuláris látásom jelentősen javulna. De ragaszkodtam a csatlakozóhüvelyhez. Így rákapcsolódhatok a komputerre. Meg akartam őrizni a felvett képeket, hogy megoszthassam az emlékeket. Vállaltam, hogy féldomborúnak látom a világot. Mindenkit enyhén kidudorodó, kivágott papírfigurának, sima, festett háttér előtt. Furcsa, de ettől valahogy sokkal közelebb látszanak egymáshoz. Átsiklanak egymáson, mint a vékony papírlapok, súrlódva, dörzsölődve közben.
Valentine hallgatta, de nem szólt közbe.
- Nem láthatatlanhoz - hozta fel újra Olhado az előbbi témát. - Nem bizony. Láttam, mit vitt végbe Andrew a családunkban. Láttam, hogyan jött, figyelt, hallgatott és értett meg mindnyájunkat, külön-külön mindegyikünk egyéniségét. Egyre azon iparkodott, hogy rájöjjön, kinek mi hiányzik, és aztán megadja, pótolja mindazt. Vállalta a felelősséget másokért, és úgy tűnt, nem törődik vele, neki ez mibe, mennyi erőfeszítésébe kerül. S végül, miután belátta, hogy a Ribeira családot sosem lesz képes normálissá gyúrni, megajándékozott minket a béke, a büszkeség és az összetartozás érzésével. Stabilitással. Feleségül vette Anyát és körülölelte gyengédséggel. Szeretett mindnyájunkat. Mindig számíthattunk rá, ha szükségünk volt reá, és nem vette sértésnek, amikor éppen nem. Szigorúan megkövetelte, hogy civilizáltan viselkedjünk, de sosem tartott erkölcsi prédikációkat. Ráébredtem: ez sokkal, de sokkal fontosabb a tudománynál, politikánál, hivatali szamárlétránál, sőt, bármilyen szellemi vagy tárgyi teljesítménynél. Azt gondoltam: ha nekem legalább olyan jó családom lehetne, amilyenné Andrew - bár elég későn érkezett - kovácsolt össze minket, ha azt jelenthetném a saját gyerekeim számára, amit Andrew nekünk, az volna ám az igazi nagy teljesítmény, értékesebb bárminél, amit az eszemmel, vagy a két kezemmel érhetnék el.
- Szóval, a te hivatásod az apaság - bólintott Valentine.
- Apa vagyok, aki azért dolgozik egy téglagyárban, hogy a családja megélhetését biztosítsa. Es nem téglagyáros vagyok, akinek mellesleg van néhány gyerkőce. Lini ugyanígy fogja fel.
- Lini?
- Jaqueline, a feleségem. Egymásra találtunk ebben is, másban is. Megadjuk a közösségnek, ami a közösségé, de az itthon töltött órákért élünk. Egymásért, a gyerekekért. Énrólam nem fognak megemlékezni a történelemkönyvek.
- Csak várj, meg fogsz lepődni - felelte Valentine.
- Unalmas téma volna a mi életünk - mondta Olhado. Ezt megélni gyönyörűség.
- Tehát a titok, amit meggyötört családtagjaid elől takargatsz - a boldogság.
- Békesség. Szépség. Szerelem. Csupa elvont fogalom. Lehet, hogy féldomborúnak látom őket, de itt vannak, szorosan mellettem.
- Es mindezt Andrew-tól tanultad. Tud róla?
- Azt hiszem, igen - felelte Olhado. - És akarja tudni, mi az én legféltettebb titkom? Amikor magunk vagyunk, csak ő és én, vagy én és Lini és ő - amikor együtt vagyunk, Papának hívom, ő pedig úgy, hogy Fiam.
Valentine-nak kicsordultak a könnyei a meghatottságtól. Hagyta. - Hát, Endernek mégiscsak vannak gyermekei - szipogta.
- Tőle tanultam, milyen apának lenni, és ebben menő vagyok én is.
Valentine előredőlt. Ideje munkához látni. - Ebből az következik, hogy a többi testvéredhez képest neked még több veszítenivalód van, ha az erőfeszítéseink kudarcba fulladnának.
- Tudom - felelte Olhado -‚ önző életet élek. Boldog vagyok, de semmi olyasmihez nem értek, amivel segíthetnék a Lusitania megmentésében.
- Tévedsz - legyintett Valentine. - Csak még nem jöttél rá, mi lenne az.
- Ugyan mit tehetnék?
- Azt javaslom, dugjuk össze a fejünket, meghányjuk-vetjük a dolgokat, aztán majd meglátjuk. És Lauro, ha te is egyetértesz, szólj a te Jaqueline-odnak, ne hallgatózzon tovább a konyhából, hanem csatlakozzon hozzánk!
Jaqueline szégyenlősen besomfordált s leült a férje mellé. Valentine-nak tetszett, ahogy fogták egymás kezét. Annyi gyermek után is... - arra emlékeztette, ahogy ők fogták egymás kezét Jakttal, és hogy ettől mennyire boldog volt.
- Lauro - kezdte Valentine -‚ Andrew mesélte, hogy ifjabb korodban neked volt a legélesebb elméd a Ribeira gyerekek közt. Fantasztikus filozófiai fejtegetéseket adtál neki elő. Kedves fogadott unokaöcsém, Lauro, pillanatnyilag éppen erre van szükségünk, vakmerő és képtelen ötletekre. Nos, eltompult-e az agyad gyerekkorod óta, vagy képes vagy ma is mélyenszántó gondolatokra?
- Vannak ötleteim - felelte Olhado. - Csak magam sem hiszem el őket.
- Lauro, felsorolom, mi mindenen dolgozunk: először is a fénysebességnél gyorsabb meghajtáson, aztán egy komputer-entitás lelkét igyekszünk felkutatni, valamint megpróbálunk átszerkeszteni egy mesterséges vírust, amit beépített önvédelemmel láttak el. Csupa olyasmin, amihez mágusok, csodatevők kellenének. Roppant boldogan fogadnék bármilyen vad ötletet, ösztönös megérzést, ami felmerül benned az élet vagy a valóság természetével kapcsolatban.
- Fogalmam sincs, Andrew miféle meglátásaimra gondolt - csóválta a fejét Olhado. - Időtlen idők óta a kezembe se vettem a fizikakönyvet.
- Ha tudományos elméletekre volna szükségem, a könyveket bújnám. Hadd ismételjem e neked, amit egy Ösvény nevű bolygón élő, csodálatosan eleven eszű kínai cselédlánynak mondtunk: „Tárd elénk minden gondolatodat, s majd kiszűrjük belőlük, ami számunkra használható.”
- Hogyhogy? Hisz maga se fizikus.
Valentine odaballagott a sarokban várakozó komputerhoz. - Bekapcsolhatom? - kérdezte.
- Pois náo - intett Olhado. Természetesen.
- Amint működésbe lép, Jane is velünk lesz.
- Ender személyi programja?
- Nem, ő az a komputer-entitás, akinek a lelkét, a forráshelyét szeretnénk meg találni.
- Aha - hümmögött Olhado. - Úgy látom, előbb magának kéne az én tudomásomra hozni egyet s mást.
- Csak rajta, Lauro, mesélj. Minden ötletedről, ami gyerekkorodban foglalkoztatott, és hogy mi lett velük azóta.

*         01       *

Quarában azóta fortyogott a kötekedhetnék, amióta Miro betette a lábát a szobába. - Ne fáradj! - bökte ki végül.
- Mivel ne fáradjak?
- Azzal, hogy a nyakamba zúdítsd, mi a kötelességem az emberiség és a családom iránt - a két dolog különben sem tartozik össze.
- Ezért jöttem volna? - kérdezte Miro.
- Ela küldött, nem? Hogy kiszedd belőlem, hogyan lehetne kasztrálni a descoladát.
Miro tréfával igyekezett elütni a támadást. - Nem vagyok biológus. Lehetséges egyáltalán?
- Hű, de ravasz! - fanyalgott Quara. - Ha eltávolítanánk belőle azt a részt, ami az információátvitelért felelős, az olyan, mintha kimetszenénk a nyelvét, a memóriáját és mindent, ami értelmes lénnyé teszi. Ha Ela kíváncsi rá, mit tudok, rajta, tanulmányozza ő is a vírust! Csupáncsak öt évembe került, hogy eljussak idáig.
- A flotta már itt van a nyakunkon.
- Mégis az ő követe vagy!
- Lehet, hogy a descolada előbb rájön, hogyan...
- ...játssza ki az összes, ellene bevetett stratégiánkat, tudom - fejezte be Quara Miro helyett a mondatot.
Miro mérges volt, de már hozzászokott, hogy az emberek - türelmüket vesztve vontatott beszéde miatt - félbeszakítják. De legalább látta, Quara nagyon is érti, hová akart kilyukadni. - Bármikor bekövetkezhet - mondta Miro. - Ela attól tart, sürget az idő.
- Akkor miért nem segít megfejteni, hogy a fenébe beszéljünk a vírussal? Hogy meggyőzzük, hagyjon békén minket. Hogy egyezséget kössünk vele, mint Andrew a pequeninókkal. Ehelyett elvágott a labortól. De legyen! Kettőn áll a vásár. Ha ő úgy, én is úgy.
- Kibeszélted a titkainkat a pequeninóknak.
- Ó, igen, Anya és Ela, az igazság bajnokai! Ők akarják megszabni, ki mit tud hat. Hadd áruljak el neked egy titkot, Miro. Azzal nem véded meg az igazságot, ha elzárod mások elől.
- Tudom - felelte Miro.
- Anya totálisan szétcincálta a családunkat a hülye titkolózásával. Nem mert hozzámenni Libóhoz, mert foggal-körömmel meg akarta őrizni azt a titkot, ami ha Libo tudomására jut, talán megmenthette volna az életét.
- Tudom! - kiáltotta Miro ezúttal olyan indulattal, hogy Quara meghökkent.
- Nos, sejtem, rád sokkal nyomasztóbban hatott ez a titok, mint rám. De akkor miért nem állsz a pártomra, Miro? Sokkal jobb életünk lehetett volna, mindnyájunknak, ha Anya feleségül ment volna Libóhoz, és őszintén bevall neki mindent. Talán még ma is élne.
Roppant szellemes megoldások. Csinos kis „mi-lett-volna-ha” elképzelések. Nyavalyás áligazságok. Ha Libo elveszi Novinhát, nyilván nem vette volna feleségül Bruxinhát, Ouanda anyját, így Miro nem esett volna - gyanútlanul - szerelembe a saját féltestvérével, hisz az nem is létezne. Mirónak hosszú lett volna mind ezt előadni a maga döccenő beszédjével, ezért csak annyit mondott: - Ouanda meg sem született volna. - Remélte, húga ennyiből is kikövetkezteti, mit akart mondani.
Quara egy pillanatig eltöprengett, aztán megértette. - Igazad van. Sajnálom. Akkor én még gyerek voltam.
- Ez már a múlté - mondta Miro.
- Dehogy a múlté! - dohogott Quara. - Ugyanazt tesszük, ugyanazokat a hibákat követjük el mindig, újra meg újra. Anya még most is azt képzeli, azzal vigyáz legjobban a szeretteire, ha eltitkolja az igazságot előlük.
- Te ugyanezt teszed - figyelmeztette Miro.
Quara eltűnődött. - Ela nem volt hajlandó a pequeninók tudomására hozni, hogy a descolada megsemmisítése a célja. Ez olyan titok, ami végveszélybe sodorhatná az egész pequenino társadalmat - és még csak ki sem kérték a véleményüket. Megtagadta a pequeninóktól azt az esélyt, hogy megvédjék önmagukat. Amit viszont én tartok titokban, az az, hogyan lehet intellektuálisan kasztrálni - úgy mond félhalott stádiumba hozni - a descoladát.
- Amivel megmenthetnénk az emberiséget anélkül, hogy a pequeninóknak kárt okoznánk.
- Hogyne, emberek és pequeninók majd szépen megdumálják egymás közt, hogyan irtsanak ki egy gyámoltalan harmadik fajt!
- No, nem éppen gyámoltalan!
De Quara meg se hallotta. - Pontosan úgy, ahogy hajdan, közvetlenül Kolumbusz után, Spanyolország és Portugália rávették a pápát, ossza fel a világot Ő Katolikus Felségei között. Egy vonal a térképen, s attól kezdve Brazília portugál lett, nem spanyol. Ki törődött azzal, hogy tíz indián közül kilencnek meg kellett halnia, a maradék pedig elveszített mindent, még a nyelvét is...
Erre már Miro jött ki a béketűrésből. - A descolada nem ugyanaz, mint az indiánok.
- Igenis, értelmes faj.
- Nem az! - vágta rá Miro.
- Valóban? - csattant fel Quara. - Mitől vagy olyan biztos benne? Ugyan, mutasd már, hol van a mikrobiológus és xenogenetikus diplomád? Úgy tudtam, egyedül xenológiából van képesítésed. Az is harminc éve elavult.
Miro nem felelt. Tudta, hogy Quara tökéletesen tisztában van vele, milyen keményen igyekezett bepótolni a lemaradását, amióta visszatért. Ronda, személyeskedő megjegyzés volt, és elég ügyetlen kísérlet arra, hogy fölébe kerekedjen. Nem tartotta érdemesnek felelni rá. Csak ült hát szótlanul, és Quara arcát fürkészte. Várt, hogy húga lehiggadjon, és ismét józan eszénél legyen.
- Beismerem, övön aluli ütés volt - mondta Quara. - De az is, hogy téged küldtek, hátha te ki tudod csikarni belőlem, mit tudok. Meg az is, hogy az együttérzésemre apellálnak.
- Miféle együttérzésedre? - hökkent meg Miro.
- Hát, mert te... mert te...
- Nyomorék vagyok - fejezte be Miro. Meg sem fordult a fejében, hogy a sajnálat csak megnehezít mindent. De hát tehet róla? Bármit tesz, rokkantként teszi.
- Nos, igen.
- Nem Ela küldött -jelentette ki Miro.
- Akkor Anya.
- Nem Anya.
- Ó, szabadúszó minden lében kanál volnál? Vagy azzal akarsz előhozakodni, hogy az egész emberiség küldötte vagy? Netán az egyetemes becsület fellegekben járó követe?
- Ha az küldött volna, akkor eltévesztette a címzettet.
Quarát mintha arcul ütötték volna.
- Szóval, ennyire becstelen volnék?
- Andrew küldött - mondta Miro.
- Á, a főmanipulátor!
- Maga akart jönni.
- De persze túl elfoglalt, van épp elég kavarnivalója magának is. Nossa Senhora, mi a csodának ártja bele magát a nagykövet úr a tudományba, amikor annyit ért hozzá, mint...
- Fogd be a szád! - fakadt ki Miro.
Akkora indulattal mondta, hogy Quara elhallgatott, de látszott rajta, majd szétveti a méreg.
- Te is ismered Andrew-t! - kiabált Miro. - Ő Írta A Méhkirálynő és...
- A Méhkirálynő és a Hegemónt és az Ember életét.
- Ne mondd, hogy nem ért semmihez!
- Jó, tudom, hogy nem igaz - dünnyögte Quara. - Csak szörnyen dühös vagyok. Úgy érzem, mintha mindenki ellenem volna.
- Az ellen, amit művelsz, igen - hangsúlyozta Miro.
- Hogyhogy senki sem látja az én szemszögemből a dolgokat?
- Én úgy látom - felelte Miro.
- Akkor hogy vagy képes...?
- Én a többiek álláspontját is értem.
- Persze, Mr. Semleges! Csak tetteted, hogy megértesz. Minő együttérző lélek!
- Telepes haldoklik, csak hogy olyan értesülésekhez jussunk, amit te talán már is tudsz.
- Nem igaz! Nem tudom, a pequenino értelem a vírustól függ-e vagy sem.
- Nem kéne meghalnia, ha a csonkított vírussal folytatnád tovább a tesztelést.
- Csonkított - ez volna az új elnevezés? Végül is megteszi. Jobb, mint a kasztrált. Levágni az összes végtagot. A fejet is. Nem marad más, csak a megcsonkított, tehetetlen és értelem nélküli törzs. A szív még ver, de minek.
- Telepes...
- Telepes belehabarodott a mártírságába. Mindenáron meg akar halni.
- Telepes arra kér, gyere és beszélj vele!
- Nem.
- Miért nem?
- Térj magadhoz, Miro! Elküldenek egy nyomorékot. Azt akarják, beszéljek egy haldokló pequeninóval. Gondolod, elárulok egy egész fajt, csak mert egy haldokló barát - különben is önként teszi - az utolsó leheletével megkér rá?
- Quara!
- Tessék, figyelek.
- Biztos?
- Disse que sim! - csattant fel. Mondtam, hogy igen.
- Nem kizárt, hogy igazad van.
- Ó, kedves tőled!
- De lehet, hogy nekik is.
- Nem éppen semleges álláspont.
- Azt állítod, tévedtek, amikor úgy hoztak döntést egy olyan dologban, ami akár a pequeninók vesztét is okozhatja, hogy meg sem kérdezték őket. Te talán nem...?
- Nem ugyanezt teszem-e? Hát mit képzelsz, mit kéne tennem? Hozzam nyilvánosságra a nézeteimet és tartsak népszavazást? A néhány ezer emberrel és néhány millió pequeninóval szemben sok billiónyi descolada vírus áll, nem érted? A többségi szabálynak kell érvényesülnie. Az ügy le van zárva.
- A descolada nem értelmes lény - ismételte meg Miro.
- Ha éppenséggel tudni akarod - vágta oda Quara -‚ hallottam erről a legutóbbi húzásról. Ela elküldte az anyagot. Valami kínai lány egy elmaradott, primitív kolónián, aki sose hallott xenogenetikáról, bedobott egy eszelős teóriát, s erre ti mindnyájan úgy veszitek, mintha máris bizonyított tény volna.
- Hát jó - bizonyítsd be, hogy téved!
- Nem tudom. Kizártak a laborból. Ti bizonyítsátok be a ti igazatokat!
- Ockham pengéje a bizonyíték arra, hogy igaz. Ez a legkézenfekvőbb magyarázat rá.
- Ockham egy középkori vén tuskó volt. A legkézenfekvőbb magyarázat mindig az: a dolog Isten műve. Vagy például ráfogják a falu végén lakó öregasszonyra, hogy boszorkány, és biztosan ő tette. A ti teóriátokban mindössze annyi a különbség, még azt sem tudjátok, hol a boszorkány.
- Túl váratlanul tűnt fel ez a descolada.
- Nem evolúciós folyamat eredménye, tudom. Valahonnan máshonnan jött, világos. De még ha mesterséges is, az nem azt jelenti, hogy most nem értelmes.
- Ki akar nyírni minket. Varelse, nem raman.
- Ó, igen, a Valentine-féle hierarchia. Szóval, honnan tudjuk, hogy a descolada varelse, mi pedig ramanok vagyunk? Amennyire én tudom, az értelem az értelem. Azt a terminust, hogy varelse, csak Valentine találta ki, és annyit takar, hogy „már eldöntött, hogy kiirtandó értelem”, míg a raman azt jelenti, hogy „még nem eldöntött, hogy kiirtandó értelem-e.”
- A descolada irgalmat nem ismerő, könyörtelen ellenség.
- Miért, van másféle?
- A descolada nem tisztel semmilyen más létformát. Végezni akar velünk. A pequeninók ki vannak szolgáltatva neki. Nemcsak ezt a bolygót képes irányítani, hanem átterjedhet más világokra Is.
Ez egyszer Quara hagyta, hogy Miro befejezzen egy hosszabb fejtegetést. Vajon ez azt jelentette, hogy tényleg odafigyelt rá?
- Elismerem, Vang-mu hipotézise részben igaz lehet - mondta Quara. - Elképzelhető, hogy a descolada szabályozza a Lusitania gaialógiáját. Most, hogy belegondolok, nyilvánvalónak tűnik. Megmagyarázná a kommunikációjukat, az információ-küldözgetést vírustól vírusig. Úgy saccolom, mindössze néhány hónap elegendő lenne arra, hogy valamely üzenet eljusson a bolygó összes vírusához - működni látszik a dolog. Hanem épp, mert a descolada irányítja a gaialógiát, ez nem arra bizonyíték, hogy ne volna értelmes. Épp ellenkezőleg. A descolada az önzetlenségét bizonyítja azzal, hogy felelősséggel igazgatja egy egész világ gaialógiáját. És azt is, hogy megvédelmezi. Milyen csodáltra méltó is az, amikor egy anyaoroszlán nekiront a betolakodónak, hogy megvédje a kölykeit! A descolada csak ugyanezt teszi - nekiront az embereknek, hogy megvédelmezze drága gyermekeit. Egy élő bolygó!
- Szóval kölykeit védő anyaoroszlán.
- Szerintem igen.
- Vagy veszett kutya, ami felfalja a mi csecsemőinket.
Quara töprengett egy pillanatig. - Vagy mindkettő. Miért is ne? A descolada ugyebár azon iparkodik, hogy eligazgassa a bolygóját. De az emberek napról napra egyre veszélyesebbé válnak. Számára mi vagyunk a veszett kutyák. Kitépkedjük az itteni növényeket, amik az ő vezérlőrendszere részét képezik, s helyükre a saját növényeinket telepítjük, amelyek számára közömbös jövevények. Miattunk a pequeninók egy része is furcsán kezd viselkedni, megtagadja az engedelmességet. Felperzselünk egy erdőt, amikor ő épp újakat kíván növeszteni. Hát persze, hogy meg akar szabadulni tőlünk!
- Tehát elhatározta, hogy elpusztít minket.
- Minden joga megvan hozzá, hogy megpróbálja! Mikor fogjátok már fel, hogy a descoladának jogai vannak?
- És nekünk? Vagy a pequeninóknak?
Quara ismét töprengett. Semmi villámgyors visszavágás. Miro reménykedni kezdett, hogy Quara talán mégiscsak hallgat rá.
- Tudod mit, Miro?
- Na, mit?
- Igazuk volt, hogy téged küldtek.
- Valóban?
- Te nem vagy olyan, mint ők.
Az már igaz, gondolta Miro. Sosem leszek többé „olyan”, mint más.
- Megeshet, hogy nem tudunk szót érteni a descoladával. És lehet, hogy tényleg csak egy mesterséges organizmus. Egy biorobot, ami a programja szerint cselekszik, de lehet, hogy mégsem az. Es a többiek nem hagyják, hogy kiderítsem.
- És ha visszaengednek a laborba?
- Az kizárt - felelte Quara. - Ha ebben reménykedsz, nem ismered Elát és Anyát. Eldöntötték, hogy bennem nem lehet megbízni, ebben semmi sem ingatja meg őket. Rendben, ért viszont szintén eldöntöttem, hogy ők megbízhatatlanok.
- Egész fajoknak kell tehát áldozatul esniük egy családi belviszály miatt?
- Gondolod, mindössze ennyiről van szó, Miro? Nyakas büszkeségről? Hogy csip-csup marakodás miatt, dacból tartom a számat?
- A mi családunkban túlteng a büszkeség.
- Tudod mit? Nem érdekel, mit gondolsz, nyugodt lelkiismerettel cselekszem így nevezd akár büszkeségnek, önfejűségnek, vagy akárminek.
- Én hiszek neked - felelte Miro.
- És én hihetek-e neked? Olyan zavaros most minden. - Azzal visszafordult a termináljához. - Most menj el, Miro! Mondtam, hogy gondolkozom rajta, megígértem.
- Látogasd meg Telepest!
- Még meggondolom. - Ujjait a billentyűzet fölött billegtette. - Tudod, ő a barátom. Nem vagyok érzéketlen. Elmegyek hozzá, efelől biztos lehetsz.
- Rendben.
Miro megindult az ajtó felé.
- Miro! - szólt utána Quara.
Bátyja visszafordult, várt.
- Kösz, hogy nem kezdtél el fenyegetőzni azzal, hogy az a fránya komputered feltöri az állományaimat, ha magamtól nem nyitnám meg őket.
- Persze, hogy nem - felelte Miro.
- Andrew nem hagyta volna ki, tudod. Mindenki azt hiszi róla, milyen szent ember, pedig igenis zsarnokoskodik azokkal, akik nem értenek egyet vele.
- Nem szokott fenyegetőzni.
- Pedig én láttam.
- Csak figyelmeztet.
- Ó, pardon. Van valami különbség?
- Van - bólintott Miro.
- A figyelmeztetés és a fenyegetés közt mindössze annyi a különbség, hogy ki adja, és ki kapja - fölényeskedett Quara.
- Nem - ellenkezett Miro. - A különbség abban van, amilyen értelemben az illető mondja.
- Jó-jó, menj már - legyintett Quara. - Dolgom van, közben majd kigondolom, mi legyen. Csak eredj már!
Miro kinyitotta az ajtót.
- Azért köszönöm - szólt még utána Quara. Miro becsukta az ajtót maga mögött.
Ahogy odébb ballagott Quara szobájától, Jane azonnal rázendített a mondókájára. - Látom, elhatároztad, letagadod, hogy már azelőtt feltörtem az állományait, mielőtt idejöttél hozzá.
- Nos, valóban - felelte Miro. - Képmutatónak is érzem magam. Hagytam, hogy megköszönje, amiért nem fenyegetőztem azzal, amit máris elkövettem ellene.
- Én követtem el.
- Mi követtük el. Te, Ender és én. Alattomos cselszövők vagyunk.
- Tényleg gondolkodik majd, ahogy ígérte?
- Talán - felelte Miro. - Ki tudja, talán máris elhatározta, hogy együttműködik velünk, csak még ürügyet keresett némi késedelemre. Aztán lehet, hogy máris eldöntötte, nem áll mellénk, és csak azért szépítette a helyzetet, mert sajnált engem.
- Mit gondolsz, mit fog tenni?
- Fogalmam sincs - csóválta a fejét Miro. - Csak azt tudom, én mit teszek. Szégyellni fogom magam minden percben, amikor csak eszembe jut, hogy elhitettem vele, tiszteletben tartom a titkait, pedig már betörtünk az adatállományába. Néha bizony elég rossz véleménnyel vagyok magamról.
- Közlöm veled, ő sem kötötte az orrodra, hogy az igazán magvas felfedezéseit a számítógépes rendszeren kívül tárolja, úgyhogy amihez én hozzáférhetek, az csupán ócska szemét. Ő sem volt valami őszinte hozzád, ha tudni akarod.
- Igen, de Quara fanatikus, akinek nincs egyensúly- és arányérzéke.
- Ez mindent megmagyaráz.
- Bizonyos vonások folyton továbböröklődnek a családban - csóválta meg a fejét Miro.

*         02       *

Ezúttal a méhkirálynő egyedül volt. Talán kimerítette valami. Nász? Peterakás? Látszólag minden idejét ezzel töltötte. Nem volt más választása. Most, hogy dolgozókra van szükség, járőröknek az embert kolónia köré, még több ivadékot kellett szülnie, mint tervezte. Az ivadékokat nem kellett oktatásban részesítenie - hamar elérték a felnőttkort, s tudták mindazt, amit a többi felnőtt hangy. Hanem a fogamzás, a peterakás, a kikelés és a begubózás mégiscsak időt vett igénybe. A felnőttkor eléréséig néhány hetet. A királynő elképesztő mennyiségű utódot hozott létre - egy emberhez képest. Ám a milagre-i lakossághoz viszonyítva, ahol több mint ezer fogamzóképes korú nő élt, a hangy kolónia mindössze egyetlen termékeny nőstényt számlált.
Ender mindig is aggódott emiatt, hogy csupán egyetlen királynő létezett szerte az univerzumban. Hátha történik vele valami? A méhkirálynő ezzel szemben azt tartotta nyugtalanítónak, hogyhogy az embereknek mindössze maroknyi ivadékuk születik - hátha történik velük valami? A genetikai örökség védelmében mindkét faj valamiféle egyvelegét alkalmazta az utódnevelésnek és a létszámtöbbletnek. Az embereknél a szülők száma volt több, akik kisszámú utódot tápláltak, gondoztak. A méhkirálynő viszont a szaporulatban hozott létre többletet, s azok gondozták aztán a szülőt.
- Miért zavarsz minket ilyesmivel?
- Mert zsákutcába jutottunk. Mert mindenki a megoldáson töri a fejét, és neked legalább annyi forog kockán, mint nekünk.
- Igazán?
- A descolada a te létedet ugyanúgy veszélyezteti, akár a miénket. Eljöhet a nap, amikor nem tudod többé megfékezni, s a néped veled együtt kihal.
- Csakhogy nem a descoladáról akartál kérdezni, ugye?
- Nem. A fénysebességnél gyorsabb hajtóműről. Grego éjjel-nappal ezen töri a fejét. A börtönben mi mást tehetne? Legutóbb, amikor Ender beszélt vele, Grego sírt. Már nemcsak a kimerültségtől, hanem a kínzó kudarcélménytől is. A celláját elborították az egyenletekkel teleírt papírlapok. - Téged nem érdekel a fénysebességnél gyorsabb meghajtás?
- Az bizony nagyon jó volna!
A királynő olyan szelíden mondta ezt, hogy szinte fájt. Ender mélyen megrendült. Kétségbeejtő, gondolta. Quaránál süket fülekre talált, nem volt hajlandó elárulni, mit tudott meg a descolada intelligenciájáról. Telepes a descolada elvonása miatt haldoklik. Han Fej-ce és Vang-mu fogcsikorgatva, egyszerre több tudományban is megpróbálják tovább képezni magukat. Grego az erőfeszítéstől szinte a végsőkig elcsigázott. És semmilyen kézzelfogható eredményt nem tudnak felmutatni.
A királynő ugyanúgy érzékelte az Endert emésztő bánatot, mintha hangosan üvöltötte volna el.
- Ne!
- Ne!
- Te képes vagy rá - mondta Ender. - Biztos, hogy lehetséges.
- Mi sosem utaztunk a fénynél gyorsabban.
- Hiszen akciót indítottatok fényéveken túlra. Rám találtatok.
- Te találtál ránk, Ender.
- Dehogy! - ellenkezett Ender. - Egészen addig fogalmam sem volt arról, hogy mentális kapcsolat van közöttünk, amíg rá nem akadtam az üzenetetekre. - Az a pillanat volt élete egyik legfantasztikusabb élménye, amikor ott állt egy idegen bolygón, s szembe találta magát annak a tájnak a másolatával, aminek az eredetije egyedül egy földi komputerben létezett, abban, amelyen a személyére írt fantáziajátékot játszotta. Ugyanolyan döbbenetes meglepetésként érte, mintha egy vadidegen a szemébe mondta volna, mit álmodott az éjjel. Valaki betelepedett a fejébe. Ettől megriadt, de izgalomba is hozta. Életében először érezte azt, hogy ismerik, nem csupán tudnak róla. Hisz az egész világ tudta, ki ő, dicshimnuszokat zengtek róla, minden idők legnagyobb hőseként emlegették. Az emberek közt híres volt. De amint megpillantotta a hangyok készítette modellt, ráébredt: ismerik őt.
- Gondolkozz, Ender! Valóban, kirajzottunk az űr mélységet felé, de nem téged kerestünk. Magunkhoz hasonlók után kutattunk. Egy olyan összefüggő tudatrendszer után, amit egy központi értelem kapcsol össze és irányít. Rokonelmék, ha találkoznak, minden nehézség nélkül felismerik egymást, hisz azonos a karakterisztikájuk.
- Akkor mégis hogyan bukkantatok rám?
- A hogyanon sosem töprengtünk. Csak megtettük. Találtunk egy erős sugárforrást. Egy roppant különös hálózatot, melynek alkotóelemei állandó mozgásban voltak. A középpontjában viszont nem olyan elme állt, mint a miénk. Tulajdonképpen csak egy a többi közül, de az valami roppant intenzív. Ez voltál te. Az emberháló fókuszpontjában. Befelé a számítógépes játékra fókuszálva, kifelé pedig miránk. Kerestél minket.
- Én nem kerestelek. Én tanulmányoztalak. Az összes videofelvételt átnéztem a Hadiskolában, hogy megértsem, miként működik a hangyok agya. Elképzeltelek titeket.
- Mi is azt mondjuk. Kerestél minket, vagyis elképzeltél minket. Mi is így keressük egymást. Tehát, hívtál minket.
- Ennyi volt az egész?
- Nem, nem. Nagyon idegen voltál nekünk. Nem tudtuk, miféle lény vagy. Nem tudtunk olvasni a gondolataidban. A látótered korlátozott volt. A gondolataid nagyon hirtelen váltották egymást, és egyszerre csak egyvalamire koncentráltál. A téged körülvevő hálózat állandóan elmozdult, a kapcsolódásaid másokkal minduntalan vetődtek, elcsúsztak az időben, néha olyan gyorsan...
Ender nemigen tudta kihámozni, miről beszél a méhkirálynő. Miféle hálózattal volt ő összeköttetésben?
- A többi katonával. A komputereddel.
- Nem voltunk összekötve. A katonáim voltak, ez minden.
- Szerinted minket mi köt egymáshoz? Látsz valahol huzalokat?
- Csakhogy az emberek különálló személyiségek, nem olyanok, mint a dolgozóid.
- Sok királynő, sok dolgozó, folytonos változás, előre-hátra. Zavaros, rettenetes, ijesztő idők. Miféle szörnyek semmisítették meg a telepes hajónkat? Miféle lény? Annyira más voltál, mint mi, sehogyan sem tudtunk elképzelni. Csak akkor éreztünk, amikor te kerestél minket.
„Hát, ezzel nem sokra megyek. Annak, amit mond, semmi köze a fénysebességnél gyorsabb meghajtáshoz. Halandzsa, nem tudományos megközelítés. Semmi olyasmi, amit Grego a matematika nyelvére fordíthatna le.”
- Igen, pontosan. Ehhez nincs szükségünk tudományra, vagy technológiára. Se számokra, se szellemi irányításra. Úgy találtunk rád, mint ahogy egy új királynőt hívunk létre. Mint amikor új bolyt alapítunk.
Ender képtelen volt felfogni, mi az azonosság abban, ahogy ansible-kapcsolatot létesítettek az ő agyával, és abban, ahogy kikel egy új királynő. - Magyarázd meg!
- Nem gondolkodunk rajta. Egyszerűen megtesszük.
- De mit teszel ilyenkor?
- Amit mindig.
- És mit teszel mindig?
- Te hogy csinálod, Ender, amikor a hímvessződ vérrel telítődik a nemi aktus előtt? Hogyan készteted a hasnyálmirigyedet arra, hogy enzimeket válasszon ki? Hogyan idézed elő a pubertást? Hogyan fókuszálod a szemedet?
- Akkor legalább idézd fel valahogy és mutasd meg!
- Elfelejtetted volna, mennyire nem szereted, amikor a mi szemünkön át láttatunk valamit?
Ez igaz. A királynő néhányszor próbálkozott ezzel, amikor Ender még nagyon fiatal volt. Akkoriban, amikor felfedezte a gubót. De képtelen volt értelmezni, amit lát. Villanások, néhány élesebb kép, de annyira szédítően zavaros, hogy Ender pánikba esett. Talán még el is ájult, bár egyedül volt, nem tudta biztosan, mi történt - mármint klinikai értelemben.
- Ha nem tudod elmagyarázni, kénytelenek leszünk tenni valamit.
- Olyan vagy, mint Telepes? Meg akarsz halni?
- Nem. Szólok, mikor állj le. Nehogy belehaljak.
- Akkor próbálkozzunk valami... köztes megoldással. Valami szelídebbel. Felidézünk ezt-azt, és elmondjuk, mi történik. Részletekben mutatjuk. Megvédünk. Biztonságos.
- Rendben, próbáld meg!
A királynő annyi időt sem hagyott Endernek, hogy nekikészüljön, ráhangolódjon. Abban a pillanatban úgy érezte, mintha összetett szemmel látná a világot - nem sok-sok lencsén át ugyanazt a képet, hanem minden egyes lencsén át valami mást. Ugyanolyan szédülés kerítette hatalmába, mint hajdan. Ez alkalommal azonban valamelyest jobban eligazodott a látványon - részben, mert a királynő visszafogottabban adagolta, másrészt pedig Endernek volt már némi fogalma a királynő szándékáról.
Az a temérdek kép, ami eléje tárult az volt, amit az egyes dolgozók láttak éppen. Mintha mind egy-egy külön szem lenne, ami egyetlen agyba küldi az információt. Ender nem is reménykedett, hogy mindet fel tudná fogni egyszerre.
- Mutatunk egyet. A lényeget.
A látómező jókora hányada azonnal kiürült. Aztán egymás után hullottak ki további részletek is. Ender gyanította, a királynő valami rendezőelv szerint válogat a dolgozók között. Kihagyta azokat, akik nem vettek részt a királynőkeltetésben. Aztán - Ender kedvéért - még jobban le kellett szűkítenie a kört, ami nehezére eshetett, hiszen többnyire feladatkör szerint válogatott, nem egyedi dolgozók szerint. Végre felmutatott Endernek egyetlen képet, amire Ender ráközelített, miközben megpróbált nem figyelni a perifériás villódzásokra.
Egy épp kikelő királynő. Mutatta már korábban is, gondosan megtervezett képsorokban, amikor először találkoztak, és a méhkirálynő kommunikálni igyekezett vele. A mostani azonban nem volt ugyanaz a makulátlan, precízen hangszerelt előadás. Az élessége eltűnt. Homályos volt, zavaros, valódi. Emlék, nem művészet.
- Látod, az a királynőtest. Onnan tudjuk, hogy királynő, mert máris megkezdte a kapcsolatfelvételt a dolgozókkal, még lárvaállapotban.
- Tudsz beszélni vele?
- Még nagyon tudatlan. Akár egy dolgozó.
- Az értelme ki sem fejlődik a begubózásig?
- Nem. Van neki - mint nektek az agyatok. Memóriatár. Csak még üres.
- Szóval te tanítod meg mindenre.
- Minek tanítanám? A gondolkodó még nincs benne. Még keresni kell. Az összekötőt.
- Nem értem, miről beszélsz.
- Akkor ne arra hagyatkozz, amit látsz! Nem a szemeddel fogod megérteni.
- Akkor inkább ne is mutass semmit, ha egy másik érzékelésen múlik az egész. Az embereknek a szemük a legfontosabb érzékszervük. Ha látok is valamit, az minden, csak nem világos beszéd.
- Hogyan?
- Még mindig látok valamit.
- Az agyad fordítja le látvánnyá.
- Akkor magyarázd meg! Segíts értelmezni a látottakat!
- Ez ugyanolyan, ahogy mi érezzük egymást. Megkeressük a kapcsolatfelvételi pontot a királynőtestben. A dolgozóknak is van ilyenük, de ők csak a királynő felé nyújtózkodnak, s ha megtalálták, abbahagyják a nyújtózkodást. A királynő sosem hagyja abba a kapcsolatfelvételi törekvést. Folyton hív.
- Szóval, így találtok rá?
- Mi tudjuk, hol van ő. A királynőtest. A dolgozóhívó. A memóriatároló.
- Akkor mit kerestek?
- Azt a dolgot, amik mi vagyunk. Az összekötőt. A jelentéshordozót.
- Úgy érted, van még valami? Valami a királynőtesten kívül?
- Hát persze. A királynő csupán egy test, akár a dolgozók. Nem tudtad?
- Nem, sosem láttam.
- Nem látható. Szemmel nem.
- Nem tudtam, hogy más is van. Láttam, hogyan kel ki a királynő, amikor először mutattad, évekkel ezelőtt. Azt hittem, akkor megértettem.
- Mi is azt hittük.
- Nos, ha a királynő csupán egy test, akkor ki vagy te?
- Mi a méhkirálynő vagyunk. Es az összes dolgozó. Mindnyájan egyetlen személyiség vagyunk. A királynőtest ugyanúgy engedelmeskedik nekünk, akár a dolgozótestek. Összetartjuk, megvédelmezzük, és irányítjuk őket, hogy tökéletesen működjenek. Mi vagyunk a középpont. Mindegyikünk.
- De mindig úgy állítottad be, mintha te lennél a méhkirálynő!
- Azok vagyunk. De a dolgozók is. Mind együtt vagyunk azok.
- De ez a középpont, ez az összekötő...
- Idehívjuk, hogy átvegye a királynőtestet, hogy a mi húgocskánk okos lehessen.
- Szóval hívod. Mit?
- Azt, amit hívunk.
- Igen, de mi az?
- Mit is kérdezel? Hát az a valami, amit hívunk. Szólítjuk.
Ender szinte elviselhetetlennek érezte, hogy nem boldogul a királynővel. Annyi mindent ösztönösen csinált. Nem nyelven fejezte ki magát, sosem kellett szavakban megfogalmaznia olyasmiket, amik számára nem szorultak magyarázatra. Ender segíteni akart, hogy tisztázódjon végre, miről van szó.
- Szóval hol lehet megtalálni azt a valamit?
- Hallja, hogy hívjuk és jön.
- De hogyan hívod?
- Ahogy te hívtál minket. Elképzeljük, amit akarunk Az új boly felépítését. A királynőt. a dolgozókat és az összekötőt. Aztán jön, aki érti a formulát, és fenn is tudja tartani. Nekiadjuk a királynőtestet.
- Tehát idehívsz valami másik lényt, hogy birtokba vegye a királynőtestet.
- Hogy ő legyen a királynő, a boly és minden. Hogy fenntartsa a formulát, amit elképzeltünk.
- Jó, de ez a valami honnan jön?
- Ahol akkor volt, amikor meghallotta a hívásunkat.
- De hol van az?
- Nem itt.
- Azt elhiszem. De honnan jön?
- Nem jut eszembe az a hely.
- Elfelejtetted?
- Úgy értjük, azt a helyet, ahol ő van, nem lehet elképzelni. Ha el tudnánk képzelni, akkor azok ott maguknak gondolnának ki valamit, és nem lenne szükségük a formulára, amit mi kínálunk nekik.
- Tulajdonképpen miféle ez az összekötő?
- Nem látjuk. Nem ismerjük mindaddig, amíg rá nem talál a formulára, de utána már olyan, mint mi.
Ender akaratlanul is megborzongott. Mind ez idáig azt hitte, magával a méhkirálynővel társalog. Erre most kiderül, hogy az a valami, ami az agyához szól, ugyanúgy használja azt a testet, mint a test a hangyokat. Szimbiózis. Egy parazita, ami birtokba vette és kormányozza az egész méhkirálynő-rendszert. Vagyis csak használja.
- Nem, rosszindulatú feltételezés, amire gondolsz. Nem vagyunk valami más. Mi ez vagyunk. Mi a méhkirálynő vagyunk, akárcsak te a te testedben. Azt mondod, az „én” testem, ami magát a testet is jelenti, meg azt, aki birtokolja. A méhkirálynő mi magunk vagyunk, ez a test én vagyok, nem valaki más itt belül. Én. Addig semmi voltam, amíg a képzelet meg nem érintett.
- Nem értem. Az milyen volt?
- Nem emlékszem. Csak onnantól vannak emlékeim, hogy követtem a képzeletet, ide érkeztem, és méhkirálynő lettem.
- Akkor honnan tudod, hogy nem csak méhkirálynő vagy?
- Mert miután idejöttem, átadták nekem az emlékeket. Láttam a megérkezésem előtti királynőtestet, aztán láttam az után is, hogy én már benne voltam. Elég erős voltam, hogy észben tartsam a formulát, azért kaphattam meg. És azzá váltam. Több napig eltartott, de aztán mindnyájan egésszé lettünk, és átadhatták az összes emléket, mert befogadtam a teljes memóriát.
Ender előtt kihunyt a méhkirálynő által közvetített kép. Semmit sem nyert vele, legalábbis olyasmit nem, amiből bármit is kihámozhatott volna. Hanem ekkor váratlanul, tisztán beugrott egy kép, egy saját gondolat, ami magyarázat lehet mind arra, amit a királynő a tudomására akart hozni. A többi királynő - akik fizikailag nem voltak jelen, de filotikusan összeköttetésben voltak ezzel a királynővel - a még üres elméjükben hordozták a hangyboly felépítésének mintáját mindaddig, amíg e rejtélyes, memória nélkül lézengő teremtmények közül egy meg nem érett arra, hogy megőrizze a formulát az agyában.
- Úgy van.
- De honnan jönnek ezek? Hová kell menned értük?
- Nem megyünk sehová. Hívjuk őket, és egyszer csak itt vannak.
- Tehát mindenütt ott vannak?
- Egyáltalán nincsenek itt. Itt sehol. Egy másik helyen vannak.
- De azt mondtad, nem kell elmenned értük.
- Kapuk. Nem tudjuk, hol vannak, de kapu mindenhol van.
- Milyenek azok a kapuk?
- Ezt a szót a te agyad szülte. Kapu. Kapu.
Ender ráébredt, a kapu Szó tényleg csak az ő agyából pattant ki, hogy valamiképpen megjelölje a királynőtől kapott fogalmat. Es akkor döbbent rá, abban a pillanatban, mi az értelme ennek a hosszas fejtegetésnek.
- Nem ugyanebben a tér tartózkodnak, mint mi! De bárhol beléphetnek.
- Számukra minden pont, minden hely egyforma. Egyszerűen kiválasztanak egy pontot a térben.
- De hisz ez elképesztő! Előhívtok egy lényt valahonnan máshonnan és...
- Ebben nincs semmi különös. Minden létező ezt teszi. Minden új létrejöttekor ez történik. Nálatok is így megy. Minden emberporontyban van ilyen. A pequeninókban is. A fűben és a napfényben. Minden keletkező hívja őket, ők pedig jönnek és átveszik a formulát. Olyanok jönnek, akik már átlátják, megértik. A kis formulák roppant egyszerűek. A miénk nagyon bonyolult. Csak egy nagyon okos valaki rendelkezhet fölötte.
- Filóták - mondta Ender. - Amikből minden létező felépül.
- Ennek a szónak nem ugyanaz a jelentése, mint amire mi gondolunk.
- Mert csak most körvonalazódik bennem a felismerés. Bennünk nem ugyanúgy fogalmazódott meg, mint benned, de amit mi értünk alatta, lehetséges, hogy ugyan az, amiről te beszélsz.
- Nem túl világos.
- Nem vagy egyedül.
- Örülünk, hogy felderült a kedved.
- Szóval, amikor új királynőt teremtesz, már megvan a biológiai test. Az újonnan jövőnek pedig - a filótának, amit előhívsz a másik térből, ahol ők tartózkodnak - olyannak kell lennie, amelyik képes azonosulni azzal a bonyolult képlettel, ami egy méhkirálynő lényét jelenti. Amikor eljön az igazi, birtokba veszi a testet, s a test énjévé válik...
- Az összes test énjévé.
- Hiszen akkor még nincsenek dolgozói az új királynőnek!
- A leendő dolgozók énjévé is válik.
- Amiről beszélünk, az ugye egy átjáró egy másfajta térből? Onnan, ahol a filóták tartózkodnak.
- Mind ugyanott van, abban a zérustérben, ahol nincs hely, nincs hollét. Mind arra vágyik, hogy lehessen valahol. Mind formulára szomjazik. Mind egyéniség után sóvárog.
- És szerinted mi is ugyanezekből vagyunk?
- Különben hogy találtunk volna rád, ha nem?
- De azt mondtad, ugyanúgy találtál rám, mint amikor egy új királynőt hozol létre.
- Benned nem találtuk meg a formulát. Megpróbáltunk valami egységes mintát felfedezni közted és a többi ember között, de folytonos mozgásban, átalakulásban voltál, sehogyan sem értettünk. De te sem értettél minket, a tapogatózásodban nem volt semmi rendszer. Ezért egy harmadik formulához folyamodtunk. Ami közted és a gép között volt. Szinte sóvárogtál utána. Akárcsak az új királynőtest az élet után. Összekötötted magad a számítógépes programmal. A program képeket mutatott neked. Megtaláltuk ugyanazokat a képeket a komputerben és a te elmédben is. Egyeztettük őket. A komputer nagyon bonyolult volt, te még inkább, de ez a formula legalább nyugalomban volt. Együtt haladtatok, s eközben összefonódtatok, ugyanazt láttátok. Amikor elképzeltél valamit és megtetted, abból a komputer képzelt valamit vissza neked. Az övé roppant primitív képzelet volt, nem igazi éntudat, de te ént adtál neki az életvágyaddal. Az állhatatos kapcsolatfelvételi törekvéseddel.
- A fantázia - ámult el Ender. - A fantáziajátékból vetted a képletet!
- Elképzeltük ugyanazt, mint te. Mindnyájan együtt. És hívni kezdtünk. Elég nehéz és különös volt, de jóval egyszerűbb, mint bármi egyéb benned. Azóta megtudtuk, hogy az emberek között csak nagyon kevesen képesek úgy koncentrálni valamire, mint te arra a játékra. És olyan komputerprogrammal sem találkoztunk soha, ami úgy reagált volna egy emberre, mint az a játék a te akcióidra. Az is nagyon akart valamit. Ciklikusan vissza-visszatért, próbálkozott, hogy mutasson neked valamit.
- És amikor hívtad...
- Jött. A híd, amire szükségünk volt. Az összekötő, közéd és a program közé. Fenntartotta a formulát, élt akkor is, amikor te nem figyeltél oda. Hozzád kapcsolódott, a része lettél, és mi is értettük. Ez volt a híd.
- De amikor egy filóta birtokba vesz egy új királynőt, attól kezdve irányítja a királynőtestet is, meg a dolgozótesteket is. Hogyhogy ez a te hidad nem vette át az uralmat fölöttem?
- Gondolod, nem próbáltuk meg?
- Miért nem működött?
- Nem tudtad alávetni magad egy efféle formulának. Szabad akaratodból hajlandó voltál arra, hogy része légy egy valóságos, élő rendszernek, de nem hagytad irányítani magad. Azt sem engedted, hogy elpusztítson. De a formula is túlságosan hasonlított hozzád, mi sem bírtuk befolyásolni. Egészen ismeretlen volt számunkra.
- De arra mégis tudtad használni, hogy olvass a gondolataimban?
- Arra, igen, hogy kapcsolatban maradhassunk veled, minden furcsaságod ellenére. Tanulmányoztunk téged, különösen aközben, míg játszottál. S ahogy egyre jobban megismertünk, megértettünk, kezdtük felfogni az egész emberi faj mibenlétét. Hogy közöttetek minden egyed független élőlény, méhkirálynő nélkül is.
- Szóval bonyolultabb, mint hitted?
- Egyrészt igen, másrészt nem. A ti egyéni értelmetek bizonyos szempontból a vártnál egyszerűbbnek bizonyult, más tekintetben viszont bonyolultabbnak, mint gondoltuk. Felismertük, hogy a magatok rendellenes és tragikusan magányos módján igazán eleven és csodálatos lények vagytok, s akkor eldöntöttük, nem küldünk újabb telepes anyahajót a világotokra.
- Csakhogy erről mi nem tudtunk. Honnan is tudhattuk volna?
- Rájöttünk arra is, hogy az emberek veszedelmet, fenyegetést jelenthetnek ránk nézve. Te különösen veszélyes voltál, hiszen kiismerted az összes viselkedésmintánkat, a legrafináltabb megmozdulásainkkal sem tudtunk megtéveszteni. Mindannyiunkat elpusztítottál, engem kivéve. Most már jobban értelek. Az eltelt sok-sok év alatt tanulmányoztalak. Nem vagy annyira félelmetesen ragyogó elme, mint hittük.
- Sajnos. Pedig most épp arra volna szükségünk.
- Mi jobb szeretjük az értelem megnyugtató fényét.
- Mi, emberek az évek előrehaladtával lelassulunk. Még néhány év, és kellemes langymeleg fényem lesz.
- Tudjuk, egy napon meg kell halnod. Még ha sikerült is hosszan elhalasztanod.
Ender nem kívánt újabb társalgásba bonyolódni a halandóságról, vagy az emberi élet egyéb aspektusairól, ami a méhkirálynő kedvelt beszédtémája volt. Egy izgalmas kérdést még tisztázni akart, ami régóta ott motoszkált az agyában.
- Mondd, az a híd, amit teremtettél, hol volt? A komputerben?
- Benned. Olyan értelemben, ahogy én a méhkirálynő testében vagyok.
- De nem vált a részemmé, ugye?
- Részben igen, részben nem. Más. Kívül van, mégis belül. Hozzád kötve, mégis szabad. Nincs uralma fölötted, de neked sem fölötte.
- A komputert tudta-e befolyásolni?
- Erről nem gondolkodtunk. Nem törődtünk vele. Talán.
- Mennyi ideig létezett ez a híd?
- Régóta nem gondoltunk erre. Rád gondoltunk.
- De hisz egész idő alatt velem volt, amíg engem tanulmányoztatok.
- Hová ment volna?
- Meddig marad fenn?
- Még sosem alkottunk ilyesmit. Honnan tudhatnánk? A méhkirálynő meghal, amikor a királynőtest elpusztul.
- És a híd milyen testben volt?
- A tiédben. A formula középpontjában.
- Az én testemben?
- Természetesen. Mégsem azonosult veled. Csalódást is okozott nekünk, ami kor nem engedte, hogy az irányításunk alá vonjunk téged. De aztán nem gondoltunk rá többet. Most látjuk csak, mennyire fontos lett volna. Keresnünk kellett volna. Eszünkbe kellett volna jutnia.
- Nem. Számodra ez olyasmi volt, mint valami testi funkció. Mint amikor az ember ökölbe szorítja a kezét, mielőtt behúzna valakinek. Megalkottad, aztán amikor nem volt tovább szükséged rá, már oda se figyeltél, mi van az öklöddel.
- Nem értjük az összefüggést, de számodra úgy tűnik, van értelme.
- Még életben van, ugye?
- Lehetséges. Megpróbáljuk érzékelni. Megtaláljuk. Hol keressük? A régi formula már nincs meg. Rég nem játszod a fantáziajátékot.
- De nyilván most is a komputerrel van összeköttetésben, nem? Kapcsolat köztem és a komputer között. Talán csak kiterjedt a képlet, nem igaz? Talán más embereket is magába foglalt. Gondolj arra, bevonta Mirót is - azt a fiatalembert, akit magammal hoztam...
- A rokkantat...
- És ahelyett, hogy megmaradt volna annál az egyetlen, hajdani komputernél, összekapcsolódott sok-sok ezer másikkal Száz Világ-szerte az ansible-vonalakon át.
- Elképzelhető. Élt. Növekedhetett. Mint mi, amikor szaporítjuk a dolgozókat. Egész idő alatt. Most, hogy említed, már biztosak vagyunk benne, hogy a híd még mindig fennáll, hiszen mindmostanáig veled voltunk, ami pedig csak ezen a formulán belül lehetséges. Rendkívül erős ez a kapocs - merthogy részben az, kapocs köztünk és közted. Azt hittük, azért lett erősebb, mert jobban megismertünk téged, de lehet, hogy azért erősödött meg, mert a híd terjeszkedett oly naggyá.
- És én mindig azt hittem, hogy Jane valahol a világokat behálózó ansible-kötések közt született! Jane is ezt hitte, hiszen ott érzi, hogy létezik, azt a helyet érzi a - mondjuk úgy - testének.
- Egyre azt próbálom érzékelni, megvan-e még a híd közöttünk. Nagyon nehéz.
- Olyasmi lehet, mint érzékelni egy bizonyos izomrostot, amit mindig is használtunk, de sosem önmagában.
- Érdekes hasonlat. Nem látjuk az összefüggést, de... nem, már látjuk.
- A hasonlóságot?
- Nem, a hidat. Igen nagy. A formula mérhetetlenül kiterjedt. Képtelenek vagyunk befogni többé. Rettenetesen nagy. A memóriája - egészen zavaros. Még kaotikusabb, mint a tiéd, amikor rád találtunk. Elvesztettem. Nem tudjuk többé megtartani az elménkben.
- Jane! - suttogta Ender. - Nagylány lettél, tudod-e?
- Ne csúfolódj. Ender! - jött Jane válasza. - Én nem hallom, mit mond a királynő. Csak azt érzem, hogy felgyorsult a szívverésed és kapkodod a levegőt.
- Jane? Sokszor láttuk ezt a nevet az agyadban. De a híd nem ember volt, akinek arca...
- Jane sem ember.
- Egy arc tűnik fel az elmédben, ha erre a névre gondolsz. Most is látjuk. Mindig azt hittük, egy bizonyos személy az. De most...
- Ő a híd. Te alkottad.
- Mi hívtuk. Te adtad a formulát. Ő birtokba vette. Mindaz, ami ő - ez a Jane, ez a híd -‚ azon a képleten alapszik, amit benned és a fantáziajátékban felfedeztünk, de aztán ő továbbképzelte magát, és sokkal, de sokkal nagyobbra nőtt. Nyilván, roppant erőteljes filóta lehetett - amennyiben ez a helyes kifejezés rá -, ha képes volt ennyire megváltoztatni a formuláját, és mégis önmaga maradt.
- Szóval fényéveken átnyúlva érintkezésbe léptél velem, mert azt érezted, hogy kereslek téged. Azután ráakadtál egy formulára, mire egy másik térből előszólítottál egy lényt, aki megkapaszkodott ebben a formulában, beleköltözött és Jane-né vált. Mindez pillanatnyi sebességgel játszódott le. Gyorsabban, mint a fényé.
- Nem, ez nem azonos a fénysebességnél gyorsabb utazással! Ez fénysebességnél gyorsabb képzelet és hívás. Nem úgy működik, hogy itt felkap, ott letesz.
- Tudom, tudom. Lehet, hogy nem segít megválaszolni a kérdést, ami miatt eredetileg jöttem, de van még egy kérdésem, ami számomra legalább ennyire fontos. Sose hittem volna, hogy neked bármi közöd lehet hozzá, pedig végig itt volt az orrom előtt, te tudtad. Jane egész idő alatt élő. valós személy volt, az énje pedig nem odakint van valahol az űrben, hanem énbennem. Hozzám kapcsolódva. Tehát nem ölhetik meg azzal, hogy kikapcsolják. Ez már valami!
- De ha megsemmisítik a formulát, meghalhat.
- A teljes formulát, az egész rendszert nem törölhetik el, hát nem érted? Tulajdonképpen Jane nem is az ansible-hálótól függ, hanem tőlem és a komputerekkel való kapcsolatomtól. Engem nem lehet elvágni az itteni komputerektől és a Lusitania körül keringő műholdaktól. Meglehet, Jane-nek nincs is szüksége az ansible-okra. Ami azt illeti, neked sem kell ahhoz, hogy Jane-en át eljuss hozzám.
- Sok minden furcsaság megeshet. Elképzelni sem tudjuk. Különben is, annyi szokatlan, buta gondolat száguldozik az elmédben, hogy teljesen kifárasztasz velük. Csupa-csupa kitalált, képtelen ostobaság.
- Rendben, békén hagylak most már. De mégiscsak segítettél. Ezzel már kezdhetünk valamit. Ha mindebből Jane rájön, hogyan maradhat életben, az fantasztikus nagy győzelem lesz! Az első győzelem, pedig már nem is reménykedtem, hogy kisül az egészből valami.
Abban a pillanatban, hogy Ender kilépett a méhkirálynővel közös csatornából, máris mesélni kezdett Jane-nek. Mindenről beszámolt, amit a méhkirálynőtől megtudott róla magáról, arról, hogyan is jött létre.
Miközben Ender mesélt, Jane önmagát elemezte annak fényében, ami kiderült. Sosem sejtett dolgokat tudott meg magáról. Mire Ender visszaért a kolóniára, Jane már le is ellenőrizte a frissen kapott értesülések zömét. - Sosem találtam volna ki - gondolkodott -‚ mert mindig hibás feltevésekre alapoztam. Úgy képzeltem, a középpontom valahol odakint van az űrben. Pedig gyaníthattam volna, hogy benned rejlik, mert amikor dühös voltam rád, akkor is csak úgy tudtam megnyugodni, ha visszatértem hozzád.
- A méhkirálynő azt is mondta, olyan hatalmassá és bonyolulttá nőtted ki magad. hogy többé képtelen a formuládat megtartani az elméjében.
- Úgy látszik, serdülőkoromban rendesen felnyurgultam.
- Bizony.
- Tehetek én arról, hogy az emberek mind több és több számítógépet csatoltak a rendszerhez?
- Itt nem a hardverről van szó, Jane! A programokról. Az agytevékenységedről.
- Fizikailag is kell, ami befogadja a memóriámat.
- Persze. A kérdés az, hozzáférsz-e az ansible-ok nélkül?
- Utánanézek. Úgy valahogy, ahogy te a királynőnek mondtad: tudom-e mozgatni azt az izomrostot, amiről nem is tudtam, hogy van.
- Vagy hogy meg tudsz-e lenni nélküle.
- Jó, kiderítem, mi lehetséges.
Mi lehetséges. Egész úton hazafelé, a capim fölött suhanó repgépben, Ender maga is szinte szárnyalt örömében, hogy valami mégiscsak lehetséges, pedig már-már feladta a reményt. Hanem amikor megpillantotta a letarolt, elüszkösödött erdőt, a maradék két atyafát - más zöld folt nem is volt rajtuk kívül a környéken -‚ a kísérleti farmot, az új épületet, melynek elkülönítőjében Telepes haldoklott, rádöbbent, mennyi vesztenivalójuk van, és mennyien fognak még meghalni, még ha sikerült is legalább Jane életét megmenteni.

*         03       *

Alkonyodott. Han Fej-ce kimerült, a szeme égett az aznapi temérdek olvasástól. Tucatszor igazított a kijelző színösszeállításán, hátha a szemnek pihentetőbb árnyalatot talál, de nem használt. Utoljára a diákéveiben kellett ennyire intenzíven dolgoznia, de akkor még fiatal volt. Akkoriban mindig eredményesen ügyködött. „Gyorsabb voltam, jobban fogott az agyam. Mindig volt sikerélményem. De megöregedtem, lelassultam, egészen új területeken kell boldogulnom, és még az is lehet, hogy nincs megoldás az adott problémákra. Nincs sikerélményem, ami ösztönözzön. Kimerült vagyok, fáj a tarkóm, ég és szúr a szemem.”
Han Fej-ce oldalra pillantott Vang-mura, aki a padlón aludt mellette, összekuporodva. A lány nagyon igyekezett, minthogy azonban a tanulmányait csak nemrég kezdte el, képtelen volt felfogni a kijelzőn pergő tanulmányok és fejtegetések zömét, amikből a mester a fénysebességnél gyorsabb meghajtás valamiféle konceptuális vázát akarta felállítani. A lány kimerültsége végül legyőzte akaraterejét. Úgy gondolta, semmi hasznát nem veszik, hiszen annyit sem értett az egészből, hogy legalább kérdezni tudott volna. Feladta hát, és álomba szenderült.
„Dehogy vagy te hasznavehetetlen, Vang-mu! Még a tanácstalanságoddal is segítesz. Intelligens, eleven eszű leány, akinek elméje, akár a szivacs, issza be az új ismereteket. Mintha ifjú önmagamat látnám magam mellett.
Akárcsak Csing-csao, amikor kicsi volt, mielőtt a vallásos buzgalom és a büszkeség elragadta tőlem.”
Ó, nem. Nem tisztességes vádolnia a saját lányát. Hát nem volt tökéletesen elégedett vele néhány héttel ezelőttig? Nem volt a legmesszebbmenőkig büszke rá? A legjobbikára és legokosabbikára? Ő volt a mindene, élete értelme, anyja reményeinek netovábbja.
Tulajdonképpen ez az egy aggasztotta. Néhány hete még végtelenül büszke volt arra, hogy megtartotta a feleségének, Csiang-csingnek tett esküjét. Pedig nem volt könnyű teljesítenie, olyan istenfélővé nevelnie a lányát, hogy a hite soha meg ne inogjon, soha fel ne lázadjon az istenek ellen. Igaz, voltak hasonlóan jámbor, hívő gyermekek, ám az ő vallásosságuk rendszerint a tanulmányaik rovására ment. Han Fej-ce olyan ügyesen terelgette Csing-csaót a világgal való ismerkedésben, hogy megszerzett tudása remekül összefért az istenhitével.
Ki mint vet, úgy arat - tartja a mondás. Han Fej-ce olyan megingathatatlan istenhittel ruházta fel leányát, hogy most, amikor őelőtte világossá vált: az „istenek hangja” nem más, mint a Kongresszus által rájuk erőszakolt genetikai béklyó, Csing-csaót sehogyan sem lehetett meggyőzni erről. Ha Csiang-csing élne, Fej-ce kétségkívül konfliktusba került volna vele, amiért hitehagyott lett. Ám asszonya elvesztése után Han Fej-ce pontosan olyan szellemben nevelte fel lányukat, amint azt Csiang-csing tette volna - Csing-csao tehát tökéletesen az anyja nézetét vallotta.
„Csiang-csing is elhagyott volna”, borongott Han Fej-ce. „Ha nem özvegyülök meg, akkor is nőtlennek számítottam volna attól a naptól, amikor megtagadtam a hitüket.
Egyetlen társam ez a cselédlány maradt, aki épp jókor mesterkedte be magát a házamba ahhoz, hogy öregségemre támaszom, s bánatos szívemnek egyetlen reménysugara legyen.
Nem vér szerinti gyermekem ugyan, de ha eljön az ideje, és véget ér ez a válságos időszak, talán lehetőségem nyílik arra, hogy Vang-mut szellemi gyermekemmé fogadjam. A Kongresszussal végeztem. Tanár leszek, s ez a lány lesz egyetlen tanítványom. Forradalmárt faragok belőle, aki majd felszabadítja a köznépet a beavatottak zsarnoksága alól. Ki tudja, hátha ő szabadítja föl Ösvényt is a Kongresszus uralma alól? Bárcsak így lenne, akkor békében halnék meg, tudván, hogy leromboltam mindazt, ami eddig a Kongresszus hatalmát erősítette, s elfojtott minden ellenállást.”
Vang-mu halk lélegzése a csecsemő szuszogására, fűben susogó szellőre emlékeztette Han Fej-cét. Ez a lány csupa élet, csupa remény, csupa tetterő.
- Han Fej-ce, nem alszol, ugye?
Nem aludt, de félig-meddig bóbiskolt, s Jane hangjára összerezzent, mintha álmából riadt volna fel.
- Én nem - felelte Han Fej-ce -‚ de Vang-mu igen.
- Akkor ébreszd fel - mondta Jane.
- Miért? Megérdemli a pihenést.
- Azt is megérdemli, hogy hallja, amit mondani akarok.
Ela arca tűnt fel Jane-é mellett a kijelzőn. Han Fej-ce azonnal ráismert. Ő az a xenobiológus, akit azzal bíztak meg, hogy az Ösvényen begyűjtött genetikai mintákat megvizsgálja. Ezek szerint bekövetkezett az áttörés.
Han Fej-ce lehajolt és megbökdöste a lány csípőjét. Vang-mu mocorogni kezdett, aztán nagyot nyújtózott. Ám eszébe jutott vállalt kötelezettsége, mire ijedten felült.
- Elaludtam? Mi történt? Bocsáss meg, Han mester, elnyomott az álom!
Zavarában bizonyosan hajlongani kezdett volna, ha Fej-ce meg nem akadályozza. - Jane és Ela kérték, hogy ébresszelek föl. Azt akarták, hogy te is halljad.
- Mindjárt az elején elmondom - fogott bele Ela -‚ hogy amiben reménykedtünk, lehetséges. A genetikai beavatkozás annyira durva és könnyen észrevehető volt, hogy egyértelmű, a Kongresszus miért nem engedte, hogy valóban hozzáértő genetikusok szaglásszanak Ösvény lakossága körében. Az OCD génje nem a megszokott helyen van, ami magyarázat lehet arra, a natológusok miért nem szúrták ki azonnal. Ennek ellenére majdnem pontosan úgy működik, mint a természetes eredetű OCD-gén. Könnyedén megoldható, hogy szeparáltan vegyük kezelésbe, érintetlenül hagyva azokat a géneket, amiknek a beavatottak rendkívüli intellektuális és kreatív képességei köszönhetők. Máris létrehoztam a vivőanyagot, egy baktériumot, ami a vérbe injekciózva megkeresi a spermát vagy a női ivarsejteket, azokba behatolva eltávolítja az OCD-gént, helyettesíti egy normális génnel, s közben a genetikai kód többi részét érintetlenül hagyja. A baktérium ezután hamarosan elpusztul. Különben egy közönséges baktériumból állítottam elő, egészen biztosan előfordul Ösvény minden olyan laboratóriumában, ahol immunológiai és prenatális rendellenességekkel foglalkoznak. Tehát ha egy beavatott OCD-mentes utódokat szeretne, mostantól megteheti.
Han Fej-ce felkacagott. - Én vagyok az egyetlen ezen a bolygón, aki kérvényezné ezt az injekciót! A beavatottak egyáltalán nem sajnálják magukat. Még büszkék is az életüket megkeserítő szenvedéseikre. Megtisztelve érzik magukat, ez ad nekik erőt.
- Akkor viszont hadd meséljem el, mit találtunk még. Az egyik pequenino asszisztensem - akit úgy hívnak, hogy Fiola - fedezte fel. Bevallom, én magam nem sok figyelmet szenteltem ennek a tesztsorozatnak, mivel viszonylag egyszerűbbnek tűnt, mint a mi descoladánk, amivel már régóta bajlódunk.
- Ne mentegetőzzön - felelte Fej-ce. - Hálásak vagyunk mindenért, amit értünk tesznek. Meg sem érdemeljük.
- Hát... Ugyan...! - Ela láthatóan zavarba jött ettől a nagy-nagy udvariasságtól.
- Szóval, Fiola észrevette, hogy a genetikai minták közül egy nem sorolható be se a beavatott, se a nem-beavatott kategóriába. Erre vaktában újra lefuttattuk a tesztet, majd ismét összehasonlítottuk az eredményeket a kapott listával - tökéletesen egyezett. Minden beavatottnál kimutattuk a módosult gént. Amelyik mintában pedig nem volt hibás gén, az nem volt rajta a beavatottak listáján sem.
- Nem azt mondta, hogy egy kivételével?
- Az az egy rendesen feladta nekünk a leckét, de Fiola módszeresen dolgozott - a türelme, akár egy vén fáé. Biztos volt benne, hogy vagy adatbeviteli, vagy adatfeldolgozási hiba történt. Számtalanszor megismételte a próbát, sőt, a többi asszisztenssel is elvégeztette. Kétség nem fér hozzá: az az egyetlen kivétel egy mutáns beavatott-gén. Természetes módon hiányzik belőle az OCD, a tulajdonosa azonban megőrizte mindazokat a tehetséges vonásokat, amikről a Kongresszus genetikusai hajdan oly körültekintően gondoskodtak.
- Vagyis ez az egy személy máris az, amivé - a tervek szerint - a hordozóbaktérium változtatná az embert?
- Észleltünk még néhány, a mutáció által érintett területet, amelyekről pillanatnyilag nem tudunk eleget, de bizonyos, hogy nincs közük se az OCD-hez, se a kiemelkedő szellemi képességekhez, sőt, a főbb életfolyamatokat sem befolyásolják. Minden valószínűség szerint ez az egyed egészséges utódokban fogja majd továbbörökíteni az új vonást. Illetve, ha ez a személy a baktériumunkkal kezelt valakivel házasodik össze, az összes leszármazottjuk kiemelkedő képességű lesz, de OCD nélkül!
- Milyen szerencsés - jegyezte meg Han Fej-ce.
- Ki az? - kérdezett közbe Vang-mu.
- Te - közölte Ela. - Hszi Vang-mu.
- Én? - rökönyödött meg a leány.
Han Fej-ce azonban lelkesen kifakadt. - Ez az! - kiáltotta. - Tudhattam volna! Kitalálhattam volna! Nem csoda, hogy olyan rohamléptekben fejlődtél. Ugyanolyan gyorsan tanultál, mint a lányom. Nem csoda, hogy olyan meglátásaid voltak, amikkel előrelendítetted a munkánkat, még ha alig kapiskáltad is a témát, amivel foglalkoztál. Te, Vang-mu, ugyanúgy beavatottnak számítasz, mint akárki más Ösvényen - kivéve, hogy egyedül te vagy mentes a tisztálkodási szertartás kínjaitól.
Hszi Vang-mu egyszerűen nem talált szavakat, s egyszercsak kibuggyantak a könnyei.
- Soha többé nem hagyom, hogy magadnál különbnek tarts engem - fogadkozott Han Fej-ce. - Mostantól nem vagy többé szolga a házamban, inkább a tanítványom, ifjú kollégám. Gondoljon mindenki, amit akar. Mi tudjuk, hogy te is vagy olyan tehetséges, mint bárki más.
- Mint Csing-csao úrnő? - suttogta Vang-mu.
- Mint akárki - válaszolta Fej-ce. - Az illem megköveteli, hogy meghajlással add meg a tiszteletet másoknak, de a szíved mélyén nem kell, hogy alázatoskodj senki előtt.
- Méltatlan vagyok erre, mester - húzta össze magát Vang-mu.
- Mindenki méltó a génjeire. Ez a mutáció, ami benned végbement, akár meg is nyomoríthatott volna. Ehelyett te lettél a világunk legegészségesebb lakója.
Vang-mu még ettől sem tudta abbahagyni a hangtalan zokogást.
Jane nyilván mutatta az eseményeket Elának, mert ő nem szólt közbe egy darabig. Végül mégis megszólalt. - Elnézést kérek, de rengeteg a tennivalóm - mondta.
- Ó, hogyne - kapott észbe Han Fej-ce. - Nyugodtan elmehet.
- Félreért - mondta Ela. - Nem a távozásra akartam engedélyt kérni, hanem hogy folytathassam. Még van ám mondanivalóm, mielőtt elmegyek.
- Parancsoljon - felelte Han Fej-ce főhajtással. - Figyelünk.
- Igen - szipogta Vang-mu. - Én is figyelek.
- Van némi esély arra - bár elég halvány, mint majd látni fogják -‚ hogy amennyiben képesek volnánk dekódolni és megfékezni a descoladavírust, talán előállíthatnánk egy olyan változatát, aminek hasznát lehetne venni, itt Ösvényen.
- Hogyan? - kérdezett rá Han Fej-ce. - Miféle hasznunk lehetne nekünk ebből a szörnyűséges mesterséges vírusból?
- A descolada hatásmechanizmusának a lényege az, hogy bejutva a gazdaorganizmus sejtjeibe, ott leolvassa a genetikai kódját, s aztán a saját programja szerint átalakítja azt. Ha sikerülne megváltoztatnunk, eltávolítanánk belőle nemcsak a saját programját, hanem majd a teljes önvédelmi mechanizmusát is - ha megtalálnánk, persze. Ebben a fázisban akár arra is lehetőségünk nyílna, hogy szuperhordozóként alkalmazzuk. Olyasmivé válna így, ami nemcsak a szaporítósejtekben idézne elő változást, hanem az élő szervezet összes sejtjében.
- Elnézést kérek - jegyezte meg Han Fej-ce -‚ de nemrég épp ebben a témakörben kalandoztam, és megtudtam, hogy a szuper-hordozóanyag koncepcióját azért kellett elvetni, mert a test kiveti magából a genetikailag módosított sejteket.
- Pontosan - bólintott Ela. - Ilyen a descolada gyilkolási módszere. A szervezet elutasítja saját magát, amíg csak meg nem szűnik létezni. Ez azért van így, mert a descoladának mind ez idáig nem volt különösebb terve velünk, emberekkel. Csak mellesleg tanulmányozta az emberi testet, találomra bele-beleszólt a működésébe, és figyelte, mi lesz. Konkrét terv híján minden elhunyt áldozat sejtje más és más genetikai kódot produkált. No most, ha szerkeszteni tudnánk egy olyan szuperhordozót, ami konkrét terv szerint működik, s a test minden sejtjét egy bizonyos formula szerint alakítaná át, az esetben - a descoladával végzett kísérleteink határozottan erre engednek következtetni - az átalakulás egyénenként legkevesebb hat óra, de maximum fél nap alatt végbe is menne.
- Elég gyorsan ahhoz, hogy a szervezet még ne forduljon maga ellen...
- Oly tökéletesen egységes folyamat lenne, hogy a szervezet a sajátjaként fogadná el az új formulát.
Vang-mu abbahagyta a sírást. Legalább olyan izgatottnak tűnt, mint Fej-ce, s minden önfegyelme ellenére kibuggyant belőle a kérdés. - Az összes beavatottat meg tudják változtatni? A most élőket is?
- Amennyiben sikerül dekódolnunk a descoladát, nemcsak az OCD-től szabadíthatnánk meg a beavatottakat, hanem az átlagemberekben is előidézhetnénk az intelligenciaszint-emelkedést. A legkiugróbb eredményeket természetesen a gyerekeknél lehetne elérni. Az idősebbek már túl vannak azon a fejlődési szakaszon, amikor az új gének még kifejthetnék a hatásukat. Attól kezdve azonban Ösvényen minden újszülött csecsemő rendkívüli tehetségként jönne világra.
- És azután? A descolada eltűnik?
- Nem vagyok biztos benne. Azt hiszem, még be kell majd programoznunk az új génbe, hogy miután a szerepét betöltötte, semmisítse meg önmagát. Vang-mu génjeit használjuk modellül. Bizonyos értelemben, Vang-mu, te leszel a világotok teljes népességének - nevezzük úgy - genetikai ősanyja!
Vang-mu felkacagott. - Micsoda remek tréfa lesz! A mi dölyfös kiválasztottjaink egy ilyen jelentéktelen porszemnek köszönhetik majd a gyógyulásukat! - Ám azonnal elszégyellte magát, s kezébe temette az arcát. - Hogy mondhattam ilyet? Pont olyan pökhendi és gőgös vagyok, mint a leghitványabbak közöttük.
Fej-ce a vállára tette a kezét. - Ne becsméreld magad! Természetes, hogy néha így érez az ember. Hamar elmúlik. Elítélni azokat kell, akik ezt életszemléletül választották. - Majd visszafordult Elához. - Etikai problémák adódhatnak.
- Tudom. Jobb, ha felkészülünk ezekre, még ha nem is sikerülne kivitelezni a tervünket. Ugyebár, a teljes lakosság genetikai megváltoztatásáról van szó. Hajdan atrocitásnak számított, amikor ezt a Kongresszus titokban művelte Ösvény mit sem sejtő népével. Vajon meg nem történtté tehetjük-e az atrocitást, ha mi is ugyan azt az ösvényt választjuk?
- Többről van szó - fűzte hozzá Han Fej-ce. - Az egész társadalmi rendszerünk a beavatottakra épül. Az emberek többsége az átalakulást járványos kórnak tekintené, amit az istenek küldtek ránk, büntetés gyanánt. Ha kitudódna, hogy tőlünk ered, megölnének. Bár az is lehet, hogy ha elterjedne a híre, hogy a beavatottak nem hallják többé az istenek - vagyis az OCD - hangját, a nép ellenük fordulna, és ezért végeznének velük. Halálunk után mi hasznunk lenne abból, hogy felszabadultunk az OCD alól?
- Egyetértek - bólintott Ela. - Akkor viszont fogalmunk sincs, mi a helyes lépés. A kérdés pillanatnyilag függőben marad, hiszen még mindig nem tudtuk dekódolni a descoladát - ha egyáltalán sikerül valaha. Ám ha mégis rájövünk a dolog nyitjára, a választás úgyis a maguké, bevessük-e vagy sem.
- Mármint Ösvény népének kell eldöntenie?
- Nem - mondta Ela. - Legelsősorban maguknak hármuknak: Han Fej-cének, Hszi Vang-munak és Han Csing-csaónak. Önök a bőrükön tapasztalták az egykori beavatkozás következményeit, s még ha Csing-csao nem is hisz benne, legalább joggal képviseli a hívők és a beavatottak szempontjait. Ha eredményre jutunk, tárják elé a helyzetet! Tegyék fel maguknak is a kérdést: van-e olyan megoldás, ami nem lenne ártalmas Ösvényre nézve? Es ha van, feltétlenül alkalmazni kell-e? Ne, most még ne válaszoljanak, ne most határozzanak! Gondolják végig alaposan! Mi kívülállók vagyunk. Tájékoztatjuk önöket, amint megvan a megoldás - ha meglesz egyáltalán. Onnantól a döntés az önök kezében lesz.
Ela arca eltűnt.
Jane maradt még egy darabig. - Nos, érdemes volt felébredni?
- Persze! - kiáltotta Vang-mu.
- Remek érzés, ugye, hogy kitudódott, mennyivel több vagy, mint hitted magadról? - kérdezte Jane.
- Mi az hogy! - lelkendezett Vang-mu.
- Jól van Vang-mu, most már mehetsz vissza aludni. Terólad Han mester, viszont idáig virít, milyen kimerült vagy. Nem látjuk hasznodat, ha megrendül az egészséged. Légy szíves, fogadd meg, amit Andrew szokott mondogatni: kövessünk el mindent, ami erőnkből telik, de anélkül, hogy annak az erőnk látná kárát.
Aztán ő is eltűnt a kijelzőről.
Vang-mu ismét pityeregni kezdett. Han Fej-ce lezökkent mellé a padlóra, a fejét odavonta a vállára, úgy ringatta szelíden. - Ne sírj, kedvesem, a szíved mélyén mindig tudtad, ki vagy. Aminthogy én is. Bölcsen választottak neked nevet a szüleid. Ha a lusitaniai tudósoknak sikerül csodát tenniük, valóban te leszel a nagy Királyi Anya itt Ösvényen.
- Han mester - szipogta Vang-mu. - Csing-csao miatt kesergek. Engem sosem remélt boldogság és szerencse ért, de vele mi lesz, ha elhallgatnak benne az istenek?
- Remélem - mondta Fej-ce -‚ akkor az én drága leányom lesz ismét. Éppolyan szabad, mint te, s úgy tér meg hozzám, mint a téli folyamon ringó virágszirom, amit az örök tavasz országából hoz a víz.
Han mester még sokáig tartotta karjában Vang-mut, míg csak a lányt el nem nyomta az álom. Akkor az öreg gyengéden a matracára fektette, s maga is visszavonult a saját fekhelyére. Szívét reménység töltötte el, hosszú idő óta először.

*         04       *

Amikor Valentine meglátogatta Gregót a börtönben, Kovano polgármester odaszólt neki, hogy Olhado épp nála van.
- Mit keres itt Olhado munkaidő alatt? - kérdezte Valentine.
- Ezt komolyan kérdi? - hökkent meg Kovano. - Kitűnően végzi a dolgát mint igazgató, de úgy vélem, a világ megmentése elég indok arra, hogy ez egyszer helyettesítse valaki a téglagyárban.
- Ne fűzzön túl nagy reményeket hozzá - hűtötte le Valentine. - Azt akartam, hogy belefolyjon a munkába, remélve, hátha segítségünkre lehet, de mégsem fizikus.
- Én sem vagyok börtönőr - vont vállat Kovano -‚ de az ember teszi, amit a helyzet megkövetel. Nem tudom, Olhadónak köszönhető-e, vagy Endernek, aki nemrég járt itt, de elég nagy zenebonát csapnak ezek ketten odabent - pedig nálunk alapkövetelmény a józanság. Ami azt illeti, a bentlakóink zöme épp ittasság miatt élvezi a vendégszeretetünket.
- Ender idejött?
- A méhkirálynőnél járt. Beszélni akar magával. Fogalmam sem volt, hol lehet.
- Rendben. Ha itt végeztem, megkeresem. - Valentine a férjével volt. Jakt útra készült az űrkomppal egyrészt a saját űrhajójához, hogy felkészítse, ha netán gyorsan távozniuk kellene, másrészt szemügyre akarta venni az eredeti lusitaniai telepes anyahajót, megvizsgálni, vajon működésbe hozható-e ennyi év után is a csillag hajtóműve. A hajó eddig csupán egyetlen célt szolgált: földi fajok magvait, génjeit és embrióit tárolták a fedélzetén - szükség esetére. Jakt legalább egy hétig - ha nem tovább - odalesz, s Valentine-nak nem volt szíve elengedni anélkül, hogy ne töltött volna vele egy kis időt kettesben. Jakt éppenséggel megértette volna, ha mégsem teszi - tudta, milyen borzasztó nyomás nehezedik mindnyájukra -‚ de Valentine azzal is tisztában volt, a fejleményeknek nem ő a kulcsfigurája. Őrá később lesz szükség, hogy lejegyezze a történteket.
Amikor eljött Jakttól, mégsem Gregóhoz ment egyenesen a polgármesteri hivatalba, hanem keresztülballagott a városközponton. Nehéz elhinni, hogy nemrég - hány napja vagy hete is? - ittas, dühöngő csőcselék verődött itt össze, amely végül gyilkos indulatba lovalta magát. Milyen csendes volt most a tér! A gyep is kiheverte már, hogy az a sok-sok láb letiporta, csupán egyetlen sárfolton nem akaródzott a fűnek visszanőnie.
Ennek ellenére nem érződött igazi békehangulat. Amikor Valentine a városba érkezett, eleven, nyüzsgő forgatagot talált a kolónia szívében, a nap bármely szakában. Most is volt ugyan némi mozgás a téren, de az emberek komoraknak tűntek, s hozzá mintha valami rosszban sántikáltak volna. Lesütött szemmel, leszegett fejjel tébláboltak, mintha attól tartanának, ha nem vigyáznak minden lépésükre, elbotolhatnak.
A komorságuk részben szégyenérzetből fakadhatott, gondolta Valentine. A város összes épületén rések, lyukak tátongtak, ahonnan kőtömböket vagy téglákat szakítottak ki, hogy azokból építsék fel a kápolnát. A nyílások bizony a pracáról is látszottak.
De Valentine gyanította, legfőképpen a félelem volt az oka, hogy a vitalitás annyira megcsappant. Nyíltan senki sem beszélt róla, de az elejtett megjegyzésekből, burkolt célzásokból, s a nyugati hegyvonulatok felé vetett sanda pillantásokból Valentine értette, miről van szó. A kolónia nem a közelgő flottától rettegett. Nem is a pequeninók lemészárlása miatt volt bűntudatuk. A hangyok nyugtalanították őket. A fekete figurák, akiket alkalomadtán látni lehetett a hegyoldalakon, vagy a város környéki mezőkön. A gyerekeknek rémálmaik voltak, a felnőttek szívét dermesztő félelem töltötte el miattuk. A könyvtárból folyton hiányoztak a hangy háborúk idején rögzített híranyagok, az emberiség dicsőséges győzelméről szóló filmek nézettsége rekordot döntött. Ám e filmek csak még inkább felkorbácsolták az indulatokat. A hangy dolgozók büntetőosztagának karéjában, a fenyegetettség árnyékában élő lakosság nagy része - mondhatni zöme - már korántsem annak a csodálatos és nemes fajnak látta a hangyokat, amilyennek Ender festette le a kultúrájukat A Méhkirálynő című könyvében.
- Hát hiábavaló volt minden erőfeszítésünk? - töprengett Valentine. - Én, a történész, vagy mint Démoszthenész, a filozófus, hiába tanítottam, hogy nem kell félni mindentől, ami idegen, s főképpen a ramanoktól nem? S vajon Ender páratlan szépségű könyveinek - A Méhkirálynő és a Hegemónnak és az Ember életének - volt-e akkora befolyásuk a világra, hogy legyűrjék azt az ősi, ösztönös rettegést, ami e riasztó, túlméretezett rovarszerű lények láttára ébred az emberek lelkében? Meglehet, a civilizáció pusztán máz rajtunk, ami azon nyomban leolvad, amint krízishelyzetbe kerülünk, s színlelt, racionális magatartásunkat feledve, pusztán emberszabású majmok leszünk ismét, ugyanazok a hajdani szőrös főemlősök, akik a barlang szájából vicsorogtak kifelé az ellenségre, fohászkodva, hogy csak menne már el, s markukban ott szorongatták a súlyos kődarabot, hogy a támadóra hajítsák, ha közelebb találna jönni.
A gondolataiba mélyedt Valentine újra biztonságos helyre ért - a kormányzósági épület elé -‚ ami bár a börtönnek is helyet adott, mégis kevésbé nyugtalanító pontja volt a városnak, mint amerre korábban járt. Ebben az épületben a hangyokat szövetségeseknek tekintették - vagy legalábbis annak a bizonyos, nélkülözhetetlen békefenntartó erőnek, amely az ellenfelek között állva, azok kölcsönös védelmét szolgálta. „Itt végre találok olyanokat”, jegyezte meg magában Valentine, „akik képesek túllépni az állatvilágban gyökerező, onnan örökölt korlátaikon”.
Amikor benyitott a cellába, Olhadót és Gregót is egy-egy priccsen elheverve találta. Körülöttük a padlót és közöttük az asztalt temérdek sima vagy összegyűrt papír árasztotta el. Papírkupac borította a terminált is, úgyhogy a kijelző működésképtelen volt, akár bekapcsolták a komputert, akár nem. A helyiség tipikus tinédzserszobára emlékeztetett, s e látványt az tette teljessé, ahogy Grego mindkét lábát felfelé a falnak döntve, csupasz lábfejét fura ritmusban billegtette. Vajon miféle belső zenére?
- Boa tarde, Tia Valentina - mondta Olhado.
Grego fel se pillantott.
- Zavarok? - kérdezte Valentine.
- Pont jókor jön - intett Olhado. - Az univerzum újrafogalmazásának küszöbén állunk. Oltári felfedezést tettünk, mégpedig hogy csak kívánnunk kell, és élőlények pottyannak elő a semmiből.
- Ha csak ezen múlik - kérdezte Valentine -‚ nem kívánhatnánk magunknak egy fénysebességnél gyorsabb csillaghajót?
- Grego pillanatnyilag matematikai műveletekkel bajlódik, fejben - közölte Olhado -‚ se lát, se hall, a külvilág szempontjából hulla. De igen, azt hiszem, rájött valamire. Egy perce még szökdécselt és kurjongatott. Csodás varrógép-élményben volt részünk.
- Ó! - nézett nagyot Valentine.
- Sosem hallotta ezt a tudományos alapviccet? - kacsintott Olhado. - A varrógép feltalálásári ügyködők minduntalan kudarcot vallottak, mivel egyre a kézi varrás mozdulatait igyekeztek lemásolni, vagyis hogy az ember beleböki a tű hegyét az anyagba, a fokán átvezetett cérnát pedig úgy húzza hátul, a tű után. Olyan magától értetődőnek tűnt. Mígnem valaki kiötlötte, hogy a tű foka a tű hegyében legyen, s a varrás ne egy, hanem két cérnaszállal történjen. Teljességgel természetellenes, indirekt megközelítés, az igazat megvallva még most sem tiszta előttem.
- Szóval átöltögetjük magunkat az űrön?
- Bizonyos értelemben igen. Két pont között a legrövidebb távolság nem feltétlenül egy egyenes. Andrew hallott valami olyasmit a méhkirálynőtől, hogy amikor új királynőt teremtenek, előszólítanak valami lényt egy alternatív téridőből. Grego azonnal lecsapott rá, mint annak bizonyítékára, hogy létezik valós irreális tér. Ne kérdezze, mit ért ezen. Az én szakmám a téglagyártás.
- Irreális valós tér - helyesbített Grego. - Fordítva mondtad.
- Nocsak, feltámadt a hulla! - üdvözölte Olhado.
- Foglaljon helyet, Valentine - invitálta Grego. - A cellám nem éppen tágas, de érezze magát otthon! Nos, a dolog matematikai része még mindig elég zavaros, de lassacskán összeáll a kép. Be kell vonnom Jane-t is, hogy elvégezzük a legbonyolultabb számításokat, lefuttassuk a szükséges szimulációkat, de ha a méhkirálynő állítása igaz, és valóban létezik egy szomszédos tér, ahonnan bármely ponton filóták léphetnek át hozzánk, s feltételezzük, hogy a folyamat fordítva is működik, továbbá ha a méhkirálynőnek abban is igaza van, hogy a másik térben - amit nevezzünk Odaátnak - a filóták nem a természeti törvényeknek megfelelően szerveződnek, hanem puszta esetlegességet jelentenek, akkor talán mégis...
- Borzasztóan sok a ha - vágott közbe Valentine.
- Ne feledje - szólt Olhado -‚ előfeltétel, hogy a jelenség kívánságra következik be.
- Úgy van, csak elfelejtettem mondani - bólogatott Grego. - Szóval, ha hihetünk a méhkirálynőnek, ezek az anorganikus filóták a gondolati struktúrákra reagálnak, azonnal átveszik az adott elme sugallta funkciót. Vagyis, amit Odaát felfognak, azon nyomban létező lesz.
- Világos - felelte Valentine. - Meglep, hogy már korábban nem gondoltál erre.
- Hát igen - felelte Grego. - Nézzük, hogyan tudnánk végrehajtani. Ahelyett tehát, hogy egy csillaghajót minden utasával és rakományával egyetemben fizikailag elszállítanánk A csillagtól B csillagig, egyszerűen elképzeljük - a teljes formulát, minden emberi alkotójával együtt - mint létező rendszert Odaát. Abban a pillanatban a csillaghajót és az utasait alkotó filóták szervezettsége felbomlik, átszökkennek az Odaát-térbe, ahol aztán az ismerős képletek alapján újraszerveződnek. Majd ismét lejátszódik az előbbi ugrás, de most vissza ideátra, az itteni térbe - csakhogy immár a B csillag mellett, lehetőleg biztonságos távolságban tőle.
- Ha a mi világunk minden pontjának van megfelelője Odaát - jegyezte meg Valentine -‚ akkor nem odaát kéne lebonyolítanunk az utazást?
- Ott, abban a zérustérben egészen mások a törvényszerűségek - felelte Grego.
- Ott nincs olyan, hogy hollét. Tegyük fel, hogy a mi terünkben a hollét - a relatív tartózkodási hely - egyszerűen a filóták elrendeződéséből fakad. Afféle konvenció. Akárcsak a távolság, mint olyan. A távolságot aszerint az időtartam szerint mérjük, amennyi időbe a távolság megtétele kerül - ami viszont azért annyi idő, amennyi, mivel az anyagot és az energiát alkotó filóták a természeti törvények konvencióit követik. Ilyen a fénysebesség is.
- A terjedési sebesség behatárolt.
- Igen. A sebességhatártól eltekintve az univerzumunk mérete tetszőleges. Ha a világegyetemet gömbnek tekintjük, és kívülről nézünk rá, akkor mindegy, hogy az átmérője egy hüvelyk, egymilliárd fényév, vagy egy mikron.
- És ha kilépünk az Odaát-térbe...
- Akkor onnan nézve a mi univerzumunk - az ideát - pontosan akkora, mint akármelyik ottani anorganikus filóta, vagyis nincs mérete. Sőt, minthogy odaát nincs hollét, az ottani tér összes filótája egyforma távolságra esik a mi univerzumunk térbeli elhelyezkedésétől. Vagyis bármely ponton átléphetünk az Ideát-térbe.
- Már-már pofonegyszerűnek tűnik - jegyezte meg Valentine.
- Hát, igen - hümmögött Grego.
- A bökkenő csak az, hogy a csodába működik az a „kívánás” - töprengett Olhado.
- Ahhoz, hogy a formulát fenn tudjuk tartani, előbb meg kell értenünk - magyarázta Grego. - Az egyes filóták a valóságnak csak azt a szeletét fogják fel, ami fölött rendelkeznek. Egymásra épülő rendszerről van szó, minden filóta függ a többitől. Az atom filótájának bíznia kell abban, hogy a neutron-, proton- és elektronfilóták teszik a dolgukat, összetartják a maguk belső formuláját, ahogyan a molekula filótája is gondoskodik arról, hogy az atomot a megfelelő helyen tartsa. Mindeközben az atomfilóta arra koncentrál, hogy az atomi részecskék jó helyen legyenek. Úgy látszik, így működik a valóság - legalábbis ebben a modellben.
- Szóval áttelepíted az egész hóbelevancot az Odaát-térbe, majd ismét vissza Ideát - bólogatott Valentine. - Eddig tiszta.
- De ki lesz a kivitelező? A szállítómechanizmusnak ugyanis konkrét formulákat kell összetartania, nem csupán egy tetszőleges halmazt. Úgy értem, amikor egy űrhajóra felkerül a rakomány és felszállnak az utasok, az nem egy komplett, élő rendszer, nem egy filotikus organizmus. Nem ugyanaz, mint egy újszülött csecsemő - ő független organizmus, összetartja önmagát. Az űrhajó és a tartalma csupán egy komplexum. Széteshet, felbomolhat. Amikor tehát átjuttatjuk az összes filótát az anorganikus térbe, ahol nincs hollét, konkrét egyediség, sem semminemű rendezőelv, hogyan rendeződnek újra össze? S még ha össze is állnának az ismerős szerkezetek, mi lesz belőlük? Sok-sok atom. Esetleg élő sejtek és organizmusok - de űrruhák és űrhajó nélkül, azok ugyanis nem élő rendszerek. Ott lebegnének szerteszét az atomok, esetleg a molekulák, villámgyorsan épülnének a replikációk, amint az anorganikus filóták hozzálátnának a másolatok készítéséhez, de az űrhajó nem lenne sehol.
- Katasztrofális.
- Nem biztos - felelte Grego. - Ki tudja? Odaát más szabályok érvényesek. A gond inkább az, hogyan hoznánk vissza őket a mi terünkbe ebben az állapotban. Az volna a katasztrófa.
- Szóval nem megy.
- Még nem tudom. Ideát a valóság egységet alkot, mert minden benne foglalt filóta egyöntetűen elfogadott szabályok szerint működik. Ismerik egymás formuláit, és maguk is ugyanazokat követik. Talán Odaát is együtt tudnak maradni mindaddig, amíg van valaki, aki érti, fejben tartja a teljes egységet - az űrhajót, a rakományt és az utasokat.
- És ki lenne az?
- Mint említettem, a számításokat Jane fogja elvégezni. Neki kell kiderítenie, van-e akkora kapacitása, hogy az űrhajón belül az összes kapcsolódó formulát megőrizze a memóriájában. Meg kell vizsgálnia magát, képes-e arra, hogy befogadja a formulát és odaképzelje máshová.
- Lám, ez az odakívánós része a dolognak - kotyogott közbe Olhado. - Büszke vagyok rá, nekem jutott eszembe, hogy kell egy úgynevezett „értő”, aki az űrhajót mozgatja.
- Valóban Olhadóé az érdem - Ismerte be Grego -‚ de a tudományos értekezésen szerintem az én nevemnek kéne elöl állnia, hiszen ő úgyis fütyül a karrierre, nekem viszont elő kell rukkolnom valamivel, hogy az emberek hajlandóak legyenek szemet hunyni a rovott múltam felett - már ha állást akarok valami egyetemen, valamelyik másik bolygón.
- Miről beszélsz? - képedt el Valentine.
- Arról, hogy elhúzom a csíkot erről a csóró kolóniáról. Nem érti? Ha mindez igaz, ha működik, elrepülhetek akár a Rheimsre, vagy a Baíára, vagy... vagy akár a Földre, hétvégeken pedig hazaugrok. Az energiaköltség zéró, hiszen a természeti törvényeken kívülre kerülünk. A járművek pedig egyáltalán nem amortizálódnak.
- Nem egészen - mondta Olhado. - Még oda is kell taxiznunk a célbolygó mellé.
- Mondtam, minden attól függ, mekkora Jane kapacitása, fel tudja-e fogni, képes-e memorizálni az egész hajót és minden tartozékát. El kell tudnia képzelni minket Odaát, majd ismét ideát. El kell tudnia képzelni az út kiindulópontjának és végpontjának viszonylagos helyzetét.
- Ezek szerint a fénysebességnél gyorsabb utazás teljes mértékben Jane-en áll
vagy bukik - foglalta össze Valentine.
- Ha ő nem létezne, képtelenség volna végrehajtani Meg ha az összes fellelhető komputert összekapcsolnák is, még ha valaki meg is írná a programot, azzal sem mennénk semmire. Egy program ugyanis puszta adathalmaz, nem egy entitás. Nem egy... milyen szót is talált rá Jane? Nem egy aiúa.
- Szanszkrit szó, azt jelenti, élet - magyarázta Olhado Valentine-nak. - De ugyanúgy jelenti azt a filótát is, aki a többi filótát szabályozó formulát vezérli. Ez a szó a megfelelője minden olyan entitásnak - bolygóknak, atomoknak, állatoknak, csillagoknak -‚ amelyeknek saját, belső eredetű, maradandó alakzatuk van.
- Jane aiúa, nem csupán program, tehát ő lehet értő. Ő be tudja fogadni magába, a saját formulájába a csillaghajó képletét. Képes megemészteni, magába tudja olvasztani úgy, hogy az mégis valóság marad. Amikor aztán a részévé válik, ugyanolyan tökéletesen fogja ismerni, tudat alatt is, mint ahogy a maga aiúája ismeri és összetartja a maga testét. Úgy már magával viheti Odaátra, és vissza is hozza ide.
- Vagyis Jane-nek muszáj mennie? - kérdezte Valentine.
- Ha egyáltalán kivihető a dolog az azért lesz, mert Jane az űrhajóval megy, igen - bólintott Grego.
- Hogyan? - kérdezte Valentine. - Őt nem kaphatjuk a vállunkra, hogy magunkkal cipeljük, mint valami zsákot!
- Andrew most tudta meg a méhkirálynőtől - közölte Grego -‚ hogy Jane tulajdonképpen egy bizonyos, konkrét helyen tartózkodik - helyesebben, az ő aiúája specifikus helyet foglal el a térben.
- Hol?
- Andrew Wiggin testében.
Eltartott egy darabig, míg elmagyarázták Valentine-nak, amit Ender Jane-nel kapcsolatosan a méhkirálynőtől megtudott. Furcsa érzés volt belegondolni, hogy ennek a komputer-entitásnak a középpontja Ender testében van, de ésszerű magyarázatnak tűnt, hogy Jane-t akkortájt hozta létre az akkori méhkirálynő, amikor Ender a hangyok elleni csatáit vívta. Valentine azonban gyanút fogott. Ha a fénysebességnél gyorsabb csillaghajó ugyebár csak oda mehet, ahová Jane viszi, Jane pedig Ender testében fészkel, abból egyetlen dolog következik.
- Tehát Andrew-nak is mennie kell?
- Claro. Hát persze - mondta Grego.
- Kissé kiöregedett abból, hogy tesztpilóta legyen - jegyezte meg Valentine.
- Nyugalom, csak tesztutasi minőségben fog repülni - mondta Grego. - Ha már így adódott, hogy ő hordozza magában a pilótát.
- Az utazás semmiféle fizikai megterheléssel nem jár - vetette közbe Olhado. - Ha Grego elmélete helytállónak bizonyul. Andrew-nak néhány percig - vagy esetleg mikroszekundumig - üldögélnie kell a helyén, s hipp-hopp, a másik térben találja magát. Ha pedig a kísérlet befullad, akkor is ott rostokol majd az ülésén, mi sültbolondok pedig mulyán pisloghatunk magunk elé, amiért azt képzeltük, hogy odakívánhatjuk magunkat téren és időn át, ahová csak akarjuk.
- Ám ha úgy alakul, hogy Jane át tudja juttatni a másik térbe, de Odaát már képtelen összetartani a formulát, akkor Ender ott ragad egy valószínűtlen, sehol sincs helyen - mondta gondterhelten Valentine.
- Hát, igen - felelte Grego. - Ha félmunkát végzünk, az gyakorlatilag az utasok életébe kerül. Bár úgysem fog számítani, hisz odaát nincs idő. Örökké tartó pillanat lesz. Tán fel se fogja az agyuk, hogy a kísérlet meghiúsult. Stasis következik be.
- Ha viszont működik - vetette közbe Olhado -‚ a mi téridőnk velünk jön, és érzékelni fogjuk az időtartamot. Azt sosem tudjuk meg, ha kudarcot vallunk, csak azt vesszük észre, ha sikerrel járunk.
- De én igenis fogom tudni, ha sosem tér vissza az öcsém - komorodott cl Valentine.
- Úgy van - felelte Grego. - De ha nem tér vissza, akkor is csak néhány hónapja marad búslakodni utána, míg a flotta meg nem érkezik, és szét nem lövi az egész bolygót, hogy nyoma sem marad.
- Vagy amíg a descolada végképp össze nem zavarja a génjeinket és ki nem irt mindnyájunkat - fűzte hozzá Olhado.
- Azt hiszem, igazatok van - merengett Valentine. - Ha a vállalkozásunk balul üt ki, akkor is csak egyszer halunk meg - ők is, akik átmennek, mi is, akik maradunk.
- A szoros határidő miatt rettenetes nyomás nehezedik ránk - csóválta meg a fejét Grego. - Nem késlekedhetünk, Jane-t hamarosan elvágják az ansible-kapcsolataitól. Andrew szerint nagy valószínűséggel túléli, de nyomorékká válik. Agysérült tesz.
- Tehát ha sikerrel járunk is, az első utazás egyben az utolsó lesz.
- Dehogy! - tiltakozott Olhado. - A sebesség pillanatnyi. Ha tényleg működik, Jane biztonságba tudná menekíteni a bolygó teljes lakosságát mindössze annyi idő alatt, amíg a be- és kiszállás lebonyolódik.
- Úgy érted, a felszállás mindig a bolygó felszínéről történne?
- Ez még a rizikója az ügynek - ingatta a fejét Grego. - Lehet, hogy Jane csak nagyjából tízezer kilométer pontossággal képes a helyzetpontot kiszámítani. Robbanás- vagy kitérésveszély nem áll fönn, mivel a filóták ideát ismét a természeti törvényeknek engedelmeskednek. Ám ha a csillaghajó visszatéréskor mondjuk egy bolygó kellős közepén landol, az utasoknak kutya nehéz dolguk lenne, hogy kiássák magukat a felszínre.
- De ha sikerül hajszálpontosan kalkulálnia - mondjuk, néhány centiméteres pontossággal -‚ akkor a járatok felszínről felszínre közlekedhetnének.
- Persze, bilibe lóg a kezünk - legyintett Grego. - Mindjárt Jön Jane, és felvilágosít minket, hogy még ha képes volna is komputerchipet gyártani az univerzum teljes csillagtömegéből, annyi adatot mégsem tudna tárolni a memóriájában, amennyi egy csillaghajó térugrásához szükségeltetik. Mindegy, e pillanatban minden lehetségesnek tűnik, és én azért is remekül érzem magam!
Erre aztán Grego és Olhado olyan harsány ujjongásban és hahotában törtek ki, hogy Kovano polgármester benyitott megnézni, minden rendben van-e Valentine-nal. Teljes megdöbbenésére Valentine együtt ujjongott és hahotázott a fiatalokkal.
- Nocsak, van okunk örülni végre? - kérdezte Kovano.
- Azt hiszem, igen - felelte Valentine, s igyekezett visszazökkenni szalonképes modorába.
- Számos gondunk melyikét sikerült megoldani?
- Elképzelhető, hogy egyiket sem - felelte kitérően Valentine. - Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Az univerzumot nem lehet ilyen játszi könnyedséggel befolyásolni.
- De valamit csak kisütöttek!
- A mi metafizikus lángelméink valami észbontóan képtelen feltételezésre jutottak - magyarázkodott Valentine. - Hacsak maga nem tett valami csodaszert az ebédjükbe.
Kovano jót nevetett, aztán megint magukra hagyta őket. A megjelenésével azonban kijózanította a vigadozókat.
- Valóban lehetséges? - kérdezte Valentine.
- Magamtól sosem gondoltam volna rá - vakarta a fejét Grego. - Úgy értem, mihez kezdjünk akkor a világmindenség keletkezésének elméletével?
- Tulajdonképpen ez megválaszolja az eredet problémáját is - lelkendezett Olhado. - Az ősrobbanás elmélete már...
- ...már az ért születésem előtt is elfogadott tény volt - vágott közbe Valentine.
- Én is úgy tudom - intett Olhado. - Amire azonban senki sem jött rá azóta sem, az az, hogy a Nagy Bumm miért következett be. Legfrissebb ismereteink birtokában azonban a magyarázat kézenfekvő, habár elég bizarr. Tegyük fel, hogy valaki, aki képes volt fejben tartani a teljes univerzum képletét, átlépett a szomszédos térbe, aztán Odaát a filóták átrendeződtek, és felvették a lehető legnagyobb kiterjedésű alakzatot, amit még vezérelni tudtak. Minthogy odaát nincs idő, ki tudja, egy milliárd évet, vagy egy mikroszekundumot vett-e igénybe a folyamat. Amikor aztán az elrendeződés megvolt, zsupsz, az egész univerzum átszökkent az ideát-térbe. Minthogy azonban előtte nem volt sem távolság, sem helyzet - azaz hollét -‚ kezdetben az egész halmaz egyetlen mértani pont méretű volt...
- Aminek nincs kiterjedése - szólt közbe Grego.
- Én is tanultam geometriát - húzta el a száját Valentine.
- És azon nyomban növekedésnek indult, tágult, kezdett a térben kiterjedni. Az idő meg mintha lelassult volna... vagy felgyorsult? Nem is tudom.
- Tök mindegy - intette le Grego. - Minden attól függ, Ideát vagyunk-e, vagy Odaát, vagy valami másik térben.
- Mindenesetre úgy tűnik, az univerzum a mostani állapotában időben konstans, miközben térben tágul. De ha akarnánk, lehetne fordítva is, kiterjedésben konstans, időben viszont változó. A fény sebessége csökken, vagyis tovább tart eljutni egyik helyről a másikra, csak persze nem érzékeljük, mert minden más is lassul, relatíve. Lám, minden perspektíva kérdése. Mert ugyebár - ahogy az előbb Grego mondta - ez a világegyetem, amiben élünk, abszolút értékben épp egy mértani pont méretű - Odaátról nézve. Ami ideát növekedésnek tűnik, az csupán relatív tér és idő.
- És ettől mászom én falra! - mérgelődött Grego. - Ugyanis Olhado örökösen ilyesmin morfondírozott. Egyfolytában ilyennek képzelte az univerzumot: egy kiterjedés nélküli pontnak Odaát, egy másik térben. No, nem ő az első, aki így vélekedik, de a környezetemben ő az egyetlen, aki valóban hitt ebben, aki meglátta az összefüggést a mi világunk és a között a zérustér között, ahonnan - Andrew elmesélése szerint - a méhkirálynő előszólítja az aiúákat.
- Ha már a metafizikai fejtörőknél tartunk - vetette közbe Valentine - ki tudja, ez az egész hol kezdődött? Ha mindaz, amit valóságnak hiszünk, csupán egy formula, amit valaki Odaátról áthuppantott a létezésbe, akkor az a valaki még most is ott bolyong valamerre, és csak potyogtatja maga után az univerzumokat, amerre elhalad. S ő vajon hogyan keletkezett? És mi volt őelőtte? Es egyáltalán hogyan jött létre az Odaát?
- Ez ideát-mentalitás - legyintett Olhado. - Azok próbálják így felfogni a valóságot, akik abszolútumként tisztelik a teret és az időt. Akik mindent csak úgy tudnak elképzelni, hogy van kezdete és vége, van eredete, mert így működik a számunkra érzékelhető univerzum. A helyzet az, Odaát nem ugyanezek a szabályok érvényesek. Az Odaát mindig volt és mindig lesz. Az ottani filóták száma végtelen, és mindig léteztek. Mindegy, hányat emelünk át organikus univerzumokba, mindig ugyanannyi marad.
- De valakinek csak el kellett kezdenie az univerzum-gyártást.
- Miért? - kérdezte Olhado.
- Mert... mert én...
- Nem volt olyan, hogy kezdet. Ez örökké tartó folyamat. Úgy értem, ha nem az lenne, el sem kezdődhetett volna. Odaát, ahol nincsenek formulák, képtelenség volna elképzelni egyet. Az ottani filóták - lényegüknél fogva - nem tudnak cselekedni, hiszen a szó szoros értelmében meg sem találnák önmagukat.
- De az hogy lehet, hogy ez a folyamat örökkévaló?
- Tegyük fel, hogy az időnek ez a pillanata, az e pillanatban megélt valóság, az univerzum - az összes létező univerzum - jelenlegi állapota...
- Úgy érted, hogy a most?
- Pontosan. Tegyük fel, hogy a most egy gömbnek a felülete. Az idő úgy halad előre az Odaát káoszában, mint egy táguló gömb, egy állandóan dagadó léggömb felülete. Odakint káosz, idebent valóság. És egyre csak nő, nő... maga mondta, Valentine. S közben új meg új univerzumok bukkannak elő.
- De honnan került elő a léggömb?
- Maradjunk annál, hogy itt ez a léggömb. A táguló gömbfelület. Csakhogy ennek a gömbnek a sugarát tekintsük végtelennek.
Valentine erősen igyekezett rájönni, mire akar Olhado kilyukadni. - A felület tökéletesen sík.
- Nagyon jó!
- És sosem lehet körbekerülni.
- Kitűnő! Végtelenül nagy. Annyira, hogy meg sem lehet számolni, összesen hány létező univerzum van. De most vegyünk egy csillaghajót, ami megindul a perem felől be, a gömb közepe felé. Minél beljebb jut, annál idősebb minden. Találkozik mindegyik régebbi univerzummal, visszafelé. Nos, mikor érjük el a legelsőt?
- Nem érjük el - felelte Valentine. - Nem, ha véges sebességgel haladunk.
- Sosem érhetjük el egy végtelen sugarú gömb középpontját, ha a felületétől indulunk, mert akármekkora utat teszünk is meg, akármekkora sebességgel, a középpont, a kezdet mindig végtelen messzeségben lesz.
- Hát így szól az univerzum eredetének története.
- Én így hiszem - bólintott Olhado. - Hiszem, hogy ez az igazság.
- Tehát az univerzum azért működik így, mert mindig is így működött - mondta Valentine.
- A valóság működik így, mert a valóság ez. Ami nem így működik, az visszahull a káoszba. Ami viszont igen, az átlép a valóságba. Mindig ott a választóvonal.
- Nekem az a kedvencem az egészből - szólalt meg Grego -‚ hogy ha elkezdünk ide-oda röpködni pillanatnyi sebességgel a mi valóságunkban, akkor mi akadályozhat meg minket abban, hogy felkeressünk másokat? Más univerzumokat?
- Vagy hogy mi teremtsünk más, új univerzumokat - mélázott Olhado.
- Persze - sandított feléje Grego. - Majd szólj, ha képes leszel egy egész univerzum formuláját a fejedben tartani!
- De talán Jane képes lesz rá - mondta Olhado. - Vagy nem?
- Ezzel azt akarod mondani - hökkent meg Valentine -‚ hogy Jane lenne Isten?
- Lehet, hogy most is hallgatózik - mondta Grego. - A komputer be van kapcsolva, még ha a kijelzőt el is borítják a papírfecnik. Lefogadom, hogy remekül szórakozik.
- Elképzelhető, hogy minden univerzum elég hosszan fennáll ahhoz, hogy kitermeljen valaki ilyesmit, mint Jane - merengett Valentine. - Aki aztán nyakába veszi a valóságot, és teremteni kezdi a még több és több...
- Miért is ne? - kapott rajta Olhado. - Szerintem ez a dolgok rendje.
- De hiszen Jane véletlenszerűen jött létre! - ellenkezett Valentine.
- Nem - rázta a fejét Grego. - Ezt is ma tudta meg Andrew. Csak kérdezze meg tőle. Jane nem volt véletlen. Legjobb tudomásunk szerint nincsenek véletlenek. A formulában minden benne van, elejétől kezdve.
- Minden, kivéve mi magunk - tette hozzá Valentine. - A mi... hogy is hangzik az a szó, ami a minket vezérlő filótát jelenti?
- Az aiúánk - mondta Grego. Le is betűzte neki.
- Igen. Nevezzük inkább a mi szabad akaratunknak, ami mindig létezett, a szí vós kitartásunkkal és a gyengeségeinkkel egyetemben. És ennek tudható be, hogy egyszerre vagyunk a formula részei Is, de szabadok Is.
- Hűha, a moralista akcióba lendült! - ugratta Olhado Valentine-t.
- Lehet aztán, hogy csak duma az egész - legyintett Grego. - Jane jót röhöghet rajtunk. De Nossa Senhora, hát nem vicces?
- Csak várj, még kiderülhet, hogy elsősorban épp ennek köszönhető az univerzum léte! - kiáltotta Olhado. - Mert remek móka a káoszban kóborolva sok-sok realitást teremteni. Hátha Isten mulat a legjobban az egészen.
- Vagy lehet, hogy csak Jane-re vár, hogy végre odaát legyen nála, s együtt szórakozhassanak - kanyarította oda a megjegyzését Valentine.

*         05       *

Késő volt, éjfél is elmúlt már. Mirón volt a sor, hogy Telepes mellett virrasszon. No persze nem úgy, hogy a kezét fogja. Odabent, az elkülönítőben Mirónak védőöltözéket kellett viselnie. Nem maga miatt, hanem hogy a testében hordozott descolada vírus nehogy újrafertőzze Telepest.
„Ha csak egy picikét felszakítanám a ruhámat, megmenthetném az életét”, töprengett Miro.
A descolada híján Telepes szervezete rohamléptekben épült lefelé, az egészsége vészesen megromlott. Azt mindnyájan tudták, hogy a descolada egybefonódott a pequeninók szaporodási ciklusával - általa nyertek harmadik életet fák alakjában -‚ ám mostanáig nem voltak tisztában azzal, hogy a vírus ennyire mélyen átszőtte a malackák egész létfenntartó rendszerét. Cudar, kegyetlen szörnyeteg volt az, aki kitervelte ezt a maximálisan hatékony parazitát! A descolada mindennapos, sőt, folyamatos közreműködése nélkül a sejtműködés lelassult, a létfontosságú energiatároló molekulák termelődése leállt, és - amitől a leginkább tartottak - az agyi szinapszisokban gyengült az ingerületátadás sebessége. Telepest teleaggatták mindenféle csövekkel és elektródákkal, sőt több letapogató berendezés is ráirányult, hogy Ela és pequenino asszisztensei odakintről megfigyelhessék lassú haldoklása minden percét. Ráadásul minden órában, éjjel-nappal szövetmintát vettek tőle. Telepesnek olyan erős fájdalmai voltak, hogy amikor kábult álomba merült - ha egyáltalán aludt -‚ meg sem érezte a mintavételt. Mindezek ellenére - a fájdalom és a félig-meddig hűdött állapot dacára, ami az agyműködését sújtotta - Telepes makacsul eszméleténél maradt. Mintha puszta akaraterőből be tudná bizonyítani, hogy egy pequenino a descolada nélkül is értelmes lény. Telepes nem a tudomány oltárán áldozta fel magát. A méltóságérzet parancsának engedelmeskedett.
Az elfoglalt kutatók nem vállalhattak virrasztást az önfeláldozó pequenino mellett. Nem volt idejük arra, hogy védőruhában üldögéljenek mellette, s csendben figyeljék, vagy beszélgessenek vele. Csak olyanokat oszthattak be melléje, mint Miro, vagy Jakt és Valentine gyerekei - Syfte, Lars, Ro és Varsam -‚ és a különös, hallgatag Plikt. Olyan embereket, akiknek nincs egyéb, sürgős teendőjük, akik kellően türelmesek, hogy elviseljék a hosszú, lomhán telő órákat, és elég fiatalok ahhoz, hogy ezt a feladatot is komolyan vegyék. Éppenséggel beküldhették volna Telepeshez valamelyik pequenino társát is, de az emberi technológiával jól elboldoguló fivérek mindegyikére szüksége volt vagy Elának, vagy Ouandának, olyan rengeteg dolga volt mindkét kutatócsoportnak. Azok közül, akik bejártak az elkülönítőbe, hogy Telepestől szövetmintát vegyenek, megetessék, kicseréljék az ampullákat, vagy lemosdassák, egyedül Miro ismerte annyira a pequeninókat, hogy kommunikálni tudjon velük. Miro értette és beszélte a fivérek nyelvét, úgy szólt Telepeshez. Nyilván jól is esett neki, bár valójában idegenek voltak egymás számára, hiszen Telepes az után született, hogy Miro elrepült a Lusitaniáról harminc évig tartó önkéntes száműzetésébe.
Telepes nem aludt. Félig nyitott szemmel bámult a semmibe, de Miro látta a szájáról, hogy motyog. Hosszú passzusokat mondott fel magának valamelyik törzsi epikus költeményből. Néha a törzs családfájából kántált részleteket. Amikor először vették észre, hogy ilyesmit csinál, Ela aggódott, hátha félrebeszél. Telepes viszont azt állította, így edzi a memóriáját, és ezzel is erősíti a törzséhez fűződő szálakat: a descoladát megtagadta, de a törzsét nem. Az olyan lett volna, mintha önmagát tagadná meg.
Miközben Miro ott üldögélt, önkéntelenül is hallotta Telepes meséjét arról a szörnyűséges háborúról, amit Éghasítónak, a „villámhívó fának” az erdejével vívtak. A hősköltemény közepe táján rövid kitérő emlékezett meg arról, hogyan kapta Éghasító a nevét. Nagyon ősi, mitikus hangulata volt ennek a varázslatos epizódnak. Egy fivérről szólt, aki parányanyákat vitt oda, ahol felhasadt az ég, s csillagok hullottak le a földre. Noha Miro gondolatai a napi események - Jane származásának felfedezése, valamint Grego és Olhado „kívánság-hajtóműve” - körül forogtak, mégis megragadta valami a figyelmét, és erősen fülelni kezdett Telepes szavaira. Az epizód végén Miro nem állta meg, hogy közbe ne kérdezzen.
- Milyen régi ez a történet?
- Ősrégi - suttogta Telepes. - Hallgattad?
- Ezt a legutóbbit igen. - Telepessel zökkenőmentesen tudott társalogni, akár hosszasan is, a malacka nem veszítette el a türelmét az ő vontatott beszédjétől. Vagy azért, mert úgysem sietett sehová, vagy mert a felfogása egyébként is lelassult annyira, hogy megfelelt Miro beszédtempójának. Akárhogy is, Telepes hagyta, hogy Miro befejezze a mondatait, és komolyan válaszolt rá. - Jól értettem, azt mondtad, ez az Éghasító parányanyákat vitt magával?
- Úgy van - susogta Telepes.
- Ezek szerint nem az atyafához ment velük.
- Nem. A parányanyákat egyszerűen csak az erszényében hordozta. Évekkel ezelőtt hallottam ezt a mesét, amikor még fogalmam sem volt az emberek tudományos elképzeléseiről.
- Erős a gyanúm, hogy ez a történet abból az időből való, amikor még nem hurcolásztátok a parányanyákat az atyafákhoz. Amikor a parányanyák nem az anyafa belsejében, a fa nedvét nyalogatva táplálkoztak, hanem a hím hasán lévő erszényben tartózkodtak mindaddig, amíg az érett ivadékok elő nem bújtak belőlük, s át nem vették az anyjuk helyét a mellbimbónál.
- Ezért szavaltam el neked - súgta Telepes. - Sokat töprengtem azon, milyen lehetett a descolada előtti életünk, már ha azelőtt is értelmesek voltunk. Végül eszembe jutott az Éghasító eposznak ez a részlete.
- Odament, ahol felhasadt az ég.
- Ugye, a descolada valahonnan kívülről került ide?
- Mennyire régi ez a monda?
- Az Éghasító elleni háború huszonkilenc generációval ezelőtt zajlott le. A mi erdőnk nincs ennyire öreg, de sok dalt és regét hoztunk magunkkal az atyaerdőnkből.
- Lehetséges vajon, hogy ez az epizód az égről és a csillagokról még korábbi időkből származik?
- Ősidőkből, meglehet. Éghasító, az atyafa igen régen meghalt. Már akkor is vénséges vén lehetett, amikor a háború kitört.
- Mit gondolsz, elképzelhető, hogy ez a rege annak a pequeninónak az emlékein alapszik, aki felfedezte, hogy a descolada egy csillaghajóval került erre a bolygóra, és amit látott, az valamiféle légtérbe visszatérő tárgy lehetett?
- Pontosan emiatt meséltem el neked.
- Ha ez igaz, akkor nem kétséges, hogy intelligens faj voltatok már a descolada ideérkezése előtt is!
- Végleg elveszett - felelte komoran Telepes.
- Mi veszett el végleg? Nem értelek.
- Az akkori génállományunk. Kideríthetetlen ma már, mi mindent selejtezett ki és dobott félre belőlünk a descolada.
Ez igaz volt. A feltételezések szerint minden egyes descolada vírus magába foglalta a Lusitania összes létformájának komplett genetikai kódját. Igen ám, de a jelenlegi, a descolada vezérelte állapotban! A descolada előtti kódokat immár képtelenség lett volna rekonstruálni vagy kijavítani.
- Akkor is roppant izgalmas - mondta Miro. - Hogy már volt nyelvetek, költészetetek, voltak mondáitok a vírus előtt is. - Majd hozzátette, bár tudta, nem volna szabad. - Talán most már szükségtelen is, hogy bebizonyítsd: a pequenino értelem független a vírustól.
- Ne akard mindenáron megmenteni a malackát! - válaszolta a Telepes.
A mikrofonból megszólalt egy hang. Valaki a kamrán kívülről.
- Most már kijöhetsz. - Ela volt az. Miro úgy tudta, épp aludnia kéne, amíg ő a soros.
- Még van három órám - akadékoskodott.
- Valaki más akar bemenni.
- Nincs elég védőruha?
- Idekint van szükségem rád! - csattant föl Ela ellentmondást nem tűrő hangon. Ő volt a kísérletirányító tudós.
Amikor pár percre rá Miro kilépett az elkülönítőből, megértette, mi folyik odakint. Ott állt Quara, fagyosan, akár egy jégcsap, és Eláról is lerítt, hogy rettentő mérges. Nyilván veszekedtek - amiben nem volt semmi különös. A meglepő az volt, hogy Quara mit keresett itt.
- Felőlem akár vissza is mehetsz - vetette oda Quara, alighogy Miro előbukkant a sterilkamrából.
- Azt sem tudom, miért kellett kijönnöm - felelte Miro.
- Ragaszkodik hozzá, hogy bizalmasan beszélhessen Telepessel - sziszegte Ela.
- Persze, téged kihív - acsargott Quara -‚ de a belső mikrofonokat ki nem kapcsolná!
- Minden beszélgetést fel kell vennünk, Telepes minden szavát rögzítenünk kell. Így szól a szabályzat.
Miro felsóhajtott. - Ela, nőj már fel!
Elát majd szétvetette a düh. - Én? Én nőjek fel? Ő meg beállít ide, és azt képzeli magáról, hogy Nossa Senhora odafent a trónján...!
- Ela! - mordult fel Miro. - Fogd be a szád és figyelj! Quara Telepes egyetlen reménye az életben maradásra. Valld be, de őszintén, igazán ellentétben áll a kísérlet céljával, hogy beengedd...?
- Jól van - fojtotta bele a szót Ela Miróba, amikor már értette, hová akar kilyukadni. Meghajolt Miro érvei előtt. - Szerintem ugyan ő minden értelmes lény főellensége ezen a bolygón, de rendben, kikapcsolom az összes belső mikrofont, hadd beszélgessen bizalmasan azzal a pequeninóval, akinek épp ő a gyilkosa!
Ez már sok volt Quarának. - Te csak ne kapcsolj itt nekem semmit! - harsogta. - Kár volt idejönnöm. Ostoba tévedés volt!
- Quara! - kiáltott nagyot Miro.
Quara megtorpant a labor ajtajában.
- Vedd fel a védőruhát, aztán irány a sterilkamra! Telepesnek nem ővele van beszélnivalója, hanem veled!
Quara még utoljára Elára villantotta a tekintetét, de aztán megindult a sterilkamra felé.
Miro határtalan megkönnyebbülést érzett. Tisztában volt azzal, hogy neki nem sok beleszólása lehetne az ügyekbe, és mind a két nő könnyedén kipenderíthette volna a laborból, értésére adva, kinek parancsolgasson. Ezért abból, hogy mégis engedelmeskedtek, Miro látta, hogy beadták a derekukat. Mert be akarták. Quara igazán beszélni akart Telepessel. Ela pedig igazán azt akarta, hogy a húga megtegye. Talán felnőttek végre annyira, hogy félre tudják tenni személyes sérelmeiket. Belátták, hogy azzal mások életét veszélyeztetik. Lám, mégsem teljesen reménytelen ez a család!
- Figyeld meg, amint benn leszek, visszakapcsolja - vetette hátra Quara.
- Nem fogja - felelte Miro.
- Meg fogja próbálni erősködött Quara.
Ela megvető pillantást vetett rá. - Én betartom az adott szavam.
Több szó nem esett. Quara bevonult a sterilkamrába átöltözni. Néhány perccel később belépett az elkülönítőbe, s még akkor is csöpögött róla a descoladaölő vegyszer, amivel az egész öltözetet bepermetezték. Miro hallotta Quara lépteit.
- Kapcsold ki! - mordult fel.
Ela előrenyúlt és megnyomott egy gombot. A léptek elnémultak.
Akkor Miro fülében megszólalt Jane. - Akarod, hogy közvetítsek?
- Te még most is hallod, ami odabent folyik? - szubvokalizálta Miro.
- A komputer össze van kapcsolva mindenféle vibrációérzékelő monitorral. Tudod, szert tettem néhány trükkre az idők során, képes vagyok a legfinomabb rezgésekből is kihámozni az emberi beszédet. És ezek a készülékek roppant érzékenyek.
- Akkor csak rajta - buzdult fel Miro.
- Hát a lelkiismereti aggályaiddal mi lesz, indiszkrét barátom?
- Most nincsenek! - pattogott Miro. A világ sorsa forgott kockán. Különben sem szegte meg a szavát, a belső mikrofonokat tényleg kikapcsolták. Ela nem hallhatta, miről folyik odabent a szó.
Az elején nem sok érdemleges hangzott el. Hogy vagy? Nagyon beteg vagyok. Mid fáj? Mindenem.
Végül Telepes tett pontot a formális udvariaskodás végére, és egyenesen a tárgy ra tért.
- Miért akarod, hogy az egész népem rabszolga maradjon?
Quara felsóhajtott, de javára legyen mondva, nem hangzott ingerültnek. Miro gyakorlott füle egy lelkileg meggyötört ember csüggedt sóhaját hallotta. Nem ugyanazét a dacos nőszemélyét, akinek a család előtt mutatta magát. - Én nem akarom - felelte.
- Meglehet, a láncainkat nem te tetted ránk, de a bilincs kulcsa nálad van, és mégsem engedsz minket szabadon.
- A descolada nem rablánc - mondta Quara. - A descolada élőlény.
- Én is az vagyok. A népem is. Miért fontosabb az ő élete a miénkénél?
- A descolada nem tör az életetekre. A ti ellenségetek Ela és az anyám. Ők azok, akik készek volnának megölni mindnyájatokat, ha ez az ára, hogy megmeneküljenek a descoladától.
- Természetesen - mondta Telepes. - Magától értetődő. Én is képes volnék ölni, ha a népemről lenne szó.
- Na látod, nekünk nincs vitánk egymással.
- Már hogyne volna! Ha nem árulod el, amit megtudtál, az emberek és a pequeninók előbb vagy utóbb kiirtják egymást. Nem lesz más választásuk. Ha nem sikerül megzabolázni a descoladát, vagy az pusztítja ki az emberiséget, vagy az emberiségnek kell végleg leszámolnia vele. Akkor viszont mi is vele pusztulunk.
- Sosem fogják elpusztítani - fogadkozott Quara.
- Mert te nem hagyod.
- Ahogyan azt sem, hogy bennetek kárt tegyenek. Az értelem mindenekfelett való.
- Nem - válaszolta Telepes. - Ramanokkal együtt lehet élni, de varelsékkel sosem lehet szót érteni. Velük a háború az egyedüli érintkezési mód.
- Egyáltalán nem - ellenkezett Quara, aztán nagy lendülettel sorolni kezdte ugyan azokat az érvelt, amikkel Mirót traktálta.
Amikor befejezte, egy időre csönd ereszkedett rájuk.
- Még mindig beszélgetnek? - suttogta oda Ela a monitorok előtt ülő kollégáknak. Válasz nem hallatszott, valaki nyilván megrázta a fejét.
- Quara - szólt elhalóan Telepes.
- Itt vagyok - válaszolta Quara. Ismét a javára legyen mondva, felhagyott a kötekedő hangnemmel. Nem lelte örömét a könyörtelen erkölcsi prédikációban.
- Nem ez az oka, hogy megtagadod a segítséget - jelentette itt Telepes.
- De igen.
- Már rég beadtad volna a derekad, ha nem a saját családodat akarnád térdre kényszeríteni.
- Nem igaz! - kiáltott fel Quara.
Telepes - úgy látszik - az elevenére tapintott.
- Azért vagy olyan biztos a magad igazában, mert ők meg arról vannak meggyőződve, hogy te tévedsz.
- Nekem van igazam!
- Szerinted létezik olyasmi, hogy valaki semmiben sem kételkedik, s mégis kifogástalanul ítélkezik?
- Nekem igenis vannak kételyeim - motyogta Quara.
- Akkor hallgass a kételyeidre - mondta Telepes. - Mentsd meg a népemet! És a tiédet!
- Ki vagyok én, hogy döntsek a descolada és a saját fajom között?
- Pontosan - felelte Telepes. - Ki vagy te, hogy meghozz egy ilyen döntést?
- Én ugyan nem - vont vállat Quara. - Én hátráltatok egy döntést.
- Pedig tudod, mire képes a descolada. Tudod, mit fog művelni velünk. Az is döntés, ha akadályt gördítesz egy döntés meghozatala elé.
- Nem igaz. Tevőlegesen nem veszek részt a dologban.
- Ha megakadályozhatnál egy gyilkosságot, de meg sem próbálsz tenni érte, mi az, ha nem gyilkosság?
- Ezért akartál találkozni velem? Hogy te is dirigálj nekem?
- Jogom van hozzá.
- Mert felvállaltad, hogy mártírhalált halsz?
- Még most is tiszta a tudatom - mondta Telepes.
- Rendben. Bebizonyítottad az állításodat. Most már visszakaphatod a descoladát, és minden rendben lesz.
- Nem.
- Miért nem? Ennyire bízol az igazadban?
- A saját életemről már csak dönthetek. Én nem vagyok olyan, mint te - mások élet-halál kérdésébe nem szólok bele.
- Ha az emberiségnek ütött az órája, én is meghalok - mondta Quara.
- Tudod egyáltalán, miért akarok meghalni? - kérdezte Telepes.
- Miért?
- Hogy többé ne kelljen látnom, amikor emberek és pequeninók halomra gyilkolják egymást.
Quara lehorgasztotta a fejét.
- Te és Grego - semmiben sem különböztök egymástól.
Könnyek hullottak a sisak előlapjára. - Ez hazugság.
- Nem hallgattok senki másra, csak mentek a magatok feje után. Mert ti mindent jobban tudtok. De az önfejűségeteknek ártatlan tömegek esnek majd áldozatul. Quara felállt, mint aki indulni készül. - Akkor halj meg - mondta. - Ha úgyis gyilkosnak tartasz, mit keseregjek itt fölötted? - De nem mozdult.
„Nem akar elmenni”, gondolta Miro.
- Mondd el nekik! - kérlelte Telepes.
Quara hevesen megrázta a fejét, annyira, hogy a könnyei ráfröccsentek a védőlemez belsejére. Ha így folytatja, hamarosan ki se lát a sisakból.
- Amit te megtudtál, attól a többiek is okosabbak lesznek. Azzal nem juttok előre, ha titkolóztok egymás előtt.
- Ha elárulom, elpusztul a descolada!
- Hadd pusztuljon! - kiáltott fel Telepes.
Már ennyi erőfeszítés is rendkívül megviselte. A laboratóriumi műszerek mutatói vadul kilengtek néhány pillanatig. Ela fojtott szitkozódás közepette járt ide-oda a technikusok között, hogy ellenőrizze az adatokat.
- Tényleg azt akarod, hogy ilyen gyászos véget érj? - kérdezte Quara.
- Máris lemondtál rólam - rebegte Telepes. - Halj csak meg, te mondtad.
- Nem! - rázta a fejét Quara.
- A descolada leigázott minket, rabszolgává tette a népemet. Na és ha értelmes! Kegyetlen zsarnok! Gyilkos! Ha egy ember viselkedne ugyanígy, te is egyetértenél abban, hogy meg kell fékezni, akkor is, ha a kivégzés lenne az egyedüli megoldás. Miért kéne egy idegen fajjal kegyesebben bánni, mint a sajátoddal?
- Mert a descolada nem tudja, mit cselekszik - bökte ki Quara. - Nem érti, hogy mi is intelligensek vagyunk.
- Nem törődik vele! - mondta keserűen Telepes. - Akárki küldte is ránk a descoladát, nem törődött azzal, értelmes vagy nem értelmes lényeket nyomorít-e meg vagy dönt pusztulásba. Azt akarod, hogy egy ilyen szörnyeteg miatt haljon ki mindkettőnk népe? Hát ilyen mérhetetlen gyűlölet van benned a családod iránt, hogy képes vagy ennek az átokfajzat descoladának a pártjára állni?
Quara nem felelt. Leroskadt a Telepes ágya mellett álló székre.
Telepes kinyújtotta a kezét és Quara vállára tette. A védőöltözék nem volt annyira Vastag és merev, hogy ne érződött volna a nagybeteg erőtlen szorítása.
- Hogy én meghalok, nem bánom - suttogta Telepes. - Talán a harmadik életünknek köszönhetően mi, pequeninók nem irtózunk annyira a haláltól, mint ti, kurta életű emberek. Ugyan nem adatik meg nekem, hogy harmadszor is éljek, de meglátod, Quara, mégiscsak halhatatlan leszek, valahogy úgy, mint azt nálatok, embereknél figyeltem meg. A nevem fennmarad a históriákban. Nem a fámban, hanem a nevemben élek tovább. És a tetteimet fogják emlegetni. Ti, emberek, mondhattok, amit akartok, hogy a semmiért halok mártírhalált. A fivéreim érteni fogják, miért tettem. Azzal, hogy az utolsó percig megőrzöm a tiszta tudatomat, be tudom bizonyítani, kik vagyunk valójában. Általam megmutathatjuk, nem a rabszolgatartóink tettek azzá, akik eredetileg vagyunk, és nem foszthatnak meg attól, ami a lényegünk. A descolada sok mindenre rákényszeríthet, de nem sajátíthat ki minket teljes egészében, az utolsó porcikánkig. Legbelül ott pislákol mindnyájunkban az igazi önmagunk. Nem bánom hát, hogy meg kell halnom. Ott élek majd minden szabad pequeninóban, örökké.
- Miért mondtad el mindezt, holott tudod, hogy csak én hallom? - kérdezte Quara.
- Mert egyedül a te hatalmadban áll, hogy végleg megölj engem. Egyedül te fordíthatod úgy az események menetét, hogy a halálom értelmetlennek tűnjék, s a népem úgy haljon utánam az utolsó szálig, hogy hírmondót sem hagy maga után. A végrendeletem csakis téged illet. Te döntesz, megérte-e.
- Gyűlöllek! - bőszült fel Quara. - Tudtam, hogy ezt fogod csinálni.
- Mit?
- Hogy addig csűröd-csavarod, amíg olyan komiszul nem érzem magam, hogy... hogy beadjam a derekam!
- Ha tudtad, miért jöttél ide?
- Nem kellett volna! Bárcsak ne tettem volna!
- Majd én megmondom, miért jöttél el. Azért jöttél, hogy én vegyelek rá, énértem adhasd meg magad, ne a családod miatt.
- Szóval, a te bábod lennék?
- Éppen ellenkezőleg. Te határoztál úgy, hogy eljössz hozzám. Te használtál fel engem, hogy rábírjalak arra, amit amúgy is tenni akartál. A szíved mélyén a tieidhez húzol, Quara. Azt akarod, hogy az embertársaid életben maradjanak. Szörnyeteg lennél, ha nem így volna.
- Csak mert haldokolsz, nem biztos, hogy helyesen ítélsz - vágta oda Quara.
- De igen - mondta Telepes.
- És mi van, ha kijelentem: sosem veszek részt a descolada elpusztításában?
- Elhinném neked - válaszolta Telepes.
- És meggyűlölnél.
- Igen - mondta Telepes.
- Nem tudnál.
- De Igen. Nem vagyok igazán jó keresztény. Képtelen vagyok szeretni azt, aki szántszándékkal az életemre tör, és az egész népemet végromlásba dönti.
Quara elnémult.
- Most menj - rendelkezett Telepes. - Kijátszottam minden ütőkártyámat, többet nem mondhatok. Már csak emlékezni akarok, ismételgetni magamban a hősi énekeket, és megőrizni a tiszta öntudatomat a legutolsó pillanatig.
Quara eloldalgott Telepes mellől, be a sterilkamrába.
Miro Elához fordult. - Küldj ki azonnal mindenkit a laborból - mondta.
- Miért?
- Jó esély van rá, hogy ha kijön, mindent kipakol.
- Akkor csak nekem kéne kimennem, a többiek maradhatnak - vont vállat Ela.
- Nem - szólt határozottan Miro. - Te vagy az egyetlen, akinek egyáltalán hajlandó lenne meggyónni.
- Ha ezt képzeled, hát komplett...
- Ha bárki másnak mondaná, nem volna kellő büntetés számára - érvelt Miro. - Gyerünk, intézkedj!
Ela töprengett egy pillanatig. - Rajta, emberek - szólt oda a többieknek. - Irány a központi labor, figyeljétek az ottani monitorokat! Rákapcsolódunk a hálózatra, ha mond egyáltalán valamit, és ti is látni fogjátok, amit Quara esetleg bevisz. Ha bármit is kihámoztok belőle, azonnal fogjatok munkához! Még ha tényleg van is a birtokában bármi érdemleges, alig maradt időnk, hogy összedobjuk a csonkított vírust, amivel megmenthetnénk Telepest. Na, nyomás!
A kollégák kisiettek.
Amikor Quara kilépett a sterilkamrából, csupán Elát és Mirót találta ott. Őt várták.
- Változatlanul az a véleményem, hibát követünk el, ha megöljük a descoladát anélkül, hogy megpróbálnánk szót érteni vele - vetette oda Quara vádaskodó hangon.
- Meglehet - felelte Ela. - Én csak azt tudom, ha módomban áll, megteszem.
- Hívd elő a fájljaidat - mordult rá Quara. - Megmutatok mindent, amit a descolada értelmi képességeiről tudok. Ha eredményre jutunk és Telepes élve megússza, én szembeköpöm.
- Köpheted, ezerszer is akár - vágta rá Ela. - Csak gyógyuljon meg.
A kijelzőn felsorakoztak Ela állományai. Quara nekiállt mutogatni, ide-oda bökdösött a descolada vírus modelljén. Alig néhány perc elteltével már Quara ült a terminál előtt. Hol írt, hol mutogatott, hol magyarázott, Ela pedig kérdezett, vég nélkül.
Miro fülében ismét megszólalt Jane. - A kis bestia! - mondta. - A fájljait nem egy másik komputerben rejtegette, hanem a fejében.

*         06       *

Másnap délutánra Telepes a lét-nemlét, Ela pedig a végkimerülés határára került. A kutatócsoport végigdolgozta az éjszakát. Quara fáradhatatlanul segített, szívós kitartással olvasott át és véleményezett minden műhelytervet, amivel Ela emberei előrukkoltak, és rámutatott az esetleges hibákra. A délelőtt közepe tájára megvolt a működőképesnek ígérkező csonkított vírus kiviteli terve. Minden nyelvi készségétől megfosztották, ami annyit jelentett, hogy az új vírusok már nem tudnak majd kommunikálni egymással. Amennyire így, elméleti szinten meg lehetett ítélni, sikerült eltávolítaniuk az analitikai képességeit is. De épen és sértetlenül megőrizték a vírusnak azon részeit, amelyek a Lusitania őshonos fajainak testi funkcióit irányították. Amennyire egy működő mintapéldány híján meg tudták jósolni, az új típus pontosan az lett, amire szükségük volt: olyan descoladavariáns, ami tökéletesen funkcionált a lusitaniai fajok - köztük a pequeninók - életciklusában, de teljes mértékben elveszítette azt a képességét, hogy egy egész bolygó élővilágát szabályozza és manipulálja. Az új vírust recoladának keresztelték el. A régi arról kapta a nevét, hogy elszakította egymástól a helybéli élőlényeket, az új viszont arról a célzottan meghagyott rendeltetéséről, hogy összetartsa az immár hosszú-hosszú ideje társulásban élő lusitaniai fajpárokat.
Endernek volt csupán egyetlen kifogása, mégpedig az, hogy mivel a descolada hadviselő és terjeszkedő létformára állította be a pequeninókat, előfordulhat, hogy az új vírus rögzíti őket ebben az állapotban. Ela és Quara azonban azzal érveltek, hogy a modellhez szándékosan egy régebbi vírusváltozatot használtak fel, abból az időszakból, amikor a pequeninók még sokkal békésebbek voltak - sokkal inkább „önmaguk.” Ezzel a kísérletben részt vevő pequeninók is egyetértettek. Idő híján a kutatók nemigen tudtak értekezni másokkal, mint Emberrel és Turkálóval, de ők is azonos nézetet vallottak.
Ela ráállított egy csoportot arra a feladatra is, hogy azok alapján, amit Quarától a descolada viselkedéséről megtudtak, kidolgozzanak egy vírusirtó baktériumot, amely gyorsan szétterjedve a bolygó gaialógiájában, bárhol, bármilyen formában rátaláljon a descoladára, s szétroncsolja, elpusztítsa mind az utolsó szálig. Pontosan azon elemeiről kell majd felismernie a régi vírust, amelyek az újban hiányozni fognak. A recolada és a vírus baktérium egyidejű kibocsátása meg kell hozza a kívánt eredményt.
Már csupán egyetlen probléma volt hátra - magának a vírusnak a megalkotása. Ez volt Ela közvetlen témája délelőtt óta. Quara már kidőlt, aludt, akár egy darab fa. Kidőlt a pequeninók zöme is. Ela azonban küzdött tovább, körömszakadtáig, s bevetett minden eszközt, ami csak rendelkezésére állt, hogy feldarabolja és a szükséges elrendezésben újra összerakja a vírust.
Hanem amikor késő délután megjött Ender, és kijelentette, hogy ha a vírusa egyáltalán megmentheti Telepest, akkor most vagy soha, Ela összeroppant, s a kimerültségtől és csalódottságtól sírva fakadt.
- Nem megy! - zokogta.
- Akkor mondd meg neki, hogy összehoztátok ugyan, de már nem lesz meg időben, és...
- Úgy értem, nem lehet megcsinálni.
- Hiszen a koncepció kész!
- Megterveztük, igen, még modelleztük is, de képtelenség megcsinálni. Iszonyúan ravasz a descolada felépítése. Egyszerűen nem tudjuk elkezdeni az építkezést, mert már az alapnál rengeteg olyan elem van, ami addig nem áll össze, amíg a reprodukciós funkcióért felelős szelvények nem működnek. És anélkül a módosításokat sem tudjuk végrehajtani a jelenlegi víruson, hogy ne volna legalább kis mértékben aktív, akkor viszont tönkreteszi, lerombolja mindazt, amit eddig összekalapáltunk. Arra tervezték, hogy folyamatosan rekonstruálja önmagát, de ne lehessen belepiszkálni. Ám mivel minden szelete elképesztően instabil, a descolada totálisan elpusztíthatatlan.
- Márpedig létrehozták valahogy!
- Igen, de fogalmam sincs, hogyan. Én nem nyergelhetek át a tudományról valamiféle metafizikus vesszőparipára, mint Grego teszi. Nem hiszek abban, hogy csak kívánnom kell, és a semmiből elővarázsolok valamit. Én nem tudok elvonatkoztatni a természeti törvényektől, és nem is fogok soha.
- Tehát tudjuk, merre kell mennünk, hogy célba érjünk, de erről a pontról nem jutunk oda.
- Az elmúlt éjszakáig nem volt elegendő adat a birtokomban, találgatni sem tudtam, egyáltalán megszerkeszthető-e a recolada vagy sem. Honnan gyaníthattam volna, boldogulunk-e a kivitelezéssel? Úgy képzeltem, ha meg tudjuk tervezni, akkor el is bírjuk készíteni. Ugrásra készen vártam a pillanatot már régóta, hogy Quara megtörjön. Nekiláttunk nyomban, de végül csak annyit sikerült kiderítenünk, végérvényesen, hogy a terv kivitelezhetetlen. Quarának igaza volt. Tőle mindössze annyival többet tudtunk meg, amivel eltörölhetjük a descoladát az egész Lusitaniáról. De a recoladát, ami a régi vírus helyébe léphetne és az élet záloga lenne itt a Lusitanián, sosem leszünk képesek létrehozni.
- Tehát, ha bevetnénk a vírusölő baktériumot...
- Egy-két héten belül a világ összes pequeninója ugyanarra a sorsra jutna, mint Telepes. Az utolsó fűszálig, madárig, bokorig, minden. Felperzselt föld maradna utánuk. Quarának igaza volt. Kegyetlen bűntett lenne. - Ela újra zokogásban tört ki.
- Kimerült vagy, azért látsz ilyen sötéten. - Ez Quara volt. Fölébredt. Rémesen festett karikás szemmel, s hiába aludt, egyáltalán nem tűnt kipihentnek.
Ela képtelen volt válaszolni húgának.
Quara bosszús arcáról először az rítt le, mintha mindjárt kibökné: - Hát nem megmondtam? - De aztán meggondolta magát, odaballagott Elához, s kezét a vállára tette. - Fáradt vagy, Ela. Aludnod kéne.
- Igen - szipogta Ela.
- De előbb mondjuk meg Telepesnek.
- Úgy érted, mondjunk istenhozzádot?
- Igen, pontosan.
Elsétáltak abba a laborba, ahol Telepes elkülönítő szobája volt. A pequenino kutatók is felébredtek már, mind csatlakoztak a virrasztókhoz, Telepes utolsó óráiban. Miro ismét odabent volt, de nem küldték ki, habár Ender tudta, Ela és Quara is nagyon szerettek volna mellette lenni. Ehelyett mindketten mikrofonon keresztül magyarázták el Telepesnek, mire jutottak: a félsiker a maga nemében rosszabb, mint a teljes kudarc, mert sajnos nem kizárt, hogy az emberi kolónia lakói végső elkeseredésükben az egész pequenino nép pusztulását idézik elő.
- Nem fogjátok bevetni - rebegte Telepes. Az érzékeny mikrofonok már alig vették a hangját.
- Mi nem - mondta Quara, de nem mi vagyunk itt az egyedüli emberek.
- Nem fogjátok bevetni - lehelte elhalóan Telepes. - Én vagyok az egyetlen, akinek így ér véget az élete.
Utolsó szavait már hangtalanul ejtette ki, később tudták csak leolvasni a szájáról, amikor visszajátszották a holofelvételt, hogy megbizonyosodjanak arról, mit is mondott. E mondat után Telepes még hallotta a körülötte állók búcsúszavait, aztán meghalt.
Abban a pillanatban, hogy a készülékek megerősítették a halál beálltát, a kutató csoport pequenino tagjai berohantak az elkülönítőbe. Sterilizálásra nem volt szükség. Szándékosan vitték be magukkal a descoladát. Gorombán félretaszigálták Mirót, s munkához láttak: perceken belül több száz, a vírust tartalmazó injekciót szúrtak be Telepes testébe, mind porcikájába, ahol csak érték. Készültek rá, nyilvánvaló volt. Amíg élt, tiszteletben tartották Telepes kívánságát, de amint utolsót lélegzett, lelkiismeret-furdalás nélkül elkövettek mindent, hogy megpróbálják átmenteni a harmadik életbe.
Kicipelték a szabadba, oda, ahol Ember és Turkáló állt, s lefektették egy megjelölt pontra, ami a két fiatal atyafával egy egyenlő oldalú háromszöget zárt be. Ott Telepes testét felnyitották, tagjait kicövekelték, s reménykedve várták, hátha az órákon belül kisarjadó facsemetéből esetleg atyafa válik. Néhány nappal később azonban az ennek megállapításához értő fivérek jelentették, hogy minden igyekezet hiábavaló. A fa ugyan élt, tartalmazta a géneket, de az, aki Telepes volt - az emlékei, az önálló akarata, a személyisége - elveszett. A fa néma maradt. Hiányzott belőle az elme, ami csatlakozhatott volna az atyafák örökös konklávéjához. Telepes úgy döntött, inkább lemond a descolada nyújtotta adományról, a harmadik életről, de felszabadítja magát a vírus uralma alól. Sikerrel járt, s noha az élete árán, de győzelmet aratott.
De győzedelmeskedett még valami másban is. Habár a pequeninók általában hamar megfeledkeztek arról, hogyan hívták a közönséges fivérfákat, Telepes esetében kivételt tettek. Igaz, az ő testéből kinőtt fa sosem termékenyíthet meg parányanyákat, mégis ugyanakkora tiszteletnek örvend majd, mintha maga is atyafa, tudatos individuum volna. A történetét pedig Lusitania-szerte emlegetni fogják, amíg csak pequenino él e földön. Telepes nemes áldozatot hozott a népéért, bebizonyította, hogy ők a descolada nélkül is értelmes lények. A neve mindenkor emlékeztetőül szolgál majd arra, hogy a pequeninók eredendően szabadok, bár rabszolgasorsra ítélte őket a descolada.
Ám a pequeninók más világok felé irányuló gyarmatosító törekvéseinek Telepes halála sem vetett gátat. Hadakozó hívei mostanra többségbe kerültek, s miután elterjedt a híre, hogy az emberek kifejlesztettek egy baktériumot, ami képes végleg kiirtani a descoladát, még inkább úgy érezték, hogy forró a lábuk alatt a talaj. Siess! - mondogatták egyre a méhkirálynőnek. Siess, hogy elmenekülhessünk és szabadok lehessünk, mielőtt az emberek mégis úgy döntenének, hogy végeznek mindnyájunkkal.

*         07       *

- Azt hiszem, meg tudom csinálni - mondta Jane. - Ha a hajó kellően kicsi és egyszerű, a rakomány szinte semmi, és a legénység minimális, akkor fejben tudom tartani a teljes komplexum formuláját. Persze, ha az út nem tart soká, és csak egészen rövid ideig tartózkodtok Odaát. Ami pedig a start és a landolás helyzetpontjait illeti, az nekem gyerekjáték, milliméter pontossággal meg tudom oldani. Álmomban is megcsinálnám, de - mint tudjátok - nem szoktam aludni. Gyorsulási terhelés nem lesz, különösebb létfenntartó rendszerre sincs szükség. A csillaghajó roppant egyszerű legyen: egy légmentesen záródó helyiség, ülések, fény, normális hőmérséklet. Ha tényleg kijutunk oda, és össze tudom tartani mindnyájunkat, S még vissza is evickélünk, akkor annyi időt sem töltünk kint az űrben, amíg elhasználódik az oxigén abban a kis kabinban.
A püspök irodájában gyűltek össze mindnyájan, hogy meghallgassák Jane-t. Mindenki - az egész Ribeira család, Jakt és Valentine családja, a pequenino kutatók, számos pap és Filhos, s a kolónia még vagy egy tucat vezetője. A püspök ragaszkodott hozzá, hogy az ő irodájában kerüljön sor az értekezletre. - Mert csak ott férünk el - mondta -‚ és mielőtt útra keltek, mint a vadászó Nimród az Úr előtt, s űrhajótok mint Bábel tornya, a mennyekbe tör, hogy eljusson magához istenhez, én is ott akarok lenni, hogy könyöröglek az Úrhoz, legyen könyörületes mindnyájatokhoz.
- Mekkora kapacitásod maradt még? - kérdezte Ender.
- Nem sok - felelte Jane. - A Száz Világ komputerei igencsak nyögvenyelősen fognak dolgozni, amíg tart az akció, hiszen mindegyik memóriáját igénybe veszem, hogy összetarthassam a teljes képletet.
- Azért kérdezem, mert amíg odaát leszünk, szeretnénk végrehajtani egy kísérletet.
- Elbagatellizálod a dolgot, Andrew! - korholta Ela. - Felér az egy csodatétellel is, ha sikerül. Ha átjutunk a túlsó oldalra, talán tényleg azt találjuk, amit Grego és Olhado megjósolt. Ami azt jelenti, ott más törvények uralkodnak. Ott állítólag létre lehet hozni dolgokat csupán azáltal, hogy megértjük a formulájukat. Én mindenképpen menni akarok. Talán szerencsénk lesz, s mialatt ott vagyok, fejemben a recoladavírus elképzelt szerkezeti képletével, sikerül anyagi valósággá gyúrnom a modellt. Hátha sikerül hazahoznunk az áhított vírust, amit a mi valós terünkben képtelenség volt megalkotni. Nos, Jane, át tudsz-e vinni és ott tudsz-e tartani annyi ideig, amíg összegyúrom a vírust?
- Mennyi időre van szükséged? - kérdezte Jane.
- Odaát úgyis a pillanatnyiság érvényesül mindenben - vetette közbe Grego. - Abban a pillanatban, amikor megérkezünk, még föl se fogjuk az emberi agyunkkal, máris létrejön a tudatunkban őrzött formula. Ami valós időre szükség lehet - mondjuk Öt percre -‚ az ahhoz kell, hogy ellenőrizd, valóban azt a vírust kaptad-e, amit akartál.
- Rendben - felelte Jane. - Ha egyáltalán működik a dolog, öt percig is bírom.
- Akkor nézzük, ki lesz a legénység - mondta Ender.
- A legénység két fő: te és Miro - szögezte le Jane. - Senki más.
A leghangosabban Grego tiltakozott, de nem volt egyedül.
- Én képzett pilóta vagyok - mondta Jakt.
- Én vagyok ennek a hajának az egyetlen pilótája - jelentette ki Jane.
- Olhado és én találtuk ki az egészet! - ágált Grego.
- Endernek és Mirónak azért kell jönnie, mert nélkülük kivihetetlen a dolog. Én Enderben lakozom. Bárhová megy, magával visz engem is. Ami Mirót illeti, feltehetően már ő is beletartozik abba a formulába, ami én vagyok. Azt akarom, hogy velem legyen, mert annyira közel áll hozzám, talán már nem is volnék egész nélküle. De mást egyszerűen nem tudok belegyömöszölni a képletbe. Esetleg... esetleg még Ela jöhet.
- Tehát ennyien megyünk - zárta le a vitát Ender.
- És nincs apelláta - toldotta meg Kovano polgármester.
- A méhkirálynő építi meg a hajót? - kérdezte Jane.
- Igen, ő - bólintott Ender.
- Akkor csak egyetlen szívességet kérnék még Ela. Az alatt az öt perc alatt, amiben megállapodtunk, megtennéd, hogy egy másik vírus képletét is felidézed az emlékezetedben?
- Az ösvényi vírusra gondolsz? - kérdezte.
- Tartozunk nekik ennyivel azért, amiért annyit segítettek nekünk.
- Szerintem is - egyezett bele Ela. - Legalábbis a közte és a normál descolada közti különbségeket talán fejben tudom tartani. Ha egyáltalán bármit, hát a különbségeket feltehetően igen.
- És mikor kerül sor a startra? - érdeklődött a polgármester.
- Amint a méhkirálynő elkészül a hajóval - felelte Jane. - Már csupán negyvennyolc napunk maradt addig, hogy a kikapcsolják a Száz Világ összes ansible készülékét. Azt követően is életben maradok, mint tudjuk, de a képességeim igen csak korlátozottak lesznek. El fog tartani egy darabig - ha egyáltalán sikerül valaha - hogy visszanyerjem a teljes korábbi memóriámat. Ebben az állapotban már nem biztos, hogy zsonglőrködni tudnék egy Odaátra tartó hajó formulájával.
- A méhkirálynő addigra rég összebütyköl egy ilyen szimpla űrkabint, mint ez - vélte Ender. - Hanem egy ennyire aprócska csillaghajóval képtelenség volna az összes embert és pequeninót elmenekíteni a Lusitaniáról, mielőtt a flotta ideér. Nem is szólva arról, hogy az ansible-ok kikapcsolása miatt Jane amúgy sem tudná elvégezni ezt a feladatot. De arra még maradna idő, hogy új, descoladamentes pequeninoközösségeket - egy fivért, egy asszonyt és sok viselős parányanyát - telepítsünk át tucatnyi távoli bolygóra, hogy ott megkapaszkodjanak. Ugyanígy juttathatnánk el sok-sok gubóban rejtőző, sterilizált méhkirálynőt más világokra, hogy ott rakják le első néhány száz petéjüket. De ha a vállalkozásunk működik, és nemcsak gubbasztunk majd a kabinban, mint repülni vágyó idióták a kartondobozban, akkor úgy térünk vissza, hogy békét hozunk e világnak, szabadulást a rettegett descoladától, valamint annak biztosítékát, hogy attól kezdve az itt élő raman fajok szabadon adhatják tovább genetikai örökségüket. Egy hete a jövő még kilátástalannak tűnt. Most azonban van miben reménykednünk.
- Gracas a deus - jegyezte meg a püspök.
Quara elnevette magát.
Mindenki megütközve pillantott rá.
- Elnézést - szabadkozott Quara. - Csak eszembe jutott, hogy néhány héttel ez előtt hallottam egy imát. Egy, az Os Veneradoshoz - Gusto nagypapához és Cida nagymamához - mondott fohászt: ha nem találnánk megoldást az előttünk tornyosuló súlyos bajainkra, ugyan könyörögjenek Istenhez, mutasson nekünk utat.
- Nem haszontalan ima - helyeselt a püspök. - S talán az Úr teljesítette is a kérést.
- Tudom - mondta Quara. - Épp ezen morfondíroztam. Azon, hátha az egész Odaát meg Ideát csak halandzsa, és azelőtt nem is létezett? Hátha csak az imának köszönhetően vált valósággá?
- Na és ha igen? - kérdezte a püspök.
- Hát nem volna vicces, most mondják!
De senki sem válaszolt rá.

Tizenhatodik fejezet

AZ ÁTKELÉS

- Szóval, az emberek hajója máris kész, a miénk viszont még nincs befejezve.
- Amit ők akartak, az csupán egy doboz, rajta egy ajtóval. Se hajtómű, se létfenntartó rendszer, se raktér nincs benne. A tiétek és a miénk sokkal bonyolultabb. Ne aggódj, nem lassítottuk az iramot, hamarosan megvagyunk azokkal is.
- Igazán nem panaszkodom. Én is azt szerettem volna, hogy Ender hajóját csináld meg előbb. Az ő küldetése az igazi reménysugár mindnyájunk számára.
- Úgy van. Egyetértünk Enderrel és a társaival abban, hogy a descoladát nem szabad elpusztítani itt a Lusitanián, hacsak valami csoda folytán létre nem jön a recolada. Bár, amikor mi új királynőket indítunk majd útnak más világok felé, a descoladát kiirtjuk már a szállítóhajón, így semmiképpen sem fertőzzük meg vele új otthonainkat. Nem akarjuk, hogy ez a mesterséges eredetű varelse megsemmisüléssel fenyegessen minket.
- Bennünket ez már nem érdekel, a te hajódon azt csinálsz, ami neked tetszik.
- Ha szerencsénk van, tényleg nem kell ilyesmivel törődnünk. Ha az emberek kis hajójának sikerül eljutnia Odaátra, visszatérve pedig elhozzák a recoladát, megszabadítanak titeket is, minket is, az új űrkomppal pedig annyi világra utazhatunk el, amennyire csak akarunk.
- Az a doboz, amit nekik csináltál, tényleg működni fog?
- Tudjuk, hogy a tér, amibe átlépnek, valóságos. Mi is onnan szólítjuk elő a legbenső énünket. Az a híd pedig, akit teremtettünk - Ender Jane-nek hívja -‚ egészen rendkívüli formula. Sosem láttunk hozzá foghatót. Ha a művelet egyáltalán végrehajtható, ő meg tudja tenni. Mi nem tudtuk.
- És te? Te is elutazol, ha a hajó működik?
- A lányainkat küldjük a távoli világokra, ahová magukkal viszik a mi emlékeinket. Mi magunk azonban itt maradunk, ezen a helyen, ahol kikeltem a gubómból - nekem ez az otthonom, örökre.
- Tehát a gyökereid ide kötnek, akárcsak engem.
- Erre valók a leányaink: hogy olyan messzire jussanak, ahová mi sosem mehetünk, és olyan helyekre is elvigyék a memóriánkat, amiket mi sosem láthatunk meg.
- Már hogyne látnánk! Te mondtad, a filotikus kapcsolat fennmarad.
- Az időben megtett utazásra gondoltunk. Igaz, hogy mi királynők, s ti fák, sokáig élünk, de a lányaink és az ő lányaik túlélnek minket. Ezen változtatni nem lehet.

Csing-csao végighallgatta, miféle választás elé állították őket.
- Nekem mindegy, hogyan döntötök - mondta végül. - Az istenek úgyis kinevetnek titeket.
Apa megrázta a fejét. - Nem, leányom, Tündöklő Fényem, nem fognak kinevetni. Az istenek Ösvényre sem ügyelnek jobban, mint akármelyik másik világra. A lusitaniai barátaink egészen közel járnak ahhoz, hogy létrehozzanak egy vírust, ami mindnyájunkat megszabadítana. Nem kellene többé végeznünk a rítusainkat, nem lennénk többé alárendelve az agyi rendellenességünknek. Újra kérdem, leányom, ha úgy alakul, megtegyük-e? Káoszt idézne elő, az bizonyos. Vang-muval kidolgoztuk, hogyan lássunk hozzá, hogyan értessük meg az emberekkel, mit teszünk, mert csak úgy érhetjük el, hogy a tömegek ne gyilkolják halomra a beavatottakat, hanem engedjék, hogy önként lemondjanak a kiváltságaikról.
- Kiváltságok! - legyintett Csing-csao. - Te magad tanítottad, mi az, hogy kiváltság: pusztán annak megnyilvánulása, ahogy az ember a hódolatát fejezi ki az istenek iránt.
- Ó, leányom, bár több beavatott osztaná a mi alázatbál fakadó nézetünket! Sajnos, a többségnek meggyőződése, hogy előjoga a kapzsiság és zsarnokoskodás, hiszen az istenek nem véletlenül szólnak csak hozzájuk, kiválasztottakhoz.
- Őket majd megbüntetik az istenek. Én nem félek a vírusotoktól.
- Dehogynem, Csing-csao, látom én.
- Hogyan hitessem el az apámmal, hogy nem lát jól? Csak annyit mondhatok, akkor én vagyok vak.
- Az bizony, Csing-csao. Szándékosan nem akarsz látni. Nem akarsz hallgatni a szívedre. Mert még most is reszketsz. Nem vagy egészen bizonyos abban, hogy tévedek. Azóta, hogy Jane felnyitotta a szemünket, és feltárta, mi rejlik az istenek állítólagos szavai mögött, elbizonytalanodtál az igazságot illetően.
- Akkor afelől sem lehetek biztos, hogy felkel a nap, vagy hogy lélegzem!
- A lélegzetvételünkben mind bizonytalanok vagyunk. A nap pedig éjjel-nappal egy helyben áll, sem felfelé, sem lefelé nem mozdul. Mi vagyunk, akik kelünk és nyugszunk.
- Nem félek a vírustól, Apám.
- Akkor viszont döntöttem. Ha a lusitaniaiak elhozzák a vírust, alkalmazni fogjuk.
Han Fej-ce felállt, menni készült.
De Csing-csao utánaszólt, mielőtt még az ajtóhoz ért volna. - Ez volna hát az istenek büntetése?
- Tessék? - kérdezte Han Fej-ce.
- Amikor az istenek, akik mandátumukkal látták el a Kongresszust, büntetést mérnek Ösvényre miattad, mert ellenük konspirálsz, vajon így álcázzák majd, mintha ezzel a vírussal akarnák elhallgattatni őket?
- Bár a kutyák tépték volna ki a nyelvemet, amikor erre a szemléletre tanítottalak!
A kutyák a szívemet marcangolják. Apám - felelte Csing-csao. - Könyörgöm, ne tedd ezt! Ne lázadj az istenek ellen, ne akard, hogy elnémuljanak, elzárkózzanak Ösvény népe elől!
- Márpedig lázadni fogok, Csing-csao, hogy egyetlen gyermeknek se kelljen többé rabszolgaként felnőnie, mint neked. Ha csak eszembe jut, hogyan görnyedezel a padlón, a faerek fölött, képes volnék a torkukat is elvágni azoknak, akik ezt rád kényszerítették, hadd folyjon a vérük patakokban. A vércsíkokat én is szíves-örömest követném, mert tudnám, hogy elnyerték méltó büntetésüket.
- Apám, esedezem, ne hívd ki az istenek haragját magad ellen! - zokogta Csing-csao.
- Ettől csak még inkább eltökélt szándékom, hogy szabadon engedjem azt a vírust.
- Mit tegyek, hogyan győzzelek meg? Akár hallgatok, akkor könyörgök, te így is, úgy is megteszed.
- Tudod, mivel tudnál eltéríteni a szándékomtól? Ha végre a saját szádból hallanám, hogy elfogadod, az istenek szavának hitt jelenséget csupán agyi rendellenesség okozza.
- Hogy meggyőzzem az apámat, hazudnom kell neki?
- Nem, Tündöklő Fényem. Hogy meggyőzd az apádat, ismerd meg és fogadd el az igazságot.
- Értem én, mi az igazság - felelte Csing-csao. - Értem, hogy valami rosszindulatú ellenség elfordított tőlem. Értem, hogy már csak az istenek maradtak meg nekem, és Anya, aki ott van közöttük. Mennyit könyörögtem, engedjenek meghalni, hadd mehessek utána, ne kelljen többé szenvednem attól a tengernyi fájdalomtól, amit okozol - de nem hallgattak meg. Gondolom azért, mert úgy kívánják, hogy tovább imádjam őket. Talán még nem tisztultam meg eléggé. Vagy lehet, hogy tudják, hamarosan újra felém fordul a szíved, s ismét a régi leszel, aki tisztelettel beszél az istenekről, és engem is arra tanít, hű szolgájuk legyek.
- Ilyesmi nem fog megtörténni - felelte Han Fej-ce.
- Egykor abban reménykedtem, Ösvény istenei közé emelkedsz. De látom, immár nem a világ védelmezője, hanem a leggonoszabb ellensége lettél.
Han Fej-ce tenyerébe temette az arcát, amikor kilépett a szobából. Könnyekre fakadt, annyira sajnálta leányát. Amíg fejében az istenek hangja zeng, nem fogja tudni kiragadni őt a hatalmukból. De ha itt lesz a vírus, és elnémulnak az istenek, Csing-csao talán meghallja apja szavát. Talán vissza tudja csalogatni a realitás talajára.

*         01       *

Az utasok benn ültek a csillaghajóban, ami kinézetre két, egymásra boruló fém kupolának látszott, az oldalán ajtóval. Jane tervei alapján a méhkirálynő és a dolgozói építették meg, s mindenféle műszerek csillogtak-villogtak a külsején. A kiszögellő, kitüremkedő szenzorok ellenére semmilyen addig látott csillaghajóra nem emlékeztetett. Túl pöttömnyi volt, s láthatóan semmiféle hajtóművel nem rendelkezett. Az egyetlen erő, ami egyáltalán megmozdíthatta a hajót, az egy láthatatlan, Enderrel együtt a fedélzetre jutott aiúa volt.
Körben ültek. Hat ülés volt a helyiségben, Jane ugyanis számított arra az eshetőségre, hogy még többször is igénybe veszik a hajót, amikor több személyt szállítanak majd egyik világról a másikra. Minden második ülésen ült valaki, tehát háromszöget alkotott a három utas: Ender, Miro és Ela.
Elhangzottak az istenhozzádok. Nővéreké, fivéreké, egyéb rokonoké, és a sok-sok baráté. Egyvalaki azonban nagyon hiányzott mindhármuknak. Novinha. Ender felesége, Miro és Ela anyja. Nem volt hajlandó részt vállalni semmiben. A búcsúzkodásban ez volt az egyetlen, ami őszinte bánatot okozott mindnyájuknak.
Telve voltak félelemmel vegyes izgalommal, reménnyel teli hitetlenkedéssel. Hátha csak pillanatok választják el őket a haláltól. Vagy attól vannak pillanatokra, hogy az Ela ölében heverő fiolák megteljenek a két lakott világnak is szabadulást hozó vírussal. Talán úttörői lesznek annak az újfajta csillagközi közlekedési módnak, ami megmentheti az M. D. Készüléktől fenyegetett értelmes fajokat.
Aztán ki tudja, nem csak ücsörögnek-e majd a mezőn, a kolónia kerítésén kívül, mint három sültbolond, míg a kabinban olyan fülledt és forró lesz a levegő, hogy kénytelenek lesznek előbújni. Az ott várakozók természetesen nem fogják kinevetni őket, de a városban biztosan kitör a hahota. Keserűségükben ugyan mi egyebet tehetnének, amikor rádöbbennek, hogy nincs menekvés, nincs szabadság, csak rettegés, a ki tudja, milyen köntösben érkező haláltól.
- Jane, itt vagy? - kérdezte Ender.
- Amíg a feladatra koncentrálok - dünnyögte Jane Ender fülébe -‚ nemigen jut felesleges energiám arra, hogy trécseljek veled.
- Szóval velünk leszel, de megkukulsz - konstatálta Ender. - Akkor honnan tudom, hogy még megvagy?
- Ne butáskodj, Ender! - kuncogott Jane. - Amíg te egyben vagy, én is benned vagyok. Ha nem, akkor már úgyis mindegy.
Ender maga elé képzelte, amint a teste sok trilliónyi részecskévé hullik szét, s beleolvad a kavargó káoszba. Ám a személyes túlélése nem pusztán Jane-en múlott, azon, hogy össze tudja-e tartani a hajó formuláját, hanem saját magán is, képes lesz-e önnön elméje és teste képletét megőrizni. Fogalma sem volt arról, van-e akkora szellemi befogadóképessége, ami fenntartja a formulát Odaát is, ahol már nem érvényesülnek a természeti törvények.
- Készen vagytok? - kérdezte Jane.
- Azt kérdezi a pilótánk, indulhatunk-e? - tolmácsolt Ender a többieknek.
Miro azonnal bólintott. Ela lehajtotta a fejét, majd egy pillanattal később keresztet vetett, erősen megmarkolta a fioláit, és biccentett.
- Ha átjutunk és vissza is jövünk - mondta Ender Elának -‚ nem vallunk kudarcot akkor sem, ha nem lesz meg a vírus, amit annyira akarsz. Ha a hajó működik, bármikor visszatérhetünk oda. Ne hidd, hogy minden azon áll vagy bukik, képes leszel-e a mostani próbálkozáskor „létreképzelni” a vírust.
Ela elmosolyodott. - Nem fogok meglepődni, ha nem sikerül, de számítok arra is, hogy mégis összejön. A csoportom ugrásra készen várja, hogy amint visszatérek a recoladával, kijuttassa a vírusirtó baktériumot a világba, s eltakaríthassuk végre a descoladát. Kockázatos ugyan, de ötven éven belül a világ ismét önszabályozó gaialógia lesz. Lelki szemeim előtt máris őzek és tehenek legelésznek a Lusitania rétjein, és sasok szárnyalnak az egén. - Ela ismét az ölében tartott fiolákra pillantott. - Imádkoztam a Szűzanyához, hogy a Szentlélek, aki az isteni magzatot teremtette a méhében, leheljen életet ezekbe az üvegcsékbe is.
- Ámen - felelte Ender. - Akkor most Jane, ha te is készen állsz, indulhatunk.

*         02       *

A csillaghajó körül összegyűlt emberek vártak. Vajon mire? Hogy a kis hajó füstölögni és rázkódni kezd? Netán mennydörgésre, villámcsapásra számítottak?
A hajó csak állt egy helyben, mozdulatlanul, nem történt semmi. Aztán hirtelen eltűnt a szemük elől.

*         03       *

A hajóban ülők semmit sem éreztek, amikor megtörtént. Se hangot, se mozgást nem tapasztaltak, ami arra utalt volna, hogy átlibbentek Ideátról az Odaát-térbe.
De a pillanatot észlelték, amikor bekövetkezett, ugyanis váratlanul hatan lettek. Ender egy fiatalember és egy fiatal nő között találta magát, de ideje sem volt szemügyre venni őket, annyira lekötötte a figyelmét az a valaki, aki a vele szemközti üres széken termett.
- Miro - suttogta Ender. Ő volt. De nem ugyanaz a nyomorék, agysérült fiú, akt beszállt a kabinba. Az még mindig ott ült Endertől balra. Ez a Miro az az életerős fiatalember volt, akinek megismerte. Az erős Miro, akt családja reménysége, a jó képű Miro, aki Ouanda büszkesége volt, s aki szívvel-lélekkel a pequeninók mellé állva megajándékozta őket mindazzal a jóval, amit szerinte az emberi kultúra számukra nyújthat. Miro volt, épen és egészségesen.
Honnan került elő?
- Tudhattam volna - kapott észbe Ender. - Gondolhattuk volna. A te fejedben, Miro, nem a mostani, hanem az eredeti önmagadról őrzött formula él.
Az új Miro felemelte a fejét és rámosolygott Enderre. - Én gondoltam rá - mondta tisztán, gördülékenyen ejtve a szavakat. - Reméltem, hogy így lesz. Ezért könyörögtem Jane-nek, hozzon magával. És valóra vált, amire oly nagyon vágytam.
- Most ketten vagytok! - szólalt meg Ela halálra váltan.
- Nem - mondta Miro. - Csak én vagyok. Az igazi én.
- De a másik még mindig ott van - erősködött Ela.
- Nem sokáig, ha jól sejtem - felelte Miro. - A régi héj már üres.
Igazat mondott. A régi Miro magába roskadt az ülésen, akár egy élettelen test. Ender eléje térdeit, s ujjait a nyaki ütőeréhez nyomta, hogy kitapintsa a pulzusát.
- Miért kéne verni a szívének? - szólt Miro. - Miro aiúája már ebben a testben lakozik.
Amikor Ender elvette kezét a régi Miro torkáról, ujjai nyomán a bőr kis porfelhő gyanánt vált le a testről. Ender hátrahőkölt. A fej előreesett, levált, s belepottyant a hulla ölébe, azután fehéres folyadékká oldódott fel. Ender felugrott, s elhátrált onnan. Rálépett valaki lábára.
- Aú! - jajdult fel Valentine.
- Nézz a lábad elé, haver! - mondta egy férfi.
Valentine nincs is a hajón, jutott Ender eszébe. És a férfi hangját is ismerem.
Szembefordult velük.
Valentine! Elképesztően fiatalnak látszott. Mint tinédzserkorában, amikor együtt úszkáltak egy tóban, a Földön. Így nézett ki. Akkor az egész családból hozzá ragaszkodott leginkább, egyedül miatta csinálta végig a katonai kiképzést, egyedül miatta érte meg a fáradságot, hogy megmentse a világot.
- Ez nem lehet igaz! - hüledezett Ender.
- Márpedig én vagyok az - mondta Valentine. - A lábamra léptél, nem?
- Szegény Ender - mondta a fiatalember. - Ügyetlen és buta. Nem valami szerencsés kombináció.
Ender ráismert. - Peter! - nyögte ki. A bátyja, gyermekkori ellensége, olyan korú volt, mint amikor hegemón lett. Ugyanúgy nézett ki, mint azokon a videofelvételeken, amikor sikerült örökre kitúrnia őt a Földről, hogy sose térhessen haza a hangyok felett aratott győzelme után.
- Azt hittem, sose látlak többé - mondta Ender. - Hiszen rég meghaltál.
- Sokáig él, kinek halálhírét költik - gúnyolódott Peter. - Tudod, szívós vagyok, akár a macska. És természetre is ugyanolyan derűs és simulékony.
- Honnan csöppentetek ide?
Miro adta meg a választ. - Nyilván a te elmédben őrzött formulából, Ender, hiszen te ismered őket.
- Az igaz - felelte Ender. - De miért? Állítólag csak az önmagunkról alkotott képet hozhatjuk át magunkkal ide. Az önészleletünk formuláját.
- Nocsak-nocsak - gúnyolódott Peter. - Ennyire különleges volnál? Annyira bonyolult személyiség, hogy két ember tudja csak befogadni?
- Belőlem semmi sincs benned - vágott vissza Ender.
- Ajánlom is, hogy így maradjon! - vigyorgott Peter. - Én a lányokat szeretem, nem az ilyen randa vén trottyokat, mint te.
- Nekem sem kellesz - mondta Ender.
- Én senkinek se kellettem - folytatta Peter. - Téged akart mindenki, de aztán megkaptak engem, ugye? Engem emlegetnek mind a mai napig. Azt hiszed, nem tudom, miféle mesét kanyarítottál körém? Te, meg a hazug könyved, A Hegemón. Olyan belátó, olyan megértő írás! Hogy Peter Wiggin mennyire lehiggadt, milyen bölcs és igazságos uralkodó lett! Marhaság! Holtak Szószólója, miközben írtad, végig ismerted az igazságot. A holtom után lemostad a vért a kezemről, Ender, pedig tudtad, hogy amíg csak éltem, vérre szomjaztam!
- Hagyd békén! - ripakodott rá Valentine. - Az igazat mondta A Hegemónban.
- Még mindig véded, te kis angyal?
- Elég! - kiáltott fel Ender. - Nem akarok többé hallani rólad, Peter! Már háromezer éve, hogy eltakarodtál az életemből.
- Elfuthatsz, de el nem menekülhetsz!
- Ender! Ender, hagyd abba! Ender!
Ela kiáltozott ilyen kétségbeesetten.
- Nem tudom, mi folyik itt, de elég legyen! Alig néhány percünk van. Segíts a teszteknél!
Igaza volt. Akármi is a magyarázata Miro új testének, vagy Peter és Valentine megjelenésének, a lényeg a descolada. Az, hogy sikerül-e Elának átalakítania, létrehoznia a recoladát. Es azt a vírust, ami Ösvény lakóit hivatott meggyógyítani. Ha Miro új testet tudott magának varázsolni, ha Ender hús-vér emberek formájában tudta megidézni múltja kísérteteit, akkor valóban megvan az esélye, hogy az üvegcsékben máris ott ficánkolnak azok a bizonyos vírusok, amiknek a képletét Ela a fejében őrizgette.
- Segítsetek! - könyörgött Ela ismét.
Ender és Miro átvették a feléjük nyújtott fiolákat - az új Miro immár erős és biztos kézzel -‚ és munkához láttak. Negatív teszt volt: ha a kémcsövekben lévő baktériumokon, algákon és apró férgeken percek múltán sem látszik semmiféle elváltozás, akkor az üvegcsékben nincs descolada. Mivel indulás előtt a mintákban csak úgy hemzsegtek az aktív vírusok, ha semmi sem történik, az bizonyítja, hogy valami mégiscsak semlegesítette őket. Aztán hogy a kémcsövek valóban a recoladát rejtik-e, vagy egyszerűen elpusztult - vagy inaktívvá tett - descoladavírusokat, annak kiderítése a visszatérés utánra marad.
A férgeken, algákon és baktériumokon nem tapasztaltak átalakulást. Korábban, a Lusitanián elvégzett kísérletek során, a baktériumokat tartalmazó kék színű oldat sárgára színeződött a descolada jelenlétében. Most kék maradt. A Lusitanián az apró férgek hamar elpusztulnak, és szürkés pelyva módjára, élettelenül lebegnek a folyadék felszínén. Most virgoncan tekergőztek, megőrizve vörösesbarna színüket, ami legalábbis azt jelentette, hogy élnek. Az algatelepek sem foszlottak szét, hanem megmaradtak élő rostok és indák burjánzó gomolyának.
- Megvan hát! - örvendezett Ender.
- A látvány legalábbis reményteli - sóhajtott Ela.
- Üljetek le - szólt rájuk Miro. - Ezek szerint Jane vihet is vissza minket.
Ender leült. Odasandított arra az ülésre, ahol a régi Miro ült. A hajdani, nyomorék testről már azt sem lehetett megállapítani, hogy egykor ember volt. Tovább mállott, folyt és porlott szerteszét. Még a ruhája is szétfoszlott.
- Ez már nem az én formulám - mondta Miro. - Szétesett, nincs, ami összetartsa többé.
- Hát ezek? - mutatott Ender a „testvérei” felé. - Ők miért nem oszlanak fel?
- És te? - torkolta le Peter. - Te miért nem tűnsz el? Senkinek sem kellesz már. Megfáradt aggastyán vagy, aki a feleségét sem képes megtartani. Még gyereket sem tudtál nemzeni, nyomorult, vén eunuch. Add át a helyedet egy igazi férfinak! Rád sosem volt szükség - bármit is tettél, én biztosan jobban csináltam volna nálad. A nyomomba se értél, soha!
Ender a kezébe temette az arcát. Erre a fordulatra aztán végképp nem számított. Azzal tisztában volt, igen, hogy odaát testet ölthet, valóra válhat bármely gondolata, amit a fejében forgat. De az álmában sem jutott eszébe, hogy Peter még mindig foglalkoztatja az elméjét. Azt hitte, a régi gyűlölet már kitörlődött a lelkéből.
És Valentine! Miért teremtett elő még egy Valentine-t? Ezt a fiatal, tökéletes, kedves és gyönyörű Valentine-t? Hiszen az igazi otthon várja a Lusitanián. Mit fog gondolni, amikor meglátja, kit hívott életre a testvére? Bár, talán hízelgőnek fogja tartani, hogy ennyire közel áll öccse szívéhez, de rá fog ébredni arra is, Ender a régi, fiatal Valentine emlékét dédelgette a szívében, nem a mostaniét.
Ender szorongva gondolt arra, hogy amint feltárul az ajtó és kilép a Lusitania földjére, kitudódik a legnyomasztóbb, legdrágább titka is.
- Tűnjetek el! - támadt rájuk. - Porladjatok már szét!
- Csak utánad, bátyóka - gúnyolódott Peter. - A te időd lejárt, az enyém csak most kezdődik. Hajdan egyetlen kihívással kellett szembenéznem: rozoga, vén planétánkkal, a Földdel. De olyan könnyedén zsebre vágtam őket, mint amilyen simán kinyírhatnálak téged, puszta kézzel. Eltörném a nyakadat, mintha csak száraztészta volna.
- Azt próbáld meg! - mordult fel Ender. - Nem vagyok már ijedős kisfiú.
- De méltó ellenfél sem vagy - mondta fitymálólag Peter. - Nem voltál, nem is leszel. Túlságosan érző szívű vagy. Akár Valentine. Visszarettensz mindentől, amihez kíméletlenség kell. Ellágyulsz, elgyöngülsz. Támadási felületet nyújtasz az ellenfélnek.
Ekkor hirtelen erős fény villant fel. Mi volt ez? Így jött el a vég Odaát? Jane elveszítette a formulájukat? Felrobbannak, vagy belehullanak valami napba?
Nem. Az ajtó tárult fel. A Lusitanián. A reggeli nap fénye áradt be a hajó viszonylag homályos belső terébe.
- Méltóztattok végre előjönni? - kurjantott be hozzájuk Grego, és bekukucskált. - Kikászálód...
Akkor megpillantotta őket. Ender látta, hogy magában számol.
- Nossa Senhora! - szisszent fel Grego. - Ezek meg honnan a pokolból jöttek?
- Ender kaotikus agyából - dobta be Peter.
- Dédelgetett, régi emlékekből - felelte az ifjú Valentine.
- Segítsetek már! - mordult rájuk Ela.
Ender nyúlt a fiolák felé, de Ela nem neki, hanem Mirónak adta őket. Nem magyarázkodott, csak félrefordította a fejét, de Ender megértette. Annyira felfoghatatlan volt a számára, ami Enderrel Odaát történt, hogy képtelen volt elfogadni. Peternek és ennek a fiatal Valentine-nak - akárkik voltak is - nem lenne szabad létezniük. Abban, hogy Miro új testet teremtett magának, látott értelmet, még ha hátborzongató volt is végignézni, ahogy a régi teste megsemmisült, de annyira behatárolt témakörre koncentrált, hogy a kémcsövek tartalmán kívül semmi egyebet nem alkotott. Ender azonban két élő embert teremtett, akik mindketten ellenszenvesek voltak valamiért. Az új Valentine azért, mert karikatúrája volt az igazinak, aki minden bizonnyal odakint várakozik. Peter pedig attól, ahogy előrukkolt a hajdan oly veszélyes, mégis szuggesztív, gőgös modorával.
- Jane - suttogta Ender. - Jane, itt vagy?
- Igen - felelte.
- Mindent láttál?
- Igen - felelte ismét.
- Te érted?
- Nagyon fáradt vagyok. Én, aki azt se tudtam, mi az. Még sosem csináltam semmit ekkora erőbedobással. Minden... figyelmemet lekötötte. És erre még hozzáadódott két fő. Ender, hogy tehettél ilyet velem? Még őket is bele kellett vonnom a formulába! Nem is tudom, hogyan csináltam.
- Én nem akartam! - tiltakozott Ender, de Jane nem felelt.
- Jöttök, vagy mire vártok? - kérdezte Peter. - A többiek mind kint vannak már. A helyes kis vizeletmintákkal együtt.
- Ender, én félek - szólalt meg az ifjú Valentine. - Nem tudom, mit tegyek.
- Én sem - vallotta be Ender. - Isten bocsásson meg nekem, ha mindezzel, ami történt, fájdalmat okozok. Sosem akarnék ártani neked.
- Tudom.
- Nocsak, nocsak! - kötekedett Peter. - Az aranyos Ender bácsi fejéből kipattan egy viruló fiatal nő, aki kiköpött mása a nővérének - bakfis korában. Ender, te vén kecske, nem bírsz a beteges hajlamaiddal?
- Szégyellje magát az, akinek ilyen perverz dolog az eszébe jut - morogta vissza Ender.
Peter azonban kárörvendő kacajra fakadt.
Ender kézen fogta Kis Valt és az ajtóhoz vezette. A lány keze reszketett, a tenyere izzadt. Annyira valóságosnak tűnt. És az is volt. Ekkor az ajtóból Ender észre vette az igazi Valentine-t, a korosodó, de még mindig mutatós, csinos asszonyt, akit hosszú évek óta ismert és szeretett. Ő az én igazi nővérem, aki olyan nekem, mint ha a második énem volna. De akkor mit keresett ez a leányzó az elmémben?
Az összegyűltekről lerítt: Grego és Ela már közölt velük annyit, hogy tudták, valami különös dolog történt. És amikor Miro makkegészségesen és virgoncan kisétált a kabinból, s olyan kitörő jókedvvel köszöngetett mindenkinek - dadogás nélkül -‚ hogy szinte dalra fakadt, izgatott moraj futott végig a jelenlevőkön. Csoda történt!
A csillaghajó a csodák földjén járt!
Ender felbukkanására azonban a sokaság elnémult. Első pillantásra senki meg nem mondta volna, hogy az a kamaszlány Ender mellett a bakfiskorú Valentine - kivéve az eredetit. És Valentine-on kívül nem valószínű, hogy még valaki ráismert volna az ifjúi ereje teljében levő Peter Wigginre. A történelmi szövegekben rendszerint idősebb kori holoképeivel lehetett találkozni, addigra már mindenfelé elterjedt az olcsó, tartós holográfia.
De Valentine tudta. Ender megállt az ajtó előtt, Kis Val mellette, Peter a hátuk mögött, s Valentine mindkettőjükre ráismert. Valentine ellépett Jakt mellől, s odasétált Ender elé.
- Ender - szólította meg-, drága, egyetlen, meggyötört öcsém! Hát ennyi telt a teremtő képzeletedből, amikor pedig ott jártál, ahol bármit létrehívhattál volna, amit csak akarsz? - Kinyújtotta a kezét és megérintette ifjú másolata arcát. - Olyan gyönyörű - mondta. - Én sosem voltam ennyire szép, Ender. Ennyire tökéletes. Ő olyan, amilyen mindig lenni akartam, de sosem voltam.
- Nem is örülsz, hogy láthatsz, Val, édes, drága Démoszthenészem? - furakodott előre Peter Ender és Kis Val között. - Rólam nem őrzöl féltett, dédelgetett emlékeket? Én nem vagyok százszorta szebb, mint ahogy emlékeztél? Én persze örülök, hogy látlak. Igazán remekeltél, mint Démoszthenész. Én teremtettelek, és még csak meg sem köszönöd.
- Köszönöm, Peter - sziszegte oda Valentine. Aztán ismét Kis Valra tekintett. Mit fogsz tenni velük? - kérdezte Endert.
- Hogy mit tesz velünk? - húzta ki magát Peter. - Egyáltalán nem kell, hogy az ő gondja legyünk. Lehet, hogy ő hozott vissza, de én a magam ura vagyok, ahogy mindig.
Valentine visszafordult a villámsújtottan ácsorgó tömeg felé. Nos, igen, három embert láttak beszállni a kabinba, ami aztán eltűnt a szemük elől, majd alig hét perc elteltével újra megjelent, pontosan ugyanott - csakhogy nem hárman, hanem öten szálltak ki belőle, két idegen is volt közöttük. Természetes, hogy bámulnak, mint borjú az új kapura.
De a rejtélyre nem ma fognak választ kapni. Kivéve a legfontosabb kérdést. - Ela elvitte már a kémcsöveket a laborba? - kérdezte Valentine. - Szerintem most oszoljunk, és lássuk, mit csinált nekünk Ela Odaát!

Tizenhetedik fejezet

ENDER GYERMEKEI

- Szegény Ender. A rémálmai két lábon járó valósággá váltak, és itt mászkálnak körülötte.
- Különös módot választott arra, hogy végre gyermekei legyenek.
- Te is aiúákat hívsz elő a káoszból. Szerinted hogyan szerzett lelket nekik?
- Miből gondolod, hogy ezt tette?
- Jönnek-mennek. Beszélnek.
- Az a Peter nevű eljött hozzád, és beszélgettetek, nem?
- Rendkívül öntelt emberi lény.
- Mit gondolsz, hogyan lehet az, hogy már születésétől beszéli az atyafák nyelvét?
- Nem tudom. Ender hozta létre. Nyilván úgy intézte, rögtön tudjon beszélni.
- Ender folyamatosan, óráról órára újrateremti mindkettőt. Éreztük a formulát benne. Lehet, hogy maga sem érti, de nincs különbség e kettő és önmaga között. Más testben élnek ugyan, de mindketten az ő részét képezik. Tehetnek, mondhatnak bármit, őbennük Ender a cselekszik és beszél.
- Ender tudja?
- Nem hisszük.
- Megmondod neki?
- Nem, amíg nem kér meg rá.
- Mit gondolsz, az mikor lesz?
- Amikor már tudja a választ.

Elérkezett a recolada tesztelésének utolsó napja. A sikernek máris híre ment az emberi kolónián, sőt - Ender feltételezése szerint - a pequeninók között is. Fiola, Ela pequenino asszisztense önként vállalkozott arra, hogy kísérleti alany legyen.
Már három napja élt ugyanabban az izolált kamrában, ahol Telepes áldozta fel magát. Ezúttal azonban az ő szervezetéből azzal a vírusirtó baktériummal ölték ki a descoladát, aminek a kifejlesztésében ő is közreműködött. A létfontosságú testi funkciókat azonban - amiket korábban a descolada vezérelt - most Ela új vírusa, a recolada irányította. Tökéletesen működött. Fiola csöppet sem érezte magát rosszul. Már csupán egyetlen lépés maradt hátra, hogy a recoladát teljes sikernek nyilváníthassák.
A végső kísérlet előtt egy órával Ender - elképesztő sleppje, Peter és Kis Val kíséretében - megbeszélésre ült össze Quarával és Gregóval Grego cellájában.
- A pequeninók elfogadták - sorolta Ender Quarának. - Hajlandóak vállalni a kockázatot, hogy az egyedüli kísérleti alanyon, Tükrön elvégzett ellenpróba után végleg elpusztítsuk a descoladát, és a helyére bejuttassuk a recoladát.
- Nem vagyok meglepve - biccentett Quara.
- Én igen - tromfolt rá Peter. - Ezekben a malackákban, mint fajban, általános halálvágy él, nem vitás.
Ender felsóhajtott. Habár rég nem volt már riadt kisfiú, és Peter sem idősebb, nagyobb és erősebb nála, változatlanul nem sok vonzalmat érzett ez iránt a bátyja képét magára öltött, csalóka látszat iránt, akit ki tudja hogyan, Odaát hívott életre. Ő volt az, akitől Ender a leginkább rettegett, akit a leghevesebben gyűlölt gyermekkorában, és roppantul dühítette, no meg riasztotta is, hogy most újra együtt kellett léteznie vele.
- Ezt hogy érted? - kérdezte Grego. - Ha a pequeninók nem egyeznének bele, a descolada miatt annyira veszélyessé válnának az emberiségre nézve, hogy nem engedhetnénk meg, hogy fennmaradjanak.
- Hát persze - húzta el a száját Peter. - A fizikus aztán ért a stratégiához.
- Peter azt akarja mondani - vágott közbe Ender -‚ ha a pequeninók az ő felügyelete alatt állnának - ami kétségkívül az ínyére volna -‚ addig nem mondana le a descoladáról, amíg ki nem csikarna valamit cserébe az emberektől.
- Minő meglepetés! A korosodó csodagyerekben még pislákol némi értelem - gúnyolódott Peter. - Miért kéne megsemmisíteniük az egyetlen fegyverüket, amitől az emberiségnek jó oka van félni? A Lusitania Flotta még mindig erre tart, az M. D. Készülékkel a fedélzetén. Miért nem küldik el Endert a csodamasinájával a flotta elé, hadd tartson nekik erkölcsi prédikációt.
- Mert lepuffantanának, mint egy kutyát - felelte Ender. - A pequeninók különben azért cselekszenek így, mert így érzik helyesnek, igazságosnak és becsületesnek. Ha akarod, később elmagyarázom, mindez mit jelent.
- Tudom, mit jelent - fintorgott Peter.
- Tényleg? - kérdezte Kis Val. A hangja - bár halkan és szelíden szólt közbe - megakasztotta a társalgást. Ender emlékezett rá, mindig ez történt, ha Valentine nagy ritkán felemelte a hangját. Nem lehetett nem odafigyelni rá.
- Helyes. Igazságos. Becsületes - szavalta Peter. Szinte bemocskolta e szavakat, ahogy kiejtette őket. - Aki ezekkel a fogalmakkal él, nem feltétlenül hiszi is, amit mond. Vagy azért mondja, mert a háta mögött ott áll valaki késsel a kezében, vagy mert tényleg hisz bennük, de akkor jaj neki, mert akkor én győzök.
- Majd én megmondom, mit jelentenek - szólalt meg Quara. - Azt, hogy van képünk gratulálni a pequeninóknak - és magunknak -‚ amiért eltörlünk egy értelmes fajt, ami talán sehol másutt nem létezik az univerzumban.
- Ne áltasd magad - legyintett Peter.
- Mindenki biztosra veszi, hogy a descolada mesterséges vírus - háborgott Quara -‚ de arra az eshetőségre senki sem gondol, hátha a természet hozta létre valamikor egy sokkal primitívebb, ártalmatlan változatát, és aztán magától fejlődött ilyenné, amilyen most. Persze az is lehet, hogy tényleg mesterséges, de akkor ott a kérdés, ki hozta létre? És mi anélkül, hogy megkísérelnénk kommunikálni vele, kiirtjuk.
Peter előbb rá, aztán Enderre vigyorodott. - Meglep, hogy ez a kis akadékoskodó, két lábon járó lelkiismeret nem a saját, vér szerinti leszármazottad - mondta.
- Legalább olyan mohón keresi az indokokat, hogy bűnösnek érezhesse magát, mint te meg Val.
Ender szándékosan figyelmen kívül hagyta Peter megjegyzését, s Quarának felelt.
- Meg kell ölnünk, értsd meg! Nem várhatunk. A descolada mindenáron el akar pusztítani minket, nem habozhatunk tovább. Ha megtehetjük, meg is tesszük.
- Értem én - felelte keserűen Quara. - Együttműködtem, nem? De felfordul tőle a gyomrom, hogy úgy próbáljátok beállítani, mintha nemes és bátor cselekedet volna a pequeninóktól, hogy részt vesznek ebben a fajirtásban - csak hogy a bőrüket mentsék!
- Vagy ők, vagy mi - bólogatott Peter.
- Fogalmatok sincs - mondta Ender -‚ milyen rettenetesen szégyellem, hogy épp az ő szájából hallom vissza a saját érveimet.
Peter felnevetett. - Andrew úgy tesz, mintha nem kedvelne. Nagy svindler! Pedig csodál. Imád engem. Kezdettől. Ahogy ez a drága kis angyal is - bökte meg Peter Kis Valt. Ujja belemélyedt a lány karjába. Ám az nem húzódott el, inkább úgy tett, mintha meg sem érezte volna a húsába vágó fájdalmat.
- Egyszerűen bálványoz mindkettőnket. Az ő kis zavaros elméjében Val volt az elérhetetlen erkölcsi tökély, én pedig mindaz az erő és zsenialitás, ami szegény kicsi Andrew-tól mindig egy karnyújtásnyira volt, de sosem ért fel odáig. Minő nagylelkűség tőle, nem gondoljátok? Annyi éven át magával hurcolta a jobbik, a felettes énjeit.
Kis Val megszorította Quara kezét. - Az életben az egyik legszörnyűbb, ami velünk történhet - mondta neki -‚ ha a szeretteink kedvéért olyasmit kell tennünk, amiről a szívünk mélyén tudjuk, hogy végzetes hiba.
Quara felzokogott.
Ender mégsem Quara miatt aggódott. Róla tudta, van benne annyi lelkierő és józanság, hogy megbirkózzon a tetteiből fakadó erkölcsi ellentmondásokkal. Ambivalens érzéseinek köszönhetően talán még le is higgad, kevésbé lesz biztos a maga igazában, és nem ítél el mindenkit, aki nem ért egyet vele. Végül pedig - ha más nem - legalább érettebb, könyörületesebb, sőt, rokonszenvesebb lesz annál a forrófejű nőszemélynél, aki korábban volt. Kis Val gyöngéd érintése pedig - valamint az, hogy kimondta, nevén nevezte, ami miatt Quara gyötrődött -‚ gyógyír lesz fájó sebeire.
Endert inkább az nyugtalanította, amilyen csodálattal Grego bámult Peterre. Pedig ő aztán a saját bőrén tapasztalta, hová vezethetnek Peter szavai. Mégis imádattal csüngött ezen az Ender rémálmaiból testet öltött fantomon. „El kell tüntetnem a Lusitaniáról Petert”, gondolta Ender, „különben még több követője lesz, mint nemrég Gregónak. És ő sokkal hatékonyabban is manipulálna velük, ami - hosszú távon - fatális következményekkel járna.”
Ender nem nagyon bízott abban, hogy Peter ugyanúgy jó útra tér, mint az igazi, aki erős kezű, kiváló hegemónná nőtte ki magát. Ez a Peter végül is nem volt hús-vér emberi lény, aki csupa kétértelműség, csupa meglepetés. Inkább az Ender tudatalattijában megbúvó csábító, kísértő Gonosz valamiféle karikatúrája. Ettől ugyan hiába várnak kellemes meglepetést. Ender keserűen gondolt arra, hogy miközben az életükért küzdöttek a descolada ellen, ő még újabb veszedelmet zúdított a nyakukba, olyat, ami potenciálisan legalább akkora pusztítást vihet végbe a Lusitanián.
De amitől közel sem olyan nehéz megszabadulni.
Ender ismételten elhessegette magától a gondolatot, pedig vagy tucatszor ötlött fel benne, amióta először tudatosult benne a csillaghajón, hogy bizony Peter ül mellette. „Én teremtettem. Nem valóságos, hanem álombeli rémalak”, mondogatta magának. „Ha megölném, az nem is volna gyilkosság. Csupán morális megfelelője a... Minek is? A felébredésnek? Én szabadítottam rá a rémálmomat a világra, s ha megölném, a világ egyszerűen arra ébredne, hogy a lidércnyomásnak vége.”
Ha csak Petert kellett volna eltüntetnie, Ender talán rá is szánta volna magát a gyilkosságra - legalábbis azt hitte, képes lenne rá. Kis Val miatt nem tette. Olyan törékeny, olyan nemes lélek! Ha eltörölné Petert, feltehetően Kis Val is szertefoszlana. Ám ha a szükség úgy hozná, hogy Peternek meg kellene halnia, valószínűleg Kis Valra is ugyanaz a sors várna - egyszerűen nem volt joga létezni. Az ő létezése ugyanolyan természetellenes, torz és hamis. De nem, sosem tudná rászánni magát, töprengett Ender. Kis Vallal kapcsolatban egyre tudott csak gondolni: védelmeznie kell, nem bántania. És ha egyikük volt annyira valódi, hogy életben hagyja, akkor a másikkal sem bánhat másként. Akármelyiküknek ártana, mindenképpen gyilkosság lenne. Kis Val és Peter együtt jöttek létre, egyazon teremtésben.
„Az én gyermekeim”, gondolta keserűen Ender. „Az én drága csemetéim, akik úgy pattantak ki a fejemből teljes életnagyságban, mint Athéné Zeusz fejéből. Csakhogy nekem nem valami Athéném született, hanem inkább egy Dianám és egy Hadészom. A vadászat szűz istennője és az alvilág ura.”
- Jobb, ha indulunk - szólalt meg Peter. - Különben Andrew még rászánja ma gát, hogy kinyírjon.
Ender szája fanyar mosolyra húzódott. Ez volt a legpocsékabb az egészben. Peter és Kis Val a létrejöttük pillanatától szinte olvastak a gondolataiban, nyitott könyv volt számukra. Idővel talán - reménykedett Ender - ez a mélyreható intimitás majd elhomályosul. Addig azonban Peter rengeteg megalázó pillanatot fog szerezni számára azzal, hogy kifecsegi ki nem mondott gondolatait. És persze Kis Val is átlátott rajta - Ender időnként észrevette a pillantásából. Nem voltak titkai többé.
- Hazakísérlek - mondta Val Quarának.
- Nem - rázta meg a fejét Quara. - Amit tettem, vállalom. Megyek, látni akarom, hogy végződik Fiola utolsó tesztje.
- Mi sem maradhatunk le a szívfacsaró nyilvános bűnbánatról - negédeskedett Peter.
- Fogd be a szád, Peter! - torkolta le Ender.
Peter elvigyorodott. - Ugyan már, picinyem! Hiszen tudod, hogy Quara csak bedob mindent a finisben. Mindig meg magát, hogy ő kerüljön reflektorfénybe. Elvárja, hogy mindenki őt pátyolgassa, tutujgassa, amikor pedig Elát kéne ünnepelniük. Ocsmány dolog a mohóság, Quara. Te akarsz learatni minden babért!
Quara bizonyára visszavág, ha Peter vérlázító szavainak nem lett volna némi igazságmagva, ami végül Is belefojtotta a szót. Helyette Kis Val lövellt egy jeges pillantást Peter felé, s így szólt: - Fogd be a szád, Peter!
Ugyanazt mondta, mint Ender, de csak az ő szájából elhangzott dorgálásnak volt hatása Peterre, aki somolyogva Valra kacsintott. Afféle cinkos hunyorítással, mint ha azt mondta volna: játszd csak a kisded játékaidat, Val, de ne hidd, hogy nem látom, hogyan nyal mindenkinek a jókislányos modoroddal! De aztán megjegyzés nélkül ballagott ki a többiekkel Grego cellájából.
Odakint Kovano polgármester csatlakozott hozzájuk. - Nagy nap ez az emberiség történelmében - szavalta fennhangon. - S puszta véletlenségből szerepet kaptam az összes epizódban. - Mindenki kacagott, legelsősorban Peter, aki hamar fesztelen baráti viszonyba került Kovanóval.
- Nem véletlenül - mondta Peter. - Az ön helyében sokan pánikba estek volna, és összekutyulnak mindent. De egy olyan széles látókörű és roppant bátor ember, mint ön, kézben tartja az eseményeket.
Ender már-már hangos kacajra fakadt e nyilvánvaló hízelgés hallatán. Csakhogy annak, aki fogadja, a hízelgés sosem tűnik ugyanolyan nyilvánvalónak. Ó, Kovano kedélyesen oldalba bökte Petert, szabadkozott, mégis lerítt róla, mennyire hízik a mája a dicsérettől. Ender azt is megállapította, Peternek máris több tekintélye volt a polgármester előtt, mint neki valaha. Hogyhogy nem veszik észre az ilyenek, hogy Peter cinikusan az ujja köré csavarja őket?
Az egyetlen, aki Enderen kívül ugyancsak ferde szemmel tekintett Peterre, a püspök volt - ám őt nem a bölcsessége, hanem a teológiai elfogultsága óvta meg attól, hogy bedőljön Peter szólamainak. A püspök órákkal az után, hogy a csapat visszatért Odaátról, máris Miro nyakába varrta magát, s egyre azt duruzsolta neki, vegye fel a keresztséget. - Isten lenyűgöző csodája nyilvánul meg a gyógyulásodban, fiam - mondta. - Hanem a kivitelezés módjából ítélve - vagyis hogy a régi testet felcserélte egy újra ahelyett, hogy meggyógyította volna - az a kényes helyzet állt elő, hogy a lelked pillanatnyilag olyan testben lakozik, amely nincs megkeresztelve. S miután a keresztséget a test veszi fel, attól tartok, te gyakorlatilag nem vagy megszentelve. - Mirót nem túlságosan érdekelték a püspök csodákkal kapcsolatos nézetei - szerinte Istennek vajmi kevés köze lehetett a gyógyulásához -‚ ám olyan túláradó jókedvében volt amiatt, hogy visszanyerte az erejét, a beszédkészségét és a szabadságát, hogy bármibe beleegyezett volna. A keresztelőt a következő hét elejére tűzték ki, az új kápolnában tartandó első istentisztelet keretén belül.
Érdekes azonban, hogy a püspök szemében közel nem volt ekkora jelentősége Peter és Kis Val megkeresztelésének. - Képtelen vagyok ezeket a torzszülött teremtményeket emberekként kezelni - mondta. - Nem hiszem, hogy egyáltalán van lelkük. Peter olyan valakinek az utánzata - vagy nevezhetjük úgy is, hogy szellemképe -‚ aki már rég meghalt, aki magával vitte a sírba az ő megbánt vagy meg nem bánt bűneit, akinek a tettei fölött Isten már ítélkezett, s kijelölte a helyét a mennyben vagy a pokolban. Ami pedig ezt a... lányt illeti, aki a női kellem és báj megcsúfolása, nyilván nem lehet az, akinek mondja magát, hiszen azt a helyet egy élő asszony foglalja el. A Sátán csalárd követeinek nem jár keresztelés. A megteremtésükkel Andrew Wiggin sajátos Bábel tornyot épített magának, hogy általuk az égre, Isten ellenére törjön. Addig nem is nyer majd bocsánatot, míg végleg vissza nem küldi őket a pokolba.
Vajon volt fogalma Peregrino püspöknek arról, hogy a férfi még ennél is véglegesebb megoldáson töri a fejét? Ám Jane hajthatatlan volt ebben a kérdésben, amikor Ender felvetette neki. - Nagy ostobaság volna - háborgott Jane. - Egyrészt úgysem mennének. Másrészt lehet, hogy balul ütne ki a dolog, és egyszerűen megkétszereződnek, Nem ismered a boszorkányinas történetét? Ha visszaküldenéd őket, az olyan lenne, mintha kettétörnéd a seprűket - még több seprű keletkezne. Ne keresd magadnak a bajt!
Együtt ballagtak hát a labor felé: Peter Kovano polgármesterrel, akit tökéletesen a markában tartott, Kis Val pedig Quarával, akit viszont ő nyert meg maradéktalanul magának, méghozzá önzetlenül, nem érdekből, mint Peter. Mögöttük ott kullogott Ender a teremtőjük, dühösen, szégyenkezve és tanácstalanul.
„Én alkottam őket, tehát felelős vagyok minden cselekedetükért. Pedig idővel biztos, hogy mindketten valami nagy-nagy galibát fognak előidézni. Peter azért, mert természettől fogva bajkeverő - legalábbis bennem, az én formulámban ez a kép rögződött róla. Kis Val pedig azért, mert a vele született jósága ellenére a puszta létével komoly sérelmet és keserűséget okoz az igazi nővéremnek, Valentine-nak.”
- Ne hagyd, hogy Peter ennyire felpiszkáljon - suttogta Jane a fülébe.
- Az emberek azt hiszik, hozzám tartozik - szubvokalizálta Ender. - Ártalmatlannak tartják, mivel én magam az vagyok. Pedig nincs hatalmam fölötte.
- Szerintem tudják.
- Ki kell találnom valamit, hogyan tüntessem el őket innen.
- Én is azon vagyok - felelte Jane.
- Esetleg felrakom mindkettőt a csillaghajóra, és elsuvasztom valami távoli, lakatlan bolygóra. Ismered Shakespeare A vihar című művét?
- Szerinted ők Caliban és Ariel?
- Száműzöm őket, amíg ki nem találom, hogyan végezhetnék velük.
- Dolgozom rajta, mondtam már - felelte Jane. - Igaz is, tulajdonképpen ők a te részeid. Részei annak a formulának, amit az elmédben őrzöl. Hátha használni tudnám őket helyetted, hogy átlibbenjünk Odaátra? Akkor három hajóval is mehetnénk.
- Az ki van zárva - felelte Ender. - Csak kettővel. Én többet nem teszem ki a lábam oda.
- Egy mikroszekundumra sem? Ígérem, azonnal visszahozlak. Nem vacakolnánk ott semennyi ideig.
- Nem az okozta a bajt, hogy elidőztünk Odaát - magyarázta Ender. - Peter és Kis Val egy pillanat alatt létrejöttek. Ha megint átlépnék a másik térbe, újrateremteném őket.
- Rendben - hagyta rá Jane. - Akkor két csillaghajó lesz. Az egyiken Peter, a másikon Kis Val megy. Hadd gondolkozzam. Azt ugyebár nem tehetjük meg, hogy ez után örökre felhagyunk a fénysebességnél gyorsabb utazással.
- Már miért ne? - kérdezte Ender. - A recoladát megszereztük. Miro egészséges testet kapott. Ez elegendő is - minden egyébről már magunk is tudunk gondoskodni.
- Tévedsz - felelte Jane. - Még rengeteg pequeninót és méhkirálynőt kell elszállítanunk erről a bolygóról, mielőtt a flotta ideér. Es el kell juttatnunk a transzformációs vírust is Ösvényre, hogy őket is felszabadítsuk.
- Nem megyek többé át Oda.
- Akkor sem, ha Peter és Kis Val nem alkalmas arra, hogy az aiúámat hordozza? Hagynád, hogy a pequeninók és a méhkirálynő elpusztuljanak, csak mert rettegsz a saját tudatalattidtól?
- Látom, nem érted, mennyire veszélyes Peter.
- Talán nem. De azt igenis értem, a Kis Doktor milyen veszélyes. És ha nem süppedtél volna bele a saját sirámaidba Ender, te is tudnád, hogy akkor is folytatnunk kell a pequeninók és a méhkirálynő kimenekítését ezzel az egy hajónkkal, ha százával toporognának körülöttünk kis Peterek és Valok.
Ender tudta, hogy Jane-nek igaza van. Mindig tudta. Csak ne lett volna olyan rettenetesen nehéz beismerni!
- Rajta, próbáld meg, bele tudsz-e költözni Peterbe és Kis Valba - szubvokalizálta Ender. - De Isten legyen irgalmas hozzánk, ha Peter is létrehív valakit Odaát!
- Kétlem, hogy képes volna rá - felelte Jane. - Nincs őneki annyi sütnivalója, mint hiszi.
- De van - mondta Ender. - S ha nem hiszed, akkor neked nincs annyi sütnivalód, mint képzeled.

*         01       *

Nem Ela volt az egyetlen, ki úgy készült fel Fiola utolsó tesztjére, hogy előtte meglátogatta Telepest. Néma fácskája még mindig nagyon csenevész volt, aligha lehetett méltó társa a robusztus törzsű Turkálónak és Embernek. A pequeninók maradéka mégis e facsemete köré gyűlt, Elához hasonlóan szintén imádkozni.
Különös, csendes ájtatosság volt. A pequenino lelkészek kerültek minden pompát és ceremóniát. Egyszerűen ott térdepeltek a többiekkel, s számtalan nyelven mormolták imádságaikat. Egyesek a fivérek nyelvét, mások a fák nyelvét beszélték. Ela találgatta, vajon az asszonyok a hétköznapi nyelvükön, Vagy az anyafákkal használatos szent nyelven imádkoztak-e. Meglepő módon emberi nyelvek - a stark és a portugál - is felröppentek a pequenino ajkakról, sőt, az egyik papjuk valami ősi, egyházi latin nyelven fohászkodott. Valóságos bábeli nyelvzavar uralkodott, Elát mégis nagy-nagy összetartozás és egység érzése töltötte el. A mártírjuk sírjánál imádkoztak - mindössze ennyi maradt Telepesből -‚ ám azért a fivérükért, aki talán maga is követi a nemrég elhunytat. Ha Fiola mégis meghal a mai napon, akkor csupán megismétli Telepes áldozatát. Ha viszont sikerül átlépnie a harmadik életbe, akkor azt Telepes bátorságának és példamutatásának köszönheti.
Minthogy Ela volta az, aki Odaátról elhozta a recoladát, a pequeninók - tiszteletük jeléül - megengedték neki, hogy kis ideig egyedül maradhasson Telepessel. Ela a vékonyka facsemete köré kulcsolta kezét, s elgondolta, bárcsak ennél több élet költözött volna át Telepesből e gyönge fácskába. Elmerengett, Vajon az aiúája most Odaát, a sehollétben bolyong? Vagy Isten emelte magához a lelkét, föl a mennyországba, ahol most a szentekkel társalog?
„Telepes, könyörögj érettünk! Járj közben az érdekünkben! Ahogy az én önfeláldozó nagyszüleim is továbbították a fohászomat az Atyának, járulj most te Krisztus elébe, és bírd rá, könyörüljön meg minden fivérünkön és nővérünkön! Add, Uram, hogy a recolada révén Fiola átjuthasson a harmadik életbe, s tiszta lelkiismerettel, bolygószerte elterjeszthessük a recoladát, felváltva a gyilkos descoladát. Akkor az oroszlán és a bárány végre megfér majd egymással, s beköszönt a béke e meggyötört világra.”
Elában azonban - nem először - kételyek merültek föl. Abban bizonyos volt, hogy jó úton haladnak, őt nem nyomasztották olyasféle aggályok, mint Quarát, a descolada megsemmisítésével kapcsolatban. Afelől nem volt meggyőződve, vajon helyesen tette-e, hogy a recolada felépítését a legrégebben begyűjtött descoladamintákra alapozta. Amennyiben a pequeninók harci szellemének és terjeszkedési vágyának erősödését valóban a descolada váltotta ki, akkor Ela beavatkozása lesz az, ami visszazökkenti őket a korábbi, „természetes” állapotukba. Bár valószínű, hogy ez az előző állapot is legalább annyira a descolada gaialógiai kiegyenlítő mechanizmusából fakadt. Pusztán azért hatott természetesebbnek, mert épp ebben a fázisban voltak, amikor az emberek a bolygójukra érkeztek. Ela közreműködése mindenképpen egy egész faj magatartásbeli megváltozását fog előidézni. Megeshet, hogy kioltja belőlük az agresszív indulatokat, s a jövőben az emberekhez fűződő viszonyuk is kevésbé lesz viharos. Most aztán jó keresztényeket faragok belőlük, akár tetszik nekik, akár nem”, jegyezte meg magában Ela. „Ám ha a pequeninóknak mindebből bajuk származik, a felelősség akkor is engem terhel, még ha Ember és Turkáló teljes egyetértésével történt is.
Ó, Uram, bocsásd meg nekem, hogy Istent játszom pequenino gyermekeid életében! Amikor majd Telepes aiúája eléd járul, hogy könyörögjön értünk, kérlek, teljesítsd kérésünket, de csak ha te is úgy akarod, hogy a népén ily módon változtassunk! Segíts, hogy jót tegyünk, de akadályozd meg, ha akaratlanul is kárt okoznánk! Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében, ámen.”
Ela ujjával letörölt egy könnycseppet az arcáról, és Telepes sima törzsére dörgölte. „Nem érzed, tudom, az éned nincs odabent e törékeny facsemetében. De hiszem, hogy valamiképpen mégiscsak érzékeled. Isten nem hagyja, hogy egy ilyen nemes lélek, mint te, Telepes, örök sötétségre legyen kárhoztatva.”
Ideje volt indulni. A fivérek szelíd kézzel elvonták Elát a fácska mellől, s magukkal húzták, sietve a laboratórium felé, ahol Fiola várakozott a karanténban, hogy átkelhessen a harmadik életébe.

*         02       *

Amikor Ender Telepeshez jött látogatóba az elkülönítőbe, pequenino barátja ágyban feküdt, orvosi műszerek hálójában. A kamrában most egészen más légkör uralkodott. Fiola tökéletes egészségnek örvendett, s noha mindenféle, monitorokhoz rögzített huzalok lógtak róla, nem volt ágyhoz kötött. Szertelen volt és vidám, alig tudta türtőztetni magát, annyira várta már a ceremóniát.
Amikor aztán Ela és a fivérek megérkeztek, elkezdődhetett az utolsó kísérlet.
Az egyedüli válaszfal Fiola és az eseményre összegyűlt pequeninók között már csupán a destrukciós mező volt. A fivérek kintről, a szabadból figyelték, mi fog történni. Az emberek - tapintatból talán, vagy inkább amiatt, hogy őrizkedjenek a pequenino rítus óhatatlan brutalitásától - bentről, a labor egy ablakán át kísérték figyelemmel a szertartást, monitorok segítségével tájékozódva a Fiolával történtekről.
Fiola megvárta, amíg a védőöltözéket viselő fivérek fakésekkel a kezükben elhelyezkednek körülötte. Akkor átvett egy marék capimfüvet és rágcsálni kezdte. Ez volt az az érzéstelenítő szer, ami elviselhetővé tette a jelöltek számára a procedúrát. És ez volt az első alkalom, hogy a harmadik életre készülő fivér olyan őshonos füvet kapott, amely már mentes a descoladától. Ha Ela vírusa beválik, ez a fű is ugyanazt a hatást éri majd el, mint a descolada befolyása alatt álló.
- Ha átjutok a harmadik életbe - mondta Fiola -‚ az Isten és az ő szolgája, Telepes érdeme lesz, nem az enyém.
Fiola - illendően - a fivérbúcsú-beszédjét azzal zárta, hogy szavaival Telepest magasztalta. Udvarias gesztusa nyomán, Telepes áldozatára emlékezve, az emberek közt többen is könnyekre fakadtak. A pequeninók felől hallatszó csicsergésszerű hangokból ítélve Ender nem kételkedett - bár máig nehezen értelmezték a pequeninók érzelmi megnyilvánulásait -‚ hogy az odakint összegyűltek is elérzékenyültek, amikor felidézték Telepes tetteit. Fiola azonban tévedett, ha azt hitte, őérte senki sem hullat könnyeket. Mindenki tisztában volt azzal, hogy a kudarc még mindig nem kizárt. Nem volt bizonyos, Ela recoladája képes-e átjuttatni egy fivért a harmadik életbe.
A védőruhás fivérek felemelték a késeket és munkához láttak.
„Ezúttal, hála istennek, nem nekem kell kioltanom egy fivér életét”, merengett Ender.
Mégsem fordította el a tekintetét, mint sokan mások a laborban tartózkodók közül. A kiontott vér látványa nem volt újdonság számára, s bár ettől függetlenül visszataszítónak érezte, mégis tudta, hogy ki fogja bírni. És amit Fiola képes elviselni, azt Ender is képes végignézni. Egy holtak szószólójától ennyi elvárható. Hogy szemtanú legyen. Figyelemmel kísérte a rítus minden mozzanatát, ahogy felnyitották Fiola élő testét, és szerveit a földbe temették, hogy az új fa már akkor gyökeret ereszthessen és szárba szökkenjen, amikor Fiola elméje még ép és éber. Fiola mindeközben egyetlen hanggal vagy mozdulattal sem árulta el, hogy fájdalmat érezne. Vagy hihetetlenül bátor és fegyelmezett volt, vagy a recolada betöltötte feladatát, s a capim megőrizte érzéstelenítő hatását.
Végre befejeződött a szertartás, s az abban közreműködő fivérek visszatértek a sterilizáló kamrába, ahol - miután az öltözékükről eltávolították a recoladát és a vírusölő baktériumokat - levetkőztek, s meztelenül léptek ki a laboratóriumba. Nagyon ünnepélyesen viselkedtek, de Ender jól látta rajtuk, milyen gondosan palástolják örömittas izgatottságukat. Minden remekül ment. Határozottan érzékelték, hogy Fiola teste reagált. Órákon, vagy talán perceken belül kipattan az első rügy, megjelenik az első levél a kis facsemetén. Szívvel-lélekkel bíztak benne, hogy ez be fog következni.
Ender felfigyelt rá, hogy volt köztük egy pap is. Kíváncsi vagyok”, gondolta, „mit szólna ehhez a püspök, ha megtudná.” Az öreg Peregrino különben egészen rugalmasan kezelte a dolgot hajdan, amikor felmerült, hogy egy idegen, földönkívüli fajt vonjanak be a katolikus hivők közösségébe. A rítusok és doktrínák terén is hajlandó volt alkalmazkodni e nép sajátos igényeihez. Ami azonban nem változtatott azon a tényen, hogy Peregrino öregember volt már, s nem nézte jó szemmel, ha a papjai olyan szertartásokon vesznek részt, amelyek - bár kétségkívül emlékeztettek a keresztre feszítésre - mégsem számítottak elfogadott szentségeknek. Nos, a fivérek nyilván tudták, mit csinálnak. Akár elárulták a püspöknek, akár nem, hogy egy papjuk is a szertartást végzők között lesz, Endertől bizonyosan nem tudja meg. Ahogyan a többi embertől sem, akik jelen vannak, ha egyáltalán észrevette valamelyikük.
És valóban, a fácska egyre növekedett, s micsoda eréllyel! A levelek szinte a szemük láttára bújtak ki, de még sok-sok órába, talán napokba is beletelik, mire kiderül, vajon atyafa válik-e belőle, amelyben benne él - tudatát megőrizve - Fiola. A várakozási idő alatt Fiola fájának tökéletes elszigeteltségben kellett maradnia.
„Bárcsak én is találnék egy olyan helyet”, morfondírozott Ender, „ahol teljes magányban végiggondolhatnám mindazt, ami az utóbbi időben velem, körülöttem történt, s ahol senki, de senki sem zavarna meg!”
Csakhogy ő nem pequenino, s nem valami vírus okozta a rossz közérzetét, szorongását, amit ki lehetett volna irtani, hogy nyugalma legyen tőle. Az őt emésztő kór a lénye, a tudata mélyén rejtőzött, s fogalma sem volt, meg tud-e úgy szabadulni tőle, hogy közben saját magát ne pusztítsa el. „Mi van akkor”, találgatta Ender, „ha Peterrel és Vallal úgy vagyok teljes egész, hogy ha ők eltűnnének, megsemmisülnék én is? Lehet, hogy életem minden mozzanatában, lelkem minden rezdülésében közrejátszott, megnyilvánult, befolyásolt valamelyikük. Ki vagy mi vagyok én? A testvéreimből összetett egész? Vagy a közöttük lévő különbség? Mi az én lelkem rám jellemző aritmetikája?”

*         03       *

Valentine igyekezett nem a szívére venni annak a fiatal leányzónak a jelenlétét, akit Ender rántott át magával Odaátról. Természetesen tisztában volt azzal, hogy a saját, fiatalabb kori önmaga öltött testet benne, mégpedig úgy, amilyennek Ender emlékeiben élt. Néha még kedvesnek is tartotta öccsétől, hogy ilyen elevenen meg őrizte emlékezetében az ő akkori énjét. Egyedül ő értette ott a Lusitanián, miért a bakfis korú Valentine maradt meg Ender tudatalattijában. Akkoriban Ender a Hadiskolában nevelkedett, tökéletesen elszakítva a családjától. A kisfiú ugyan nem tudhatta, de Valentine igen, hogy a szüleik csúnyán megfeledkeztek legkisebb gyermekükről. Arról természetesen nem, hogy él, de a mindennapi életükből kifelejtették. Mivel nem volt jelen közöttük, nem érezték felelősnek magukat érte. Lemondtak róla az állam javára, amiért cserében elengedték a büntetésüket. Holtan jobban a magukénak érezték volna, így azonban egy sír sem volt, amihez eljárjanak. Valentine nem hibáztatta őket - ez csak azt bizonyította, hogy a szülei rugalmas és alkalmazkodó emberek -‚ de képtelen volt azonosulni a gondolkodásmódjukkal. Ender mindig vele volt, a szívében. S amikor Ender egyszer szó szerint sztrájkba lépett - mert lelkileg és szellemileg teljesen kiszipolyozták -‚ s eltökélte: otthagyja a Hadiskolát, a felelős tiszt, akinek az volt a dolga, hogy engedelmes harci eszközt faragjon belőle, felkereste Valentine-t. Elvitte Enderhez, s megajándékozta őket néhány együtt töltött órával. Ugyanaz az ember, aki elszakította őket egymástól, s aki ilyen hosszan sajgó, mély sebet ejtett mindkettejükön. Valentine-nak akkor sikerült meggyógyítania Endert - lelket öntött belé, annyira, hogy vissza tudott térni az iskolába, s később megmentette az egész emberiséget a hangyoktól.
„Nem csoda, hogy az akkori mivoltom jóval erőteljesebb nyomokat hagyott az emlékezetében, mint számtalan, későbbi közös élményünk bármelyike. Nem csoda, hogy tudatalattija legtitkosabb rekeszében - aminthogy a szíve legmélyén is - az akkori kamaszlány maradt meg.”
Valentine értett mindent, elhitte mindezt, mégis szúrt a tüske, ott volt a szívében, amiért öccse egész idő alatt ennek a valószerűtlenül tökéletes lénynek képzelte, Az a Valentine, akit Ender igazán szeretett, majdhogynem éterien tiszta teremtés volt. „Egy képzeletbeli Valentine kedvéért volt a társam jóban-rosszban annyi éven át, mielőtt férjhez mentem Jakthoz. Hacsak épp nem amiatt, hogy férjhez mentem, tért vissza ehhez a gyermekkori ábrándhoz’”
De elég az ostobaságból! Semmi értelme azon tépelődni, mi ennek a fiatal leányzónak a jelentése. Akármilyen különös módon jött is létre, itt volt, s Valentine-nak meg kellett küzdenie az adott nehézséggel.
Szegény Ender! Láthatóan semmit sem értett, Az első gondolata az volt, hogy vállalja a róla való gondoskodást. - Hiszen a lányom, bizonyos értelemben, vagy nem? - kérdezte.
- Semmilyen értelemben nem a te lányod - förmedt rá Valentine. - Ha egyáltalán valakié, akkor inkább az enyém. És ne is haragudj, de nem illendő, hogy ott éljen veled a házadban. Különösen, hogy Peter is nálad lakik, s ő aztán végképp nem számít megbízható gyámnak. - Ender nem nagyon értett egyet Valentine-nal - szívesebben megszabadult volna Petertől, mint Valtól -‚ de beadta a derekát, s attól fogva Val Valentine-éknál lakott. Valentine szándéka az volt, hogy barátja, pártfogója lesz a lánynak, de egyszerűen képtelen volt felvállalni ezt a szerepet. Kínosan érezte magát Val társaságában, nem tudott felengedni. Minduntalan kifogásokat keresett, hogy elmehessen otthonról, amikor a lány is ott tartózkodott, s mindig határtalanul megkönnyebbült, ha Ender beugrott érte, hogy hármasban - Peterrel - valami programra menjen velük.
Végül úgy alakult - mint korábban is számos alkalommal -‚ hogy csendben közbelépett Plikt, és megoldotta a problémát. Plikt lett Val elsőszámú társa és mentora Valentine házában. Val vagy Enderrel volt, vagy Plikttel. Egy reggel Plikt azzal a javaslattal állt elő, hogy kerítsenek egy külön, saját házat - neki és Valnak. Azt hiszem, túlságosan buzgón egyeztem bele”, töprengett Valentine. De gyanította, hogy Val számára legalább olyan kínos volt, hogy egy fedél alatt éltek, mint neki.
Most viszont, miközben azt figyelte, ahogy Plikt és Val az új kápolnába lépve térdre ereszkedik, s úgy közelít az oltár felé, hogy megcsókolja Peregrino püspök gyűrűjét, Valentine ráeszmélt: akármivel áltatta is magát, bizony nem tett ő semmit „Kis Val érdekében.” Val tökéletesen független, rendíthetetlen és higgadt teremtés. Honnan vette, hogy bármivel is kizökkenthetné a nyugalmából, hogy bármiféle befolyással lehetne az érzéseire? „Én teljes mértékben közömbös vagyok ennek a gyereklánynak, csakhogy ő nem közömbös az én életem szempontjából. Ő egyszerre bizonyítéka és cáfolata is gyermekkorom legfontosabb emberi kapcsolatának, aminek meghatározó jelentősége felnőttkoromban is megmaradt. Bárcsak atomjaira hullott volna Odaát, mint Miro elhasznált, rokkant teste! Bár sose kellett volna ily módon szembesülnöm önmagammal!”
Márpedig önmagával találta magát szemközt, Ela azonnal elvégezte azt a bizonyos vizsgálatot. Kis Val és Valentine genetikailag azonosak voltak.
- Ez hogy lehetséges? - hüledezett Valentine. - Ender aligha volt képes memorizálni a genetikai kódomat. Képtelenség, hogy a kód szerepelt volna a magával vitt formulában!
- Remélem, nem tőlem vártok magyarázatot? - húzta el a száját Ela.
Endernek megvolt a maga elképzelése: Kis Val genetikai kódja mindaddig fluid fázisban volt, amíg személyesen nem találkozott Valentine-nal, akkor aztán Val testének filótái a Valentine-ban talált minta szerint rendeződtek.
Valentine a véleményét megtartotta magának, de Enderét nem érezte helytállónak. Kis Valnak az első pillanattól Valentine génjeivel kellett rendelkeznie, hiszen olyan tökéletes volt a hasonlóság, hogy nem is lehetett másképp. Különben is Jane a csillaghajón belül fenntartotta a természeti törvényeket. De lehet, hogy valamiféle erő, rendezőelv abban az abszolút káoszban is működött. „Mindegy, a lényeg akkor is az, hogy bár az új, az ál-Val zavarbaejtően tökéletes, engedelmes és annyira más, mint én, az Ender fejében őrzött kép volt annyira valós és hiteles, hogy genetikailag mi ketten ugyanazok vagyunk. Ender emlékezete nem sokban talált mellé. Lehet, hogy régen tényleg ennyire tökéletes voltam, s a gyarlóságaim csak később jelentkeztek. Lehet, hogy tényleg ennyire gyönyörű voltam. És ennyire fiatal.”
A két nő ott térdepelt a püspök előtt. Plikt megcsókolta a gyűrűjét, habár neki semmi része sem volt a Lusitania bűnében.
Amikor viszont Kis Valra került a sor, hogy megcsókolja a gyűrűt, a püspök elhúzta a kezét, s félrevonult. Egy másik pap sietett oda hozzájuk, s felszólította őket, térjenek vissza a helyükre.
- Nem tehetem! - felelte Kis Val. - Hisz az én megbánásomat a püspök még nem fogadta!
- Neked nincs miért vezekelned - mondta a pap. - A püspök elmondta, nem voltál még itt, amikor a bűnt elkövettük, ezért te nem vétkeztél.
Kis Val végtelenül bánatosan tekintett fel a papra, s így szólt: - Engem nem Isten teremtett. Ezért nem fogad el a püspök. Amíg csak él, nem fog megáldoztatni.
A pap mélyen elszomorodott - nem lehetett nem sajnálni kis Valt, hisz egyszerűségében s kedvességében oly törékenynek tűnt, hogy csak faragatlan tuskó lehetett az, aki bántani merészel egy ilyen szelíd, ártatlan gyermeket. - Amíg a pápa másként nem dönt, nem - felelte. - Súlyos dilemma ez.
- Tudom - suttogta Kis Val, majd hátra s leült Plikt és Valentine közé.
..Összeér a könyökünk”, mélázott Valentine. „Mintha a lányom volna, tökéletes önmagam, akit tizenhárom évvel ezelőtt klónoztam.
De nem akarok még egy lányt, még kevésbé másolatot magamról! És ő tudja ezt. Érzi. Olyasmitől szenved, amitől én soha - érzi, hogy pont azok utasítják el, azoktól nem kap szeretetet, akikhez a legközelebb áll.”
Vajon Ender hogyan érez iránta? Ő is azt szeretné, hogy a lány elmenjen? Vagy inkább arra vágyik, bár a bátyja lehetne, ahogyan az én öcsém volt sok-sok évvel ezelőtt? Amikor ennyi idős voltam, Ender még nem követte cl a fajirtást. És nem szólt a holtakért sem. Még minden előtte állt - A Méhkirálynő és a Hegemón és az Ember élete. Csupán egy zavart, kétségbeesett és riadt kisfiú volt. Hogyhogy Ender ebbe a múltba vágyott vissza?
Nemsokára Miro is megérkezett, odakúszott az oltárhoz, és megcsókolta a gyűrűt. Habár a püspök korábban feloldozta őt minden felelősség alól, mégis vállalta a bűnbánatot a többiekkel. Valentine észrevette, milyen sokan összesúgtak mögötte. A Lusitanián mindenki, aki csak ismerte őt a balesete előttről, elfogadta, hogy csoda történt, visszatért az a Miro, a ragyogóan tehetséges ifjú, aki korábban köztük élt.
„Én nem ismertelek akkoriban”, merengett Valentine. „Akkor is körüllengett ez a tartózkodó komorság? A tested meggyógyult ugyan, mégis ugyanaz a szenvedő lélek maradtál, akivel először találkoztam. Vajon a fájdalom ridegebbé tett, vagy együttérzőbbé?”
Miro hátraballagott, és leült melléje, arra a székre, ami Jakté lett volna, ha épp nem az űrben tartózkodik. Minthogy a descoladát hamarosan megsemmisítik, valakinek le kell majd hoznia az anyahajó raktáraiban őrzött ezernyi, lefagyasztott mikrobát, növény- és állatfajt a Lusitaniára, hogy felépülhessen az önszabályozó gaialógia, és helyreálljanak a planetáris rendszerek. Ezt sok más bolygón is elvégezték már, itt azonban sokkal cselesebben kell majd végrehajtani, nehogy szélsőséges konkurencia jöjjön létre, a pequeninók számára létfontosságú őshonos fajokkal. Jakt odafent volt hát, és értük munkálkodott. Ő persze kapva kapott az alkalmon, Valentine-nak azonban rettenetesen hiányzott. Különösen most, hogy Ender „agyszüleményei” ennyire kizökkentették a lelki nyugalmából. Miro nem pótolhatta a férjét, főképpen azért nem, mert épp az új testi mivolta emlékeztette leginkább az Odaát történtekre.
„Ha én mentem volna át, vajon én mit alkottam volna? Kétlem, hogy élő személyt hoztam volna magammal, az én pszichém kútfejénél, attól tartok, egy teremtett lélek sem rejtőzik. Tán a magamét sem találnám meg ott. Ugyan mi más lenne az a szenvedély, amivel a történelmet tanulmányozom, mint hogy folyton az embert kutatom? Mások csak a szívük mélyére tekintenek, s meglelik. Csupán az elveszett lelkeknek van szükségük arra, hogy az embert magukon kívül keressék.”
- Mindjárt elfogy a sor - jegyezte meg Miro.
A mise hamarosan kezdődik.
- Csak nem a bűneidtől akarsz megtisztulni? - súgta Valentine.
- A püspök felvilágosított, hogy csak az új testem bűneit veszi le rólam. Pedig még a régiből is maradt bevallanivalóm, amikért vezekelnem kell. Az érzéki örömök terén ugyan nem volt lehetőségem vétkezni, de bőven akadt irigység, harag, gyűlölet és önsajnálat. Ha igaz, még öngyilkosság is van a számlámon. Amikor ugyanis a régi testem semmivé foszlott, azt teljes szívemből kívántam.
- Nagy pech, hogy visszanyerted a hangodat, fiú - állapította meg Valentine. - Annyit locsogsz, csak hogy a hangodat hallgasd, lyukat beszélsz az ember hasába.
Miro elmosolyodott és megpaskolta Valentine kézfejét.
A püspök imával kezdte a misét, hálát adva Istennek mindazért, amit az utóbbi hónapokban elértek. Tüntetően kihagyta a Lusitania két, újonnan teremtett polgárát, de Miro gyógyulását egyenesen Isten figyelmébe ajánlotta. Előre hívta Mirót, s szinte azon nyomban meg is keresztelte, aztán máris belefogott a prédikációba.
- Isten kegyelme végtelen - zengte a püspök. - Reménykedjünk, hogy kegyesebb lesz hozzánk, mintsem megérdemelnénk, s megbocsátja azokat a szörnyűséges bűnöket, amiket egyénenként, s mint nép elkövettünk. Reménykedjünk, hogy mint Ninive lakóinak, kik bűnbánó könyörgésükkel lecsillapították Isten haragját s megmentették városukat a pusztulástól, nekünk is sikerül rábírnunk az Urat, irgalmazzon meg nekünk, s vonja vissza a flottát, amit az ő engedélyével küldtek a mi megbüntetésünkre.
Miro halkan, hogy csak Valentine hallhassa, odasúgta: - Nem azelőtt indította útnak a flottát, mielőtt felégettük az erdőt?
- Lehet, hogy az Úr csak az érkezési időre koncentrált, az indítást nem számította ki olyan pontosan - susogta vissza Valentine. Ám azonnal megbánta komolytalan megjegyzését. Ünnepélyes esemény volt ez a mai szertartás; s még ha nem is hitt valami odaadóan a katolikus tanokban, azzal tisztában volt, hogy szent esküvéssel ér fel, amikor egy közösség vállalja a felelősséget a vétkéért, és igaz szívvel megbánja, amit elkövetett.
A püspök megemlékezett szent halottaikról. Az Os Veneradosról, akik megmentették az emberiséget a descoladajárványtól; Esteváo atyáról, aki mártírhalált halt az eretnek nézetek elleni küzdelemben, s akinek testét a kápolna talapzatába temették; Telepesről, aki vállalta a halált, hogy bebizonyítsa, a pequeninók lelke Istentől, s nem a vírustól való; valamint azokról a pequeninókról, akik a mészárlás ártatlan áldozataiként vesztették életüket. - Eljön majd a nap, amikor szentekként tiszteljük majd mindnyájukat, hiszen hasonló időket élünk, mint a kereszténység kezdeti napjaiban. A helyzet nagy tetteket, hősöket kíván, akik megérdemlik, hogy egykor szentté avassák őket. E kápolna azok síremléke, akik teljes szívükből, lelkükből, minden gondolatukkal és cselekedetükkel Istent imádták, s úgy szerették felebarátaikat, mint önmagukat. Engedd, Uram, hogy aki megtört szívvel, bűnbánó lélekkel belép ide, azt megérintse e szentség.
A prédikáció nem tartott sokáig, hiszen aznapra még több, hasonló szertartás volt kitűzve. Az emberek csoportokban váltották egymást a kápolnában, mivel túl aprócska épület volt ahhoz, hogy egyszerre fogadja be a Lusitania teljes emberi lakosságát. Végül is hamar letudták az egészet, s Valentine felállt, indulásra készen. Plikt és Val is szedelőzködni kezdtek, ám Miro elkapta Valentine karját.
- Jane épp mondott valami fontosat - súgta neki. - Szerintem magát is érdekelné.
- Nos?
- Az előbb tesztelte a csillaghajót. Úgy, hogy Ender nem tartózkodott a fedélzetén.
- Hogy tudta megtenni? - hökkent meg Valentine.
- Peterrel - felelte Miro. - Átlibbent vele Odaátra, aztán vissza. Peter is képes magába fogadni Jane aiúáját, ha egyáltalán fogalmazhatunk így a folyamatról.
Valentine rosszat sejtve kibökte. - És Peter...?
- Teremtett-e valamit? Nem. - Miro szája fanyar, torz mosolyra húzódott, ami - Valentine szerint - az átélt keservek utóhatása lehetett. - Peter azt állítja, azért, mert az ő elméje sokkal világosabb és egészségesebb, mint Andrew-é.
- Meglehet - ingatta a fejét Valentine.
- Frászt! Szerintem azért, mert Odaát egyetlen filótának sem volt kedve beleköltözni az ő formulájába. Túlságosan torz.
Valentine apró kacajt eresztett meg.
Ekkor azonban észrevették a feléjük közeledő püspököt. Minthogy az utolsók közt hagyták el a kápolnát, már csak ők álldogáltak a bejáratnál.
- Köszönöm, hogy elfogadtad az új keresztséget - szólt a püspök.
- Nem sokaknak adatik meg, hogy ilyen messzemenően megtisztuljanak a bűneiktől - biccentett Miro.
- Valentine, igazán sajnálom, de nem hagyhatom, hogy a... névrokona felvegye a keresztséget.
- Ne aggódjon, Peregrino püspök, megértem. Őszintén szólva, helyeslem a döntését.
A püspök megcsóválta a fejét. - Jobb lenne, ha egyszerűen...
- Elmennének? - javasolta Miro. - A kívánsága teljesülni fog. Peter hamarosan távozik - Jane vele is végre tudja hajtani a térugrásokat, ami kétségkívül Kis Vallal is lehetséges.
- Nem - vágott közbe Valentine. - Ő nem mehet. Még túl...
- Fiatal? - kérdezte Miro felderülve. - Mindketten úgy születtek, hogy tudtak mindent, amit Ender is tud. A külseje ellenére ez a lány bizony nem gyerek.
- Ha születtek volna - nyomta meg a szót a püspök -‚ nem kéne távozniuk.
- Nem azért mennek, mert ön így kívánta - folytatta Miro. - Hanem mert Peter viszi el Ela új vírusát Ösvényre. Kis Val hajója pedig kutatóútra indul, felfedezni olyan bolygókat, amelyeken a pequeninók és a méhkirálynők letelepedhetnek.
- Kis Valt nem küldheted ilyen akcióra! - tiltakozott Valentine.
- Én nem küldöm - vont vállat Miro. - Én magammal viszem. Helyesebben, ő visz engem. Én akarok vele menni. Vállalom a kockázatot. Nagyon fog vigyázni, Valentine.
Valentine egyre csak rázta, rázta a fejét, de tudta, le fogják szavazni. Kis Val ragaszkodni fog ahhoz, hogy mehessen, akármilyen fiatalkának is tűnik, különben csak egyetlen csillaghajó lenne üzemben. Peter felől viszont senki sem lehet nyugodt, vajon jó célra használja-e a hajót. Bizonyos, hogy végül Valentine maga is meghajlik a szükségszerűség előtt. Akármilyen veszélyeknek is lenne Kis Val kitéve, annál nem lehet rosszabb, mint amilyen kockázatot a többiek - Telepes, Esteváo atya és Fiola - vállaltak.

*         04       *

A pequeninók Telepes fájánál gyülekeztek. Tulajdonképpen Fioláénál kellett volna, hiszen ő volt az, aki elsőként lépett át a recolada révén a harmadik életbe, ő azonban - amint végre szót válthattak vele - határozottan elvetette, hogy az ő fájánál kerüljön sor a vírusirtó és a recolada ünnepélyes beiktatására a Lusitanián. A megtiszteltetés Telepest illeti, jelentette ki, a fivérek és az asszonyok pedig a legmesszebbmenőkig egyetértettek vele.
Ender ott állt barátja, Ember törzséhez támaszkodva. Ő volt az, akit saját kezűleg ültetett el, átsegítve a harmadik életbe, sok-sok évvel ezelőtt. A pillanat - a pequeninók felszabadulása a descolada uralma alól - maradéktalanul boldog lehetett volna Ender számára, ha... ha nincs mellette Peter.
- Íme, a gyengék felmagasztalása - jegyezte meg fitymálólag Peter. - Telepes elbukott, mégis őt ünneplik, Fiola viszont, akinek sikerült, ott ácsorog magában a kísérleti farm területén. A legröhejesebb mégis az a dologban, hogy Telepes valószínűleg fel sem fogja az egészet, hiszen az aiúája nincs is jelen.
- Meglehet - hagyta rá Ender, bár nem volt egészen bizonyos abban, hogy Telepes ne érzékelne belőle valamit -‚ de az itt összegyűlteknek igenis jelent valamit.
- Hogyne - felelte Peter. - Azt, hogy gyenge népség.
- Jane-től tudom, járt veled Odaát.
- Gyerekjáték volt - vont vállat Peter. - Hanem legközelebb nem maradok a Lusitanián.
- Jane azt mesélte, te akarod elvinni Ela vírusát Ösvényre.
- Az lesz az első állomás - mondta Peter. - És számíthatsz rá, öregem, hogy ide többet nem jövök vissza.
- Szükségünk van a hajóra.
- Itt van nektek a kis cukorfalatotok - vágta rá Peter -‚ a hangy anyóca pedig tucatjával gyárt hajókat, ha kell, csak győzzed potyogtatni a tüneményes ivadékaidat, mint én és Valzinha, pilótáknak.
- Bár sose látnálak többé!
- Nem is vagy kíváncsi arra, mit forgatok a fejemben?
- Nem - mordult rá Ender.
Ami persze hazugság, Peter is tudta. - Az a szándékom, hogy olyasmit tegyek, amihez neked se merszed, se gógyid nincs. Feltartóztatom a flottát.
- Hogyan? Odavarázsolod magad a parancsnoki hajóra?
- Drága öcsém, ha elfajulnának a dolgok, még mindig beszerezhetek egy M. D. Készüléket, s akkor a flottának annyi, még mielőtt észbe kapnának. Csakhogy nem ez a megoldás, ugyebár. Ahhoz, hogy megfékezzem a hajórajt, előbb a Kongresszust kell leállítanom. Azt pedig úgy érhetem el, ha átveszem a hatalmat.
Ender azonnal rájött, ez mit jelent. - Azt képzeled, megint Hegemón lehetsz? Isten irgalmazzon az emberiségnek, ha sikerül a terved!
- Miért ne? - hetvenkedett Peter. - Egyszer már összejött, és nem csináltam túl rosszul. Tudhatnád, hisz megírtad.
- Az az igazi Peter volt - felelte Ender. - Nem te. Te csak egy hitvány, torz másolat vagy, akit a bennem maradt kiapadhatatlan gyűlölet keltett életre.
Vajon ebbe a Peterbe szorult annyi érzés, hogy kikérje magának e durva sértést? A beállt csöndben Ender mintha látott volna valami... mit is? ...bosszúságot, vagy egyszerűen dühöt Peter arcán.
- Most én vagyok az igazi Peter - válaszolt amaz a pillanatnyi csendet követően.
- Nagyon remélem, hogy felruháztál mindazzal, ami Petert naggyá tette. Végül is, a kis Vallette-nek is sikerült átadnod Valentine génjeit. Minden valószínűség szerint azonos vagyok az egykori Peterrel.
- Majd ha a malacoknak szárnyuk nő.
Peter felnevetett. - Odaát biztosan nő, ha erősen hiszel benne.
- Eredj hát! - mordult rá Ender.
- Igen, tudom, milyen boldogan megszabadulnál már tőlem.
- És rászabadítsalak az emberiségre? Az volna csak az igazi büntetés, amiért ránk küldték a flottát! - Ender megragadta Peter karját, s közel rántva magához, a képébe sziszegte: - Hiába mesterkedsz, ezúttal nem rezelek be tőled! Nem vagyok már gyámoltalan kiskölyök, és ha nem húzod meg magad, likvidállak!
- Nem tudsz - mondta Peter. - Előbb emelnél kezet saját magadra.
A ceremónia elkezdődött. Nem volt semmi pompa, semmi gyűrűcsókolgatás, semmi prédikáció. Ela és az asszisztensei egyszerűen előhoztak sok száz, a vírusirtó baktériummal átitatott kockacukrot, s ugyanannyi, recoladát tartalmazó üvegcsét. Szétosztogatták a gyülekezet tagjai közt. Minden pequenino átvett egy kockacukrot, lenyelte, aztán kiitta a fiola tartalmát.
- Ez az én testem, amelyet értetek adok - szavalta Peter. - Ezt egyétek az emlékezetemre.
- Nincs benned semmi tisztelet? - háborgott Ender.
- Ez az én vérem, amelyet értetek ontok. Ezt igyátok az emlékezetemre. - Peter elvigyorodott. - Ilyen úrvacsorát én is vehetnék, kereszteletlenül is.
- Nincs az a keresztség - mondta rá Ender -‚ ami téged meg tudna tisztítani.
- Fogadok, egész életedben arra vágytál, ezt egyszer odavághasd nekem - mondta Peter, és úgy fordult Ender felé, hogy az láthassa a fülében az implantátumot. Ha netalán Ender nem kapcsolt volna, Peter meglehetősen kérkedő módon a fülbevalóra mutatott. - Ne feledd, a bölcsesség forrása a birtokomban van. Jane majd megmutatja, merre járok, mit teszek, ha érdekel. Ha ugyan el nem feledkezel rólam, mihelyst kiteszem a lábam.
- Nem foglak elfelejteni - nyugtatta meg Ender.
- Jöhetnél te is - vetette föl Peter.
- Kockáztassam, hogy még több hozzád hasonlót gyártsak Odaát?
- A társaság nem volna ellenemre.
- Ígérem, Peter, hamarosan ugyanúgy torkig leszel magaddal, mint én veled.
- Soha! - rázta a fejét Peter. - Én ugyanis nem vagyok eltelve önutálattal, mint te, nyomorult, bűntudatmániás szolgalélek! S ha te nem gondoskodsz nekem társakról, úgy is jó, majd én szerzek magamnak.
- Nem kétlem - felelte Ender.
A kockacukrok és üvegcsék elértek hozzájuk is. Megették, megitták.
- Felséges íze van a szabadságnak gúnyolódott Peter.
- Igazán? - kérdezte Ender. - Kiirtunk egy idegen fajt, amit sosem tudtunk megérteni.
- Tudom, mire célzol - hunyorított Peter Enderre. - Sokkal élvezetesebb olyan ellenséggel leszámolni, aki fel képes fogni, hogy totális vereséget szenvedett.
Ezután Peter végre otthagyta Endert, aki a szertartás végéig maradt, s többekkel beszélgetésbe elegyedett: Emberrel és Turkálóval, természetesen, azután Valentine-nal, Elával, Ouandával és Miróval.
Azonban még valakit meg kellett látogatnia. Számos alkalommal megtette már, de mindig elutasításban volt része. Egyetlen szó, vagy üzenet nélkül elküldték. Ezúttal Novinha kijött hozzá beszélgetni. Most úgy tűnt, nem fortyog benne az indulat, nem csordul túl a bánat - egészen nyugodtnak látszott.
- Megbékéltem valamelyest - közölte. - És ha hiszed, ha nem, tudom, hogy igazságtalan voltam, amikor olyan szörnyen haragudtam rád.
Ender örömmel hallotta a vallomást, de meghökkentették Novinha szavai. Novinha szótárában olyasmi nem szerepelt, hogy igazságos. Eddig.
- Ráébredtem, a fiam talán épp Isten parancsát teljesítette - mondta Novinha. - Talán vissza se tudtad volna tartani, hiszen Isten akarta volt, hogy a pequeninók közé menjen, és elindítsa a csodák sorát, amik azóta történtek. - Kicsordultak a könnyei. - Miro eljött hozzám. Meggyógyult - szipogta. - Isten kegyes volt hozzánk. És Quim-gel is találkozhatom majd a mennyben, ha meghalok.
„Megtért”, gondolta Ender. „Annyi éven át semmibe vette az egyházat, csupán amiatt vett részt a katolikus közösség életében, mert másképpen nem lehetett volna a Lusitania kolónia polgára, s íme, ez alatt a néhány hét alatt, amit a Krisztusi Elme Gyermekei között töltött, megtért. Örülök neki”, gondolta Ender. „Legalább újra szóba áll velem.”
- Andrew - mondta Novinha -‚ azt akarom, hogy újra együtt legyünk.
Ender kitárta a karját, hogy felszabadult, könnyes boldogságban megnyugvást találjanak egymás karjában, de Novinha elhárította az ölelést.
- Nem érted, Andrew - ingatta a fejét Novinha. - Nem megyek haza veled. Már itt van az otthonom.
Hát igen, Ender valóban félreértette. De most már felfogta. Novinha nemcsak hívő katolikus lett, hanem ennek a tartós lemondást hirdető rendnek a híve is. Ide csak házaspárok léphettek be, s szerzetesi fogadalmat kellett tenniük, hogy végleges önmegtartóztatásban élnek egymással életük végéig. - Novinha - kezdte Ender -‚ az én hitem nem elég erős ahhoz, hogy belépjek a Krisztusi Elme Gyermekei közé.
- Majd ha az lesz - felelte Novinha -‚ szólj! Én itt várok rád.
- Ez az egyetlen módja annak, hogy veled lehessek? - suttogta Ender. - Esküvel tagadjam meg a testi szerelmet, hogy a rendben veled élhessek?
- Andrew - súgta Novinha -‚ én vágyom utánad. De annyi éven át nyomta a lelkem a házasságtörés bűne, hogy ma már csak az adhat számomra örömet, ha megtagadom a testemet, s csak szellemi életet élek. Ha kell, egyedül is végigcsinálom. De veled... ó, Andrew, annyira hiányzol!
„Nekem is hiányzol”, gondolta Ender. - Nélküled levegőt sem kapok - súgta Novinhának. - De ne kérj ilyet tőlem! Maradj mellettem, maradj a feleségem, amíg végleg elröppen az ifjúságunk, aztán ha a vágy csillapul, visszajöhetünk ide, együtt. Akkor talán boldog tudnék lenni itt.
- Tényleg nem érted? - kér Novinha. - Elköteleztem magam. Ígéretet tettem.
- Nekem is tettél - figyelmeztette Ender.
- Szegjem meg az Istennek tett eskümet, hogy megtarthassam a neked tett fogadalmamat?
- Isten megértené.
- Milyen könnyen kijelentik azok, akik nem hallják az Ő hangját, hogy mit tenne, vagy nem tenne az Úr.
- Tényleg hallod a hangját?
- A szívemben hallom az énekét, akár Zsoltáros Dávid király. Az Úr az én pásztorom, nem szűkölködöm.
- Az a huszonharmadik zsoltár. Én csak a huszonkettediket hallom.
- Miért hagytál el engem? - idézte halvány mosollyal Novinha.
- És ott van az a rész Básán bikáiról - mondta Ender. - Mindig azt éreztem, mintha hatalmas tulkok vennének körül.
Novinha felnevetett. - Gyere el hozzám, ha döntöttél - kérte újra. - Itt leszek, ha felkészültél.
S már indult Is.
- Várj!
Novinha megtorpant.
- Elhoztam neked a vírusirtót és a recoladát.
- Ela diadala - bólintott Novinha. - Tudod, a feladat meghaladta a képességeimet. Abbahagytam a munkámat. Lejárt az időm, Ela messze túlszárnyalt. - Novinha átvette a kockacukrot, hagyta szétolvadni a szájában, aztán lenyelte.
Majd az üvegcsét a lenyugvó nap utolsó sugarai felé tartotta. - A vöröslő alkonyi fényben olyan, mintha folyékony tűzzel volna tele. - Megitta, azaz lassan elszopogatta a fiola tartalmát, hogy az íze tovább megmaradjon. Pedig bizony - Ender tudta - keserű volt, és sokáig kellemetlen utóízt hagyott a szájban.
- Meglátogathatlak?
- Havonta egyszer - felelte Novinha. Túl hirtelen válaszolt, amiből Ender megértette, Novinha már fontolgatta a kérdést korábban, s a döntését nem szándékozott megmásítani.
- Jó, akkor havonta egyszer eljövök - Ígérte Ender.
- Amíg hajlandó nem leszel csatlakozni hozzám - felelte Novinha.
- Amíg hajlandó nem leszel visszatérni hozzám - kötötte magát Ender.
De tudta, Novinha sosem adja be a derekát. Ha egyszer megmakacsolta, nem egykönnyen gondolta meg magát. Szigorúan megszabta a jövőbeni határokat Ender számára is.
Sértődöttnek, dühösnek kellett volna lennie. Zajos méltatlankodás kíséretében vissza kellett volna követelnie a szabadságát egy olyan asszonytól, aki visszautasította őt. De mire ment volna a szabadságával? „Az irányítás kicsúszott a kezemből”, döbbent rá. „A jövőm nem tőlem függ. A dolgomat úgy-ahogy elvégeztem, mostantól csupán annyi befolyásom lehet a világra, amit a gyerekeim - Peter a szörnyeteg, és Kis Val, ez a képtelenül tökéletes gyermek - tesznek mindegyik a maga módján.
És Miro, Grego, Quara, Ela és Olhado? Hisz ők is a gyermekeim, vagy nem? Vajon jogot formálhatok-e arra, hogy segédkeztem az ő megteremtésükben, habár Libo szerelméből és Novinha testéből születtek évekkel azelőtt, hogy ide érkeztem?”
Koromsötét volt már, mire ráakadt Kis Valra, noha nem értette, miért kereste egyáltalán. Olhadóéknál volt Plikttel. Miközben Plikt kifürkészhetetlen arccal egy árnyékba borult falnak támaszkodott, Kis Val Olhado gyerekeivel játszott.
„Hát persze, hogy játszik, hisz gyermek még”, állapította meg magában Ender, „akármilyen sok tapasztalatra is tett szert - kénytelen-kelletlen - az én memóriámból.”
Miközben Ender a küszöbről figyelte őket, észrevette hogy Kis Val nem egyformán játszik mindegyik gyerekkel. A figyelmét igazából Nimbo kötötte le. Az a kisfiú, aki megégett, nemcsak testi, de lelki értelemben is, amikor a tömeghisztéria elszabadult. A játék elég egyszerű volt, olyan, hogy nem beszélhettek egymáshoz, mégis sokatmondó társalgás zajlott Nimbo és Kis Val között. A lány meleg mosollyal tekintett a gyerekre - nem a szerelmes nő bátorító mosolyával, hanem ahogy egy nővér küld szerető, biztató és meghitt üzenetet hangtalanul az öccsének.
„Gyógyítja” fedezte fel Ender. „Pontosan, mint Valentine gyógyított engem nagyon-nagyon rég. Nem szavakkal, hanem azzal, hogy velem volt, velem érzett.
Valóban ilyennek teremtettem, hogy ezt a képességét is megőrizte? Ennyire erőteljes és igaz lett volna az álmom róla? Akkor viszont Peterbe is átplántálódhatott minden, ami az igaziban megvolt - minden veszélyes és elborzasztó jellemvonása, ami mégis új rendet teremtett.”
Ender erősen igyekezett, mégsem tudott hinni ebben a mesében. Kis Val tekintetében ott csillogott a gyógyító erő, de Peter nem volt teljesen azonos. Az ő arca azé a képmásé volt, aki a hajdani fantáziajátékban a tükörből bámult vissza rá, abban a rémes szobában, ahol újra meg újra meghalt, mígnem végre magába tudta fogadni a Petert jelképező figura egyik elemét, s akkor továbbjutott.
„Átvettem, magamba olvasztottam Petert, s elpusztítottam egy egész civilizációt - fajirtást követtem el. Azt hittem, az azóta eltelt hosszú idő alatt sikerült végleg kigyomlálnom őt magamból, és megtisztultam. De nem, sosem szabadulok meg tőle.”
Egyre vonzóbbnak tűnt számára az ötlet, hogy elvonuljon a világtól s belépjen a Krisztusi Elme Gyermekei rendjébe. Ott talán Novinhával együtt ki tudják űzni magukból az évek óta bennük lakozó démonokat. Novinha sosem volt ennyire nyugodt és békés, mint ma este, emlékezett vissza Ender.
Kis Val észrevette, felállt és odasétált mellé az ajtóhoz.
- Miért jöttél? - kérdezte.
- Kerestelek - felelte Ender.
- Plikt és én Olhadóéknál töltjük az éjszakát - mondta a lány, s mosolyogva Nimbóra tekintett. A kölyök zavartan elvigyorodott.
- Jane hallottam, hogy pilótáskodni akarsz a csillaghajón - jegyezte meg Ender fojtott hangon.
- Ha Peter magában tudja tartani Jane-t, akkor én is - válaszolta a lány. - Miro is jön velem. Lakható világokat fogunk keresni.
- De csak ha igazán akarod - mondta Ender.
- Ne butáskodj! - tromfolta le Kis Val Endert. - Te mindig csak olyasmit csináltál, amit akartál, amihez kedved volt? Én teszem, amit tennem kell, amit csak én tudok megcsinálni.
Ender bólintott.
- Csak ezért jöttél? - kérdezte Kis Val.
Ender ismét bólintott. - Azt hiszem, igen.
- Vagy inkább amiatt, hogy ismét annak a gyermeknek érezhesd magad, aki akkor voltál, amikor utoljára ezt az arcot láttad?
Ez fájt - jobban, mint amikor Peter kitalálta, mi nyomta a szívét. Kis Val szánakozása fájdalmasabban érintette, mint Peter megvetése.
A lány nyilván észrevette az arcán átsuhanó bánatot, s félreértette. Ender megkönnyebbült. „Mégis maradt némi magánszférám, nem vagyok egészen nyitott könyv nekik.”
- Szégyellsz engem? - kérdezte Kis Val.
- Zavarban vagyok - válaszolta Ender. - Amiatt, hogy ennyire kiteregetitek a saját, külön bejáratú tudatalattimat. De nem, nem szégyellek. Téged nem. - Nimbóra tekintett, aztán vissza a lányra. - Maradj csak, és fejezd be a játékot!
Kis Val halványan elmosolyodott. - Rendes kis kölyök. Azt hitte, valami nagyszerű dologban vesz részt.
- Igen - helyeselt Ender. - Csakhogy elfajultak a dolgok.
- Nem látta át, mit tesz - folytatta Kis Val. - Lehet-e hibáztatni valakit, aki nem fogja fel tettének következményeit?
Ender tudta, Kis Val őrá, a Fajirtó Enderre is érti, nemcsak Nimbóra. - Nem hibás - csóválta meg a fejét, de akkor is vállalnia kell a felelősséget. Az okozott sebeket be kell gyógyítania.
- Igen - mondta Kis Val. - Amiket te okoztál. De a világ minden sebét nem neked kell begyógyítanod.
- Igazán? - kérdezte Ender. - És miért? Netán te akarod begyógyítani mindet?
Kis Val felkacagott, fesztelen, kislányos nevetéssel. - Csöppet sem változtál, Andrew - mondta. - Annyi év után sem.
Ender elmosolyodott, egy röpke pillanatra magához ölelte a lányt, aztán visszaküldte a gyerekszoba fénykörébe. Ő maga megfordult, kisietett a sötétbe, s megindult hazafelé. Volt annyi fény, hogy tájékozódni tudjon, mégis csak botladozott, többször el is tévedt.
- Te sírsz - szólalt meg Jane a fülében.
Hiszen oly boldog nap a mai - felelte Ender fanyarul.
- Hát tudod, igen. Úgy néz ki, ma te vagy az egyetlen, aki sajnálkozik rajtad.
- Remek - mondta Ender. - Ha én vagyok az egyetlen, legalább egy akad.
- Itt vagyok neked én - erősködött Jane. - A mi kapcsolatunk mindig szűziesen tiszta volt.
- A szűziességből egy életre elegem van - válaszolta Ender. - Nem vágyom többre.
- Mire eljön a vég, mindenki tiszta lesz. A halálos bűnök akkorára már minden kitől távol állnak.
- De én nem haltam meg - csattant föl Ender. - Még nem. Vagy igen?
- Miért, a mennyben érzed magad? - kérdezte csípősen Jane.
Ender keserűen felnevetett.
- Na jó, nem vagy halott - vonult vissza Jane.
- Ne feledd - mondta Ender -‚ lehet, hogy nemsokára maga lesz a pokol ez a bolygó.
- Valóban? - kérdezett vissza Jane.
Ender végiggondolta mindazt, amit véghezvittek. Ela vírusai. Miro gyógyulása. Kis Val szerető gondoskodása Nimbóról. Novinha megbékélt mosolya. A pequeninók ujjongó öröme afölött, hogy a szabadság megkezdte térhódítását világukon. Tudta, a vírusirtó egyre nagyobb sugarú körben terjed tovább a kolóniát övező capimprérin. Mostanra már talán más erdőkön is átsöpört, s a tehetetlenné vált descolada meghátrált a néma és passzív recolada előtt. E fordulatokra, átalakulásokra a pokolban nem kerülhetett volna sor.
- Azt hiszem, mégiscsak életben vagyok - dünnyögte Ender.
- Ahogy én is - szólt biztatóan Jane. - Ez is valami. Nemcsak Peter és Val pattant ki a fejedből.
- Nem bizony - felelte Ender.
- Mindketten élünk és virulunk, még ha nehéz időknek nézünk is elébe.
Endernek eszébe jutott, mi fog történni Jane-nel: a mentális lebénulásáig már csak hetek vannak hátra. Elszégyellte magát, amiért hagyta, hogy elhatalmasodjon rajta az önsajnálat. - Többet nyersz, ha szerettél és vesztettél - mormogta maga elé -‚ mintha sosem szerettél volna.
- Közhely, nem vitás - jegyezte meg Jane -‚ de attól még Igaz lehet.

Tizennyolcadik fejezet

ÖSVÉNY ISTENE

- Addig nem is érzékeltem a descolada vírus módosulásait, amíg meg nem szabadultam tőle.
- Alkalmazkodott hozzád, igaz?
- Ízre egészen olyan lett, mint én magam. A genetikai molekuláim túlnyomó részét a maga struktúrájába olvasztotta.
- Talán át akart alakítani titeket, ahogyan minket is.
- De amikor foglyul ejtette az őseiteket, a nekik otthont adó fákkal párosította össze őket. Minket vajon kihez láncolt volna?
- Maradt még egyáltalán olyan létforma a Lusitanián, ami nem párban él valami másikkal?
- Hátha a descolada egy meglévő párral akart egyesíteni minket, vagy valamelyik társulás egyik tagját velünk helyettesíteni.
- Ki tudja, nem az emberekkel akart-e párba fogni titeket?
- Vége már. Akármit is tervezett, már nem fogja végrehajtani.
- Vajon miféle életre kárhoztatott volna? Az emberek hímjeivel kellett volna párosodnod?
- Undorító!
- S az utódaid elevenen születtek volna, mint az embereknél?
- Ne folytasd, elgondolni is szörnyű!
- Csak képzelődtem.
- A descoladának vége. Megszabadultatok tőle.
- De a tudat, hogy mik lehettünk volna nélküle, mindig gyötörni fog minket. Hiszem, hogy már azelőtt értelmes lények voltunk, mielőtt a vírus ránk telepedett. Hiszem, hogy a civilizációnk régebbi annál, mint amikor a descolada a bolygónkra érkezett. Hiszem, hogy valahol a génjeinkben ott rejlik a pequenino lét titka, abból az időből, amikor még a fák ágai közt élő nép voltunk, nem csupán egy köztes, lárvaállapotú fejlődési szakasz a gondolkodó fák életében.
- Ember, ha nem volna harmadik élet, most nem élnél.
- Most nem, az igaz, de amíg élek, nem pusztán fivér, hanem atya lehettem volna. És járhatnék-kelhetnék szabadon, nem kellett volna okvetlenül visszatérnem a saját erdőmbe, a párválasztás és szaporodás reményében. Nem lettem volna helyhez kötve, a talajba gyökerezve hosszú éveken át, hogy csupán a fivérek elbeszéléséből, közvetve értesüljek mindenről.
- Neked az nem elég, hogy felszabadultál a descolada igája alól? Csak akkor lennél elégedett, ha az összes következményét lerázhatnád magadról?
- Én elégedett vagyok. Elfogadom ezt az állapotot, bármi idézte is elő.
- De nem vagy szabad.
- Nálunk a férfiaknak és az asszonyoknak is az életükkel kell fizetniük azért, hogy továbbadhassák a génjeiket.
- Ostoba! Mit képzelsz, én, a méhkirálynő talán szabad vagyok? Azt hiszed, az ember szülők gondtalanul szabadnak érzik magukat attól kezdve, hogy utódokat hoztak létre? Ha számodra az élet a teljes függetlenséget és kötetlenséget jelenti, akkor az értelmes fajok egyike sem nevezhető - ilyen értelemben - élőnek. Egyetlen civilizált faj sem tökéletesen szabad.
- Tudod mit, barátom? Eressz gyökereket, és akkor mondd, hogy nem voltál szabad korábban, gyökértelenül.

Vang-mu és Han mester a folyóparton várakoztak, úgy száz méterre a házuktól. Könnyű sétaút vezetett odáig a kerten át. Jane értesítette őket, hogy itt fogadják a Lusitaniáról érkező látogatót. Mindketten rájöttek: megvalósult a fénysebességnél gyorsabb utazás. Úgy képzelték, látogatójuk előbb Ösvény körüli pályára állt, s most óvatosan lefelé ereszkedik.
Ám a folyóparton megjelenő űrjármű egy szinte képtelenül aprócska fémszerkezet volt. Az ajtaja feltárult, s egy férfi lépett ki belőle. Jókötésű, jóképű fehér fiatalember. A kezében egyetlen kémcsövet tartott.
És mosolygott.
Vang-mu soha életében nem látott még ilyen mosolyt. A férfi úgy átlátott rajta, mintha a lelke üvegből volna. Mintha jobban ismerné, mint ő saját magát.
- Üdvözöllek Vang-mu, Nyugaton Székelő Királyi Anya - köszönt a férfi nyájasan. - Téged is, Fej-ce, Ösvény nagy tanítója - bókolt előttük.
Viszonzásul ők is udvariasan meghajoltak.
- A teendőm csupán annyi - mondta a férfi, és Han mester felé nyújtotta az üvegcsét -‚ hogy átnyújtsam a vírust. Tessék. Miután elmentem - én ugyanis köszönöm, nem kérek a genetikai átalakulásból -‚ idd ezt ki! Képzelem, milyen takonyízű lehet ez az undorító lötty, de azért csak húzd le! Azután igyekezz minél több emberrel kapcsolatba kerülni a házban vagy a környéken, a városban. Körülbelül hat óra elteltével majd kitör rajtad a betegség. Meglátod, némi szerencsével a második nap végére a tüneteket mintha elfújták volna. A másféle nyavalyák tüneteit is - húzta el a száját a fiatalember. - Nem lesz több csápolás, igaz-e, Han mester?
- Nem lesz több megaláztatásban része többé senkinek - felelte Han Fej-ce. - Amint lehet, azonnal bejelentjük a hírt.
- Nem tanácsolom, hogy lerohanjátok vele a közvéleményt, csak hadd arasson a fertőzés jó néhány óráig előbb.
- Természetesen - próbált meg uralkodni magán Han mester. - Bölcs szavaid óvatosságra intenek, pedig a szívem sürgetne, hogy mielőbb nyilvánosságra hozzuk, mily dicső forradalom köszönt majd ránk e kegyes járvány nyomán.
- Igen, hogyne - hagyta rá a fiatalember, majd Vang-muhoz fordult. - Neked nincs szükséged a vírusra, ugye?
- Nem, uram - felelte Vang-mu.
- Jane azt mondja, Ilyen ragyogó elmével, mint te, még nem találkozott.
- Jane túloz - pironkodott Vang-mu.
- Nem, láttam az adatokat. - A férfi tetőtől-talpig végigmérte a lányt. Vang-mut zavarta, ahogy egyetlen, hosszú pillantással birtokba vette a testét. - Neked nem szükséges végigasszisztálnod a járványt. Tulajdonképpen legjobb lenne, ha elhúznád innen a csíkot, mielőtt bekövetkezik.
- Elmenni innen? - hökkent meg Vang-mu.
- Minek maradnál? - vont vállat a fiatalember. - Forradalmi változások ide vagy oda, te itt akkor is csak szolga maradsz, alsóbb osztálybeli szülők gyermeke. Egy ilyen világon, mint ez, rámenne az egész életed, hogy kikecmeregj a skatulyádból, még akkor sem tartanának többre egy kivételesen értelmes szolgánál. Gyere velem, csináljunk történelmet! Légy részese a történelemformálásnak!
- Menjek veled és csináljunk... mit?
- Döntsük meg a Kongresszust! Csináljuk ki őket, vágjuk haza a szemeteket! Hadd legyen minden ember lakta kolónia a világállam egyenlő jogú tagja, szórjuk ki a korrupt vezetőket, pakoljunk ki minden mocskos titokkal, és hívjuk haza a Lusitania Flottát, mielőtt rémtettet követhetne el! Fektessük le a raman fajok jogait, teremtsünk békét és szabadságot!
- Te akarod mindezt végrehajtani?
- Nem egyedül - felelte a férfi.
Vang-mu megkönnyebbült.
- Majd veled.
- Mire kellek én neked?
- Hogy írj. Hogy beszélj. Hogy megtedd, amit kérek tőled.
- De uram, én iskolázatlan vagyok. Han mester nemrég kezdett el tanítani.
- Ki vagy te? - szólt közbe Han mester. - Hogy képzeled, hogy egy erényes lány csak úgy elmegy egy idegennel?
- Egy erényes lány? Aki odadobja testét a munkafelügyelőnek, csak hogy közelébe férkőzhessen egy beavatott leánynak, hátha felfogadja személyi komornának? Nem, Han mester, ez a lány csak mímeli az erényes viselkedést, de valójában egy kaméleon. Színt változtat, amint az érdeke úgy kívánja.
- Uram, én nem vagyok hazug! - tiltakozott Vang-mu.
- Nem, persze, te őszintén azzá válsz, amilyennek mutatni akarod magad. Tudod mit? Tettesd hát magad forradalmi lelkületűnek - velem! Hisz gyűlölöd azokat a rohadékokat, akik ezt tették a világoddal. És Csing-csaóval.
- Honnan tudsz ennyi mindent rólam?
A fiatalember a füléhez érintette a kezét. Vang-mu ekkor vette észre a fülbevaló ját. - Jane mindenkiről tájékoztat, akiket ismernem kell.
- Jane nemsokára meghal - mondta Vang-mu.
- Ó, lehet, hogy egy darabig félkegyelmű lesz - mondta a férfi -‚ de nem adja be a kulcsot. Te is segítettél, hogy megmeneküljön. Addig pedig ott leszel nekem te.
- Nem tudok - motyogta Vang-mu. - Félek.
- Hát jó - vont vállat a férfi. - Én megtettem az ajánlatomat.
Azzal sarkon fordult és megindult apró űrjárműve felé.
- Várj! - szólt utána Vang-mu.
A férfi visszafordult.
- Legalább annyit árulj el, ki vagy!
- Peter Wigginnek hívnak - felelte amaz. - Bár, azt hiszem, álnevet fogok használni egy ideig.
- Peter Wiggin - rebegte Vang-mu. - Így hívták a...
- Ez az én nevem. Talán majd később megmagyarázom. Mondjuk úgy, hogy Andrew Wiggin küldött. Helyesebben, erőszakkal vett rá. Küldetésben vagyok, s a megbízatásomat egy olyan világon kell végrehajtanom, ahol a legsűrűbben koncentrálódnak a Kongresszus hatalmi struktúrái. Tudod, Vang-mu, egykor hegemón voltam, és az a szándékom, hogy visszaszerezzem ezt a pozíciót, akármilyen névvel illetik is manapság. Elszántam magam, hogy sokaknak fogok a tyúkszemére lépni, rengeteg viszályt keltek, és kiborítom a bilit, kifordítom a sarkából az egész Száz Világot. Ehhez hívlak segítségnek. Bár, igazából nem érdekel, hogy határozol, mert - bár szívesen venném, ha a gógyid és a társaságod mellettem volna -‚ ezt a bulit így is, úgy is végigcsinálom. Szóval, jössz vagy sem?
Vang-mu - arcán a vívódás gyötrelmével - Han mesterhez fordult.
- Azt reméltem, taníthatlak még - mondta Han mester. - De ha ez az ember valóban véghezviszi, amire eltökélte magát, akkor mellette nagyobb esélyed lesz arra, hogy beleszólj az emberiség történelmébe, mint itthon, ahol egyelőre a vírusé a terep, tőle függ a jövőnk, s a kibontakozás.
- Ha elhagynálak, az olyan lenne, mintha az apámtól szakadnék el - suttogta Vang-mu.
- Ha elmégy, elveszítem a második, az utolsó lányomat is.
- Mindjárt megszakad a szívem tőletek! - korholta őket Peter. - Ez a csillaghajó a fénysebességnél gyorsabban közlekedik. Ha a lány eljön velem, az nem azt jelenti, hogy az életben nem látod többé viszont, Han mester. Ha a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy terveztem, egy-két napon belül bármikor visszahozhatom ide, Ösvényre. Megegyeztünk?
- Menni akarsz, tudom - hajtotta le a fejét Han mester.
- Akkor azt is tudnod kell, hogy maradni legalább annyira akarok.
- Tudom - mondta Han mester. - Mégis elmégy.
- Igen - felelte a lány. - Elmegyek.
- Az istenek őrködjenek feletted, Vang-mu leányom - búcsúzott Han mester.
- Rád pedig kelet napsugara hulljon mindörökké, Han apó.
Vang-mu előrelépett. A Peter nevezetű fiatalember kézen fogta, s bevezette a csillaghajóba. Az ajtó bezárult mögöttük. Egy pillanattal később a csillaghajó eltűnt.
Han mester tíz percen át ácsorgott és töprengett, mire cl tudott igazodni az érzésein. Akkor kinyitotta az üvegcsét, megitta a tartalmát, aztán fürge léptekkel megindult vissza a házba. Az öreg Mu-pao a küszöbön fogadta. - Han mester, végre! - örvendezett. - Nem tudtam, hová lettél. És Vang-mut sem találom.
- Vang-mu távol lesz egy darabig - közölte a mester. Majd egészen közel hajolt az öreg szolgálóhoz, annyira, hogy a lehelete az arcát érte. - Mindig oly hűséges voltál hozzánk, hogy meg sem érdemeltük.
Az idős asszony megriadt. - Han mester, ugye nem akarsz elküldeni?
- Nem - felelte amaz. - Csak gondoltam, megköszönöm, amit értünk tettél.
Azzal otthagyta Mu-paót, s keresztül-kasul bejárta a házat. Csing-csaót nem találta a szobájában. Semmi meglepő nem volt ebben. Csing-csao az ideje nagy részét vendégfogadással töltötte. Ez remekül megfelelt Han mester terveinek. Pontosan ott, a nappali szobában akadt rá leányára három idős, előkelő beavatott férfiú társaságában, akik egy kétszáz kilométerre lévő városból érkeztek.
Csing-csao kegyesen bemutatta őket, majd alázatos leány módjára az apja jelenlétében háttérbe húzódott. Han mester meghajolt mindegyik vendég felé, de közben szerét ejtette, hogy meg is érintse őket. Jane elmondása szerint a vírus roppant fertőzőképes. A puszta fizikai közelség is elegendő ahhoz, hogy átterjedjen. Érintéssel még biztosabb a hatás.
A köszöntés után Han mester a lányához fordult. - Csing-csao - mondta -‚ elfogadsz tőlem egy ajándékot?
Csing-csao meghajolt és illemtudóan így válaszolt: - Hálásan elfogadom, amit atyám hozott nekem, akármi legyen is, bár tudom, méltatlan vagyok a figyelmére.
Han mester kitárta a karját és magához ölelte lányát. Csing-csao mereven és sután fogadta e gesztust. Apja kicsi gyermekkora óta nem tett ilyen ösztönös mozdulatot magas méltóságok előtt. Han mester mégis szorosan tartotta őt, hiszen tudta, lánya sosem bocsátja meg neki, amit ettől az öleléstől kapott, s ezért bizonyos volt abban, hogy utoljára tarthatta Tündöklő Fényt a karjaiban.

*         01       *

Csing-csao tudta, mit Jelent apja ölelése. Észrevette, amikor átvágott Vang-muval a kerten. Látta, amikor a dió alakú űrhajó megjelent a folyóparton. Látta, amikor apja átvette az üvegcsét a kerek szemű idegentől. Azt is látta, hogy megitta, ami abban volt. Csing-csao akkor jött ide, ebbe a szobába, hogy fogadja a vendégeket - az apja érdekében. „Látod, tisztelt apám, milyen kötelességtudó vagyok, még akkor is, amikor arra készülsz, hogy elárulj?”
Ennek dacára, tudván, hogy apja a lehető legkegyetlenebb módon, öleléssel árulta el őt, csak hogy elszakítsa az istenektől, és oly kevéssé becsülte, hogy azt hitte, be tudja csapni, Csing-csao mégis elfogadta, amit apja olyan eltökélten adni kívánt neki. Mégiscsak az apja volt. Nem tudhatta, a Lusitaniáról származó vírus elrabolja-e tőle az istenek hangját, vagy sem. Ki a megmondhatója, az Istenek mennyit engednek meg az ellenségeiknek? Az mindenesetre bizonyos: ha ellenkezik és nem hagyja, hogy apja megölelje, akkor az istenek haragját vonta volna a fejére. Jobbnak látta hát, ha az isteneknek engedelmeskedik, és illő tiszteletet tanúsít az apja iránt, mintha az istenek nevében engedetlen, mert akkor méltatlanná válik az istenek jóindulatára.
Elfogadta hát apja ölelését, s mélyen beszívta a leheletét.
Ezután Han mester néhány szót váltott a vendégekkel, majd távozott. A nemes beavatottak komoly megtiszteltetésnek vették a mester személyes megjelenését. Csing-csao olyan odaadóan titkolta apja őrült lázadását az istenek ellen, hogy Han Fej-cét még mindig Ösvény legkiválóbb polgáraként tartották számon. Csing-csao szelíd, nyájas szavak kíséretében kikísérte a vendégeket, egy szóval sem adva tudtukra, hogy amit innen magukkal visznek, az bizony fegyver. Miért is tette volna? Az istenek, ha úgy akarják, hatástalaníthatják az emberi fegyvereket. Hátha valóban úgy döntöttek, nem beszélnek többé Ösvény lakóihoz, s épp ily módon palástolják tettüket? „Csak hadd képzeljék a hitetlenek, hogy Apa lusitaniai vírusa elvágott minket az istenektől. Én tudni fogom, ahogyan más hűséges hívek is, hogy az istenek azokhoz szólnak, akikhez ők akarnak, és semmiféle emberkéz alkotta dolog nem állíthatja meg őket, ha ők úgy akarják. Minden hiábavaló. Ha a Kongresszus azt hiszi, nekik köszönhető, hogy Ösvényen beszélnek az istenek, hát csak higgye. Ha Apa és a lusitaniaiak viszont azt hiszik, hogy ők meg elhallgattatták őket, csak hadd higgyék. Én tudom, hozzám akkor is szólnának az Istenek, ha egyedül maradnék is, aki méltó rá.”
Néhány órával később Csing-csao megbetegedett. A láz úgy főbe kólintotta, mint egy súlyos ökölcsapás. Összeesett, alig érezte, hogy a szolgák az ágyába cipelik. Jöttek a doktorok. Megmondhatta volna nekik, hogy felesleges, nem tehetnek semmit, s azzal, hogy a betegágyához járulnak, csak kiteszik magukat a fertőzésnek, de nem szólt, mert a teste ádáz küzdelmet vívott a kór ellen. Vagy a saját szervei és szövetei ellen? Végül aztán végbement a génjei átalakulása, de még ezt követően is időbe telt, amíg a teste megtisztult a régi antitestektől. Csing-csao aludt, egyre csak aludt.
Kora délután volt, amikor felébredt. - Idő - mondta rekedten, mire a szobakomputere megmondta az órát és a napot. A láz két napot vett el az életéből. A torka égett a szomjúságtól. Feltápászkodott, elbotorkált a fürdőszobáig, majd a csapból vizet töltött egy bögrébe. Csak ivott és ivott, amíg el nem oltotta a szomját. Szédelgett, ahogy ott állt a mosdó mellett. A szája rossz ízű volt. Csodálkozott, hogyhogy a szolgák nem adtak neki enni és inni a betegsége alatt.
Nyilván ők is megbetegedtek. „És Apa? Ő előttem eshetett ágynak. Ki vitt neki vizet?”
Csing-csao az ágyban találta apját, aludt. A teste nyirkos volt az éjszakai izzadástól, s reszketett. Csing-csao felkeltette, s a szájához tartott egy bögre vizet. Han mester mohón ivott, s közben merőn a lánya szemébe nézett. Kérdőn? Vagy talán bocsánatért esedezve? „Az istenektől kérj feloldozást, Apám, a lányodnak nem tartozol bocsánatkéréssel.”
Csing-csao egymás után rábukkant a szolgákra is. Némelyikük odáig ment állhatatosságban, hogy az ágyáig sem vonszolta el magát, hanem ott hevert, kötelességtudóan, ahol a láz leverte a lábáról. Mindenki életben volt, gyógyulófélben, az erejük visszatérőben. Csing-csao előbb mindnyájukat szemügyre vette, ellátta, csak azután tért be a konyhába, hogy egyék valamit. Az első falat étel nem maradt meg benne. Csak egy egészen híg, könnyű levest tudott langyosan elfogyasztani. A többieknek is vitt a levesből. Ők is megették.
Hamarosan mindnyájan talpra álltak, megerősödtek. Csing-csao - maga mellé véve néhány szolgát - vizet és levest vitt a szomszédoknak is, szegénynek, gazdagnak, válogatás nélkül. Mindenki hálás volt a gondoskodásért, többen imádkoztak is értük. „Nem lennétek ilyen hálásak”, gondolta Csing-csao, „ha tudnátok, hogy a járvány az apám házából indult ki, az apám akaratából!” De nem szólt semmit.
Mindezen idő alatt az istenek egyszer sem követelték tőle a megtisztulási rítust. „Végre”, gondolta. „Végre nekik tetszőn cselekedtem. Végre tökéletesen azt tettem, amit a becsület megkövetel.”
Amikor hazaért, alig várta, hogy ágyba kerülhessen. De a házban maradt szolgák épp a konyhai holoképernyő körül szorongtak, a híreket figyelték. Csing-csao szinte sosem nézett holohíreket, minden információt a komputeréből szerzett. A szolgák azonban olyan gondterheltnek és komolynak tűntek, hogy ő is befordult a konyhába, s beállt a holovíziót bámulók közé.
A hírek csak az Ösvényen végigsöprő járványról szóltak. Minden karantén hatástalannak bizonyult, vagy amúgy is túl későn jött. A hírolvasó egy, a betegségből már felépült nő volt, aki elmondta, hogy a járványnak szinte nem is volt halálos áldozata, de a szolgáltatások zöménél zavarokat okozott. A vírust izolálták ugyan, de alaposabb vizsgálatra nem volt mód, ugyanis túl hamar elpusztult. - Úgy tűnik, a vírust egy baktérium követi, ami végez a kórokozóval már a lábadozás időszaka alatt. Az istenek igazán kegyesek hozzánk, a járvánnyal együtt a gyógyszerét is elküldték - szólt a tudósítás.
„Ostobák”, gondolta Csing-csao. „Ha az istenek azt akarták, hogy meggyógyuljunk, eleve nem fertőztek volna meg minket.”
Ám abban a pillanatban ráébredt: Ő volt az ostoba. Persze, hogy küldhettek egy szerre bajt és orvosságot! Sőt, így csakis az istenek küldhették, a betegség után a gyógyszerét is. Hogy merte hát ostobaságnak titulálni a tetteiket? „Megsértettem az isteneket”, riadt meg Csing-csao.
Dermedten várta, mikor zúdul rá az istenek haragja. Oly régóta nem vezekelt, hogy tudta, ha majd rátör, elsöprő erejű lesz. Tán egy egész szobát végig kell megint fürkésznie, kesergett.
De nem érzett semmit. Semmi kényszert, hogy faerezetet kövessen. Nem tört rá a vágy hogy mosakodni szaladjon.
Csing-csao a kezére pillantott. Piszkos volt, mégsem bánta. Megmossa, vagy sem, nem számított.
Egy pillanatra óriási megkönnyebbülés járta át. Lehetséges, hogy Apának, Vang-munak és Jane-nek mindvégig igaza volt? Genetikai átalakulást okoztak ezzel a járvánnyal, ami megszabadította őket annak a förtelmes bűntettnek minden nyűgétől, amit a Kongresszus évszázadokkal ezelőtt mért a népükre?
Mintha csak a bemondó hallotta volna Csing-csao gondolatait, egy jelentést kezdett olvasni valami dokumentumról, ami nemrég került rá a világhálóra. A dokumentum arról tájékoztatta Ösvény lakosságát, hogy a bolygón végigvonuló járvány az istenek ajándéka, mert feloldotta őket a Kongresszus által rájuk kényszerített genetikai manipuláció átka alól. Mostanáig a genetikailag felfokozott szellemi képességek szinte mindig egy OCD-szerű állapottal jártak együtt, melynek áldozatai az úgynevezett beavatottak voltak. De majd ha a járvány véget ér, a lakosság tapasztalni fogja, hogy ettől kezdve mindnyájan rendelkezni fognak rendkívüli szellemi képességekkel, a beavatottakat pedig - akiknek eddig tengernyi szenvedés jutott osztályrészül - az istenek felmentették a folytonos megtisztulási kényszer alól.
- A dokumentum állítása szerint immár az egész világ megtisztult. Elnyertük az istenek jóindulatát. - A hírolvasó hangja megremegett. - Nem ismeretes, honnan származik az iménti dokumentum. A komputeres elemzés nem tudta azonosítani egyetlen ismert szerző stílusával sem. Az a tény, hogy a közlemény egyszerre tűnt fel a világ összes komputerén, arra utal, hihetetlenül magas és befolyásos helyről származik. - A bemondó megakadt, tétovázott, s láthatóan reszketett. - Kedves nézőink, engedjék meg nekem, hogy egyszerű bemondó létemre feltegyek egy kérdést, azt remélve, akit illet hallja, és választ ad rá: nem lehetséges, hogy maguk az istenek küldték az üzenetet, hogy Ösvény népe így szerezzen tudomást az ő becses ajándékukról?
Csing-csao hallgatta, hallgatta, s mind nagyobb harag gyúlt benne. Nem kétséges, Jane írta és adta közre a dokumentumot! Hogy merészeli azt állítani, belelát az istenek terveibe? Túl messzire ment. Cáfolatot kell kiadni a dokumentum ellen. Le kell rántani a leplet Jane-ről, és az egész lusitaniai összeesküvésről!
A szolgák Csing-csaóra függesztették a tekintetüket. A lány állta a pillantásukat, s végigtekintett egyenként mindnyájukon.
- Kérdezni akartok valamit? - szólalt meg végül.
- Ó, úrnőnk - kezdte Mu-pao -‚ bocsáss meg kíváncsi szolgáidnak, de olyasmit tudtunk meg a hírekből, amit csak akkor hiszünk el, ha a saját szádból halljuk, hogy igaz.
- Miért tőlem kérdezitek? - felelte Csing-csao. - Én csak egy híres, nagy ember balga leánya vagyok.
- De hiszen a beavatottak közé tartozol, úrnőnk! - képedt el Mu-pao.
„Micsoda merészség”, háborgott magában Csing-csao. „Minek üti az orrát olyasmibe, ami nem rá tartozik!”
- Egész éjjel, amióta kijöttél közénk, ételt, italt hordtál szét, majd többünkkel együtt a környékbeli betegeket ápoltad, egyszer sem mentetted ki magad azzal, hogy meg kell tisztulnod. Sosem láttuk, hogy ilyen sokáig kibírtad volna.
- Az meg sem fordult a fejetekben - förmedt rájuk Csing-csao -‚ hogy olyan híven teljesítettük az istenek akaratát, és nem volt szükségem megtisztulásra?
Mu-pao zavarba jött. - Nem, erre nem gondoltunk.
- Most pihenjetek - rendelkezett Csing-csao. - Még egyikünk sem gyógyult fel teljesen. Én megyek, beszédem van apámmal.
Azzal otthagyta őket, hadd fecsegjenek, találgassanak egymás közt. Apa a szobájában volt, a komputer előtt ült. Jane arca rezgett a kijelzőn. Apa azon nyomban feléje fordult, amint Csing-csao a szobába lépett. Az arca ragyogott. Örömmámorban úszott.
- Láttad az üzenetet, amit Jane-nel fogalmaztunk? - kérdezte.
- Te fogalmaztad? - kiáltott fel Csing-csao. - Az én apám hazug?
Hallatlan arcátlanság volt ilyesmit mondani az apjának. És még ekkor sem érzett kényszert arra, hogy vezekeljen. Csing-csao egészen megrémült attól, hogy tiszteletlen szavait nem követte az istenek megtorlása.
- Hazug? - hökkent meg Apa. - Miért mondod, leányom, hogy mindez hazugság? Miből gondolod, hogy nem az istenek műve, hogy megkaptuk a vírust? Honnan tudod, nem épp ők akarták-e Ösvény minden lakóját genetikailag öröklődő, kiváló szellemi képességekkel felruházni?
Apja szavaitól Csing-csao egészen felbőszült, vagy talán új felszabadultság horgadt fel benne, s próbára akarta tenni az isteneket, meddig mehet el a tiszteletlen viselkedésben, hogy mindenképpen megbüntessék őt. - Azt hiszed, bolond vagyok? - kiabálta. - Azt hiszed, nem tudom, hogy mindez a te stratégiád, nehogy forradalom és tömegmészárlás törjön ki Ösvényen? Azt hiszed, nem tudom, hogy mindenáron el akarod kerülni a vérontást?
- És mi a rossz ebben? - hökkent meg Apa.
- Az, hogy nem igaz! - ágált Csing-csao.
- Hátha mindez az isteni gondviselés álcázása? - erősködött Apa. - Érdekes, a Kongresszusnak bármit hajlandó voltál elhinni. Nekem miért nem?
- Mert tudok a vírusról, Apám. Láttam, amikor átvetted annak az idegennek a kezéből. Láttam, ahogy Vang-mu belépett a repülő szerkezetbe, és láttam, amikor eltűntek. Tudom, hogy az isteneknek semmi közük hozzá. Az ő műve, azé a komputerekben lakozó ördögé!
- Honnan tudod - kérdezte Apa -‚ hogy Jane nem az istenek közül való?
Csing-csao ezt már képtelen volt elviselni. - Mert mesterséges lény! - kiabálta. - Tudom! Csak egy számítógépes program, amit emberek készítettek, és emberkéz alkotta gépekben él. Az isteneket nem kézzel hozták létre. Az istenek mindig léteztek, és örökké élnek.
Most, első alkalommal Jane is megszólalt. - Akkor te magad is isten vagy, Csing-csao, és én is, meg a többi ember és raman is az univerzumban. A lelked, a legbenső aiúád semmilyen istentől nem származik. Tehát te ugyanolyan idős - illetve fiatal - vagy, mint bármelyik isten, és ugyanolyan sokáig is élsz.
Csing-csao felsikoltott. Nem emlékezett, hogy életében valaha is kiadott volna ilyen hangot. Fájdalom hasított a torkába.
- Leányom! - indult meg feléje Han mester kitárt karral, hogy átölelje.
Csing-csao nem tudta volna elviselni apja érintését, hisz az egyet jelentene azzal, hogy győzelmet aratott fölötte. Egyenértékű lenne azzal, hogy vereséget szenvedett az istenek ellenségeitől, s hogy Jane leigázta őt. Azt jelentette volna, hogy Vang-mu igazabb leánya volt Han Fej-cének, mint ő maga, s hogy annyi éven át teljesen értelmetlen volt a nagy-nagy istenimádata. Azt is jelentette volna, hogy gonoszság volt tőle, amikor elindította a Jane vesztét okozó eseménysort, s hogy Jane valójában nemes lelkű és jóságos, hisz segített Ösvény népének felszabadulni. Végül pedig azt jelentené, hogy Anya nem fogja várni, amikor majd megtér hozzá Nyugat Mennyországába.
„Miért nem szólaltok már meg, ó, istenek!” - Jajdult fel némán Csing-csao. „Miért nem nyugtattok meg afelől, hogy nem szolgáltalak titeket hiába annyi éven át? Miért hagytatok cserben, s miért az ellenségeiteket juttattátok győzelemhez?”
S akkor megkapta a választ, oly egyszerűen és tisztán, mintha az édesanyja suttogott volna a fülébe: - Ez próbatétel, Csing-csao. Az istenek azt figyelik, mit teszel.
Próba! Hát persze! Az istenek vizsgának vetik alá minden szolgájukat, hogy lássák, ki hagyta magát megtéveszteni s ki felelt meg a várakozásuknak
„Azt kell tennem, amit mindig, csak ezúttal az istenek útmutatása nélkül. Nyilván belefáradtak abba, hogy mindennap megszabják, mikor, mely órában végezzem a megtisztulási szertartást. Ideje, hogy magam is észrevegyem, amikor tisztátalan vagyok. A rítust pedig tökéletes pontossággal kell elvégeznem, mert csak akkor állom ki a próbát, s az istenek csak úgy fogadnak vissza.”
Csing-csao letérdelt. Keresett egy faeret, s megindult rajta, nyomon követve csíkját, Semmiféle választ, visszajelzést nem kapott, ám ez nem nyugtalanította, mert tudta, hogy ez a próba része. Ha az istenek nyomban választ adnának, mint azelőtt, akkor hogyan tudnák ellenőrizni, mennyire erős a hite? Míg azelőtt az ő állandó felügyeletük alatt tartott bűnbánatot, mostantól egyedül kell vezekelnie. S honnan tudja majd meg, kiállta-e próbát? Hát onnan, hogy az istenek ismét kapcsolatba lépnek vele.
Az istenek újra szólni fognak hozzá. Vagy talán elviszik a Királyi Anya palotájába, ahol a nemes Han Csiang-csing már várni fog rá. Ott megismerkedhet szellemi elődjével, Li Csing-csaóval is. Minden őse odasereglik majd az üdvözlésére, hogy beszámoljon róla, milyen eredménnyel végződött Ösvény beavatottjainak próbatétele. Elmondják majd, milyen kevesen állták ki a próbát, de te, Csing-csao, nagy megbecsülést vívtál ki mindnyájunknak, mert egyszer sem ingott meg a hited. Ahogy te végezted a megtisztulási szertartásokat, úgy senki fia, lánya nem volt képes. A többiek ősei mind irigykednek ránk. Neked köszönhetően az istenek kegyeltjei lettünk.
- Mit csinálsz, leányom? - kérdezte Apa. - Miért görnyedsz még mindig a faerek fölött?
Csing-csao nem felelt. Nem akarta, hogy bármi is elvonja a figyelmét.
- A kényszer megszűnt. Tudom, én sem... én nem érzem már a kínzó sürgetést, hogy végezzem a korábbi mozdulatokat.
„Ó, Apám! Bár fel tudnád fogni! Ha te elbuksz is, én kiállom a próbát, meglásd! Dicsőséget szerzek neked is, aki pedig megtagadtál mindent, ami becses.”
- Tudom, mit teszel, Csing-csao - mondta Han Fej-ce. - Szólongatod az isteneket, mint azok a középszerű gyermekek, akiket a szüleik kényszerítenek vég nélküli mosakodásra, hátha megtörténik a csoda.
„Nevezd, ahogy tetszik, Apám! Mondhatsz te már akármit nekem. Addig nem hallgatok rád, amíg mindketten a mennyben nem leszünk, s a következőt nem mondod nekem: - Leányom, jobb és bölcsebb voltál nálam. Ami becsületem itt, a Királyi Anya házában van, azt mind a te tisztaságodnak és az istenek iránti önzetlen odaadásodnak köszönhetem. Igazán nemes lelkű leány vagy. Te vagy minden örömöm forrása.”

*         02       *

Ösvényen békésen zajlott le az átalakulás. Egy-két haláleset azért előfordult, egy-két zsarnokoskodó beavatottat a népharag kikergetett a házából. Mindent összevéve azonban a tömegek hitelt adtak a dokumentumban leírtaknak, s az egykori beavatottakat tisztelet övezte, amiért becsülettel viselték a megtisztulási szertartások súlyos, áldozatos terhét.
A régi rend hamar tovatűnt. Az iskolákat megnyitották minden gyermek előtt. A tanárok nemsokára jelentették, hogy a diákok figyelemreméltó eredményeket érnek el, még a legbárgyúbb gyermek is magasan a korábbi átlag fölött teljesít.
A Kongresszus dühödten tagadta, hogy bárminemű genetikai manipuláció lenne a rovásán, az ösvényi tudások azonban végre nekiláthattak a lakosság genetikai feltérképezésének. Miután tanulmányozták a járvány előtti állapotokról fennmaradt feljegyzéseket, és összevetették a jelenlegiekkel, világszerte mindenki előtt megerősítést nyert, ami a dokumentumban szerepelt.
Hogy az után mi történt, miután a Száz Világon és az összes kolónián kitudódtak a Kongresszus alattomos mesterkedései - sőt, nevezzük bűncselekménynek, amit Ösvény ellen elkövettek -‚ Csing-csao már sosem tudta meg. Maga mögött hagyta azt a világot, ahol ennek a fejleménynek jelentősége volt. Ő ugyanis minden napját az istenek szolgálatával töltötte, folyton tisztálkodva, vezekelve.
Híre ment aztán, hogy Han Fej-ce lánya megtébolyodott - a beavatottak közül ő volt az egyetlen, aki ragaszkodott a rítusaihoz. Eleinte kinevették miatta. Sok beavatott - kíváncsiságból - szintén próbálkozott a hajdani szertartásokkal, de ráébredtek, hogy tartalmát és értelmét vesztette minden mozdulat. De Csing-csao nem sokat törődött a gúnyolódókkal, ha meg is hallotta őket. A tudatát teljesen betöltötte az istenek szolgálata, semmibe vette a kudarcot vallottak fitymáló megjegyzéseit, akik csak a nyelvüket köszörülték, amiért ő kitartóan folytatta.
Az évek múltával sokan nosztalgiával gondoltak a régi szép időkre, amikor még az istenek szóltak a kiválasztottakhoz. Egyeseknek eszükbe jutott Csing-csao, de nem mint tébolyult nőszemély, hanem mint az egyetlen hűséges hívő azok közül, akik egykor hallották az istenek hangját. Az a szóbeszéd járta: - Han Fej-ce házában él az utolsó beavatott.
S felkeresték őt, eleinte csak néhányan, aztán mind többen és többen. Látogatók, akik beszélni akartak az egyetlen emberrel, akinek még mindig a megtisztulási rítus gyötrelmeivel telnek a napjai. Csing-csao először csak néhányukat fogadta. Ha végzett egy deszkával, kiment hozzájuk a kertbe és társalgott velük. De zavarba jött attól, amiket mondtak neki. Azt hajtogatták, hogy a szenvedései által az egész bolygó megtisztul. Meg hogy az istenek szólongatásával Ösvény egész népét szolgálja. Minél többet beszéltek, Csing-csao annál nehezebben tudott rájuk koncentrálni. Nemsokára alig várta, hogy visszatérhessen a házba, és hozzáláthasson a következő faér fürkészéséhez. „Mit fecsegnek itt összevissza ezek a tolakodó vendégek, hát nem értik, hogy rosszkor jöttek?” - Dicséret nem illet, még semmire sem jutottam - mondogatta nekik. - Az istenek még mindig hallgatnak. Megyek, még sok dolgom van. - S azzal visszatért a faerek nyomon követéséhez.
Csing-csao apja magas kort ért meg, halála után is tisztelettel emlegették a nevét és tetteit, bár soha, senki nem tudta meg, miféle szerepe volt a később Isteni Ragályként emlegetett járvány kitörésében. Egyedül Csing-csao tudta az igazat. S miközben apja halotti máglyáján egész vagyont égetett el - a temetéseken használatos, nem valódi pénz méltatlan lett volna az ő emlékéhez -‚ Csing-csao odasúgta, hogy más ne hallja: - Most már tudod, Apám. Most már érted, hogy sokat hibáztál, és magadra haragítottad az isteneket. De ne félj! Addig folytatom a megtisztulási szertartásokat, amíg helyre nem hozom minden tévedésedet. S akkor becsületed lesz az istenek előtt.
Magának Csing-csaónak is hosszú élet jutott osztályrészül, s a házában tett látogatás lett a legnevezetesebb zarándoklat Ösvényen. Sőt, más világokról is egyre sereglettek a kíváncsiak, akik kizárólag őt látni jöttek e kínai kolóniára. Köztudomású volt ugyanis szerte a Száz Világban, hogy már csak egyetlen, igazán szentéletű személy létezik az egész emberlakta univerzumban: ez az idős asszony, aki teljesen meggörnyedt háttal immár semmi egyebet nem látott a világból, csak a padlón futó faereket atyja házában.
A tennivalókat szolgák helyett jámbor férfiak és nők - tanítványok - látták el Csing-csao körül. Ők fényesítették a padlókat. Ők készítették cl egyszerű ételeit, s letették oda, ahol megtalálhatja - a küszöb mellé. Csing-csao csak azután volt hajlandó ételt, italt venni magához, ha végzett egy-egy szobával. Aztán szokássá vált, hogy ha valahol a világban egy nő vagy férfi magas tisztséget ért el, eljött Han Csing-csao házába, maga is térdre ereszkedett, s faereket fürkészett. Szent Han Csing-csao nemeslelkűsége és tisztessége mellett minden más rang és méltóság elenyészett.
Végül, alig néhány héttel azután, hogy Han Csing-csao betöltötte századik életévét, az idős asszonyt apja szobájában találták, összekuporodva a padlón. Egyesek szerint Han Fej-ce, míg élt, pontosan azon a helyen végezte a rítusalt. Már nehéz volt megmondani. hisz rég eltávolították az összes bútort a házból. A szent asszony még élt, amikor ráakadtak. Nem mozdították el onnan. Napokon át feküdt mozdulatlanul, mormolt és motyogott magában, lassan végighúzva az ujját a saját testén, mintha a húsában futó ereket követné. Tanítványai tízesével, felváltva őrködtek mellette, igyekezvén kihámozni dünnyögésének értelmét, s lejegyezték, amit lehetett. Szavalt később könyvben foglalták össze, a címe, Han Csing-csao isteni suttogásai.
Mind közül a legfontosabbnak a következő szavait tartották, melyeket legvégül mondott. - Anyám - suttogta. - Apám. Helyesen cselekedtem? - Ezután, mesélték a tanítványok, Csing-csao elmosolyodott és jobblétre szenderült.
Egy hónap sem telt el a halála óta, amikor egyhangú döntés született Ösvény minden városának és falujának összes templomában és kegyhelyén. Végre akadt olyan kimagaslóan szentéletű egyén, akit megválaszthattak világuk védelmezőjének és gyámolítójának.
Készséggel elismerte mindenki, hogy ilyen népszerű isten nem akadt egyetlen másik világon sem. S Ösvény - tették hozzá - mind közt a legáldottabb. Hisz az istene Tündöklő Fény.

VÉGE