Orson Scott Card

A HOLTAK SZÓSZÓLÓJA

Orson Scott Card: Speaker for the Death

Copyright © 1986 by Orson Scott Card

Fordította: Szántai Zsolt

A címlapon Marjai Csaba munkája

Gregg Keizernek, aki már tudta, hogyan

Bevezetés

A Holtak Szószólója egy regény folytatása, de nem annak készült – és önnek sem kell így olvasnia. Megírása közben egész végig az a szándék vezérelt, hogy képes legyen egyedül is megállni a helyét, hogy ön akkor is megértse, ha esetleg nem olvasta a Végjátékot (Ender's Game). Valójában az agyamban ez a "valódi" könyv; ha nem próbáltam volna megírni a Holtak Szószólóját még 1983-ban, a Végjáték regényváltozata sem jött volna létre.

Hogy született a Holtak Szószólója? Mint mindegyik történetemnél, ennek megírására sem csupán egyetlen ok késztetett. A "holtak szószólója" fogalom a halállal és a temetésekkel kapcsolatos élményeimből származik. Ezt máshol már hosszabban is kifejtettem; most legyen elég annyi, hogy elégedetlen voltam azzal a módszerrel, ahogy a temetéseken átértékeljük az elhunytak életét, hogy valódi életüktől teljesen eltérő történeteket kreálunk köréjük, és ezzel valójában valamennyiüket újra és újra megöljük. Nem, ez így túl erős fogalmazás. Mondjuk inkább úgy, hogy átszerkesztjük, olyan személlyé változtatjuk őket, akivel sokkal könnyebb együtt élni, mint azzal az emberrel, aki valóban élt.

Én elutasítottam ezt a gondolatot. úgy véltem, hogy sokkal helyénvalóbb lenne a temetésen őszintén elmondani, milyen volt az elhunyt, és mit tett. De számomra az "őszinteség" nem csupán azt jelenti, hogy kimondjuk a kellemetlen dolgokat ahelyett, hogy csak a szépekről beszélnénk. Még csak nem is a két véglet összehasonlításából, átlagolásából áll. Nem, ahhoz, hogy megértsük, ki is volt az az ember, valójában mit jelentett az élete, a holtak szószólójának meg kell magyaráznia az ő saját történetét – mit akart tenni, mit tett valójában, mit sajnált, minek örült. Ez az a történet, amit sohasem tudunk, amit sohasem tudhatunk meg – és mégis, a halál bekövetkeztekor ez az egyetlen történet, amely valóban érdemes arra, hogy elmondják.

Megjegyzem, rengeteg levelet kaptam olyan emberektől, akiket időről-időre felkértek, hogy tartsanak búcsúbeszédet, és akik a Holtak Szószólója elolvasása után megpróbálták a gyászszertartást Szószólássá változtatni. Gyorsan hozzá kell tennem, mindezt természetesen az elhunyt családjának engedélyével, vagy magának a halottnak (természetesen még életében megfogalmazott) határozott kérésére tették. Néhányan még el is küldték nekem Szószólásuk szövegét, és be kell vallanom, az elmondott történetek mindegyike meglepő és erőteljes. Remélem, valaki az én temetésemen is el fogja végezni a Szószólás szertartását. Azt hiszem, ebben az elgondolásban van erő, és van igazság.

De a Holtak Szószólójának nem csupán ez az egy forrása volt. Már régóta rajongója vagyok az antropológiai science-fictionnak – az olyan történeteknek, amelyekben a tudósok idegen kultúrákat tanulmányoznak, és felfedik azok furcsaságának okait. Az első ilyen regény, amit olvastam, James Blish Lelkiismereti kérdés (A Case of Conscience) című könyve volt. Nem sokkal később elolvastam James Bishop "Halál és elrendeltetés az Asadik között" (Death and Designation among the Asadi) című történetét. Mindkettő óriási hatást gyakorolt rám. Így aztán az agyam mélyén erős vágy ébredt bennem, hogy én is hozzátegyem a témához a magamét.

Tehát, amikor megszületett az ötlet, hogy egy idegen faj egyedeinek a fajfenntartás érdekében iszonyatos törzsi háborúkban kell lemészárolniuk egymást, természetesnek találtam, hogy ezt a történetet az őket tanulmányozó emberek, a tudósok szemszögéből nézve kell elmondanom. Csak fokozatosan, hosszú évek elteltével dolgoztam ki a malackákra, és különös életciklusukra vonatkozó elképzeléseimet, és ekkor a törzsi háborúk felhasználása már nem is tűnt olyan fontosnak – annyira nem, hogy a Holtak Szószólójába nem is dolgoztam bele. Amikor aztán megpróbáltam valamilyen evolúciós magyarázatot találni rá, miért van szükségük ezeknek a disznószerű idegen lényeknek a faj virágzása érdekében arra, hogy lemészárolják egymást, arra a következtetésre jutottam, amivel ön ennek a könyvnek a lapjain hamarosan megismerkedik.

A feleségemmel, Kristine-nel (-née Allen) éppen a Utah államban levő Oremben éltem, mikor a könyv létrehozására tett próbálkozásiamban megtörtént az első áttörés. A két ötlet még ekkor is eléggé különállónak tűnt, és még a holtak szószólója elgondolás is csak egy eléggé primitív formában létezett. Az az igazság, hogy akkor még úgy gondolkoztam, hogy a temetési "szónoklatot" inkább énekelni kellene – és az ezt a tevékenységet végző embert pedig "a halál dalnokának" kellene nevezni. Azt hiszem, ez azért jutott eszembe, mert magam is énekeltem már néhány temetésen, és ez még akkor is hatalmas élményt jelentett, mikor nem is ismertem az elhunytat. De mikor ezt a holtak dalnoka dolgot megemlítettem Kristine-nek, hunyorogva nézett vissza rám.

– Már megírtad a "Kíséret nélküli szonátát" (Unaccompanied Sonata), és az Énekmestert (Songmaster) – emlékeztetett. – Mind a kettő a zenéről szólt. Ha még egy zenés történetet írsz, az emberek azt fogják hinni, csak ehhez értesz.

Rádöbbentem, hogy Kristine-nek valójában fogalma sem lehet róla, milyen nagy jelentőségű volt ez a megjegyzés! Valóban: a "Kíséret nélküli szonáta, meg az Énekmester – ami ezen alapult – azon kívül, hogy a kedvenceim közé tartoznak, díjakra való jelölést is kiérdemeltek maguknak. Ráadásul a "Dalház" című elbeszélésemet – ami tulajdonképpen nem más, mint a Dalmester első néhány fejezete, – is Hugo díjra jelölték. Az egyetlen történetem, amit valamilyen díjra terjesztettek fel, és nem a zenéről szólt, a "Végjáték" novellaváltozata volt! Kristine tehát véletlenül rajta kapott, hogy tudat alatt megpróbálom megismételni korábbi sikereimet. Tudtam, hogy igaza van – a zenei motívum alkalmazásával valószínűleg sikerült volna felhívnom magamra a figyelmet, de már ideje volt, hogy elhajítsam ezt a mankót, és valami mással próbálkozzam.

Tehát, elhatároztam, hogy történetemben a halál szószólójáról fogok írni, nem pedig a dalnokáról. Így már jobb volt, de szinte azonnal támadt egy elég butának tűnő ötletem. Talán tudat alatt még mindig megpróbáltam addigi legsikeresebb munkámra támaszkodni, mert az jutott az szembe, hogy mi lenne, ha a Halál Szószólója Ender Wiggin lenne? Számomra magától értetődő volt a dolog: ha nem írhatok zenéről, egy újabb menetre még mindig előhozhatom a fiút, aki megmentette a világot. Csábított az elképzelés. Nem bíztam ugyan az ötletben, de rettenetesen tetszett.

Végül is, Endernek kellett valamit csinálnia a hangyok elpusztítása után. Mi lenne, ha Ender Wiggin a Halál Szószólójaként megérkezik egy idegen világra, és véletlenül sikerülne megfejtenie a rejtélyt, miért gyilkolják egymást a disznószerű idegenek? Bámulatos szimmetriát láttam az elképzelésben: a férfinak, aki gyermekként kiirtott egy idegen fajt, most lehetősége nyílik rá, hogy megmentsen egy másikat.

Az ötlet hónapokig kuporgott agyam egyik zugában, és közben a történet egyre terebélyesebbé vált. Sőt, még Ender karaktere is részletesebb lett. Addig nem is nagyon gondoltam arra, hogy mit tesz majd a Végjátékban megnyert háború után. Csak annyit sejtettem hogy későbbi élete már nem lesz olyan érdekes, mint első évei, és szörnyű erőfeszítésekkel beleszokik a normál emberi életbe. Egy író barátom, Jim Tucker egyszer megpróbálta megírni a Végjáték folytatását, amiben visszavitte Endert a Földre. ám miközben a történetében valóban voltak kitűnő részek, én a szívem mélyén tudtam, hogy Ender soha sem lenne képes visszatérni, hogy békében, az emberiség szülőbolygóján élje le az életét. Viszont, ha a holtak szószólójává válik, és egyik néptől a másikig, bolygóról bolygóra vándorolva az eltávozottakért szónokol, végül – legalábbis én azt hittem – gyönyörű módon sikerül majd megbékélnie azzal az emberi fajjal, ami gyermekként felhasználta öt.

Fokozatosan összeállt a kép. Mikor aztán az ügynököm, Barbara Bova szólt, hogy Tom Doherty új kiadójának, a Tornak szeretné eladni egyik könyvemet, rádöbbentem, hogy a történet, amit meg akarok írni nem más, mint a Halál Szószólója. Így tehát elkészítettem az első néhány fejezetet meg a vázlatot, és aláírtuk a szerződést. Akkoriban éppen Indianában, Notre Dame-ban éltem, a doktorátusomon, meg a Hart Reménye (Hart's Hope), az Értékek krónikája (Worthing Chronicle), és a Szentek (Saints) című regényeim befejezésén dolgoztam, amelyek egy másik kiadó számára készültek. Amikor aztán a recesszió miatt félbe kellett szakítanom a doktorátusi programomat (attól tartok, örökre – fájdalom, többé már nem szerezhetem meg a doktori címet!), és amikor ezért az Észak-Carolinai Greensboroba kerültem, 1978 óta először végezhettem kedvvel a munkámat, és először nyílt lehetőségem rá, hogy visszatérhessek a Halál Szószólójához.

Aztán rádöbbentem – még 1983 tavaszán –, hogy ez a könyv megírhatatlan. Ahhoz, hogy legyen valami értelme, hogy Ender Wigginből szószólót csinálok, meg kellett volna írnom azt a meglehetősen hosszú, és tulajdonképpen unalmas nyitófejezetet, amiben a Hangy Háború befejezésétől a Szószóló majd háromezer évvel később játszódó történetének kezdetére kerül! Képtelenség volt. Egyszerűen nem tudtam megírni.

Mikor a Compute!, a kiadó, aminek szerkesztőként dolgoztam, elküldött az Amerikai Könyvterjesztők Szövetségének Dallasban megrendezett kongresszusára, felfedeztem, hogy a Tor Könyvek pavilonjában maga Tom Doherty képviseli a cégét. Üdvözöltem, és egy hirtelen támadt ötlettől hajtva megkérdeztem, tudnánk-e váltani néhány szót. Tulajdonképpen nem is tudtam, miről akarok vele beszélni, ezért egy kicsit megrémültem, mikor beleegyezett, és megjelölt egy nagyon közeli időpontot. Találkoztunk, és miközben átsétáltunk az összegyűlt tömegen, elmagyaráztam neki, a Szószóló megírásánál felmerült problémáimat. Az egyetlen megoldásnak az látszik, mondtam, hogy meg kell írnom a Végjáték regényváltozatát, aminek a végébe aztán beletehetném a szükséges részleteket, amelyek megmagyarázzák, hogyan vált Enderből holtak szószólója, és így lehetővé válna a Szószóló hiteles kezdete.

Ahogy előhozakodtam az ötlettel (ami nem sokkal előbb jutott az eszembe), olyan magától értetődőnek tűnt, hogy nem is értettem, egészen addig, akár évekkel korábban miért nem próbáltam eladni a Végjáték regényváltozatát. (Csak később jöttem rá, hogy amíg nem láttam neki a Szószólónak, addig Ender Wiggin karaktere nem volt olyan erőteljes, hogy rá lehessen építeni egy regényt.) Tom egyetértett velem; jó ötletnek tartotta a regény formában megírt Végjátékot.

– Csináljuk meg – mondta. – A feltételek ugyanazok, mint a Szószólónál?

– Igen! – feleltem, miközben alig hittem, hogy ilyen könnyen megszületett a döntés. Beszélgetésünk legfeljebb öt percig, ha tartott.

– Rendben. Amint visszaérek New Yorkba, elküldjük a szerződést Barbarának.

Hű! Minden pontosan úgy történt, ahogy mondta. Ilyet addig még nem láttam. Egy kiadó azonnal határoz, és mindent betart, amit ígért! Még mindig bámulattal tölt el – egy kiadó, aki nem csupán becsületes ember, de szereti (és olvassa) a könyveket, gyorsan dönt, és el tudja adni a könyveket, melyeket megjelentet!

Hálával telve félretettem a Szószólót, és nekiláttam a Végjáték kibővítésének. Közben azon az őszön felmondtam az állásomat a Compute!-nél – csak kilenc hónapig dolgoztam nekik (attól tartok, többé nem lennék képes a közéleti szereplésre). Még abban az évben, karácsony előtt hozzákezdtem a Végjátékhoz. Pihenésképpen elutaztam Utahba, a Szentek című könyvem bemutatójára, majd amikor hazatértem, néhány hét alatt befejeztem a regényt.

Ezután nekiláttam a Szószólónak, és megkezdődött a hosszú szenvedés. Akkorra persze, miután a Végjáték végén letisztultak a fogalmak, a könyvem címe A Halál Szószólójáról Holtak Szószólójára változott. Akkorra, mikor Ender karaktere ennyire kifejlődött, a Szószóló eredeti első fejezete nevetségessé vált. úgy indítottam a történetet (természetesen a "bevezető fejezet" után), hogy Ender megérkezik a Lusitania bolygóra, éppen időben ahhoz, hogy még beszélhessen egy Marcao nevezetű vén fajankó haláláról. ám ez így valahogy üres volt és hamis, valahogy az egész nem stimmelt. Ezért végül újra nekiláttam, és legelölről kezdtem az egészet.

Többször is elölről kezdtem a könyvet, és minden alkalommal egy kicsit tovább sikerült eljutnom, ám egy idő múlva mindannyiszor leküzdhetetlen akadályba ütköztem. Még mindig nem volt jó. Természetesen nem tudtam, mi az, hogy "jó", de már többszáz oldalnyi "rosszat" gyártottam. (Miközben a Szószólóval szenvedtem, megírtam a Wyrms-t, amiben kipróbáltam a Szószólóban – és így a Fajirtásban (Xenocide) – említett tudományos elméleteket. Itt is használtam egy molekulát, ami könnyedén adaptálja magát idegen fajok egyedeibe, hogy a hatalmába kerítse őket, és átvegye az irányításukat.) Végül rájöttem, hogy Novinha karakterével kell kezdenem, aki az eredeti történetben, a legelső variációban még nem is létezett. Felbukkant Pipo és Libo karaktere, és Pipo halálának ötlete – többé-kevésbé úgy, ahogy ebben a könyvben van, amit Ön most a kezében tart. De még mindig nem voltam készen. Ez még mindig nem volt elég. Körülbelül már kétszáz oldalnyit megírtam, és a történet még mindig halott volt a kezeim között. Fogalmam sem volt róla, mit tegyek.

Egyik jó barátom, Gregg Keizer akkoriban véletlenül a Compute!-nak dolgozott. Tulajdonképpen éppen én voltam az, aki rábeszéltem erre a munkára, aki elrángatta öt középiskolai tanári állásából (amiért remélem, már megbocsátott nekem), és aki Észak-Carolinába hozta. Gregg-gel akkor találkoztam először, mikor a hetvenes években a Utah Egyetem esti fakultásán science fiction írói előadásokat tartottam. ő is hallgatóim között volt. Sőt, egyike volt azoknak a diákoknak, akik már akkor lángelmék, mikor belépnek az ajtón, és akiknek a tanár képtelen bármi újat mondani. Ráadásul ő volt az általam ismert legilledelmesebb ember, amivel persze felidegesített. Annyira felidegesített, hogy egész életemben csak egyszer tévedtem el teljesen: akkor, amikor mellettem ült a kocsimban, és nekem kellett volna tudnom, merre tartunk. Ilyenek ezek a tanárok!

(Egyszer annyira biztos voltam benne, hogy Gregg egyik története meg fog jelenni, hogy fogadtam az osztályommal. Azt mondtam, ha a könyv nem jelenik meg egy éven belül, meztelenül fogok végigfutni a Utah University Orson Spencer hallján, ott, ahol az előadásaimat tartottam. A történet persze nem jelent meg a következő évben – a fene egye meg a szerkesztőket! – de (talán kifinomult esztétikai érzékük miatt) hallgatóim felmentettek a fogadalmam teljesítése alól. Mivel a történet hamarosan mégis megjelent, Gregg sem tette szóvá a dolgot, de ennek ellenére még mindig a fejem fölött lebeg a tartozásom.) Tehát, éppen abban az időben, mikor elakadtam a Szószólóval, Gregg-gel együtt elhatároztuk, hogy elutazunk New Yorkba, az 1985. évi Nebula weekendre. Nem sokkal azelőtt jelent meg a Végjáték, és így egyikünknek sem volt semmi különösebben sürgős munkája. El akartunk menni New Yorkba a Nebulára, és miért ne tettük volna meg? Magammal vittem a Szószóló kéziratát is, hogy Greggnek alkalma legyen elolvasni – de az is lehet, hogy már korábban odaadtam neki. Már nem emlékszem pontosan, hogy történt. Viszont arra nagyon is jól emlékszem, hogy az ágya végében ültem, miközben ő elmagyarázta, milyen problémákat látott a történetben.

Rengeteg jó ötlete volt. Természetesen a legtöbb problémát meg lehetett oldani a kéziratba beleírt jegyzetekkel, de Gregg mégis tett egy olyan megjegyzést, aminek hallatán egyszeriben minden megvilágosodott előttem.

– Nem tudom megkülönböztetni egymástól Novinha srácait – mondta. – Nem emlékszem rá, melyik kicsoda volt.

Akkor már elég tapasztalatom volt ahhoz, hogy tudjam, ez mit jelent. Gregg nem tudta megkülönböztetni egymástól Novinha srácait – mert a karakterek nem voltak kellőképpen kidolgozva. Ezek a szereplők csupán a töltelék szerepét töltötték be. Először eljátszottam a gondolattal, hogy egyszerűen kihagyom őket. A Szentek című regényemben ugyanilyen problémám támadt a főszereplőm húgával kapcsolatban. Minduntalan elfeledkeztem róla, hogy létezik, és több száz oldalon keresztül meg sem említettem. Ott a megoldást a karakter megsemmisítése jelentette. Gyalázatos módon még gyermekkorában megöltem. ám ebben az esetben ez nem lett volna megfelelő. Mivel azt akartam, hogy Novinha önként izolálja magát, olyanná kellett tennem, hogy a szomszédai számára különben elfogadható legyen. Egy olyan katolikus kolónián, mint a Lusitania, ez egyet jelentett azzal, hogy Novinhának egy rakás gyereket kellett szülnie.

Ez eddig rendben is lett volna, de fogalmam sem volt, kik legyenek ezek a gyerekek, és mi legyen a szerepük a történetben. Természetesen ahogy ön elolvasta a Szószólót, el sem tudja majd képzelni, milyen lenne a történet Novinha gyermekei nélkül. Erre a válasz csak annyi: úgy nem sokat érne. ám akkor még nem illesztettem bele őket a képbe. Azonban a történetben volt valami, aminek hatására Gregg azt akarta, hogy sokkal többet szerepeljenek, hogy meg lehessen különböztetni őket egymástól.

Ez persze egyet jelentett azzal, hogy az első néhány fejezeten kívül mindent el kellett dobnom, amit addig írtam (vagyis tulajdonképpen azzal, hogy az elejétől fogva teljesen át kellett írnom a történetet), de hamar rájöttem, hogy megéri. Megéri, mert ez volt az az utolsó ötlet, ami hozzásegít majd, hogy egyszer valóban a könyv végére érjek. Már korábban megfigyeltem, hogy általában egyetlen dolog nem stimmel a science fictionnál, mégpedig az, hogy a szereplők olyanok, mintha teljes életnagyságban ugrottak volna elő Zeusz fejéből. Nem volt ugyanis családjuk. Ha egyáltalán megemlítették némelyik szüleit, mindig azt kellett megtudnunk róluk, hogy már rég halottak, vagy az emberi faj olyan szánalomra méltó példányai, hogy a hős már alig várja, hogy elkerülhessen a közelükből.

Ráadásul nem elég, hogy nem voltak szüleik, csak néhány science fiction hősnek volt házastársa meg gyermeke. Röviden: a legtöbb science fiction regény főszereplője örök kamasz, magányos farkas, aki mindenféle kötelezettség nélkül kószál az univerzumban. Ez nem meglepő. A romantikus hős kétségtelenül olyan lény, aki egyszerűen átlép az emberi élet kötelezettségektől terhes fázisán. A gyermek fázis – az, amivel én a leggyakrabban foglalkoztam a munkáimban – azonos a másoktól való teljes függőség időszakával, azzal a korral, amikor mások formálják meg egyéniségünket és világszemléletünket. A kisgyermekek örömmel meghallgatják még a legkülönösebb történeteket is, mert hiányzik belőlük vagy a kontextus, vagy a bizalmatlanság, hogy kételkedjenek. Mindig mennek, ha hívják őket, mert fizikailag, de intellektuálisan sem képesek egyedül maradni.

Mégis, a függőség fokozatosan semmivé foszlik – és a gyerekek kezdenek rájönni arra, hogy a világ nem olyan, amilyennek hitték. úgy törik szét a felnőttek felettük gyakorolt uralmának maradványait, ahogy a madárfióka kiszabadítja magát a tojás utolsó héjdarabkáiból. A romantikus hős nem kötődik sehova. Nem tartozik egyetlen közösséghez sem; egyik helyről a másikra vándorol. Jót cselekszik (vagyis azt teszi, amit ő jónak ítél), de aztán mindig tovább megy. Ilyen a kamaszok élete is: tele van szenvedéllyel, erővel, mágiával, és végtelen lehetőséggel, ám hiányzik belőle a felelősségtudat, ritkán éreznek vágyat a maradásra, és képtelenek vállalni az elkövetett hibák következményeit. A kamasz – a romantikus hős – életében minden kétszeres sebességgel és dupla hangerővel játszódik le.

Amikor aztán a magány elviselhetetlenné válik, a serdülök gyökeret eresztenek, vagy megpróbálnak legyökerezni. Ez történhet gyermekkoruk közösségében, de attól távol is, és előfordulhat, hogy a felnőttkor küszöbén visszaszerzik gyermekkori önmagukat és kapcsolataikat. Valójában sokan elbuknak felnőttkorukban, és folyamatosan visszanyúlkálnak a serdülőkor szabadságáért és szenvedélyéért. Azok azonban, akik ezt véghezviszik – nos, ők teremtik a civilizációt.

Igen, a legtöbb science fiction történetben serdülő hősök szerepelnek – de csak azért, mert szinte valamennyi történet serdülőkkel foglalkozik. Nem mondhatnánk, hogy a kamaszokról szóló mesék szükségszerűen kamasz-mesék, sem abban az értelemben, hogy kamasz közönségre számítanak, de abban az értelemben sem, hogy éretlen vagy fejletlen történetek. Mégis, a legtöbb mesemondó gyökértelen hősökről beszél – vagy olyan hősökről, akik a történet kedvéért vesztették el a lábuk alól a talajt. Kik lennének elég szabadok ahhoz, hogy átéljék a kalandokat – amelyeket mindannyian keresünk éhségünk csillapítására, mikor a mesemondókhoz fordulunk – ha nem éppen a kamaszok?

És mégis, én azokat a történeteket tartom a legfontosabbaknak, melyek arra tanítanak minket, hogyan legyünk civilizáltak: a gyermekekről és a felnőttekről, a felelősségről és a függőségről szóló meséket. Mivel én magam sem voltam még felnőtt, sok éven át a gyermeki nézőpontra koncentráltam, de a Holtak Szószólójával elég idős, és talán (végre) elég civilizált lettem ahhoz, hogy a felnőttek perspektívájából nézve teremtsek meg egy családi közösséget – nem szükségképpen a szülök nézőpontjából, inkább egy olyan felnőttéből, aki felelősséget érez a család iránt. Ez a felnőtt pedig nem lehetett más, mint Ender; a gyermekeknek pedig egy olyan családot kellett alkotniuk, amely egészében és részeiben is szenved. Kezdtem a Holtak Szószólójára úgy tekinteni, hogy ez a tökéletes lehetőség arra, hogy megmutassak valamit, ami ritkán tűnik ki a különös és bámulatos dolgokról szóló történetáradatból. Megmutathattam egy átalakulófélben levő család csodáját.

Természetesen ezzel az elhatározással a fókusz megváltozott. A regény többé már nem az idegen pequeninók rejtélyéről szólt, hanem legalább ugyanolyan fontos lett benne Novinha családjának lázadása, kis közösségük sebeinek begyógyítása. Sőt, már magáról a közösségről szólt – Milagre közösségéről, meg a pequeninók törzsének közösségéről.

Nem volt könnyű. A legtöbb regény megelégszik azzal, hogy két, legfeljebb három karakter közötti kapcsolatot mutasson be. Ez azért van így, mert a történethez hozzáadott minden fő karakterrel egyre nehezebbé válik a megalkotásuk. A karakter, ahogy a legtöbb író ezt tudja ás alkalmazza, valójában a többiekkel való kapcsolatai során fejlődik. Ha csak ketten vannak, csak egy kapcsolatot kell felfedezni. Ha három karakterről van szó, a kapcsolatok száma négy lesz: az A és B közötti, a B és C közötti, a C és A közötti, és végül az a kapcsolat, mikor mindhárman együtt vannak.

Még ez sem magyarázza meg a dolog bonyolultságát, mert – legalábbis a valós életben – a legtöbb ember valamelyest megváltozik, mikor különböző személyekkel találkozik. Ezek a változások eléggé nagymértékűek lehetnek. Emlékszem egy nyárra, mikor a Utah-i Sundance Nyári Színházban szerepeltem. Tizenkilenc éves voltam akkor, és megpróbáltam meggyőzni magamat, meg másokat is, hogy férfi vagyok, ezért – legalábbis a szereplőtársaimmal szemben – legalább olyan profán lettem (nem, inkább nagypofájú és mocskos fantáziájú), mint a legtöbbjük. Keményen dolgoztam, hogy vulgaritásom minél gördülékenyebbé és leleményesebbé váljon, és megszerezhessem érte a jutalmamat: a többiek nevetését. Közben a szüleimmel éltem, és minden este örült sebességgel száguldottam le a hegyről, hogy hazatérjek abba a házba, ahol bizonyos szavakat egyszerűen soha sem mondtak ki. És ott én sem ejtettem ki a számon közülük egyet sem. A családom előtt egyetlen egyszer sem beszéltem úgy, mint a Sundance többi színésze előtt, de ez mégsem járt semmilyen herkulesi erőfeszítéssel. Valójában eszembe sem jutott, hogy másképp viselkedjem; egyszerűen csak megtörtént. Mikor a szüleimmel voltam, más ember lettem. újra és újra átgondoltam ezt az időszakot, amit családom tagjaival, és a barátaimmal töltöttem. Viselkedésünk, modorunk és szóhasználatunk mindig megváltozik, mikor az egyik környezetből átkerülünk a másikba. Hallgasson csak meg valaki olyat, akit jól ismer, hogyan beszél, mikor felveszi a telefont! A különböző emberek számára különböző hangjaink vannak; magatartásunk és modorunk attól függően változik, kivel vagyunk.

Nos, mikor egy mesélőnek meg kell alkotnia három karaktert, mindegyik különböző kapcsolat megköveteli, hogy valamennyi, benne résztvevő karaktert ha finoman is, de át kell alakítani, mégpedig attól függően, az éppen fennálló kapcsolat hogyan formálja a szereplő személyét. Így tehát egy három karakteres történetben az olyan mesélőnek, aki meg akar győzni bennünket ezeknek a szereplőknek a valódiságáról, tizenkét különböző személyiséget kell alkotnia: minden karakternek négyet-négyet.

Mi történik akkor, amikor valaki egy családról mesél, amiben van egy anya, egy halott apa, meg hat nyugtalan gyerek, és ráadásul még ott van egy idegen, aki betolakszik a családba, és mindegyik tagját megváltoztatja? Ennek megoldása sziszifuszi feladatnak tűnt a számomra, mert így több tucat személyiséget kellett létrehoznom (vagy legalábbis érzékeltetnem) – beleértve azt az egyéniséget is, ahogy a szereplők halott apjuk emlékével szemben viselkedtek –, és ezek után tisztán meg kellett mutatnom, hogyan változtak meg mindannyian az Ender által az életükre gyakorolt hatás miatt.

Tehát neki kellett látnom, hogy újra megírjam a regényt. Elsődleges feladatom az volt, hogy az olvasó már akkor meg tudja különböztetni egymástól Novinha gyermekeit, mikor először találkozik velük. Ott ültem hát a szobában, amelyben Gregg-gel közösen laktunk, és feljegyeztem a rájuk vonatkozó nyilvánvaló és azonnali jellemzőket, amik alapján az olvasó majd nyomon tudja követni őket. Ó igen, Olhado a fémszemű; Quara az, aki hosszú hallgatás után mindig valami felháborító dolgot mond; Grego az erőszakos; Quim a vallási fanatikus; Ela a megviselt anya-alkat; Miro a legidősebb fiú, akire a többiek hősként tekintenek. Ezek a "kapaszkodók" csak arra voltak jók, hogy bemutassam a gyerekeket – a jellemeket ennél azért jóval részletesebben ki kellett dolgoznom –, de miután megtaláltam őket, máris elkészítettem a tervemet, aminek segítségével teljes magabiztossággal elvégezhettem a munkát.

Végül kitárulkozott előttem a regényem, és amikor hazautaztam a Nebula hétvégéről, az elejétől a végéig egyetlen hónap alatt megírtam a könyvet. Ahogy sokszor mondogatom a tanítványaimnak is: ha az ember jól megszerkeszti a bevezetést, a befejezés szinte már önmagát is képes lesz megírni.

És még valami. Lehet egy regény bármilyen jól megtervezett is, – az én esetemben például már akkor nagyon jól kiterveltem mindent, mielőtt egyáltalán hozzáláttam volna az íráshoz –, vannak olyan dolgok, amelyek váratlanul, az írási folyamat közben bukkannak fel. Az Alvin Maker regényeimben például Little Peggy és Arthur Stuart személye egyáltalán nem szerepelt a vázlataimban, most mégis a történet középpontjában vannak mind a ketten. A Holtak Szószólójában Jane alakja volt az, amit nem terveztem be előre. Igaz, Endert elláttam egy kis fülbevalóval, aminek segítségével hozzákapcsolódhatott a komputerhez, de az elején még nem tudtam, hogy ez egy élőlény. Jane pusztán azért nőtte ki magát, mert élvezet volt a közte és Ender között kialakult kapcsolatról írni. Jane felélesztette Endert (Enderből nagyon könnyen nehézkes, buta felnőtt válhatott volna), és közben ő maga is életre kelt. Mire elkészültem a regénnyel, Jane már az egyik legfontosabb szereplővé lépett elő, sőt, a harmadik könyv, a Fajirtás már teljesen rá épül. ó, igen. A harmadik könyv. Nem terveztem el előre, hogy meg fogom írni a harmadik részt, és valójában az elsővel is így voltam. A Szószóló egykötetes regénynek indult, de miközben a legutolsó néhány fejezetet írtam, felhívott Barbara Bova, és közölte, hogy egy brit kiadónak sikerült eladnia az Ender trilógiát.

– Az Ender trilógiát? – kérdeztem. – De Barbara, a történet csak két kötetes!

Ez természetesen meghökkentette. Rendben, mondta, visszamehetek, és átírathatom a szerződést két könyvre. Előtte viszont megkért, gondoljam végig, nem akarok-e megírni egy harmadik történetet is.

Már abban a pillanatban tudtam, mit akarok még elmondani. A sztorinak semmi köze sem volt Ender Wrigginhez, sem a Holtak Szószólója bármely más szereplőjéhez. Inkább a karrierem elejéről származó, régi ötletnek nevezném, amit Jim Frenkel, majd a Dell kiadó visszautasított, mondván, hogy még nem vagyok eléggé érett író ahhoz, hogy egy ilyen nehéz témát feldolgozhassak. Miután azonban megoldottam a Holtak Szószólójának problémáit, úgy éreztem, bármit meg tudnék írni. Igaz, már évek óta eszembe sem jutott az a bizonyos történet – annak idején a Filóták (Philotes) címet adtam neki – mégis elképzelhetőnek tartottam, hogy ha valamilyen módon beleviszem Ender Wiggin alakját, talán képes leszek életre kelteni. Annál is inkább így gondoltam, mert a Szószóló is egyedül az ő jelenléte miatt lett ilyen. Persze lehet, hogy kudarcot vallok, de miért is ne próbálhatnám meg?

Mellesleg – és most önök is megtudhatják, valójában milyen gyarló vagyok – egy harmadik könyvben lehetőségem nyílna rá, hogy a Szószóló végén nyitva maradt kérdésekre választ adjak. Például arra, hogy mi történt a Méhkirálynővel, meg a Csillagközi Kongresszus által kiküldött flottával?

Tudtam, ha beleegyezem a harmadik Ender könyv megírásába, ezeket a válaszokat áttehetem a folytatásba. És mivel szégyenletes lusta vagyok, kapva kaptam az alkalmon. Túl hamar belevetettem magam – a könyv minden részletében éppen olyan bonyolult volt, mint ahogy Jim Frenkel megjósolta, és évekig tartotta, míg kijavítottam. De mégis ez a legerőteljesebb, legfilozofikusabb valamennyi regényem közül. Éppen olyan a hangvétele, amilyet az eredeti történet, a (Filóták) megkövetelt. Az évek során a harmadik könyv címe Ender gyermekeiről (Ender's Children) Fajirtásra változott, és a történet addig-addig terebélyesedett, míg végül két kötet lett belőle. Tehát a Fajirtás még mindig nem a sztori vége (de esküszöm, a negyedik kötet már az utolsó lesz!).

Mint előtte a Holtak Szószólóját, most valamennyi eddigi könyvem közül az Fajirtást volt a legnehezebb megírni. Tudják, a mesélő munkája nem válik annál könnyebbé, minél több tapasztalatot szerez, mert miután megtanulja, hogyan kell valamit megoldania, legközelebb már nem igazán akarja még egyszer pontosan ugyanazt létrehozni. Legalábbis a legtöbbünk így van ezzel. Egyfolytában olyan történetekkel foglalkozunk, melyek elmondása túl nehéz a számunkra – de végül mindig megtanítjuk magunkat, hogyan mondjuk el mégis. Ha sikerrel járunk, talán egyre jobb és jobb könyveket tudunk írni, vagy legalábbis mind érdekesebbeket, vagy olyanokat, amiket mi magunk nem ununk.

A veszély, ami miatt minden könyvem írása közben félek egy kicsit, éppen az, hogy talán túl gyakran vállalkozom erőm feletti dolgokra, túl sokszor foglalkozom olyan történetekkel, amelyek megírásához egyszerűen nincs elég tehetségem vagy szakmai tudásom. Ez az a dilemma, amivel minden mesélőnek szembe kell néznie. A bukás fájdalmas, de még ennél is szomorúbb, amikor egy író többé már nem akarja próbára tenni magát.

Most viszont attól félek, hogy sokkal többet elmondtam a Holtak Szószólójának létrejöttéről, mint amennyit önök valójában meg akartak tudni róla. Az írók élete nagyon unalmas. Olyan emberekről írok történeteket, akik vállalják a kockázatot, akik megváltoztatják a világot, ám az én saját életem abból áll, hogy otthon lófrálok, írok amikor kell, amikor meg ráérek, komputer játékokkal szórakozom, meg a TV-t bámulom. A valódi életemben együtt vagyok a feleségemmel, a gyermekeimmel; templomba járok; tanítok a vasárnapi iskolában; tartom a kapcsolatot a családommal és a barátaimmal, és persze elvégzem az apák legfontosabb feladatát: esténként lekapcsolom a házban a lámpákat, és közben azon mérgelődöm, hogy én vagyok az egyetlen, aki ezzel törődik, mert én vagyok az, akinek ki kell cserélnie ezeket az átkozott égőket. Nem hiszem, hogy ez érdekes lenne. ám annál inkább remélem, hogy Ender Wiggin, Novinha, Miro, Ela, Ember, Jane, a Méhkirálynő, meg a könyv többi szereplőjének élete érdekes, és hogy ön érdemesnek tartja majd a történetet arra, hogy megőrizze az emlékezetében, és talán a szívében is. Ez az a tranzakció, ami többet ér minden bestseller listánál, royalty megállapodásnál, díjnál vagy pozitív kritikánál. Mert ennek a könyvnek a lapjain ön találkozhat velem, agyunk összekapcsolódhat, és ön beléphet az általam létrehozott világba, letelepedhet benne, méghozzá nem egy általam irányított karakterként, hanem egy teljesen önálló akaratú személyként. úgy értelmezi a történetemet, ahogyan akarja. Remélem, mesém elég igaz és rugalmas ahhoz, hogy ön egy olyan világgá alakítsa, ahol érdemes élni.

Orson Scott Card

Greensboro, Észak-Carolina

1991. március 29.

A LUSITANIAI KOLÓNIA NÉHÁNY LAKÓJA

Xenológusok (Zenadorok):

Pipo (Joao Figueire Alvarez)

Libo (Liberdade Graças a Deus Figueira de Medici)

Miro (Marcos Vladimir Ribeire von Hesse)

Ouanda (Ouanda Quenhatta Figueira Mucumbi)

Xenobiológusok (Biologisták):

Gusto (Vladimir Tiago Gussman)

Cida (Ekaterina Maria Aparecida do Norte von Hesse-Gussman)

Novinha (Ivanova Elanora Ribeira von Hesse)

Ela (Ekaterina Elanora Ribeira von Hesse)

Kormányzó:

Bosquinha (Faria Lima Maria do Bosque)

Püspök:

Peregrino (Armao Cebola)

A Kolostor apátja és principálisa:

Dom Cristao (Amai a Tudomundo Para Que Deus von Ame Cristao) Dona Crista (Detestai o Pecado e Fazei o DireitoCirsta)

A következőkben a dátumok a Csillagközi Egyezmény elfogadásakor életbe lépett időszámítás szerint értendők

A «MDBO»Figueira«MDNM» család:

«MDBO»Pipo«MDNM» (meghalt: 1948-ban.) – neje: «MDBO»Conneiçao«MDNM»

Gyermekeik: – «MDBO»Pipinho«MDNM» (Joao)

– «MDBO»Maria«MDNM» (meghalt: 1936.ban) – «MDBO»Libo«MDNM» (1931-1965.) – neje: «MDBO»Bruxinha«MDNM»

gyermekeik: – «MDBO»Ouanda«MDNM» (szül.: 1951.) – «MDBO»China«MDNM» (szül.: 1952.)

– «MDBO»Prega«MDNM»

– «MDBO»Zinha«MDNM»

– «MDBO»Bimba«MDNM» (Abençoada)

– «MDBO»Patinha«MDNM» (Isolde)

– «MDBO»Ra«MDNM» (Tomás)

Az «MDBO»Os Venerados«MDNM» családja:

«MDBO»Gusto«MDNM» (meghalt: 1936-ban) – neje: «MDBO»Cida «MDNM»(meghalt: 1936-ban) Gyermekeik: -«MDBO»Mingo«MDNM» (meghalt: 1936-ban) -«MDBO»Novinha«MDNM» (szül.: 1931.) – férje: «MDBO»Marcao«MDNM» (Marcos Maria Ribeira) (meghalt: 1970-ben)

gyermekeik: -«MDBO»Miro«MDNM» (szül.: 1951.) -«MDBO»Ela«MDNM» (szül.: 1952.)

-«MDBO»Quim«MDNM» (Estevato Rei)

(szül.:1955.)

-«MDBO»Olhado«MDNM» (Lauro Suleimao) (szül.:1958.)

-Quara (Lembrança das

Miagres de Jesus)

(szül.:1963.)

-«MDBO»Grego«MDNM» (Gerao Gregorio) (szül.: 1964.)

-«MDBO»Amado«MDNM» (meghalt: 1936-ban) -«MDBO»Guti«MDNM» (meghalt: 1936-ban)

Az idegen nevek kiejtése (A jegyzet a magyar nyelvű változathoz átalakítva készült)

Ebben a könyvben a szereplők három emberi nyelvet használnak. A starkot – mivel az angolból ered – a könyvben az angol helyettesíti (magyar!). A Trondheimen beszélt germán a svédből származik. A Lusitania lakóinak anyanyelve a portugál. A gyermekek a starkot minden világon az anyanyelvükkel együtt tanulják.

A portugál élőbeszéd szokatlanul szép, de a más anyanyelvű olvasó számára nehéz a hangokat a leírt betűkkel azonosítani. Annak ellenére, hogy ön valószínűleg nem hangosan fogja elolvasni ezt a könyvet, talán mégis jobb, ha legalább nagy általánosságban fogalma van róla, hogyan kell kiejteni a portugál neveket és kifejezéseket.

Mássalhangzók: A szimpla mássalhangzókat többé kevésbé úgy ejtik ki, mint a magyarban. A "ç" ejtése mindig "sz". A "j", és az "e" vagy "i" betűk előtt álló "g" ejtése: "z". A kezdő "r" és a kettős "r" (rr) betűk kiejtése: egy néma "h" és egy "cs" közötti hang.

Magánhangzók: A szimpla magánhangzók ejtése többé-kevésbé a következő: "a" – rövid "á"

"e" – kemény "e"

"i" – "í"

"o" – "o"

"u" – "ú".

(Természetesen ez csak megközelítőleg igaz, mivel az "a" betűt kétféleképpen is ejtik, az "e"-t (ł, é) háromféleképpen – és mind a három esetben mást és mást jelent. Ugyanígy háromféle jelentésváltoztató kiejtése van az "o" hangnak is, de a fentebb leírtak is elegendőek lesznek ahhoz, hogy a könyv olvasása közben ne legyen problémája.) Mássalhangzó kombinációk (megközelítőleg):

"lh": "llj"

"nh": "nj" (mint az "nj" a menj szóban)

"ch": "s" (mint az "s" hang a susog szóban)

"qu": – ha "e" vagy "i" követi, akkor ejtése: "k"

– ha "a", "o" vagy "u" követi, akkor ejtése: "kju"

Ugyanez a szabály érvényes a "gu" betűpár kiejtésénél is. Így a Quara ejtése: KVA-ra, míg a Figueira ejtése: fí-géj-ra.

Magánhangzó kombinációk:

"ou" – marad "ou"

"ai" – "áj"

"ei" – "éj"

"eu" – "eu", röviden, mint az Európa szóban.

Ha most elkezdeném taglalni, hogy mikor az "i" előtt "t" van, a hang közelít " cs"-hez, és ha egy "ti" betűcsoportot "d" követ, "dzs"-t kell ejtenünk; vagy ha megemlíteném, hogy az "x" mindig "s"-nek hangzik, kivéve amikor "z"-nek, ön valószínűleg végleg feladná a próbálkozást, hogy megértse a szabályokat. Nos, ezért inkább nem is részletezem tovább.

PROLÓGUS

A Csillagközi Kongresszus megalakulását követő 1830. esztendőben az ansible-on keresztül megérkezett az egyik robotvezérlésű felderítőhajó jelentése. A hajó által felfedezett és megvizsgált bolygó minden paraméterében megfelelt az emberi életfeltételeknek. A hozzá legközelebb keringő lakott égitest a Baía volt. A Csillagközi Kongresszus engedélyt adott az újonnan felfedezett bolygó közelebbi felderítésére.

Így történt, hogy az új világra érkező első emberek anyanyelve portugál, kultúrája brazil, vallása katolikus volt. Az 1886. évben kiszálltak a hajójukból, keresztet vetettek, és elnevezték a bolygót Lusitaniának (ez volt Portugália ősi neve). Ezután nekiláttak a flora és a fauna tanulmányozásának. Öt nappal később rájöttek, hogy a kis erdőlakó lények, melyeket porquinhoknak – malackáknak – neveztek, nem állatok.

Mióta a hatalmas Ender kiirtotta a hangyokat, az emberek most először találkoztak intelligens idegen életformával. A malackák technológiailag primitívek voltak, de már használtak bizonyos szerszámokat, és volt közös nyelvük is.

– Isten adott nekünk egy újabb lehetőséget – jelentette be Baía főbíborosa, Pio. – Most jóvá tehetjük bűnünket, amit a hangyok megsemmisítésével követtünk el.

A Csillagközi Kongresszus tagjai különböző isteneket imádtak, vagy éppen egyben sem hittek, de ebben egyetértettek a főbíborossal. A Lusitania telepesei a Baíáról érkeztek, ezért – ahogy a tradíció megkövetelte – katolikus fennhatóság alá került. ám a kolónia csak egy bizonyos területen belül terjeszkedhetett, és a népesség is csak korlátozott mértékben növekedhetett.

Ezen felül életbe lépett egy mindennél fontosabb törvény:

Tilos a malackákat háborgatni!

Első fejezet

PIPO

Mivel még mindig nem barátkoztunk meg a gondolattal, hogy a szomszéd falu lakói éppúgy emberek, akárcsak mi magunk, merész dolog azt feltételezni, hogy egyáltalán képesek vagyunk úgy nézni más, barátságos, egy másik evolúciós ösvényen haladó, szerszámkészítő lényekre, hogy ne állatokat, de testvéreinket lássuk bennük, hogy ne ellenfeleknek tekintsük őket, hanem az intelligencia oltára felé vonuló zarándoktársainknak.

Mégis ezt látom, vagy legalábbis ezt kívánom látni. A raman és a varelse közötti különbség nem a vizsgált lényben van, hanem a vizsgálódóban. Mikor egy idegen fajról kijelentjük, hogy raman, ez nem azt jelenti, hogy ők már átjutottak a morális érettség küszöbén. Ez azt jelenti, hogy mi átjutottunk rajta.

– Démoszthenész: Levél a framlingokhoz

Turkáló egyszerre volt a legnehezebben kezelhető és a legsegítőkészebb pequenino. Mindig ott volt, mikor Pipo ellátogatott a tisztásukra, és mindent elkövetett, hogy válaszoljon a kérdésekre, melyeket Pipo a törvénynek engedelmeskedve nem tehetett fel nyíltan. Pipo tőle függött – talán túlságosan is –, és bár Turkáló úgy bohóckodott és játszadozott, ahogy egy hozzá hasonló felelőtlen ifjonctól természetes volt, azért figyelt, próbálkozott és kísérletezett. Piponak mindig óvakodnia kellett a csapdáktól, amelyeket Turkáló állított neki.

Turkáló éppen fára mászott. Csak a bokáin és a térdei belső oldalán levő elszarusodott, érdes felületű párnákkal kapaszkodott a kéregbe. Kezeiben két botot tartott – Atya Pálcákat, ahogy ők nevezték –, amikkel mászás közben lenyűgözően, de egyáltalán nem ritmusosan ütögette a fát.

A hang előcsalogatta Mandachuvát a barakkból. A Férfiak Nyelvén szólt Turkálóhoz, de aztán átváltott portugálra.

– P'ra baixo, bicho!

A közelben tartózkodó malackák a portugál szójáték hallatán combjaik erős összedörgölésével fejezték ki elismerésüket. Surrogó hang támadt, és Mandachuva a többiek tetszésnyilvánítása közepette boldogan felugrott a levegőbe.

Turkáló közben hátradőlt, méghozzá annyira, hogy úgy látszott, bármelyik pillanatban lezuhanhat. Hirtelen meglendítette a kezeit, szaltózott egyet a levegőben, és a földre huppant. A talpára esett, és még ugrott egy párat, de egyszer sem botlott meg.

– Szóval akrobata vagy – mondta Pipo.

Turkáló peckesen, fejét magasra emelve odalépdelt hozzá. általában ezzel a testtartással utánozta az embereket. Mozgása nagyon hatásos, és egyben mókás is volt, mert lapos, felfelé forduló orra miatt így határozottan egy disznóra emlékeztetett. Aki így látta, egy percig sem csodálkozott volna rajta, hogy az első telepesek "malackáknak" nevezték el a fajtársait. A bolygóra érkező első látogatók legelőször a '86-ban elkészített jelentéseikben használták rájuk ezt a kifejezést, és mikor 1925-ben megalapították a Lusitania Kolóniát, a név elerjedtté és megváltoztathatatlanná vált. A Száz Világon szétszórtan élő xenológusok munkáikban ugyan "a Lusitania őslakóinak" nevezték őket, de Pipo tudta, ezt csupán szakmai méltóságuk megőrzése miatt teszik, és sejtette, hogy a hivatalos értekezéseken kívül maguk a tudósok is malackáknak hívják őket. Pipo általában pequeninóknak szólította a lényeket, amit azok nem elleneztek ugyan, de magukat inkább "Kicsikéknek" nevezték. De komolyság ide vagy oda, a "malacka" név kétségtelenül találó volt. Turkáló meg a társai időnként szakasztott úgy néztek ki, mintha hátsó lábaikon egyensúlyozó disznók lennének.

– Akrobata – ízlelgette Turkáló az új szót. – Arra mondod, amit most csináltam? Nektek külön szavatok van az olyan emberekre, akik ilyesmit csinálnak? Tehát vannak emberek, akiknek ez a munkájuk?

Pipo halkan felsóhajtott, de közben már az ajkára fagyott a mosoly. A törvény szigorúan megtiltotta neki, hogy bármilyen információt kiadjon az emberek társadalmáról, legfőképp akkor nem, ha azzal hatást gyakorolhat a malackák kultúrájára. Turkáló azonban egy percre sem hagyta abba a játékot, hogy Pipo véletlenül kimondott szavaiból kihámozza az utolsó csepp értelmet is. Pipo tudta, hogy ezúttal hibázott, mert buta megjegyzése – teljesen feleslegesen – ablakot nyitott az emberek életére. Időnként azonban olyan jól érezte magát a pequeninók között, hogy teljesen természetesen beszélt. Ez persze mindig veszélyt jelentett. Nem vagyok valami jó ebben az állandó játékban, gondolta, aminek az a célja, hogy a lehető legtöbb információt összegyűjtsem, miközben semmit sem adhatok viszonzásképpen. Libo, a fiam viszont annyira szűkszavú, hogy máris diszkrétebben tud viselkedni, mint én. Pedig még csak gyakornokként dolgozik mellettem. Mióta is? Mikor is töltötte be a tizenharmadik évét? Négy hónapja.

– Szeretném, ha az én lábaimon is lennének olyan párnák, mint a tiéden – mondta Pipo. – De így annak a fának a kérge cafatokra szaggatná a bőrömet.

– Akkor pedig mindannyian szégyellnénk magunkat. – Turkáló még mindig abban a várakozó testtartásban állt, amiről Pipo úgy vélte, az idegesség jele, vagy talán szó nélküli figyelmeztetés a többi pequenino számára, hogy legyenek óvatosak. Az is elképzelhető volt, hogy a malackák így fejezik ki irtózatos rémületüket, bár Pipo még soha egyetlen egy pequeninót sem látott, aki kimutatta volna a félelmét.

Pipo mindenestre gyorsan beszélni kezdett, hogy megnyugtassa.

– Ne aggódj, túl öreg és túl puha vagyok ahhoz, hogy fákon mászkáljak. Ezt inkább rátok, fiatalokra hagyom.

Bejött a dolog. Turkáló teste újra mozgékonnyá vált.

– Én szeretek felmászni a fákra. Fentről mindent látok. – Turkáló Pipo elé kuporodott, és közel hajolt az arcához. – Elhoznád azt az állatot, ami a fű fölött fut, de nem érinti meg a földet? A többiek nem hittek nekem, amikor elmondtam, hogy ilyet dolgot láttam. újabb csapda. Nos, Pipo, te xenológus, most szégyenben hagyod az általad tanulmányozott közösség egyik tagját, vagy megszeged a Csillagközi Kongresszus szigorú törvényét, ami szabályozza az ilyen találkozásokat? Ilyesmire még csak néhány példa akadt. Az emberiség a malackákon kívül csupán egyetlen értelmes idegen életformával találkozott: a hangyokkal, háromezer évvel ezelőtt. A kapcsolat a hangyok teljes pusztulásával ért véget. Ezúttal a Csillagközi Kongresszus biztos akart lenni benne, hogy ha az emberiség másodszor is téved, az elkövetett hiba ezúttal éppen az előző ellenkezője legyen. Minimális információ, minimális kapcsolat.

Turkálónak feltűnt Pipo tétovázása és óvatos hallgatása.

– Te soha sem mondasz nekünk semmit – mondta Turkáló. – Nézel minket, tanulmányozol bennünket, de egyszer sem hagyod, hogy átlépjünk a kerítéseteken, hogy bemenjünk a falutokba, és mi figyeljünk, mi tanulmányozzunk titeket.

Pipo a lehető legnyíltabban válaszolt, de most sokkal fontosabb volt az óvatosság, mint az őszinteség.

– Ha ti olyan keveset tudtok meg rólunk, és mi olyan sokat rólatok, akkor most miért beszéljük mindketten a starkot meg a portugált, és én miért nem tanultam meg még mindig a ti nyelveteket?

– Mi okosabbak vagyunk mint ti. – Turkáló hanyatt dőlt, megpördült a fenekén, és hátat fordított Piponak. – Menj vissza a kerítésed mögé! – mondta.

Pipo azonnal felegyenesedett. Libo a közelben volt, és éppen azzal foglalatoskodott, hogy három pequeninótól ellesse, hogyan fonják zsúptetővé a száraz merdona indákat. A fiú Pipora nézett, és egy pillanattal később már indulásra készen apja mellett állt. Pipo egyetlen szó nélkül vezette a kerítés felé. Mivel a pequeninók elképesztően jól ismerték az emberi nyelveket, amíg a kapun belül voltak soha sem beszélték meg, mit sikerült megtudniuk.

Fél órába telt, míg hazaértek. Közben eleredt az eső. Amikor keresztülmentek a kapun, és átvágtak a Zenador állomás előtt álló dombon, már zuhogott. Zenador? Ahogy az ajtó fölé függesztett feliratra pillantott, Pipo eltűnődött a szón. A kis táblán egy stark nyelvű szó állt: XENOLÓGUS. Azt hiszem, én is ez vagyok, gondolta Pipo, legalábbis a külvilág számára. A portugál zenador szót azonban sokkal könnyebb volt kimondani, ezért a Lusitanián általában mindenki ezt használta, és még akkor sem mondtak xenológust, mikor starkul beszéltek. Így változnak a nyelvek, gondolta Pipo. Ha nem lenne az ansible, amivel azonnali kapcsolatot teremthetünk a Száz Világ bármelyikével, valószínűleg már nem is volna közös nyelvünk. Az interstelláris utazások túl ritkák és lassúak ehhez. A starkból egyetlen évszázad leforgása alatt tízezer különböző nyelvjárás alakulna ki. Érdekes volna végigfuttatni a komputeren egy programot, milyen valószínűsíthető lingvisztikai változások mennének végbe a Lusitanián, ha a starkot mellőzni lehetne, vagy bele lehetne olvasztani a portugálba – vagy vica-versa.

– Apám – szólalt meg Libo.

Pipo csak ekkor eszmélt rá, hogy az állomástól tíz méternyire megállt. Érintők. Az intellektuális életem legjobb részei érintőlegesek, kívül esnek a szaktudásomon. Azt hiszem azért, mert a szakterületemen meglevő szabályok lehetetlenné teszik a számomra, hogy bármit megtudjak vagy megértsek. A xenológia tudománya jobban ragaszkodik a rejtélyekhez, mint az Anyaszentegyház.

A kézlenyomata elég volt ahhoz, hogy kinyissa az ajtót. Pipo már akkor tudta, mivel fog telni az estéje, ahogy belépett. Mindkettejüknek több órán át kell majd a terminálokkal dolgozniuk, hogy elkészítsék a jelentésüket, amelyben beszámolnak az aznapi ténykedésükről. Pipo utána átolvassa majd Libo jegyzeteit, Libo pedig az apjáét, aztán mikor mindezzel elkészülnek, Pipo rövid összegzést készít belőlük, és utasítja a komputert, hogy tárolja el, és az ansible-on át haladéktalanul juttassa el a Száz Világ valamennyi xenológusához. Több mint ezer tudós munkáját éppen az ember által ismert egyetlen értelmes idegen faj tanulmányozása jelentette, és a bolygó körül keringő néhány szatellit által begyűjtött információkon kívül csupán azok az adatok álltak a rendelkezésükre, melyeket Pipo és Libo küldött el hozzájuk. Ez pedig minimális mennyiségű volt.

Azonban amikor Pipo belépett az állomás épületébe, rögtön látta, hogy ez az este mégsem csupán a kemény, de mégis pihentető munkát tartogatja a számukra. A kolostor csuháját viselő Dona Crista már odabent várt rá. Pipo eltűnődött. Lehet, hogy az iskolában gond van valamelyik kisebb gyermekével?

– Nem, nem – mondta Dona Crista. – A gyermekeivel minden rendben van. Mindegyikkel, kivéve ezt az egyet, aki véleményem szerint még túl fiatal ahhoz, hogy ne járjon iskolába, és itt dolgozzon. Még akkor is, ha csupán gyakornok.

Libo hallgatott. Bölcs döntés, gondolta Pipo. Dona Crista ragyogó, lenyűgöző – és talán gyönyörű – fiatal nő volt. ám egyben a Filhos da Mente de Cristo, a Krisztus Elméjének Gyermekei szerzetesrend tagjainak elöljárója is volt, és egyáltalán nem lehetett gyönyörűnek nevezni, amikor az emberi közömbösség és butaság feldühítette. Meglepően sokan voltak azok a viszonylag intelligens emberek, akiknek közömbössége és butasága szinte elolvadt Dona Crista megvetésétől. A hallgatás, Libo, olyan politika, ami csak a hasznodra válhat.

– Nem a gyermekei miatt vagyok itt – mondta Dona Crista. – Novinha miatt jöttem.

Nem is kellett, hogy Dona Crista kimondja a leány családi nevét. Novinhát mindenki ismerte. A rettenetes Descolada még csak nyolc évvel azelőtt ért véget. A járvány még el sem érte a tetőpontját, de máris kipusztulással fenyegette a kolóniát. A kór ellenszerét Novinha szülei, Gusto és Cida, a két xenobiológus fedezte fel. A sors tragikus iróniája volt, hogy hiába jöttek rá a betegség okára, és hiába fejlesztették ki az ellenszerét, elkéstek: magukat már nem sikerült megmenteniük. Az övék lett az utolsó Descolada temetés.

Pipo még tisztán emlékezett rá, ahogy a kislányuk, Novinha, Bosquinha polgármesternő kezét fogva állt a sír mellett, miközben Peregrino püspök elvégezte a temetési szertartást. Nem… Novinha nem fogta a polgármester kezét. Pipo agyában felelevenedett a kép, és újra érezte azt, amit akkor.

Mire gondolhat Novinha?, tűnődött akkor. A szülei temetését nézi, a családjából egyedül ő maradt életben; de mégis azt kell éreznie, hogy a kolónia lakói örvendeznek. Vajon ilyen fiatalon egyáltalán sikerül-e felfognia, hogy a mi örömünk a szülei iránt érzett legnagyobb tisztelet kifejezése? A tisztelet a két ember iránt, akik kínlódtak, de sikerrel jártak, akik a haláluk előtti utolsó napokban lehetővé tették a mi megmenekülésünket. Annak a felbecsülhetetlen értékű ajándéknak örülünk, amit tőlük kaptunk. De te, Novinha, természetesen csak a szülei halálát látod, akik éppen úgy távoztak el, mint korábban a fivéreid. Ötszáz halott, hat hónap alatt több mint száz, a félelem, a kétségbeesés és a bánat atmoszférájában végrehajtott temetési szertartás. Most, Novinha, a szüleid halálakor a te félelmed, kétségbeesésed és bánatod semmivel sem csökkent – ám ezúttal senkivel sem oszthatod meg a fájdalmadat. A mi elménket most a megkönnyebbülés érzése tölti meg.

Miközben a kislányt nézte, és megpróbálta elképzelni az érzéseit, Piponak csak a saját bánatát sikerült felelevenítenie. Azt a bánatot, amit az ő hét esztendős leánya, Maria halálakor érzett, akit elsodort a halál szele, de előtte még rákos kinövésekkel és burjánzó húsgombákkal borította be a testét, a húsát szétmállasztotta és megrohasztotta, egy új, sem karra, sem lábra nem emlékeztető végtagot növesztett ki a csípőjéből. A lábairól és a fejéről levált a hús, előtűntek a csontjai, és az édes, gyönyörű kis test a szemük láttára semmisült meg. Maria elméje kegyetlen módon egész végig élénk maradt, pontosan tudta, mi történik vele. Végül könyörögve kérlelte az Istent, engedje meghalni. Pipo emlékezett erre, és emlékezett a temetési szertartásra is, amelyen Mariától, és öt másik áldozattól egyszerre vettek búcsút. Emlékezett rá, hogy ahogy feleségével és életben maradt gyermekeivel együtt ott ült, térdelt és állt, érezte a Katedrálisban összegyűlt emberek tökéletes egységét. Tudta, hogy az ő fájdalma mindenkié, és legidősebb leánya elvesztésével eltéphetetlen bánatszálak kötik majd a közösséghez. Ettől valamelyest megnyugodott; ez valami olyasmi volt, amiben megkapaszkodhatott. Egy ilyen tragédiát közös gyásznak kell követnie.

A kis Novinha azonban semmi ilyesmit nem érezhetett. Az ő fájdalma, ha lehet, még Pipoénál is nagyobb volt – legalábbis azért, mert Pipo mégsem maradt család nélkül, és mert felnőtt volt, nem pedig egy gyermek, akit megrémít, hogy hirtelen elvesztette élete alapjait. Novinhát a gyásza nem kapcsolta még erősebben a közösséghez, sőt, inkább eltávolodott miatta a többiektől. Ma mindenki örül – kivéve Novinhát. Ma mindenki az ő szüleit áldja – de egyedül ő vágyódik utánuk. És egyedül ő kívánja azt, hogy ha így életben maradhattak volna, inkább soha ne találták volna meg a gyógyírt a többiek számára.

Novinha elszigeteltsége olyan szembetűnő volt, hogy Pipo még a helyén ülve is jól látta. A kislány a lehető leggyorsabban kikapta a kezét a polgármesteréből. Könnyei a szertartás közben felszáradtak; a végén már olyan némán ült, mint egy rab, aki megtagadja, hogy együtt működjön fogvatartóival. Pipo szíve majd megszakadt érte, de mégis tudta, még ha megpróbálná, akkor sem lenne képes palástolni a Descolada vége fölötti örömét, a boldog megkönnyebbülést, hogy többi gyermekét már nem ragadja el tőle a járvány. Novinha rögtön felfedezné ezt, és Pipo minden erőfeszítése, hogy megvigasztalja, nem lenne egyéb színlelésnél, amitől a kislány még távolabb sodródna a többiektől.

A szertartás után Novinha keserű magányban haladt végig a jószándékú emberek tömegén, akik kegyetlen módon egyre csak azt ismételgették neki, hogy a szülei egész biztosan szentek voltak, és Isten jobbján ülnek. Miféle vigasz ez egy gyermek számára?

– Ezt a napot soha sem fogja megbocsátani nekünk – suttogta Pipo a felesége fülébe.

– Megbocsátani? – Conceiçao nem tartozott az olyan feleségek közé, akik azonnal megértik férjük gondolatmenetét. – Hiszen nem öltük meg a szüleit…!

– De ma valamennyien örvendezünk, vagy nem? Ezt soha sem fogja megbocsátani nekünk.

– Ez képtelenség! Különben sem érti. Túl fiatal még.

De igen, gondolta Pipo, Novinha mindent ért. Talán Maria nem értett meg bizonyos dolgokat? Pedig ő fiatalabb volt, mint most Novinha.

Ahogy teltek az évek – már nyolc szállt el azóta –, Pipo időnként látta Novinhát. A kislány éppen annyi idős volt, mint a fia, ami azt jelentette, hogy Libo tizenharmadik születésnapjáig a többi hasonló korú gyerekkel együtt ugyanabba az osztályba jártak. Pipo egy-két alkalommal végighallgatta amikor a gyerekek felolvasták saját írásaikat és szónoklatokat tartottak. Lenyűgözte Novinha gondolatainak eleganciája, és az intenzitás, ahogy bizonyos elméleteket vizsgált. Pedig a kislány közben végtelenül közömbös maradt, és teljesen eltávolodott a többiektől. Pipo fia, Libo félénk volt, de még ő is szerzett néhány barátot, és kiérdemelte tanítói szeretetét. Novinhának azonban egy barátja sem akadt, mert semmilyen érzelmet sem akart viszonozni.

– Lebénult érzelmileg – mondta Dona Crista, mikor Pipo egyszer felőle érdeklődött. – Semmi sincs rá hatással. Esküdözik, hogy így is tökéletesen boldog, és nincs szüksége rá, hogy bármi is megváltozzon.

Most tehát Dona Crista azért látogatott el a Zenador állomásra, hogy Pipoval Novinháról beszéljen. De miért éppen vele? Pipo csak egyetlen magyarázatot talált rá, hogy az iskola principálisa öt kereste fel az elárvult kislány miatt.

– Talán az eltelt évek alatt, míg Novinha az önök iskolájában volt, én lettem volna az egyetlen ember, aki kérdezősködött felőle?

– Nem maga volt az egyetlen – felelte a nő. – Néhány esztendővel ezelőtt, amikor a Pápa szentté nyilvánította a szüleit, sokan érdeklődtek iránta. Mindenki arra volt kíváncsi, hogy Gusto és Cida leánya, az Os Venerados család egyetlen élő utódja ugyanúgy tanúja volt-e valamilyen, a szüleivel kapcsolatos csodának, mint ahogy sokan állítják magukról.

– És ezt meg is kérdezték tőle?

– Elterjedt néhány szóbeszéd, és Peregrino püspök kénytelen volt a végére járni a dolognak. – Amikor kiejtette a Lusitania kolónia fiatal vallási vezetőjének nevét, Dona Crista ajkai mintha megkeményedtek volna. Az a hír járta, hogy a papi kormányszervezet soha sem jött ki valami jól a Filhos da Mente de Cristo renddel. – Novinha válaszai nagyon tanulságosak voltak.

– El tudom képzelni.

– Azt mondta, ha a szülei valóban meghallják a hozzájuk intézett imákat, ha a fohászok bármilyen módon feljutnak hozzájuk a mennyországba, akkor miért nem válaszolnak az ő könyörgésére, és miért nem térnek vissza a sírjukból? Ez lenne az igazán hasznos csoda, és már volt ilyesmire példa. Ha az Os Venerados valóban rendelkeznek a csodatételhez szükséges erővel, akkor valószínűleg öt nem szeretik eléggé, hiszen nem válaszolnak a fohászaira. Novinha inkább abban bízott, hogy a szülei még mindig szeretik öt, de egyszerűen nincs erejük hozzá, hogy bármit is tegyenek.

– Született szofista – mondta Pipo.

– Szofista és alaposan ismeri a bűnt. Közölte a püspökkel, ha a Pápa szentté avatja a szüleit, az egyenlő azzal, hogy az Egyház kijelenti, hogy az apja és az anyja gyűlölte öt. A szülei szentté avatásának petíciója szerinte egyértelmű bizonyíték volt arra, hogy a Lusitania lakói megvetik öt. Azt mondta, ha mégis megtörténik, maga az Egyház is megvetést érdemel. Peregrino püspök erre elkékült a dühtől.

– De úgy tudom, ettől függetlenül benyújtotta a petíciót.

– A közösség érdekében. Meg hát azok a csodák valóban megtörténtek.

– Valaki megérinti az oltárt, mire elmúlik a fejfájása, és felkiált: "Milagre! Os santos me abençoaram!" – Csoda történt! A szentek megáldottak!

– Maga is jól tudja, Szent Rómának ennél sokkal kézzelfoghatóbb csodákra van szüksége. De mindegy. A Pápa kegyesen megengedte nekünk, hogy városkánkat Milagre-nek nevezzük, és valahányszor valaki kimondja ezt a nevet, Novinhát egyre jobban felforrósítja az eltitkolt düh.

– Vagy éppen még jobban lehűti. Senki sem tudhatja, az ilyen dolgok milyen hőmérsékletváltozást idéznek elő.

– Tehát, Pipo, nem egyedül maga kérdezősködött Novinha felöl. Viszont mégis csak maga az egyetlen, aki iránta érdeklődött, és nem áldott szüleiről akart megtudni valamit.

Elszomorító gondolat volt, hogy a Lusitanián az iskolákat működtető Filhoson kívül az elmúlt évek során egyedül Pipo tanúsított – nem túl sok – figyelmet a kislány iránt.

– Novinhának van egy barátja – mondta Libo.

Pipo eddig meg is feledkezett róla, hogy a fia is jelen van. Libo olyan csendes gyerek volt, hogy könnyen meg lehetett róla feledkezni. Dona Crista is meglepettnek tűnt.

– Libo – mondta –, azt hiszem, tapintatlanok voltunk, hogy így beszéltünk egyik iskolatársadról.

– Én már segéd-zenador vagyok – emlékeztette Libo a nőt. Ez az jelentette, hogy most nem az iskolában vannak.

– Ki a barátja? – kérdezte Pipo.

– Marcao.

– Marcos Ribeira – magyarázta Dona Crista. – Az a magas fiú…

– ó, igen, az, aki úgy néz ki, mint egy cabra.

– Az a fiú valóban erős – mondta Dona Crista. – De én még nem vettem észre, hogy barátságban lenne Novinhával.

– Egyszer, amikor Marcaot megvádolták valamivel, és Novinha véletlenül látta ezt, kiállt mellette.

– Túlzó következtetéseket vonsz le az esetből, Libo – mondta Dona Crista. – Azt hiszem, sokkal valószínűbb, hogy Novinha akkor azon fiúk ellen beszélt, akik valójában elkövették azt a tettet, és megpróbálták a felelősséget Marcosra hárítani.

– Marcao nem így látja – mondta Libo. – Már többször feltűnt nekem, milyen tekintettel néz Novinhára. Ez ugyan nem sok, de mégis van valaki, aki szereti öt.

– És te szereted öt? – kérdezte Pipo.

Libo hosszan eltűnődött. Pipo tudta, ez mit jelent. Libo megvizsgálja az érzéseit, hogy megtalálja a feleletet. Nem azt a választ, amivel elnyerhetné a felnőttek jóindulatát, de nem is azt, amivel felszítaná a dühüket. Libo nem folyamodott ahhoz a fortélyhoz, ami a legtöbb vele egykorú gyereknek örömet okozott volna. ő inkább magába mélyedt, hogy felfedezze az igazságot.

– Azt hiszem – mondta –, Novinha nem akarja, hogy szeressék. úgy viselkedik, mintha egy látogató lenne, aki bármelyik nap hazatérhet.

Dona Crista komolyan bólintott.

– Igen, pontosan így van. Novinha valóban ilyennek tűnik. De most, Libo, véget kell vetnünk indiszkréciónknak, mégpedig azzal, hogy megkérünk, hagyj magunkra, míg…

Mielőtt a nő befejezhette volna a mondatot, Libo gyorsan bólintott, és arcán halvány mosollyal elindult. Igen, megértem. A fürge mozdulat, ahogy az ajtóhoz lépett, sokkal ékesszólóbban bizonyította diszkrécióját, mintha vitatkozni kezdett volna, hogy maradhasson. Ebből Pipo tudta, hogy Libo bosszús, mert felszólították a távozásra. A fiú nagyon jól értett hozzá, hogy felkeltse a felnőttekben azt a halvány érzést, hogy éretlenek hozzá, a gyerekhez képest.

– Pipo – mondta a principális –, Novinha kérvényt nyújtott be, hogy idő előtt letehesse a xenobiológusi vizsgát, és elfoglalhassa szülei helyét.

Pipo felvonta az egyik szemöldökét.

– Azt állítja, hogy már egészen kis gyermekkora óta behatóan tanulmányozta ezt a szakterületet, és készen áll rá, hogy akár azonnal, tanonckodás nélkül is elkezdhesse a munkát.

– Tizenhárom éves, ugye? – kérdezte Pipo.

– Volt már példa hasonló esetekre. Sokan idő előtt átestek a teszteken, sőt, egyvalaki még Novinhánál is fiatalabb volt, mikor átment a vizsgán. Igaz, kétezer évvel ezelőtt történt, de megtörtént. Peregrino püspök természetesen ellenzi, de Bosquinha polgármesterasszony, áldott legyen gyakorlatiassága miatt, kifejtette, hogy a Lusitaniának égetően szüksége van egy xenobiológusra… Valakire, aki ért az olyan új növényfajták kitenyésztéséhez, amelyekkel változatosabbá tehetjük étrendünket. Valakire, aki talán elérheti, hogy a Lusitania földje az eddigieknél több terményt adjon nekünk. A polgármesterasszony a következőket mondta: "Nem érdekel, ha egy gyerek, akkor az, de szükségünk van egy xenobiológusra!"

– És ön most azt akarja, hogy én irányítsam a leány vizsgáit.

– Ha volna olyan szíves, és elvállalná.

– Örömmel megteszem.

– Tudtam, hogy ez lesz a válasza.

– Bevallom, nem minden hátsó szándék nélkül teszem.

– Valóban?

– Többet kellett volna tennem azért a leányért. Remélem, még mindig nem túl késő elkezdeni a vele való törődést.

Dona Crista felnevetett.

– ó, Pipo, én örülnék neki a legjobban, ha ez sikerülne magának. De higgye el, kedves barátom, az ő szívét megérinteni annyi, mintha jégtáblák között fürdene.

– El tudom képzelni. Igen, el tudom képzelni, hogy ez a feléje közeledő ember számára valóban olyan érzés lehet, mint egy jeges fürdő. De ő vajon mit érezhet közben? Amilyen hideg, egy ilyen érintés öt úgy égetheti, mint a tűz.

– Milyen költői! – mondta Dona Crista. A hangjában nyoma sem volt iróniának; komolyan gondolta amit mondott. – Vajon a malackák tudják, hogy közösségünk legjobbját küldtük hozzájuk nagykövetnek?

– Már megpróbáltam elmondani nekik, de elég szkeptikusan fogadták.

– Holnap átküldöm magához a leányt. De figyelmeztetem, Novinha eltökélt szándéka, hogy hideg fejjel fogadja majd a vizsgáztatást. Maga bármivel is fog kísérletezni, hogy előzetesen próbára tegye öt, ellent fog állni.

Pipo elmosolyodott.

– Én sokkal jobban aggódok amiatt, hogy mi fog történni a vizsgák után. Ha kudarcot vall, komoly problémái lesznek, ha pedig sikerrel jár… Nos, akkor nekem lesznek gondjaim.

– Miért?

– Libo azzal fog nyaggatni, hogy engedélyezzem, hogy ő is korábban letehesse a zenador vizsgát. És ha neki is sikerül, nekem már nem lesz más dolgom, mint hazamenni, összekuporodni és meghalni.

– Milyen romantikus bolond maga, Pipo! Ha Milagre-ben van egyáltalán valaki, aki képes rá, hogy munkatársként elfogadja saját tizenhárom éves fiát, akkor éppen maga az.

A nő távozása után Pipo és Libo – szokás szerint közösen – munkához látott, hogy rögzítsék a pequeninókkal kapcsolatos aznapi megfigyeléseiket. Pipo összehasonlította Libo munkáját, gondolkodásmódját, éleslátást, és viselkedését azokéval a végzős hallgatókéval, akiket az egyetemen a lusitaniai kolóniához való csatlakozása előtt ismert meg. Lehet, hogy Libo kicsi volt, hogy rengeteg elméletet és tudást kellett még elsajátítania, de metódusában már kész tudós, szívében pedig humanista volt. Mire elvégezték az esti munkát, mire a Lusitania hatalmas, szemkápráztató holdjának fényénél hazasétáltak, Pipo úgy döntött, akár leteszi a vizsgát akár nem, Libo máris megérdemli, hogy teljes értékű munkatársként kezelje. A tesztekkel különben sem lehet lemérni a valóban fontos dolgokat.

Pipo – és nem érdekelte, Novinhának hogy fog tetszeni – arra készült, hogy mindenképpen megtudja, a leányban megvannak-e azok a képességek, melyeket egyetlen tudós sem nélkülözhet. Ha hiányoznak belőle, bármennyi adatot sikerült is memorizálnia, bármilyen teljesítményt is produkál, ő sikertelennek fogja elkönyvelni a vizsgáját.

Pipo nehéz esetnek bizonyult. Novinha tudta, hogyan szoktak viselkedni a felnőttek, mikor azt tervezték, hogy nem úgy csinálják majd a dolgokat, ahogyan ő szerette volna, de azért el akarják kerülni a veszekedést meg a kellemetlenségeket. Természetesen, magától értetődik, hogy megpróbálkozhatsz a vizsgával. De semmi okod sincs a kapkodásra, várjunk még egy kicsit, engedd, hogy én is meggyőződjek róla, hogy már az első kísérleted sikeres lesz.

Novinha viszont nem akart várni. Novinha készen állt.

– Bármilyen karikán átugrom, amit elém tart – mondta.

A férfi arca hideggé, szigorúvá változott. A felnőttek arca mindig ilyen. Rendben, a hűvösséggel nincs is baj, ha azt akarják, ő majd halálra fagyasztja őket.

– Nem akarom, hogy bármilyen karikán átugorj – felelte a férfi.

– Csak egy kérésem van: ha lehet, állítsa sorba az akadályokat, hogy minél előbb túljussak rajtuk. Nem akarok napokat késlekedni.

A férfi egy percre a gondolataiba mélyedt.

– Nagyon sietsz.

– Készen állok. A Csillagközi Törvénykönyv szerint lehetőségem van rá, hogy bármikor nekivágjak a tesztnek. Ez az ügy rajtam kívül egyedül a Csillagközi Kongresszusra tartozik, és sehol sem találtam olyan szabályt, ami lehetővé teszi, hogy egy xenológus másodszor is próbát tehet az Interplanetáris Vizsgabizottság előtt.

– Akkor nem olvastad el figyelmesen a rendelkezéseket.

– Egyetlenegy dologra van csak szükségem, hogy tizenhat éves korom előtt elvégezzem a tesztet: a törvényes gyámom engedélyére. Nekem pedig nincs gyámom.

– Ez nem igaz – mondta Pipo. – A szüleid halálának napjától fogva Bosquinha polgármester a gyámod.

– ő pedig beleegyezett.

– Valószínűleg, hiszen eljöhettél hozzám.

Novinha furcsa pillantást fedezett fel a férfi szemeiben. Nem ismerte Pipot, ezért arra gondolt, ugyanazt a tekintetet látja, amit már oly sokszor más embereknél: a vágyat, hogy uralkodhasson, hogy irányíthassa öt; a vágyat, hogy megtörje az ő elhatározását és függetlenségét; a vágyat, hogy engedelmességre kényszerítse öt.

A jég egyetlen pillanat alatt tűzzé változott.

– Mit tud maga a xenobiológiáról! Maga kimegy, beszélget a malackákkal, de fogalma sincs a gének működéséről! Ki maga, hogy engem vizsgáztasson! A Lusitaniának szüksége van xenobiológusra, és ilyen már nyolc teljes éve nincs a bolygón. És maga azt akarja, hogy még tovább kelljen rá várniuk, csak azért, hogy maga lehessen a főnök!

Novinha meglepetésére a férfi nem zavarodott össze és nem visszakozott. Még csak dühös sem lett. Teljes nyugalommal beszélt.

– Értem – mondta halkan. – Tehát a Lusitania lakói iránt érzett határtalan szereteted miatt akarsz xenobiológus lenni. Tudod, mire van szüksége a közösségnek, és készen állsz rá, hogy feláldozd magad, és ilyen korán elkezdd az életed végéig tartó emberbaráti szolgálatot.

Abszurd volt ilyen szavakat hallani a férfi szájából. Novinha azonban nem csupán ezt érezte.

– Ez nem elég jó ok?

– Az lenne – ha igaz volna.

– Hazugnak nevez?

– A saját szavaid neveznek hazugnak. Akkor, mikor arról beszélsz, nekik, a Lusitania lakóinak mennyire szükségük van rád. De te is közöttünk élsz. Egész eddigi életedet közöttünk töltötted el. Készen állsz rá, hogy feláldozd magad értünk, de mégsem érzed azt, hogy te is része vagy ennek a közösségnek.

Tehát ez az ember nem olyan, mint a többi felnőtt, akik mindig elhitték a hazugságokat, egészen addig, míg olyan gyereknek látszott, amilyennek tartották.

– Miért kellene azt éreznem, hogy a közösség része vagyok? Nem vagyok az!

A férfi komolyan bólintott, és mintha elgondolkozott volna a lány válaszán.

– Milyen közösséghez tartozol?

– A Lusitanián csak egyetlen másik közösség létezik: a malackáké. Engem pedig még senki sem láthatott, hogy együtt lettem volna azokkal a fa-bálványozókkal.

– A Lusitanián is több közösség létezik. Mivel te is diák vagy, ott van például a diákok közössége.

– Az nem nekem való.

– Tudom. Neked nincsenek barátaid, nincsenek bensőséges kapcsolataid. Eljársz a misékre, de sohasem gyónsz. A lehető legjobban elzárkózol a kolónia életétől, semmilyen tekintetben nem érintkezel az emberi faj életével. A jelek szerint teljes elszigeteltségben élsz.

Novinha erre nem készült fel. A férfi a nevén nevezte az élete alapját alkotó fájdalmat, és neki nem volt előre kigondolt stratégiája, hogy megbirkózzon ilyesmivel.

– Ha így van, akkor sem az én hibám.

– Tudom. Azt is tudom, hol kezdődött, és tisztában vagyok vele, kinek a hibája, hogy egészen a mai napig tart.

– Az enyém?

– Az enyém. Meg mindenki másé. De legfőképpen az enyém, mert én tudtam, mi történik veled, és mégsem tettem semmit. Egészen a mai napig.

– És ma pedig megpróbálja megakadályozni az egyetlen dolgot, amit igazán fontosnak tartok ebben az életben! Nagyon szépen köszönöm a könyörületességét!

A férfi újra komolyan bólintott, mintha elfogadná és nyugtázná a lány ironikus háláját.

– Bizonyos értelemben, Novinha, nem számít, hogy nem a te hibád. Milagre városa egy közösség, és akár rosszul bánt veled, akár nem, mindenképpen úgy kell viselkednie, ahogy minden közösségnek: a lehető legnagyobb boldogságot kell biztosítania a tagjai számára.

– A Lusitanián pedig mindenki a tagja, kivéve engem… Engem, meg a malackákat.

– Egy xenobiológus nagyon fontos egy kolónia számára. Különösen igaz ez egy ilyen kolóniánál. Minket kerítés vesz körül, és örökre megszabja fejlődésünk határait. A mi xenobiológusunknak meg kell találnia a módját, hogy minden egyes hektáron még több proteint és szénhidrátot termeljen. Ez pedig egyet jelent azzal, hogy olyan genetikai alterációkat kell végrehajtania a Földről származó kukoricán és burgonyán, hogy…

– Hogy maximálisan ki lehessen használni a Lusitanián biztosított tápanyagokat. Azt hiszi, úgy akarok nekivágni a vizsgáknak, hogy fogalmam sincs róla, egész életemben mi lesz a munkám?

– A te munkád az lesz, hogy feláldozd magad azon emberek életének megjavítása érdekében, akiket megvetsz.

Novinha most már felismerte a csapdát, amit a férfi állított neki. De már elkésett.

– Tehát maga azt hiszi, hogy egy xenobiológus csak úgy képes elvégezni a munkáját, ha szereti azokat az embereket, akik felhasználják az általa előállított dolgokat?

– Engem nem érdekel, hogy szeretsz-e bennünket, vagy sem. Nekem azt kell megtudnom, mit akarsz valójában. Miért akarod ilyen szenvedélyesen, hogy ezt csinálhasd.

– Alapvető pszichológia az egész. A szüleim haláluk előtt ezt a munkát végezték, és én most megpróbálok a helyükre lépni.

– Lehet, hogy így van – mondta Pipo –, de az is, hogy nem. Mielőtt megengedem, hogy elvégezd a tesztet, meg akarom tudni, Novinha, meg kell tudnom, milyen közösséghez tartozol.

– Hiszen éppen maga mondta! Semmilyenhez!

– Az lehetetlen. Minden embert az határoz meg, hogy milyen közösséghez tartozik, és milyenhez nem. Én ez és ez vagyok, de semmiképpen nem az és az. Valamennyi definiciód helytelen. Én egy végtelen listát össze tudnék állítani arról, mi nem vagy. De egy olyan személy, aki azt hiszi magáról, hogy egyetlen közösséghez sem tartozik, kétségtelenül öngyilkosságot követ el. Vagy megöli a testét, vagy feladja a személyiségét, és ezért megörül.

– Igen, én ilyen vagyok. Teljesen elment az eszem.

– Nem vagy bolond, csak megrémít a cél közelsége. Ha elkezded a tesztet, sikeresen végre fogod hajtani. ám mielőtt megengedném, hogy nekiláss, tudnom kell valamit. Mivé változol, ha majd túl leszel rajta? Miben hiszel, mihez tartozol, mivel törődsz, mit szeretsz?

– Senkit ezen, vagy bármely más világon.

– Ezt nem hiszem el.

– Soha, egyetlen jó embert sem ismertem. Természetesen a szüleimen kívül, de ők már nem élnek. És még ők sem… Senki sem ért semmit!

– Csak te.

– Én nem tartozom semmihez, igaz? De senki sem ért meg senkit, még maga sem. Hiába próbál ilyen bölcs és könyörületes lenni, arra kényszerít, hogy így üvöltsek. Mert magának megvan hozzá a hatalma, hogy megakadályozza, hogy azt tegyem, amit akarok…

– És ez nem a xenobiológia.

– De igen, az! Legalábbis részben.

– És még mit akarsz tenni?

– Amit maga. Csakhogy maga mindent rosszul csinál. Rosszul és ostobán!

– Tehát xenobiológus és xenológus akarsz lenni.

– örült nagy hiba volt egy külön tudományágat kreálni amiatt, hogy tanulmányozzuk a malackákat. Volt egy csapatnyi fáradt, vén antropológus, akik a saját fejükbe nyomtak egy új kalapot, és attól fogva xenológusnak nevezték magukat. De ha pusztán a viselkedésüket figyeli, maga soha sem fog megtudni semmit a malackákról! Ezek a lények egy más, a mienkétől eltérő evolúció során fejlődtek ki. Meg kellene értenünk a génjeiket, meg a sejtjeik belsejében végbemenő folyamatokat. Meg persze más állatok sejtjeit is meg kellene vizsgálni, mert butaság lenne a malackákat a környezetüktől elszigetelve tanulmányozni. Semmi sem él izolációban…

Engem te ne oktass, gondolta Pipo. Mondd el, mit érzel!

Hogy még szenvedélyesebbé tegye Novinhát, halkan megjegyezte:

– Kivéve téged.

Bejött. Az addig hideg és gőgös Novinha egyszeriben forróvá és védekezővé vált.

– Maga soha sem fogja megérteni őket! De én igen!

– Miért törődsz velük? Mit jelentenek a számodra a malackák?

– Maga ezt soha sem értheti meg. Maga jó katolikus – mondta Novinha. Az utolsó szót megvetően ejtette ki. – Pedig a válasz benne van egy könyvben, ami szerepel az Indexen.

Pipo hirtelen mindent megértett. Felragyogott az arca.

– A Méhkirálynő és a Hegemón.

– Az az ember, aki A Holtak Szószólójának nevezte magát, háromezer évvel ezelőtt élt. Bárki is volt, egy biztos: ő megértette a hangyokat! Az utolsó szálig megöltük őket, kiirtottuk az egyetlen általunk ismert idegen fajt, legyilkoltuk valamennyit, de ő mindent megértett.

– Tehát meg akarod írni a pequeninók történetét, mégpedig úgy, ahogy a legelső Szószóló a hangyokéval tette.

– Ezt most úgy mondta ki, mintha ez olyan egyszerű feladat lenne, mint egy iskolai dolgozat megírása. Maga nem tudja, milyen érzés lehetett megírni a Méhkirálynő és a Hegemón-t. Vajon ő mennyit kínlódhatott vele? Beleképzelte magát egy idegen elméjébe, és határtalan szeretet ébredt benne a hatalmas lény iránt, akit sikerült megsemmisítenünk. ő egyidőben élt minden idők legrettenetesebb emberével, Enderrel, a Fajirtóval, aki megölte a hangyokat… És ő mindent elkövetett, mindent, ami csak tellett tőle, hogy meg nem történtté változtassa Ender tettét: a Holtak Szószólója megpróbálta feltámasztani a halottakat…

– De nem sikerült neki.

– De igen! Sikerült! újra élővé varázsolta őket – maga is tudná, ha olvasta volna a könyvét! Én nem ismerem Jézust. Hallgatom Peregrino püspököt, de közben nem hiszem, hogy a papságban van annyi erő, hogy hússá változtassák az ostyát, vagy megbocsássanak akár egy milligrammnyi bűnt. ám a Holtak Szószólója visszahozta az életbe a Méhkirálynőt.

– Igen? Akkor hol van?

– Itt! Bennem!

A férfi bólintott.

– És még valaki más is benned lakozik. A Holtak Szószólója. Ez az, ami lenni akarsz!

– Ez az egyetlen igaz történet, amit valaha hallottam – mondta a lány. – Az egyetlen, ami érdekelt. Ezt akarta hallani? Ezt, hogy eretnek vagyok, és egész életemben azon dolgozom majd, hogy létrehozzak egy újabb könyvet, ami majd az igazságok Indexére kerül, amit a jó katolikusoknak ugyanúgy tilos lesz elolvasni, mint a többit?

– Én csak azt akartam hallani – mondta Pipo lágy hangon –, hogy mi vagy, és nem azt, ami nem vagy. Te vagy a Méhkirálynő. Te vagy a Holtak Szószólója. Ez egy nagyon kis közösség. Kevesen vagyunk, de a szívünk hatalmas. Tehát te azt választottad, hogy nem akarsz azokhoz a gyermekcsoportokhoz tartozni, melyek pusztán azért állnak össze, hogy másokat kirekeszthessenek maguk közül. Az emberek rád néznek és azt mondják: " Szegény leány, olyan egyedül van!", de te közben ismersz egy titkot, tudod, valójában ki vagy. Te olyan emberi lény vagy, aki képes megérteni az idegen értelmet pusztán azért, mert te magad vagy az idegen értelem. Tudod, hogy milyen nem embernek lenni, mert soha egyetlen embercsoport sem volt, ami elismerte volna, hogy tisztességes, jóhiszemű homo sapiens lennél.

– Szóval most azt mondja, hogy nem is vagyok ember? Nem engedi, hogy elvégezzem a tesztet, hagyja, hogy kislány módjára sírjak magának, hogy megalázzam magam, és most, a végén meg ezt mondja, hogy nem vagyok ember?

– Elvégezheted a tesztet.

A szavak megdermedtek a levegőben.

– Mikor? – suttogta a lány.

– Ma este. Holnap. Akkor kezded, amikor akarod. Abbahagyom a munkámat, és levizsgáztatlak. Olyan gyorsan, ahogy csak akarod.

– Köszönöm! Köszönöm. Én…

– Válj a Holtak Szószólójává. Mindenben a segítségedre leszek. A törvény megtiltja, hogy a gyakornokomon, vagyis Libon, a fiamon kívül bárkit magammal vigyek a pequeninókhoz. De megengedem, hogy belenézz a jegyzeteinkbe. Mindent megmutatunk neked, amit sikerül megtudnunk. Megismerheted az elméleteinket és a feltevéseinket. Viszonzásképpen te is megmutatod nekünk a munkád eredményeit. Elmondasz mindent, amit sikerül megtudnod a világunkon létező genetikai szerkezetekről, mindent, ami segíthet nekünk abban, hogy jobban megértsük a pequeninókat. És amikor már eleget tanultunk egymástól, megírhatod a könyvedet, és Szószóló válhat belőled. De nem a Holtak Szószólója. A pequeninók nem halottak.

Novinha önkéntelenül elmosolyodott.

– Az Élők Szószólója.

– Én is olvastam a Méhkirálynő és a Hegemón című könyvet – mondta a férfi. – Nem is tudok elképzelni jobb helyet a számodra, hogy megtaláld a neved.

De a lány még mindig nem bízott a férfiban, nem hitte el az ígéretet.

– Mindig itt akarok majd lenni. Mindig.

– Esténként hazamegyünk, és akkor bezárjuk az állomást.

– Akkor azon kívül mindig. Rám fog unni. El fog küldeni. Titkai lesznek előttem. El fog hallgattatni, és nem hagyja majd, hogy elmondjam az ötleteimet.

– Éppen most lettünk barátok, és te máris azt feltételezed rólam, hogy ilyen hazug, kétszínű, türelmetlen fajankó vagyok?

– Most nem az, de ilyen lesz. Mindenki ilyenné válik. Egy idő után mindenki meg akar szabadulni tőlem…

Pipo megvonta a vállát.

– Na és? Időnként mindenki meg akar szabadulni mindenki mástól. Időnként én is azt szeretném majd, hogy menj el. De most azt mondom, hogy még ilyenkor sem kell elmenned. Még akkor sem, ha felszólítalak rá.

Ez volt a legérthetetlenebb dolog, amit a lány valaha is hallott.

– Ez örültség.

– Csak egy valamit kérek. Meg kell ígérned, hogy soha sem próbálsz majd kimenni a pequeninókhoz. Ezt nem engedhetem meg, és ha valahogy mégis megteszed, a Csillagközi Kongresszus véget vet a munkánknak, és megtiltja, hogy bármilyen további kapcsolatba kerüljünk a malackákkal. Megígéred? Ha ezt a szabályt nem tartod be… a munkám, a te munkád, minden kárba vész.

– Megígérem.

– Mikor akarsz átesni a vizsgán?

– Most! Elkezdhetném most, azonnal?

A férfi kedvesen felnevetett, majd kinyújtotta a kezét, és anélkül, hogy odanézett volna, megérintette a terminált. A szerkezet működésbe lépett, és fölötte, a levegőben megjelentek az első genetikai modellek képei.

– Maga előkészítette a vizsgafeladatokat! – mondta a lány. – Maga mindent előkészített! Maga az elejétől fogva tudta, hogy meg fogja engedni nekem, hogy megpróbáljam!

A férfi megrázta a fejét.

– Nem tudtam. Csak reméltem. Hittem benned. Segíteni akarok neked, hogy megtehesd, amiről álmodtál. Legalábbis amíg valami jóra vágysz.

Novinha nem is lett volna önmaga, ha nem tett volna valami bántó megjegyzést.

– Értem. Tehát maga az álmok bírája.

Talán a férfi nem értette meg, hogy a lány ezt sértésnek szánta. Elmosolyodott, és így felelt:

– Hit, remény, szeretet… Ez a három a legfontosabb. De legeslegfontosabb a szeretet.

– Maga nem szeret engem – mondta a lány.

– Ó, tehát én vagyok az álmok bírája, te pedig a szereteté. Nos, bűnösnek találtalak, mert jó dolgokról álmodtál. Ezért most életfogytig tartó munkára és szenvedésre ítéllek. Csak abban reménykedem, hogy egy nap majd nem fogsz ártatlannak találni abban a bűnben, hogy szeretlek. – A férfi egy pillanatra eltűnődött. – A Descoladában elvesztettem az egyik lányomat, Mariát. Most csak egy-két évvel lenne idősebb nálad.

– És én rá emlékeztetem magát?

– Azt hiszem, ő semmiben sem hasonlítana rád.

Novinha elkezdte a tesztet. Három napig tartott. Sikerrel túljutott rajta, és sokkal több pontot sikerült összeszednie, mint általában a végzős diákoknak. Ha majd egyszer visszatekint, nem azért fogja jelentősnek tartani ezt a vizsgát, mert ezzel kezdődött el a karrierje, ezzel ért véget a gyermekkora, ezzel tett tanúbizonyságot az élethivatásául választott munka mellett. Ha egyszer majd visszagondol rá, azért lesz emlékezetes a számára, mert ezzel kezdődött el a Pipo állomásán töltött időszak, ahol a férfival és Liboval együtt, hármasban olyan csoportot alkottak, aminek ő is része volt. A szülei halála óta most először sikerült egy közösséghez tartoznia.

Nem volt könnyű, különösen nem eleinte. Novinha nem szabadult meg azonnal a hideg ellenszegülés rossz szokásától. Pipo megértette ezt, és felkészült rá, hogy kitérjen a lány verbális ütései elöl. Libo számára azonban már sokkal nagyobb problémát jelentett. A Zenador állomás addig olyan hely volt, ahol kettesben lehetett az apjával. Most viszont, anélkül, hogy bárki is kikérte volna a beleegyezését, egy harmadik személy csatlakozott hozzájuk, egy hűvös és követelőző ember, aki – bár egyidősek voltak – úgy beszélt vele, mintha gyereknek nézné. Libot bosszantotta, hogy amíg ő még mindig csak tanonc volt, a lány már teljes értékű xenobiológusnak számított, és ezért rendelkezett a felnőttek valamennyi előjogával.

De megpróbálta türelmesen elviselni a helyzetet. Természetétől fogva nyugodt volt és csendes. Nem volt rá hajlamos, hogy nyíltan megsértődjön vagy nehezteljen. Pipo ismerte a fiát, és látta, belül hogyan lángol. Egy idő után még Novinha – az érzéketlen Novinha! – is rájött, hogy sokszor már annyira provokálja Libot, hogy azt egy átlagos fiú el sem tudná viselni. ám ahelyett, hogy békén hagyta volna, kihívásnak tekintette a dolgot. Kíváncsi volt rá, hogyan tudna érzelmi reakciót, ellenállást kiváltani ebből a már-már természetellenesen nyugodt, szelídlelkű, gyönyörű fiúból.

– Azt mondod, hogy éveken át dolgoztatok – kérdezte egy nap –, és még azt sem tudjátok a malackákról, hogy hogyan szaporodnak? Honnan veszitek, hogy mindegyikük hím?

Libo csendesen válaszolt.

– Ahogy megtanulták a nyelvünket, megmagyaráztuk nekik, mit jelent a hím és a nőstény fogalma. Ezek után mindegyikük hímnek vallotta magát. Időnként azonban a többiekre, azokra, akiket még soha sem láttunk, úgy utalgatnak, mint nőstényekre.

– De ettől még az is lehet, hogy magokkal szaporodnak! Vagy mitózissal!

Novinha hangsúlya olyan megvető volt, hogy Libo nem válaszolt azonnal. Pipo szinte hallotta a fia gondolatait, hallotta, ahogy óvatosan újra és újra átfogalmazza magában a feleletét, egészen míg szavai meg nem szelídültek.

– Kár, hogy az eddigi munkánk nem állt közelebb a fizikai antropológiához – mondta végül. – Ha így lett volna, most felkészültebbek lennénk rá, hogy a pequeninókról szerzett információkba beillesszük a Lusitanián létező szubcelluláris életformákra vonatkozó megfigyeléseidet.

Novinha elszörnyedt.

– Ezt úgy érted, hogy eddig még szövetmintákat sem vettetek?

Libo egy kissé ingerültté vált, de amikor válaszolt a hangja nyugodtan csengett. Most olyan a fiú, mintha az Inkvizíció faggatná, gondolta Pipo.

– Azt hiszem, ez eléggé elképesztő – mondta Libo –, de tartottunk tőle, hogy a pequeninók nem vennék jó néven, hogy megszerzünk néhány darabkát a testükből. Ha egy ilyen mintavétel után valamelyikük véletlenül megbetegedne, valószínűleg azt hinnék, hogy mi okoztuk a bajt.

– És ha valami olyasmit szednétek össze, ami természetes módon hullik le róluk? Egyetlen szőrszálból is sok mindent megtudhatnátok.

Libo bólintott. Pipo, aki a terminálja mellől, a szoba másik végéből figyelte a fiát, felismerte ezt a gesztust. Libo az apjától tanulta.

– A Földön több primitív törzs hitt benne, hogy a testükről levált darabkák életük és erejük egy részét tartalmazza. Előfordulhat, hogy a malackák is arra gondolnának, hogy valamilyen ellenük irányuló varázslatot akarunk végrehajtani.

– Hát nem ismeritek a nyelvüket? úgy tudtam, néhányuk még a starkot is beszéli. – Novinha meg sem próbálta leplezni megvetését. – Nem tudtátok volna elmagyarázni nekik, mire kellenek a minták?

– Igazad van – mondta a fiú halkan. – De ha megmagyaráznánk nekik, mire kellenek a szövetminták, akaratlanul is megtanítanánk nekik a biológia tudományának néhány alapfogalmát, mégpedig legalább ezer évvel azelőtt, hogy természetes módon, maguktól eljutnának erre a szintre. A törvény éppen ezért tiltja, hogy ilyesmit elmagyarázzunk nekik.

Novinha végül zavarba jött.

– Nem tudtam, hogy ennyire megköti a kezeteket a minimális beavatkozás doktrinája.

Pipo örömmel hallotta, hogy Novinha végre felhagyott a fennhéjázással, de alázata valahogy még rosszabb volt. A kislány addig annyira izolálva volt az emberi kapcsolatoktól, hogy úgy beszélt, mintha egy túlságosan formális könyvből olvasná. Pipo eltűnődött rajta, vajon nem túl késő-e már megtanítani arra, hogyan legyen ember.

Nem volt késő. Ahogy Novinha rájött, hogy társai kitűnőek a saját tudományukban, és hogy ő maga arról szinte semmit sem tud, addigi arroganciája semmivé foszlott, sőt, szinte átesett a másik végletbe. Heteken át alig szólt Pipohoz és Libohoz. Szünet nélkül a jelentéseiket tanulmányozta, és megpróbálta megérteni a tetteik mögött rejlő céltudatosságot. Időnként, amikor kérdezett valamit, udvarias és alapos válaszokat kapott.

Az udvariasság átváltozott meghittséggé. Pipo és Libo egyre többször beszélt nyíltan Novinha előtt, egyre nyíltabban vitatták meg előtte feltételezéseiket, hogy miért alakulhatott ki a pequeninók valamelyik különös szokása, mit jelenthet némelyik furcsa kijelentésük, miért maradtak olyan őrjítően kiismerhetetlenek. És mivel a pequeninók tanulmányozása nagyon új ága volt a tudománynak, Novinha számára nem kellett hozzá sok idő, hogy eléggé jártas legyen benne ahhoz, hogy a hallott információk alapján saját hipotézisei legyenek.

– Végül is – mondta egyszer neki Pipo bátorítóan – még mindannyian vakok vagyunk.

Pipo előre látta, mi fog történni. Libot gondosan megőrzött türelme miatt a vele egykorúak hidegnek és zárkózottnak tartották, és Piponak csak alkalmanként sikerült rávennie, hogy érintkezzen a társaival. Novinha elszigeteltsége még szembetűnőbb volt. Viszont a pequeninok iránti közös érdeklődésük miatt egyre közelebb kerültek egymáshoz. Kivel is beszélhettek volna, ha kettejükön kívül egyedül Pipo értette meg, miről társalognak?

Együtt pihentek; együtt nevettek, míg a könnyeik is kicsordultak, de mindig olyan tréfákon, amelyeket egyetlen más Luso sem értett volna. Amikor rájöttek, hogy a malackák valószínűleg az erdő minden fájának külön nevet adtak, Libo jókedvében sorra elkeresztelte a Zenador állomás bútorait, és időnként bejelentette, melyiket kell kímélni, melyiknek van éppen rossz kedve.

– Ne ülj rá Székecskére! Már megint megjött neki a havija!

Soha, egyetlen egy pequenino nőstényt sem láttak, a hímek pedig csak különös, szinte vallásos tisztelettel emlegették őket, ám Novinha egy sor gúnyos hangvételű jelentést írt egy képzeletbeli pequenino asszonyságról, a túláradóan rosszindulatú és kielégíthetetlen Nagytiszteletű Anyáról.

De nem csak nevetéssel telt az idő. Voltak problémáik, gondjaik, és egyszer valóban megijedtek, hogy akaratukon kívül pontosan azt tették, amit a Csillagközi Kongresszus olyan keményen próbált megakadályozni: radikális változást idéztek elő a pequeninók közösségében. Természetesen most is Turkáló miatt volt az egész.

Turkáló miatt, aki egyfolytában megválaszolhatatlan kérdésekkel gyötörte őket.

– Ha nektek, embereknek csak egy városotok van, akkor hogy háborúzhattok egymás ellen? Nem válna becsületetekre, ha a Kicsikéket ölnétek meg.

Pipo válasz helyett zavartan motyogott valamit, hogy az emberek soha sem fogják bántani a pequeninókat, a Kicsikéket, de tudta, hogy Turkáló valójában nem erre volt kíváncsi.

Pipo már évek óta tudta, hogy a pequeninók ismerik a háború fogalmát. Libo és Novinha azonban az eset után még napokig arról vitatkozott, hogy vajon Turkáló kérdése azt bizonyítja, hogy a malackák kívánatosnak, vagy pusztán elkerülhetetlennek tartják a háborút. Turkálótól kaptak még néhány információmorzsát – némelyik fontos volt, némelyik kevésbé, és akadtak olyanok is, amelyek jelentőségét lehetetlen volt meghatározni. Bizonyos értelemben maga Turkáló volt a bizonyíték rá, hogy szükség van azokra az előrelátó intézkedésekre, melyek megtiltották a xenológusoknak, hogy olyan kérdéseket tegyenek fel, amikből következtetni lehet az emberek vágyaira, és így a szokásaikra is. Turkáló kérdéseiből sokkal többet megtudtak, mintha ők faggatták, és szedtek volna ki belőle válaszokat a saját kérdéseikre.

Az utolsó információt azonban nem kérdés formájában kapták Turkálótól. Mikor egyszer Pipo a közelben a rönkházat építő pequeninók módszereit tanulmányozta, bizalmasan közölte feltételezését Liboval.

– Tudom – mondta Turkáló –, én tudom, hogy Pipo miért van még mindig életben. A ti asszonyaitok túl buták ahhoz, hogy lássák, milyen bölcs.

Libo megpróbálta kihámozni az első hallásra értelmetlennek tűnő kijelentés értelmét. Miből gondolja Turkáló, hogy ha az emberek asszonyai okosabbak lennének, megölnék Pipot? Zavaró volt, ahogy a gyilkosságról beszélt. A dolog valószínűleg fontos volt. Libo nem tudta, hogyan viszonyuljon hozzá, mit feleljen, de nem hívhatta segítségül az apját, mert Turkáló nyilvánvalóan Pipo nélkül akarta megtárgyalni vele a kérdést.

Mikor Libo nem felelt, Turkáló folytatta.

– A ti asszonyaitok gyengék és buták. Már a többieknek is beszéltem erről. azt mondták, kérdezzelek meg téged. A ti asszonyaitok nem veszik észre Pipo bölcsességét. Igaz ez?

Turkáló izgatottnak tűnt; zihálva lélegzett, és megállás nélkül, négyesével, ötösével tépkedte le a karjáról a szőrszálakat.

Libo kénytelen volt válaszolni valamit.

– A legtöbb asszony nem ismeri öt – mondta.

– Akkor honnan fogják tudni, hogy meg kell halnia? – kérdezte Turkáló, majd hirtelen mozdulatlanná dermedt, és felkiáltott. – Olyanok vagytok, mint a cabrák!

Pipo, aki kíváncsi lett, mire ez a nagy kiáltozás, feléjük fordult. Azonnal látta, hogy Libo kutyaszorítóban van, de sejtelme sem volt róla, mi a baj. Hogyan segíthetne a fián? Az egész beszélgetésből csak annyit hallott, hogy Turkáló a prérin nagy csapatokban legelésző nagytestű állatokhoz hasonlította az embereket – vagy legalábbis öt, meg Libot. Pipo még azt sem tudta, Turkáló dühös, vagy éppen örül valaminek.

– Olyanok vagytok, akár a cabrák! Ti határoztok! – Turkáló Libora, majd Pipora mutatott. – Nem az asszonyaitok döntenek a sorsotokról, hanem ti magatok! Éppen úgy, mint a csatában, csak mindig!

Piponak fogalma sem volt róla, Turkáló miről beszél, de azt már ő is látta, hogy valamennyi pequenino mozdulatlanná dermed, és azt várják, hogy Libo valamit feleljen. Pipo látta, hogy a fiát annyira megrémisztette Turkáló különös viselkedése, hogy képtelen bármit is válaszolni. Ilyen helyzetben Pipo sem tudott mást kitalálni, mint hogy megmondja az igazat. Végül is ezzel a triviális, apró kis információval nem árul el túl sokat az emberek társadalmáról. A Csillagközi Kongresszus által hozott szabályok ugyan még az ilyesmit is tiltották, de mivel ebben a helyzetben a válasz megtagadása sokkal több problémát okozhatott, mint a nyíltság, Pipo beszélni kezdett.

– A nők és a férfiak együtt döntenek, vagy pedig magukról határoznak. Senki sem dönthet a másik helyett, a másikról.

A malackák éppen ilyen feleletre számítottak.

– Cabrák! – ismételgették, és huhogva, sziszegve Turkálóhoz rohantak. Felemelték, és berohantak vele a fák közé. Pipo megpróbálta követni őket, ám két malacka elé állt, és komoran megrázta a fejét. Ezt a gesztust az emberektől tanulták, de náluk sokkal erősebb jelentése volt: megtiltották Piponak, hogy a társaik után menjen. Az asszonyaikhoz indultak, és ez volt az egyetlen hely, amiről a pequeninók azt mondták, hogy az emberek soha sem kerülhetnek a közelébe. útban hazafelé Libo elmesélte, hogyan kezdődött a szóváltás.

– Tudod mit mondott Turkáló? Hogy a mi asszonyaink gyengék és buták!

– Csak azért lehet ez a véleménye, mert még egyszer sem találkozott Bosquinha őrnaggyal. Vagy akár az anyáddal.

Libo felnevetett. Az anyja, Conceiçao, úgy őrizte a gondjaira bízott archívumot, mintha egy ősi estaçao volna – ha valaki belépett a birodalmába, maximálisan alá kellett vetnie magát a törvényeinek. Libo nevetgélés közben érezte, hogy a fejéből kicsusszan valami fontos gondolat. Miről is beszélgettünk?, tűnődött, de ahogy tovább társalogtak, még jobban elfelejtette. Nemsokára már arról is megfeledkezett, hogy elfelejtett valamit.

Azon az éjszakán hallották a dobszót. Pipo és Libo úgy vélte, a pequeninók valamilyen szertartást végeznek. A hang egyértelműen olyan volt, mintha hatalmas dobokat vernének nehéz dobverőkkel. Nem túl gyakran történt ilyesmi, de azon az éjszakán szünet nélkül hallatszott a dübörgés. Pipo és Libo elgondolkodott, vajon az embereknél látott nemek közötti egyenlőség adott-e a pequenino hímeknek valamilyen reményt, hogy egyszer ők is felszabadulhatnak.

– Azt hiszem, ez komoly változásokat eredményezhet a pequeninók viselkedésében – mondta Pipo komoran. – Ha rájövünk, hogy valóban okoztunk valamilyen változást, természetesen jelenteni fogom. A Kongresszus pedig valószínűleg úgy intézkedik majd, hogy egy időre meg kell szakítani a pequeninókkal való kapcsolatot. Talán hosszú évekre.

Elkeserítő gondolat volt – az, hogy lelkiismeretesen végezték a munkájukat, azt eredményezheti, hogy a Csillagközi Kongresszus megtiltja nekik a további tevékenységet.

Reggel Novinha kikísérte őket az emberek városa és a malackák lakhelyéül szolgáló erdős dombok lába között húzódó magas kerítés kapujához. útközben Pipo és Libo egyfolytában egymást nyugtatgatta, hogy előző nap az egyetlen lehetséges megoldást választották, így a lány megelőzve őket elsőként ért a kapuhoz. Mikor a társai utolérték, Novinha a kaputól harminc méternyire levő, a növényektől nemrég megtisztított, vörös földfoltra mutatott.

– Ez új – mondta. – És van ott valami.

Pipo kinyitotta a kaput, és Libo, mivel ő volt a fiatalabb, azonnal előre futott. A kis parcella szélén azonban megállt, mozdulatlanná dermedt, és mereven bámult a földön fekvő valamire. Pipo megtorpant, Novinha azonban Libo iránti aggodalma miatt megfeledkezve a szabályokról átrohant a kapun. Libo hátra hajtotta a fejét, és térdre zuhant. Ujjaival sűrű, göndör hajába túrt, és szörnyű bűntudattól gyötörve felüvöltött.

Turkáló szétterpesztett végtagokkal feküdt a földön. Szabályosan, és gondosan kizsigerelték: minden egyes szervét kivágták, a mind jobban megszáradó talajon szimmetrikusan elrendezett végtagjait pedig úgy rántották ki a helyéről, hogy az inak még mindig a torzójához rögzítették őket. Valamilyen módon minden egyes darabkája hozzákapcsolódott a testéhez – semmit sem vágtak le róla teljesen.

Libo fájdalmas ordítása szinte hisztérikus volt. Novinha letérdelt mellé, átkarolta, elringatta, és megpróbálta lenyugtatni. Pipo elővette a kameráját, körbejárta a testet, és felvételeket készített, hogy a komputer később mindent részletesen analizálhasson.

– Még élt, amikor ezt tették vele – mondta Libo, mikor végre eléggé visszanyerte a nyugalmát ahhoz, hogy meg tudjon szólalni. Lassan, óvatosan ejtette ki a szavakat, mintha egy számára idegen nyelven próbálna beszélni. – Annyi vér van a földön, olyan messzire fröccsent, hogy… Még dobogott a szíve, mikor felhasították a testét.

– Ezt majd később megbeszéljük – mondta Pipo.

Libonak hirtelen kegyetlen tisztasággal az agyába villant az, amiről előző nap megfeledkezett.

– Tehát ezt jelenti, amit Turkáló mondott az asszonyokról. ők döntik el, mikor kell meghalnia a férfiaknak. Elmondta nekem, és én… – Elhallgatott. Természetesen semmit sem tett. A törvény tétlenséget követelt tőle. Ez volt az a pillanat, amikor Libo meggyűlölte a törvényt. Ha a törvény megengedte, hogy ilyesmi történhessen Turkálóval, akkor azok, akik megalkották semmit sem értenek. Turkáló értelmes lény volt. Az ember nem hagyhatja hogy ilyesmi történjen egy személlyel, nem állhat félre csak azért, mert történetesen ez a lény volt a megfigyelése tárgya.

– Nem gyalázták meg – mondta Novinha. – Most már tudjuk, miért szeretik annyira a fáikat. Látod? – A tetem kiürített mellüregének közepén egy kicsiny növény sarjadzott. – Fát ültettek ide, hogy megjelöljék halálának helyét.

– Igen, most már tudjuk, miért adnak nevet minden fának – mondta Libo keserűen. – Valamennyi a halálra kínzott malackák sírkövét helyettesíti.

– Hatalmas ez az erdő – mondta Pipo nyugodtan. – Kérlek, ne bocsátkozz távolról sem valószínű feltételezésekbe.

Novinhát is a fiút megnyugtatta Pipo csendes, magabiztos hangja, és az, hogy még ilyen körülmények között is ragaszkodott hozzá, hogy tudósokhoz méltóan viselkedjenek.

– Mit tegyünk? – kérdezte Novinha.

– Téged azonnal vissza kell vinnünk a határvonal másik oldalára – felelte Pipo. – Neked tilos átjönnöd ide.

– Én arra gondoltam, hogy… A testtel… Mit csináljunk a testtel?

– Semmit – mondta Pipo. – A pequeninok azt tették, amit a pequeninok tesznek, bármilyen okuk is legyen rá. – Talpra segítette Libot.

Libo egy percig bizonytalanul állt a lábán; miközben az első lépéseket megtette, apjára és a lányra támaszkodott.

– Mit mondhattam? – suttogta. – Még azt sem tudom, mit mondtam, amivel megöltem öt.

– Nem te tetted – mondta Pipo –, hanem én.

– Micsoda? Azt hiszi, hogy mind a maga tulajdona? – kérdezte Novinha. – Azt hiszi, hogy maga körül forog a világ? Ahogy az előbb mondta, a malackák azt tették, amit tenniük kellett, bármilyen okuk is volt rá. Egyértelmű, hogy nem ez az első ilyen eset. Ahhoz túlságosan is szakszerűen végezték a boncolást.

Pipo fekete humorral reagált a megjegyzésre.

– Végünk van, Libo! Novinha többet tud a xenológiáról, mint mi!

– Igaza van – mondta Libo. – Bármi is késztette őket erre, ez olyasmi, amit már korábban is megtettek. Egy szokás… – Megpróbált a lehető legnyugodtabban beszélni.

– De így még rosszabb a helyzet, nem? – kérdezte Novinha. – Az a szokásuk hogy élve kibelezik egymást. – A domb csúcsánál kezdődő erdőre pillantott, és eltűnődött, vajon hány fa eresztett gyökeret vérben.

Pipo az ansible-on keresztül elküldte a jelentését. A komputer ezúttal nem akadékoskodott a prioritási szint miatt. Pipo a felügyelő bizottságra hagyta a döntést, maradjanak-e továbbra is kapcsolatban a malackákkal, vagy vessenek véget a velük való érintkezésnek. Biztos volt benne, hogy a bizottság nem követhet el végzetes hibát.

– Mivel egy nap valószínűleg egy nő is lesz a xenológusaink között, lehetetlen eltitkolnunk előttük, az embereknél milyen kapcsolatban vannak egymással a férfiak és a nők – szólt a jelentésre adott válasz. – Egyetlen részletet sem találtunk, amiben ne célszerűen és körültekintöen jártak volna el. Feltételezésünk szerint önök véletlen résztvevői lettek valamilyen viszálynak, ami végül Turkáló ellen fordult. Ne szakítsák meg a kapcsolatot, de a lehető legnagyobb körültekintéssel végezzék a munkájukat.

Tehát a bizottság nem találta őket felelősnek a történtekért, mégsem volt könnyű megemészteni az esetet. Libo a malackákkal együtt nőtt fel, de legalábbis az apjától mindig hallott róluk. Jobban ismerte Turkálót, mint a családja tagjain és Novinhán kívül bármelyik embert. Csak napok elteltével volt képes visszatérni a Zenador állomásra, és hetekbe telt, míg újra kiment az erdőbe. A malackák semmi jelét nem adták, hogy bármi megváltozott volna, sőt, valahogy még nyíltabbak és barátságosabbak voltak az emberekkel, mint korábban. Soha senki nem említette meg Turkálót, a legkevésbé Pipo vagy Libo. ám az emberek mégsem úgy viselkedtek, mint régebben. Mikor a malackák között voltak, Pipo és Libo soha nem távolodott el egymástól néhány lépésnyinél nagyobb távolságra.

Mintha a sötétség közelebb hozta volna őket egymáshoz, mint a fény, az azon a napon érzett fájdalom és bűntudat miatt Libo és Novinha között még bizalmasabb kapcsolat alakult ki. A malackák már veszélyesnek és kiszámíthatatlannak tűntek, éppen olyanok lettek, amilyenek az emberek mindig is voltak. Pipo és Libo között ott lebegett a kérdés, melyikük hibája miatt történt a tragédia – és már az sem számított, milyen gyakran próbálták megnyugtatni egymást. A fiú életében csak egyetlen jó és biztos dolog volt: Novinha, a lányéban pedig Libo.

Annak ellenére, hogy Libonak volt anyja, voltak testvérei, hogy az apjával együtt mindig hazatért hozzájuk, Novinha és a fiú úgy viselkedett, mintha a Zenador állomás egy sziget lenne, ahol Pipo a szerető, de mindig kívülálló Prospero. Pipo gyakran eltűnődött rajta, vajon a pequeninók olyanok, mint Ariel, és a boldogságba vezetik a fiatal szerelmeseket, vagy megannyi kicsi, fékezhetetlen Caliban módjára újabb gyilkosságért lihegnek.

Néhány hónap elteltével Turkáló halála emlékké szelídült. újra nevettek, bár már korántsem olyan gondtalanul, mint korábban. Mire tizenhét évesek lettek, Libo és Novinha olyan biztosak voltak egymás érzéseiben, hogy szinte naponta elbeszélgettek róla, mit fognak együtt csinálni öt, tíz, húsz év múlva. Pipo egyszer sem kérdezte ki őket a házassággal kapcsolatos szándékaikról. Végül is, gondolta, reggeltől estig, szünet nélkül a biológiával és a tanulással foglalkoznak. Előbb-utóbb úgyis eszükbe jut majd, hogy kiokoskodjanak egy szilárd, és társadalmilag elfogadható reproduktív stratégiát. Addig is elég, ha egyfolytában csak azon törik a fejüket, mikor és – mivel a hímek nem rendelkeztek semmiféle felismerhető nemző szervvel – hogyan párosodnak a pequeninók. Arra vonatkozó találgatásaik, hogy a pequeninók vajon hogyan keverik össze genetikus anyagaikat, időnként olyan humorosak voltak, hogy Piponak minden önuralmára szüksége volt, ha továbbra is azt akarta színlelni, nem talál bennük semmi vicceset.

Tehát erre a néhány esztendőre a Zenador állomás a két zseniális – és egyébként hideg magányra ítélt – fiatal igaz barátságának helyszíne lett. Egyikük sem sejtette, hogy ez az idill egyszer hirtelen és örökre véget fog érni, mégpedig olyan ok miatt, ami a Száz Világot is meg fogja rázni.

Minden olyan egyszerű, olyan banális volt. Novinha a folyóparti, legyekkel elárasztott nádasból vett minta genetikai strukturáját analizálta, és rájött, hogy a nád sejtjeiben jelen van az a szubcelluláris test, ami a Decoladát okozta. A komputerrel a terminál fölé vetíttette és körbe forgattatta még néhány más sejtszerkezet képét. Valamennyiben ott volt a Descolada ágense.

Magához hívta Pipot, aki éppen a pequeninóknál előző nap tett látogatásukról készült feljegyzéseit böngészgette. A komputer minden rendelkezésre álló sejt szerkezetét megvizsgálta. A sejtek funkciójától, a mintát szolgáltató fajtól függetlenül minden egyes idegen sejtben ott volt a Descolada test – ami a komputer szerint vegyileg minden esetben teljesen egyforma volt.

Novinha arra számított, hogy Pipo bólintani fog, hogy érdekesnek találja a felfedezést, és hogy talán előáll valamilyen hipotézissel. ám a férfi ehelyett leült a gép elé, és újra végigfuttatta a tesztet. Közben megállás nélkül arról kérdezgette a lányt, hogyan működik a komputer összehasonlító funkciója, és mit tesz a Descolada ágens.

– Anya és Apa soha sem jött rá, mi indítja be a folyamatot, de az biztos, hogy a Descolada test bocsátja ki ezt a kis proteint… Vagyis azt hiszem, ez egyfajta pseudo-protein… Szóval kibocsátja, és így megtámadja a genetikai molekulákat. Elkezdi az egyik végén, és pontosan középen kettényitja a molekula két füzérét. Ezért nevezik deszkoládornak, vagyis bomlasztónak. Az emberi testben is szétbontja a DNA-t.

– Mutasd meg, mit csinál a bolygón őshonos élőlények sejtjeivel!

Novinha elindította a szimulációt.

– Nem, ne csak a genetikai molekulát! A sejt környezetét is!

– Éppen a sejtmagban van – mondta a lány. Kiszélesítette a mezőt, és belefoglalt a szimulációba még néhány tényezőt. A komputer lassan dolgozott, hiszen minden egyes másodpercre vonatkozóan a sejtmag anyagának többmillió változását kellett figyelembe vennie. A nád genetikai molekulának tekintett sejtje szétbomlott, és a körülötte levő néhány nagy protein a szétnyílt füzérhez tapadt.

– Az emberekben a DNA megpróbál rekombinálódni, de a random proteinek közbevetik magukat, ezért sorban valamennyi sejt megbolondul. Időnként beindul a fonalas sejtmagosztódás, mint a rák esetében is, de időnként elpusztulnak. A legfontosabb azonban az, hogy az emberekben a Descolada testek örült gyorsan reprodukálják magukat, és egyik sejttől a másikig száguldanak. Természetesen minden erről a bolygóról származó élőlényben megtalálhatóak… ám Pipot már nem nagyon érdekelte a lány fejtegetése. Mikor a deszkoládor végzett a nád genetikai molekuláival, máris áttért a következő szimulációra.

– Ez nem csak hasonló, ez ugyanolyan! – mondta. – Ez ugyanaz!

Novinha nem tudta, Pipo mit fedezett fel. Mi volt ugyanolyan, mint micsoda? De nem maradt ideje rá, hogy megkérdezze. Pipo már felugrott a székből, felkapta a kabátját, és az ajtó felé rohant. Odakint szemerkélt az eső. Pipo csak egy pillanatra állt meg, hogy hátrakiáltson a lánynak.

– Mondd meg Libonak, ne jöjjön utánam. Csak mutasd meg neki ezt a szimulációt, hátha ő is rájön, mielőtt még visszajövök. Tudni fogja… Ez a válasz! A válasz… mindenre!

– Mondja már el!

Pipo felnevetett.

– Ne butáskodj! Ha nem látod, majd Libo elmondja.

– Hová megy?

– Természetesen a malackákhoz, hogy megkérdezzem, igazam van-e! De még ha hazudni fognak, akkor is tudom, hogy nem tévedek. Ha egy órán belül nem jövök vissza, akkor biztos elcsúsztam valahol, és eltörtem a lábam.

Libonak nem volt alkalma megnézni a szimulációt. A tervező bizottság megbeszélésén elhúzódott a szarvasmarhaállomány bővítéséről folytatott vita. A tanácskozás után Libonak még el kellett mennie a heti zöldségadagért. Mire visszaért, Pipo már négy órája távol volt. Egyre jobban besötétedett, és az eső hóvá változott. Mindketten Pipo után indultak, de tartottak tőle, hogy órákba telik majd, míg valahol az erdőben megtalálják.

Tévedtek. Hamar rábukkantak. Pipo teste már kihűlt a hóesésben. A malackák nem ültettek belé fát.

Második fejezet

TRONDHEIM

Mélységesen sajnálom, hogy a Lusitania őslakóinak udvarlási módjaira és házassági szokásaira vonatkozó kérdéseikre nem tudtam részletesebb választ adni. Ez bizonyára elképzelhetetlen bánatot okozott önöknek, különben soha sem fordultak volna beadvánnyal a Xenológiai Társasághoz, hogy vonjanak engem felelősségre, amiért nem működtem együtt önökkel kutatásaikban.

Mikor az úgynevezett xenológusok arról panaszkodnak, hogy a pequeninókkal kapcsolatos megfigyeléseimről nem szolgáltatok megfelelő adatokat, mindig arra bíztatom őket, hogy nézzenek utána, a törvény milyen korlátokat közé szorítja a munkámat. A terepen folytatott megfigyelésekre nem vihetek magammal egynél több asszisztenst; nem tehetek fel olyan kérdéseket, melyekből következtetni lehetne az emberi gondolkodásmódra, különben a pequeninók megpróbálhatnak utánozni minket; nem szolgálhatok válaszra ösztönző információkkal; egyfolytában maximum négy óra időtartamra maradhatok velük; a ruházatomon kívül a jelenlétükben nem használhatok és viselhetek semmiféle technológia produktumot, beleértve a kamerákat, rekordereket, komputereket, de még mesterségesen előállított íróeszközt vagy papírt sem; nem figyelhetem meg őket a tudtukon kívül.

Összefoglalva: nem tudom, a pequeninók hogyan szaporodnak, mert eddig még nem döntöttek úgy, hogy előttem hajtják végre az aktust.

Természetesen az önök kutatásai csonkák. Természetesen abszurdak a pequeninókkal kapcsolatos következtetéseink. De ha olyan korlátozásokkal kellene tanulmányoznunk az önök egyetemét, mint amilyenek gúzsba kötnek bennünket a Lusitania őslakóival kapcsolatos megfigyeléseink során, minden kétséget kizáróan arra a következtetésre jutnánk, hogy az emberek nem szaporodnak, nem alkotnak csoportokat, és egész életüket a diák-lárvából felnőtt professzorrá válás metamorfózisának szentelik. Még azt sem feltételezhetnénk, hogy a professzorok figyelemreméltó hatást gyakorolnak az emberi társadalomra. Egy beható vizsgálat persze hamar kiderítené, hogy ezek a feltételezések pontatlanok – de a pequeninók esetében az ilyesféle vizsgálódások tilosak, sőt, számításba sem jöhetnek.

Az antropológia nem egzakt tudomány; a megfigyelő soha sem úgy látja az adott kultúrát, mint a benne élő egyed. ám ezek a természetes korlátok a tudomány természetes velejárói. Bennünket azonban mesterséges korlátok is akadályoznak – és rajtunk keresztül önöket is. A kutatás jelenlegi szakaszában ott tartunk, hogy talán több eredményt érnénk el, ha kérdőíveket is postáznánk ki a pequeninóknak, aztán várnánk, hogy sebtiben lefirkantsanak nekünk valamilyen értekezést.

– Joao Figueira Alvarez: Válasz Pietro Guataninninek (Szicília Egyetem, Milano Campus, Etruria).

Posztumusz publikálva a Xenológiai tanulmányok című kötetben, 22:4:49:193

Pipo halála nem csupán helyi jelentőségű esemény volt. A hír az ansible-on keresztül azonnal eljutott a Száz Világ valamennyi bolygójára. Az Ender fajirtása óta elsőként felfedezett idegenek halálra kínozták a tanulmányozásukra kijelölt embert! Az elkövetkezendő órákban a tudósok, a politikusok és az újságírók nekiláttak, hogy kialakítsák saját álláspontjukat.

Hamar megszületett a konszenzus. Egyetlen, érthetetlen körülmények között bekövetkezett baleset még nem bizonyítja, hogy a Csillagközi Kongresszusnak a malackákkal szembeni politikája helytelen lenne. Éppen ellenkezőleg: a tény, hogy csupán egy ember vesztette az éltét, még bizonyítja is a jelenlegi, a majdnem teljes passzivitást előíró törvények bölcsességét. Semmit sem fogunk tenni, kivéve persze azt, hogy még az eddiginél is kevesebb intenzitással folytatjuk majd a megfigyeléseket. Utasították Pipo utódját, hogy legfeljebb csak minden másnap látogassa meg a malackákat, és soha ne maradjon velük egy óránál tovább. Az utód nem tehetett fel a Pipoval történtekre irányuló kérdéseket, és továbbra is a tétlenség politikájának megfelelően kellett cselekednie.

A Lusitanián lakók morálja miatt is nagy volt az aggodalom. A hatalmas költségek ellenére több új szórakoztató program érkezett hozzájuk az ansible-on keresztül, hogy így is a segítsék őket, hogy ne gondoljanak az irtózatos gyilkosságra.

Aztán – miután mindent megtettek, ami a Lusitaniától fényévekre élő framlingoktól tellett – a Száz Világ népei visszatértek saját, helyi problémáikhoz.

A Lusitanián kívül, a Száz Világ féltrillió lakója között csupán egyetlen ember volt, aki a Piponak nevezett Joao Figueira Alvarez halálát olyan eseményként értékelte, ami a saját életét is meg fogja változtatni.

Ez az egyetlen ember – Andrew Wiggin, aki Reykjavik városának egyetemén volt a holtak egyik szószólója, aki a germán kultúra őreként vált híressé – a Trondheim fagyott gránit– és jégvilágának egyenlítőjét átmetsző pengeéles fjord egyik meredélyén üldögélt. Tavasz volt; a hó visszahúzódott, a földből törékeny fűszálak és virágok nyújtózkodtak erőért a ragyogó nap felé. Andrew az interstelláris kolonizáció történelmét tanulmányozó tucatnyi diákkal körülvéve a hegy napfényes oldalában ült. Csak fél füllel hallgatta a heves szócsatát. A diákok azon vitatkoztak, hogy a Hangy Háborúban aratott teljes győzelem szükségszerű előjátéka volt-e az emberek terjeszkedésének. Az ilyen beszélgetések mindig hamar az emberszörny, a hangyok kiirtását végző csillagflottát irányító Ender gyalázásába torkoltak. Andrew hagyta, hogy elméje elkószáljon; nem mintha unta volna a témát, de a legtöbbször inkább nem hagyta, hogy lekösse a figyelmét.

Amikor azonban a fülbevalóként viselt parányi komputer-implanton keresztül értesült a lusitaniai xenológus, Pipo kegyetlen haláláról, Andrew azonnal éberré változott. Félbeszakított a diákok vitáját.

– Mit tudnak a malackákról? – kérdezte.

– ők az egyedüli reményünk a megváltásra – mondta az egyik diák, aki sokkal komolyabban vette Kálvint, mint Luthert.

Andrew gyorsan egy másik diákra, Pliktre pillantott, akiről tudta, képtelen elviselni az ilyen túlzó miszticizmust.

– Márpedig ők nem azért léteznek, mert az embereknek szükségük van rájuk, nem azért, hogy az ő segítségükkel nyerjünk bűnbocsánatot – mondta Plikt szilárd meggyőződéssel. – ők a hangyokhoz hasonlóan valódi ramanok.

Andrew bólintott, de az arca szigorúvá vált.

– Olyan szót használ, ami még nem eléggé terjedt el ahhoz, hogy közérthető legyen.

– Pedig annak kellene lennie – mondta Plikt. – Már a Trondheim valamennyi lakosa, de a Száz Világon élő összes germán elolvashatta Démoszthenész Wutan története Trondheimben című művét.

– Igen, el kellett volna olvasnunk, de nem tettük meg – sóhajtott fel az egyik diák.

– Szóljon már rá, Szószóló, ne kevélykedjen! – mondta egy másik. – Plikt az egyetlen nő, aki ülve is képes olyan dölyfös lenni, mintha járkálna.

Plikt lehunyta a szemeit.

– A germán nyelvben négy meghatározás is van az idegenekre. Az első a külföldi, vagyis utlanning, olyan idegent jelöl, aki a mi világunkról, de más városból vagy országból származó ember. A második a framling. Ez a szó a egy germán kifejezés Démoszthenész által egyszerűsített formája, és olyan idegenre használjuk, aki ember, de egy másik világról származik. A harmadik szó a raman. Ez humanoid, de más fajhoz tartozó lényt jelöl. A negyedik a varelse. Ezt teljesen idegen fajokra, például olyan állatokra használjuk, amelyekkel lehetetlen kommunikálni. Ezek a lények élnek, de nem tudjuk, milyen okok miatt, milyen célból hajtanak végre bizonyos cselekedeteket. Lehet, hogy intelligensek, lehet, hogy tudatosan cselekszenek, de nem lehetünk biztosak benne.

Andrew-nak feltűnt, hogy néhány diák egyre bosszúsabb, ezért jónak látta, ha szóvá teszi.

– Most azt hiszik, hogy Plikt arroganciája bosszantotta fel magukat. De nem így van. Plikt nem arrogáns, csupán precíz. Most valószínűleg szégyellik, hogy nem olvasták Démoszthenésznek a maguk népéről írott művét, és szégyenükben dühösek Pliktre, mert ő nem osztozik magukkal ebben a bűnben.

– Azt hittem, a Szószólók nem hisznek a bűnben – mondta egy mogorva fiú.

Andrew elmosolyodott.

– Maguk hisznek a bűnben, Styrka, és maguk hajtanak végre bizonyos cselekedeteket e hit miatt. Tehát magukban létezik a bűn, és mivel ismeri magukat, ezért a Szószólónak is hinnie kell a bűnben.

Styrka azonban nem adta fel ilyen könnyen.

– Mi köze van ennek az utlanningokról, framlingokról, ramanokról és varelsékről tartott szónoklatnak Ender Fajirtásához?

Andrew Plikt felé fordult. A lány egy percre elgondolkodott.

– Ez nagyon is ehhez a buta vitához tartozik, amit éppen most folytatunk. Ezeknek a germán kifejezéseknek a segítségével láthatjuk, hogy Ender valójában nem követett el fajirtást, mert mikor végzett velük, még varelséknek tartotta a hangyokat. Az emberi faj először csak akkor döbbent rá, hogy a hangyok nem varelsék, hanem ramanok, miután az első Szószóló megírta a Méhkirálynő és a Hegemón című tanulmányát. Egészen addig a hangyok és az emberek nem érthették meg egymást.

– A fajirtás az fajirtás – mondta Styrka. – Attól, hogy Ender nem tudta róluk, hogy ramanok, a hangyok még nem fognak feltámadni.

Styrka engesztelhetetlenségről tanúskodó kijelentése hallatán Andrew felsóhajtott. A reykjaviki kálvinisták egy tett elbírálásakor előszeretettel megfeledkeztek az emberi motívációkról. Szerintük a tettek önmagukban jók vagy rosszak voltak, és mivel a Holtak Szószólói is elfogadták azt a doktrínát, miszerint az emberi motivációkban mindig, ám a tettekben soha sincs ott a jó és a gonosz, a Styrkához hasonló diákok meglehetősen ellenségesen viselkedtek Andrew-val szemben.

– Styrka, Plikt, engedjék meg, hogy mondjak egy példát. Tegyük fel, hogy a malackák, akik már megtanulták a starkot, és akiknek a nyelvét néhány embernek sikerült elsajátítania… Nos, tegyük fel, hogy ezek a malackák mindenfelé provokáció vagy magyarázat nélkül halálra kínozzák a tanulmányozásukra kiküldött xenológust.

Plikt azonnal reagált a szituációra.

– Honnan tudhatnánk, hogy nem valamilyen provokáció hatására tették? Ami nekünk ártatlannak tűnik, az ő számukra elviselhetetlen lehet.

Andrew elmosolyodott.

– Lehetséges. De az a xenológus nem ártott nekik, nem kényszerített rájuk semmit, vagyis az általunk elfogadott normák szerint semmivel nem érdemelte ki a kínhalált. Talán ez az iszonyatos gyilkosság nem változtatja a ramanoknak tartott malackákat varelsékké?

Most Styrka felelt elsőként.

– A gyilkosság az gyilkosság. Semmi értelme varelsékről meg ramanokról beszélnünk. Ha a malackák gyilkoltak, akkor gonoszak. Éppen úgy, ahogy a hangyok is gonoszak voltak. Ha a tett gonosz, az elkövetője is az.

Andrew bólintott.

– Ez a mi dilemmánk. Ez a probléma. Gonosz volt-e a tett, vagy valamilyen módon, legalábbis a malackák felfogása szerint, mégis jó? A malackák ramanok vagy varelsék? Egy pillanata, Styrka, most hallgasson. Ismerem a kálvinizmusuk valamennyi érvét. De a maguk doktrínáit még maga Kálvin is butaságnak tartaná.

– Honnan tudja, mit gondolna Kálvin, ha…?

– Kálvin halott – kiáltotta Andrew –, és nekem jogom van szólni helyette!

A diákok felnevettek, Styrka pedig makacs hallgatásba burkolózott. Andrew tudta, hogy a fiú okos; mire elvégzi az egyetemet, le fog kopni róla kálvinizmusa – igaz, csak egy hosszú és fájdalmas folyamat eredményeképpen.

– Talman… Szószóló – mondta Plikt –, szavaiból úgy érzem, hogy az imént feltételezettnek nevezett eset valóban megtörtént. A malackák tényleg megöltek egy xenológust?

Andrew komoran bólintott.

– Igen, így van.

A tény zavaró volt, a bejelentés úgy hangzott, mintha a hangyok és emberek közötti ősi konfliktus újra feléledő visszhangja lenne.

– Most nézzenek magukba – mondta Andrew –, és látni fogják, hogy a Fajirtó Ender iránti gyűlöletük alatt, a hangyok pusztulása miatti bánatuk alatt ott rejtőzik egy rettenetes érzés. Félnek az idegenektől, akár utlanningok, akár framlingok legyenek is. Mikor arra gondolnak, hogy egy ilyen idegen megöl értékes, maguk által is ismert embereket, akkor nem számít, a gyilkos valójában micsoda. Varelsének tartják, vagy ami még rosszabb, olyan irtózatos fenevadnak, mint amilyenek a nyálcsorgató, éjszaka portyázó djurok. Mit tennének, ha a falujukban egyetlen fegyver lenne, és az maguknál volna, és újra közelednének azok a bestiák, amik már széttépték egyik embertársukat? Megállnának, és eltűnődnének rajta, hogy a gyilkos szörnyetegnek is joga van az élethez, vagy megpróbálnák megmenteni a falujukat, az ismerőseiket, azokat az embereket, kiknek sorsa a maguk kezében van?

– Tehát magának az a véleménye, hogy most ki kellene irtanunk a malackákat, bármilyen primitívek, bármilyen gyámoltalanok legyenek is? Így van? – kiáltotta Styrka.

– A véleményem? Én csak feltettem egy kérdést. Egy kérdés még nem vélemény, hacsak maga, Styrka, nem ismeri a választ, amit én adnék rá. És biztosíthatom, erről fogalma sincs. Gondolkozzanak el ezen. Vége az előadásnak.

– Holnap is beszélhetnénk erről? – kérdezték a diákok.

– Ha akarják – felelte Andrew, de tudta, ő már nem fog részt venni a legközelebbi vitában. A diákok számára Ender fajirtása pusztán filozófiai kérdés volt. Végülis a Hangy Háború óta már több, mint háromezer év telt el. Már 1948 év telt el a Csillagközi Egyezmény elfogadása, az új időszámítás kezdete óta, és Ender a Cs.E. előtti 1180.-ban irtotta ki a hangyokat. ám Andrew számára ezek az események még nem tűntek ilyen távolinak. Sokkal több interstelláris utazáson vett részt, mint amennyit a tanítványai feltételezni mertek volna. Amíg a Trondheimre érkezett, huszonöt hosszabb útja volt – és egyetlen bolygón sem maradt hat hónapnál tovább. A világok közti, fénysebességgel történő utazások lehetővé tették a számára, hogy úgy érintkezzen az idő óceánjával, ahogy az eldobott, lapos kő a víz felületével. A diákjainak fogalmuk sem volt róla, hogy az ő Szószólójuk – aki látszólag nem lehetett több harmincöt évesnél – tisztán emlékszik a háromezer év előtti eseményekre, hogy az akkor történtek az ő emlékezetében olyanok, mintha csak két évtizeddel korábban zajlottak volna le. A tanítványok el sem tudták képzelni, hogy Szószólójukba milyen mélyen beleégett az Ender ősi bűnével kapcsolatos örök kérdés, és hogy magában már legalább ezer különböző, de mégsem kielégítő választ adott rá. ők csak úgy ismerték tanítójukat, mint a Holtak egyik Szószólóját, de azt nem tudták róla, hogy gyermekkorában a nővére képtelen volt kiejteni az Andrew nevet, és ezért Endernek hívta. Valentine Endernek nevezte – és tizenöt éves korára ezen a néven vált hírhedtté. Ezért hagyta, hogy az engesztelhetetlen Styrka és a precíz Plikt eltöprengjen az Ender bűnével kapcsolatos kérdésen. Andrew Wiggin, A Holtak Szószólója számára ez a kérdés nem csupán akadémikus jellegű volt.

És most, ahogy a borzongató hidegben végigsétált a nyirkos, füves hegyoldalon, Ender – Andrew, a Szószóló – csak a malackákra tudott gondolni, akik már elkövettek egy gyilkosságot, ami éppen olyan megmagyarázhatatlan volt, mint annak idején az emberi fajhoz ellátogató hangyok tettei. Lehet, hogy elkerülhetetlen, hogy az egymásnak idegen fajok találkozását mindig vérrel kell megpecsételni? A hangyok tulajdonképpen akaratlanul, mintegy véletlenül, és csupán azért ölték halomra az embereket, mert boly-elméjük volt: számukra a különálló egyedek nem értek többet, mint egy levágott köröm. ők egy-két ember megölésével akarták felhívni magukra a figyelmet, hogy a szomszédban vannak. Lehet, hogy a malackáknak is valami hasonló okuk van a gyilkolásra? ám a fülébe csengő hang kínzásról beszélt, olyan rituális gyilkosságról, ami hasonlított arra, amit a malackák némelyik társukon is végrehajtottak. A malackáknak nincs boly-elméjük, ők nem olyanok, mint a hangyok voltak, és Ender Wigginnek meg kell tudnia, miért tették amit tettek.

– Mikor értesült a xenológus haláláról?

Ender megfordult. Plikt állt mögötte. A lány ahelyett, hogy visszament volna a diákok szálláshelyére, a Barlangba, követte öt.

– Miközben beszélgettünk. – Andrew megérintette a fülét. A terminál implantok ára elképesztőn magas volt, de ettől még nem számítottak ritkaságnak.

– Az előadás előtt átnéztem a híreket. Akkor még egy szóval sem említették a dolgot. Ha az ansible-on keresztül valami egetverő szenzáció érkezett volna, biztos belekerül a híradókba. Ezek szerint maga közvetlenül megkapta az ansible jelentést.

Plikten látszott, azt hiszi, hogy valamilyen rejtély nyomára bukkant. Valójában így is volt.

– A Szószólók hamarabb megkapják a híreket, mint a tömegtájékoztató szervek.

– Felkérte magát valaki, hogy szóljon a xenológus haláláról?

Andrew megrázta a fejét.

– A Lusitanián a katolikus egyház az úr.

– Éppen azért! – mondta a lány. – Nekik nincs saját szószólójuk, de ha valaki igényli, meg kell engedniük, hogy egy Szószóló a bolygójukra lépjen. És a Trondheim van a legközelebb a Lusitaniához.

– Senki sem kért szószólót.

Plikt megérintette a férfi karját.

– Miért van itt?

– Maga is tudja, miért érkeztem. Wutan haláláról beszéltem.

– Tudom, hogy a nővérével, Valentine-nel jött. ő sokkal népszerűbb tanár, mint maga… ő feleletekkel válaszol a kérdésekre, maga pedig csak még több kérdéssel.

– Ez azért van így, mert ő ismeri a válaszokat.

– Szószóló, valamit el kell mondania nekem. Kíváncsi voltam, és megpróbáltam megtudni magáról valamit. Például a nevét, meg azt, hogy honnan jött. De minden magára vonatkozó adatot zároltak. úgy elásták valamennyit, hogy még azt sem sikerült kiderítenem, milyen mélyen vannak. Maga az Isten se tudná előkeresni őket.

Ender a lány vállaira tette a kezeit, és mélyen a szemébe nézett.

– Ez a dolog nem tartozik magára.

– Maga sokkal fontosabb, mint bárki gondolná, Szószóló – mondta a lány. – Az ansible jóval hamarabb jelent magának, mint másoknak, igaz? És senki sem találna semmilyen információt magáról.

– Még senki sem próbálkozott meg vele. Magát miért érdekli ennyire?

– Szószóló akarok lenni – felelte a lány.

– Akkor rajta! A komputer majd felkészíti rá magát. Ez nem olyan, mint egy vallás – egyetlen katekizmust sem kell bemagolnia. De most hagyjon békén!

Ender eleresztette, és egy kicsit ellökte a lányt. Ahogy elindult, Plikt hátra tántorodott.

– Én beszélni akarok magáról! – kiáltotta.

– Még nem vagyok halott! – ordított vissza Ender.

– Tudom, hogy elmegy a Lusitaniára! Tudom!

Akkor többet tudsz, mint én magam, gondolta Ender. ám ahogy tovább ment megremegett. Pedig a nap már melegen sütött, és mielőtt elindult hazulról, három pulóvert is magára húzott. Nem is sejtette, hogy Plikt ennyire indulatos is tud lenni. Nyilván rá akar jönni, hogy ki ő. Megrémítette, hogy lány ilyen elszántan akar tőle valamit. Éveket töltött el anélkül, hogy bárkivel is kialakított volna valamilyen komolynak nevezhető kapcsolatot. Ez alól egyedül a nővére, Valentine volt kivétel, meg persze a holtak, akikről szólt. Az a néhány ember, aki jelentett valamit a számára, már rég halott volt. Valentine-nel együtt évszázadokkal, világokkal maguk mögött hagyták szeretteiket.

Gyökeret ereszteni a Trondheimen… Még a gondolattól is visszariadt. Mit akarhatott tőle Plikt? Nem számít, úgysem fogja megkapni. Egyáltalán honnan vette a bátorságot, hogy úgy faggatózzon, mintha hozzá tartozna? Ender Wiggin senkihez sem tartozik. Ha a lány tudná, valójában ki ő, fajirtónak nevezné, mint mindenki más. Vagy lehet, hogy az emberiség megmentőjeként imádná? Ender még emlékezett rá, milyen volt, mikor az emberek így tekintettek rá. Már akkor sem tetszett neki a dolog. De most csak úgy ismerik, hogy ő a szószóló, a talman, a falante, a spieler, vagy bármi, ahogy a különböző városokban, különböző világokon élő, különböző nemzetekhez tartozó emberek a Holtak Szószólóját nevezik.

Nem akarta, hogy ismerjék öt. Nem tartozott közéjük; nem tartozott az emberi fajhoz. Küldetése volt, és ezért valaki máshoz tartozott. Nem az emberi lényekhez, de nem is a véreskezű malackákhoz. Máshoz. Legalábbis így hitte.

Harmadik fejezet

LIBO

Feljegyzett étrend: Főként maciokat, a fák törzsére feltekeredő, merdonának nevezett kúszónövényen élősködő fényes férgeket fogyasztják. Megfigyeltük, hogy időnként capimszálakat rágcsálnak. Néha – véletlenül? – a maciokat merdona levelekkel együtt ették.

Soha, egyetlen egyszer sem láttuk, hogy valami mást is fogyasztottak volna. Novinha analizálta mindhárom "ételüket" – a maciokat, a capimszálakat és a merdona leveleket. Az eredmény meglepő volt. A pequeninóknak vagy nincs szükségük a különböző proteinekre, vagy egyfolytában éhesek. Táplálékaikból sok nyomelem hiányzik, kálcium fogyasztásuk pedig olyan alacsony, hogy szerintünk a csontjaik nem úgy használják fel ezt az anyagot, mint az embereké.

Feltételezések: Mivel nem vehetünk tőlük szövetmintákat, a malackák anatómiájáról és fiziológiájáról csak annyit tudunk, amennyit a Turkálónak nevezett pequenino feldarabolt testéről készült felvételekből sikerült kiderítenünk. De még így is felfedeztünk néhány anomáliát. A malackák nyelve olyan fantasztikusan mozgékony, hogy minden általunk kiadott hangot képesek utánozni, és sok olyat is ki tudnak ejteni, ami számunkra egyszerűen lehetetlen. Bizonyára van valami oka, hogy éppen ilyenné fejlődött. Talán azért, hogy így a malackák könnyebben meg tudják szerezni a fák kérge alatt, vagy a földbefúrt bolyokban élő rovarokat. Ha az ős-ősmalackák tettek is ilyesmit, a ma élők már valószínűleg nem. A bokáikon és térdeik belső oldalán pedig ott vannak azok az elszarusodott, érdes párnák, melyek lehetővé teszik a számukra, hogy a kezeik igénybevétele nélkül is felmásszanak a fákra. Vajon ez a felület miért fejlődött ki rajtuk? Hogy elmenekülhessenek valamilyen ragadozó elöl? A Lusitanián egyetlen olyan ragadozó sincs, ami elég nagy lenne ahhoz, hogy veszélyt jelentsen rájuk. Vagy talán azért, hogy így könnyebben felkutathassák a fák kérge alatt rejtőző rovarokat? Ezt a feltételezést támasztja alá hosszú nyelvük is. De hol vannak ezek a rovarok? A bolygón a rovarokat csupán a bögölyök és a puladorok képviselik, ezek pedig nem bújnak a kéreg alá, és a malackák sem fogyasztják őket. A maciok nagyok, a kéreg fölött élnek, és a merdonaindák félrehúzása után könnyedén el lehet kapni őket. A malackáknak miattuk még fára sem kell mászniuk.

Libo következtetése: A nyelv és a famászáshoz szükséges párnák akkor alakultak ki, mikor a malackák egy másik környezetben, egy változatosabb, rovarokat is tartalmazó étrenden éltek. ám valami – egy jégkorszak? Vándorlás? Egy járvány? – miatt a környezet megváltozott. Eltűntek a kéregrovarok, stb. Talán a nagyobb ragadozók is akkor pusztultak ki. Ez megmagyarázná, hogy a nagyon kedvező létfeltételek ellenére a Lusitanián miért él ilyen kevés faj. A kataklizma – relatíve – nem rég történhetett – talán félmillió évvel ezelőtt? –, így az evolúciónak még nem volt ideje a nagy változtatások végrehajtására.

Csábító hipotézis, mivel a jelenlegi környezetben látszólag semmi sincs, ami megmagyarázná, egyáltalán hogyan és miért fejlődtek ki a malackák. Nincs vetélytársuk. Az ökológiai rendszerben elfoglalt helyüket akár az oposszumok is betölthetnék. Miért lenne az intelligencia adaptív jellemző? A kataklizma-elmélettel valószínűleg túllőttünk a célon: megmagyaráztuk, miért élnek a malackák ilyen kevéssé tápláló, unalmas diétán, de közben felmerült egy sokkal komolyabb kérdés.

– Joao Figueira Alvarez, Munkajegyzetek – 4/14/1948. Cs.E.

Posztumusz publikálva a A Lusitania-i szecessziós filozófia gyökerei című kötetben, 2010-33-4-1090:4.

Amint Bosquinha polgármesterasszony megérkezett a Zenador állomásra, a dolgok kicsúsztak Libo és Novinha kontrollja alól. Bosquinha hozzá volt szokva, hogy ő a főnök, és viselkedésével lehetőséget sem hagyott a többieknek a tiltakozásra, de még a tűnődésre sem.

– Te itt maradsz – mondta Libonak, miután áttekintette a helyzetet. – Ahogy megkaptam az üzenetedet, a Bírót elküldtem anyádhoz, közölje vele a hírt.

– Be kell hoznunk apám testét – mondta Libo.

– Már áthívtam néhány, a közelben lakó férfit, hogy ebben legyenek a segítségünkre – mondta a nő. – És már Peregrino püspök is hozzálátott, hogy előkészítse apádnak a helyet a Katedrális temetőjében.

– De én is ki akarok menni – erősködött Libo.

– Meg kell értened, Libo, képeket kell készítenünk minden részletről.

– Hiszen éppen én mondtam magának, hogy ezt meg kell tennünk! A Csillagközi Bizottságnak küldött jelentés csak ezekkel lehet teljes.

– De neked nem szabad ott lenned, Libo! – Bosquinha hangja hivatalos keménységgel csengett. – Különben is, el kell készítened a saját jelentésed. A lehető leghamarabb tájékoztatnunk kell a Kongresszust. Képes vagy rá, hogy most leírd? Most, míg minden élményed friss?

A polgármesterasszonynak természetesen igaza volt. Egyedül Libo és Novinha írhatta meg az egyetlen, hitelesnek számító jelentést. És minél előbb megteszik, annál jobb.

– Igen, képes vagyok rá – felelte Libo.

– Novinha, a te megfigyeléseidre is szükségünk van. Külön, egymástól függetlenül, írjátok le a történteket, anélkül, hogy megbeszélnétek. A Száz Világ már várja.

A komputert már készenlétbe helyezték, és az ansible a megírásukkal egyidőben, a hibákkal és a javításokkal együtt kiközvetítette a két jelentést. A xenológiával foglalkozó emberek a Száz Világ mindegyikén már abban a pillanatban elolvashattak minden egyes szót, ahogy Libo és Novinha leírta azt. Rajtuk kívül sokan már meg is kapták a komputerek által készített eseményösszefoglalót. A Lusitaniától huszonkét fényévnyire Andrew Wiggin is megtudta, hogy a malackák megölték Joao Figueira "Pipo" Alvarez xenológust, és mielőtt a kijelölt férfiak a kapun át bevitték a tetemet Milagre-be, már közölte is a hírt a diákjaival.

Miután befejezte a jelentését, Libot körülvették a Hatóság emberei. Novinha egyre fokozódó aggodalommal figyelte, ahogy a Lusitania irányításra alkalmatlan vezetői minden tettükkel és szavukkal csak növelik Libo fájdalmát. Peregrino püspök volt a legrosszabb. úgy gondolta, azzal vigasztalja meg Libot a legjobban, ha közli vele, hogy a malackák valójában lélek nélküli állatok, így apja nem gyilkosság áldozata lett, hanem vad bestiák tépték darabokra. Novinha kis híján ráordított a papra. Ez vajon nem azt jelenti, hogy a munka, amit Pipo egész életében végzett, nem volt más, mint vadállatok tanulmányozása? Nem azt jelenti, hogy ha a halálát nem gyilkosság okozta, akkor Isten akarata teljesedett be rajta? Novinha magában dühöngött, de tekintettel volt Libora, ezért türtőztette magát. A fiú csak némán ült, bólogatott a püspök szavaira, és így sokkal hamarabb megszabadult tőle, mint Novinhának sikerült volna, ha leáll vele vitatkozni.

A kolostorból érkezett Dom Cristao azonban valóban sokat segített. Értelmes kérdéseket tett fel a nap eseményeivel kapcsolatban; így kényszerítette rá Libot és Novinhát arra, hogy érzelmeiktől megszabadulva elemezzék a helyzetet. A lány azonban hamarosan abbahagyta a felelgetést. A legtöbb ember azt kérdezgette, miért tehettek ilyen dolgot a malackák, de Dom Cristao inkább arra volt kíváncsi, Pipo mivel válthatta ki belőlük ezt a viselkedést. Novinha tökéletesen tisztában volt vele, mit tett Pipo: elmondta a malackáknak a titkot, amire az ő szimulációi alapján sikerült rájönnie. A lány tudta ezt, de hallgatott, és Libo mintha megfeledkezett volna róla, amit néhány órával korábban, még akkor mondott neki, mikor Pipo keresésére indultak. Libo még csak rá sem pillantott a szimulációra. Novinha örült ennek; az nyugtalanította a legjobban, hogy Libonak esetleg mégis eszébe jut a dolog.

Dom Cristao faggatózásának a polgármester, és a holttesttel visszatérő férfiak érkezése vetett véget. Valamennyien plasztik esőkabátot húztak magukra, de még így is bőrig áztak, és nyakig sárosak voltak. Szerencsére az eső lemosta róluk a vérfoltokat. Bocsánatkérően viselkedtek, szinte áhítattal néztek Libora, és meghajlásnak is nevezhető bólintással üdvözölték. Novinhának feltűnt, tiszteletadásuk valahogy több annál, amit az emberek általában azokkal szemben tanúsítanak, akiket ilyen közelről csapott meg a halál szele.

Az egyik férfi Libo felé fordult.

– Most te vagy a zenador, igaz? – Kimondta. Milagre-ben a zenadornak hivatalosan nem volt hatalma, de tekintélye annál nagyobb. Érthető is volt, hiszen a kolónia is egyedül az ő munkája miatt jöhetett létre. Libo többé már nem számított gyereknek – döntéseket kellett hoznia, tekintélye volt, és a bár addig nem sokat törődtek vele az emberek, most az érdeklődés középpontjába került.

Novinha érezte, felborul az élete. Ennek nem így kellene történnie, gondolta. Még évekig itt kellene dolgoznom, és Liboval együtt tanulnom kellene Pipotól! Ez lenne az élet rendje… Mivel ő már kolónia xenobiológusa volt, mivel neki is jutott egy megbecsült felnőttszerep, nem volt féltékeny Libora, de szerette volna, ha egy darabig még mindketten gyerekek maradhatnak. Ha lehet, örökre. ám Libo már nem lehetett a diáktársa, nem lehetett a pajtása. Novinha hirtelen rádöbbent, hogy a fiú áll a helyiségben tartózkodók figyelmének központjában, lesik minden szavát, minden érzését, várják terveit.

– A malackákat nem hibáztathatjuk – mondta Libo –, és gyilkosságról sem beszélhetünk. Nem tudhatjuk, apám mit tett, amivel ezt a viselkedést kiváltotta belőlük. Ezt később majd megpróbálom kideríteni. Most viszont az a lényeg, bármit is tettek a malackák, kétségtelenül helyesnek tartották. Itt mi vagyunk az idegenek, és lehet, hogy megsértettünk valami tabut… valami törvényt. Apám felkészült erre. ő mindig tisztában volt vele, hogy ez megtörténhet. Mondják el az embereknek, hogy apám olyan becsülettel halt meg, mint katona a harcmezőn, mint egy pilóta az űrhajójában. Mondják el, hogy kötelessége teljesítése közben ért véget az élete. ó, Libo, te csendes fiú, olyan ékesszólóan beszélsz, hogy többé már nem lehetsz egy fiú a sok közül! Novinha bánata megkettőződött. El kellett fordulnia Libotól, máshová kellett néznie…

Elfordult, és egyenesen annak az egyetlen embernek a szemeibe nézett, aki a szobában tartózkodók közül nem Libot figyelte. A férfi nagyon magas, és fiatal volt. Még nálam is fiatalabb, döbbent rá Novinha, mikor felismerte benne azt a fiút, aki egy évfolyammal alatta járt az iskolába. Egyszer még Dona Crista elé is kiállt, hogy a védelmébe vegye. Marcos Ribeirának hívták, de termete miatt mindenki csak Marcaonak szólította. Nagy és buta, mondták róla, és időnként Caonak csúfolták. A szó portugálul kutyát jelentett, és nem éppen hízelgő értelemben. Novinha mindig komor dühöt fedezett fel a pillantásában, és egy alkalommal látta, hogy a béketűréséből kihozott fiú leütötte egyik kínzóját. Az áldozat válla ezután majdnem egy évig rögzítőkötésben volt.

Természetesen Marcaot azzal vádolták, hogy a legcsekélyebb provokáció nélkül bánt el ilyen kegyetlenül a társával – a hóhérok koruktól függetlenül szeretik áldozatukra hárítani a felelősséget, különösen akkor, ha az visszaüt. ám Novinha nem tartozott a gyerekeknek ehhez a csoportjához – sőt, ő is éppen olyan elszigetelt volt, akár Marcao, bár sokkal kevésbé tehetetlen –, és így a betyárbecsület nem kötelezte arra, hogy elhallgassa az igazságot. Arra gondolt, ez annak a felkészülésnek a része, melynek végén majd szólhat a malackákról. Maga az áldozat, Marcao semmit sem jelentett a számára. Akkor, és azóta sem jutott az eszébe, hogy a fiú fontosnak tarthatja az incidenst, hogy Marcao egyszer majd úgy emlékszik rá, mint az egyetlen személyre, aki az ő oldalára állt a többi gyerek ellen folytatott szüntelen harcában. Amióta xenobiológus lett, Novinha egyszer sem látta a fiút, de még csak nem is gondolt rá. ám most itt volt, ruháját sár borította, arca még kísértetiesebb és bestiálisabb volt, mint valaha, esőtől és verítéktől ázott haja az arcához és a füleire tapadt. Vajon mit nézhet? Marcao egyfolytában Novinhát bámulta, és még akkor sem kapta el róla a tekintetét, mikor a lány nyíltan feléje fordult. Miért nézel?, kérdezte a lány szavak nélkül. Mert éhes vagyok, felelték az állati szemek. De nem, nem is a fiú tekintete válaszolt így; Novinha a gyilkos malackáknak a saját félelme által életre keltett vízióját látta benne. Marcao semmit sem jelent a számomra, és nem számít, hogy mit gondol, én is semmi vagyok neki.

De mégis, Novinha előtt egyetlen pillanatra minden megvilágosodott. Az, hogy akkor régen védelmébe vette a fiút, egy dolgot jelentett neki, és teljesen mást Marcaonak. Annyira különbözően ítélték meg a történteket, mintha nem is ugyanarról az eseményről lenne szó. Novinha agya összekapcsolta ezt Pipo meggyilkolásával. Valahogy nagyon fontosnak érezte a két dolog közötti összefüggést, és már-már úgy tűnt, megtalálta a magyarázatot a történtekre. ám a fejéből rögtön elillant a ködös gondolat, mikor figyelme a püspökre terelődött, aki az emberek élén elindult a temető felé. A bolygón a temetésekhez nem használtak koporsókat; a malackák miatt tilos volt kivágni a fákat. Annak ellenére, hogy a búcsúszertartást leghamarabb másnap, vagy – mivel nagyon sok ember részt akart venni a zenador gyászmiséjén – talán még annál is később lehetett csak megtartani, Pipo testét azonnal el kellett temetniük. Marcao és társai kivonultak az esőbe, és egyedül hagyták Novinhát meg Libot azokkal ez emberekkel, akik úgy gondolták, Pipo halálát követően mindenképpen jelen kell lenniük. Fontoskodó idegenek járkáltak ki-be az ajtón, és Novinha számára érthetetlen döntéseket hoztak. Libot látszólag az egész nem érdekelte.

Végül a Bíró Libo elé állt, és megfogta a vállait.

– Te pedig természetesen eljössz hozzánk – mondta. – Legalábbis ma éjszakára.

Miért éppen a te házadba menjen, Bíró?, gondolta Novinha. Senkink sem vagy, és egyetlen egyszer sem volt veled dolgunk. Ki vagy te, hogy ilyesmiben ilyen könnyedén határozz? Pipo halála talán azt jelenti, hogy hirtelen döntésképtelen kis kölykökké váltunk?

– Anyámmal maradok – mondta Libo.

A Bíró meglepve nézett vissza rá – mintha számára már az is példa nélküli lenne, hogy egy gyerek ellenkezni mer az akaratával. Persze Novinha tudta, hogy ez nem így van. A Bíró lánya, Cleopatra – aki jópár évvel fiatalabb volt Novinhánál – keményen megdolgozott azért, hogy kiérdemelje a gúnynevét: Bruxinha – kis boszorka. Ha a saját lánya ilyen, akkor hogy lehet, hogy ez az ember nem tudja, a gyerekeknek is megvan a saját akaratuk, és nem viselik el, ha valaki korlátok közé próbálja kényszeríteni őket? ám a Bíró egyáltalán nem azon lepődött meg, amire Novinha gondolt.

– Azt hittem tudod, hogy egy darabig az anyád is a családomnál fog lakni – mondta. – Természetesen felzaklatták a történtek, és nem szeretnénk, hogy most a háztartással bajlódna, vagy abban a házban élne, ahol minden arra emlékezteti, aki többé már nem lehet vele. Anyád a fivéreiddel és húgaiddal együtt már átment hozzánk. Szükségük van rád. Természetesen a bátyád, Joao is velük van, de neki már van felesége és saját gyermeke, akikre vigyáznia kell, így te vagy az egyetlen, aki az anyáddal maradhat, akire számíthat.

Libo szomorúan bólintott. A Bíró nem öt akarja gyámolítani, hanem arra kéri, legyen az anyja támasza és védelmezője.

A Bíró Novinha felé fordult.

– Neked pedig haza kellene menned – mondta.

Novinha csak ekkor döbbent rá, hogy rá nem érvényes a meghívás. Miért is lenne az? Pipo nem volt az apja, és ő sem más a család számára, mint egy barát, aki történetesen Liboval volt, mikor felfedezte a holttestet. Miféle szánalomra számíthatna?

Otthon! Mi az otthona, ha nem éppen ez a hely? Vagy talán azt várják tőle, hogy átmenjen a Biologista állomásra, ahol az ágya van? Az az ágy, amiben a munka közbeni szunyókálásokat leszámítva már legalább egy éve nem aludt… Az lenne az otthona? Eljött onnan, mert a szülei nélkül fájdalmasan üresnek érezte az épületet. És most a Zenador állomás is kiürült: Pipo meghalt, Libo pedig azért hagyta magára, mert felnőtt lett belőle, akinek feladatai vannak. Már ez a hely sem lehet az otthona, éppúgy, ahogy egyetlen másik sem.

A Bíró elvezette Libot. A fiú anyja, Conceiçao már a Bíró házában várt gyermekére. Novinha alig ismerte az asszonyt, jóformán csak annyit tudott róla, hogy ő a Lusitania archívumát kezelő könyvtáros. Novinha soha sem volt együtt Pipo feleségével és többi gyermekével, még azzal sem törődött, hogy a világon vannak. Neki csak a munka számított, az állomáson folyó élet volt valóságos. Ahogy Libo az ajtóhoz lépett, egyre jobban összezsugorodott. Mintha jókora távolságra került volna a lánytól; mintha egy papírsárkány lenne, amit felkapott a szél, és eltávolodva mind apróbbá válik az égen. Az ajtó becsukódott Libo mögött.

Novinha ekkor érezte át igazán Pipo hiányát. Számára nem a domb oldalában heverő megcsonkított holttest jelentette a halálát – azt csupán élettelen törmeléknek látta. A halál azonban azonos volt az ő életében támadt űrrel. Pipo volt a szikla a viharban, egy olyan erős és szilárd szirt, melynek árnyékában Libo és ő olyan menedéket találhatott, hogy nem is kellett tudomást venniük a körülöttük dúló szélrohamról. ám Pipo most elment, és őket magával ragadta, ki tudja merre sodorja majd a vihar. Pipo!, sikoltott némán a lány. Ne menj el! Ne hagyj itt minket! De persze már késő volt. Pipo már nem hallhatta meg a könyörgését – éppen úgy, ahogy a szülei sem.

A Zenador állomás még mindig zsúfolt volt. Bosquinha polgármester a terminál előtt ült, és az ansible-on át személyesen küldte szét Pipora vonatkozó jegyzeteit a Száz Világra, ahol szakértők seregei kétségbeesett igyekezettel próbálták megfejteni a gyilkosság okát.

De Novinha tudta, hogy a magyarázat nincs benne ezekben a feljegyzésekben. ő tudta, valahogy az ő kutatási eredményei okozták Pipo halálát. A malackák sejtjeinek, genetikai molekuláiknak holografikus képe még mindig ott lebegett a terminálja fölött. Novinha nem akarta, hogy Libo áttanulmányozza ezeket, de ő maga feszülten figyelte, és megpróbálta felfedezni bennük azt, amit Pipo látott; megpróbálta megérteni, mi lehetett a képen, aminek láttán Pipo kirohant a malackákhoz, és mondott vagy csinált valamit, ami miatt végül megölték. Novinha érezte, hogy felfedezett egy titkot, melynek megőrzéséért a malackák még gyilkolni is képesek. De mi lehetett az?

Minél tovább tanulmányozta a hologramokat, annál kevésbé értette az egészet. Egy idő után már nem is látta a képet; csendesen sírni kezdett, és könnyein át csak egy halvány ragyogást tudott kivenni. ő ölte meg Pipot, mert anélkül, hogy akarta volna, felfedte a malackák titkát. Ha sohasem jöttem volna ide, gondolta, ha nem álmodtam volna arról, hogy a malackák történetének Szószólója leszek, még most is élnél, Pipo! Libonak lenne apja, valamennyien boldogok volnánk, és ez a hely még mindig otthon lenne. Magamban hordozom a halál magvait, és mindenhová elültetem őket, ahol elég sokáig élek ahhoz, hogy szeretni tudjak. A szüleim azért haltak meg, hogy mások élhessenek; én most élek, de másoknak meg kell halniuk miattam.

A polgármester végül meghallotta Novinha kapkodó lélegzetét, és rádöbbent, hogy a lányt is megrendítette Pipo halála, hogy ő is gyászol. Bosquinha átadta valakinek, fejezze be a jelentését, majd kivezette Novinhát a Zenador állomás épületéből.

– Sajnálom, gyermekem – mondta. – Tudtam, hogy gyakran kijártál ide, és gondolhattam volna, hogy te is apádként szeretted Pipot. Sajnálom, hogy úgy bántunk veled, mint egy kívülállóval. Ez nem volt szép tőlünk… Tőlem. Gyere el hozzám!

– Nem – felelte Novinha. A hideg, nedves éjszakai levegő elűzte bánata egy részét; már képes volt tiszta fejjel gondolkodni. – Nem. Ha lehet, egyedül akarok maradni… – De hol? – Az állomásomon.

– A ma éjszaka történtek után nem lenne szabad magadban lenned – mondta Bosquinha. ám Novinha képtelen lett volna elviselni bárki társaságát, az emberek kedvességét és vigasztalását. Hát nem értitek? Én öltem meg Pipot! Büntetést érdemlek. Szenvedni akarok, bármilyen fájdalom is legyen a jutalmam! Vezekelni akarok, bűnbánatot gyakorolni, és ha lehet, feloldozást nyerni. Másképp hogy moshatnám le a kezemről a rátapadt vért? ám nem volt ereje ellenállni, de még vitatkozni sem. Tíz perccel később a polgármester autójában ült, és a füves utak fölött repült.

– Itt a házam – mondta polgármester. – Nincs veled pontosan egyidős gyermekem, de azt hiszem, így is kényelmesen fogod magad érezni. Nem jó egyedül maradni.

– Pedig most arra lenne szükségem. – Novinha határozott, magabiztos akart lenni, ám hangja erőtlen és halk volt.

– Kérlek – mondta Bosquinha. – Te most nem vagy önmagad.

Bárcsak valóban ne lennék!

Nem volt étvágya, de Bosquinha férje mindannyiuknak készített egy cafezinhot. Későre járt, már csak néhány óra volt hátra hajnalig, és Novinha végül hagyta, hogy ágyba fektessék. Mikor aztán a ház elcsöndesedett, felkelt, felöltözött, és lement a földszintre, a polgármester termináljához. Utasította a komputert, hogy törölje a Zenador állomás terminálja fölé kivetített holoképet. Annak ellenére, hogy ő még mindig képtelen volt rájönni, milyen titok nyitját találta meg benne Pipo, tudta, valaki más esetleg mégis megfejtheti a rejtélyt. Novinha nem akarta, hogy mások halála miatt is öt gyötörje a lelkiismeret.

Ezután kiment a házból, átvágott a Centrón, megkerülte a folyó kanyarulatát, és átment a Vila das Aguason. A Biologista állomásra, haza ment.

A fűtetlen lakószobákban hideg volt – már olyan régóta nem aludt itt, hogy az ágyát, a takaróját vastag por lepte be. De a laborban természetesen meleg volt. Ebben a helyiségben sokat tartózkodott – annak ellenére, hogy Pipoval és Liboval élt együtt, a munkáját mindig elvégezte. Bárcsak elhanyagolta volna!

Módszeresen munkához látott. Összegyűjtötte a mintákat, a tárgylemezeket, a kitenyésztett sejtkultúrákat, mindent, ami elvezette a Pipo halálát okozó felfedezéséhez. Mindent megsemmisített, kidobott; mindent tisztára mosott, egyetlen jelet sem hagyott, ami az elvégzett munkára utalt volna, de még a tisztogatás nyomait is eltüntette.

Ezután a termináljához fordult. Meg akart semmisíteni minden feljegyzést, ami erre a témára vonatkozott – a saját jegyzeteit, de még a szülei által hátrahagyott, a felfedezést elősegítő felvételeket is. Mindennek el kell tűnnie. Annak ellenére, hogy ez volt élete értelme, hogy hosszú éveken át csak ezen dolgozott. Saját megítélése szerint kegyetlen büntetést érdemelt volna, és most ugyanilyen könyörtelenséggel akarta megsemmisíteni az adatokat.

A komputer azonban leállította.

– A xenobiológiai kutatások munkajegyzeteit tilos letörölni – jelentette a gép. Novinha rádöbbent, hogy talán nem is tudná megtenni. Még a szüleitől hallotta, a szentírásként, önmaga megtalálásához vezető térképként olvasgatott jegyzeteikből tudta, semmit sem szabad eltüntetni vagy elfelejteni. A tudás szentsége mélyebben gyökeret vert a lelkében, mint bármelyik katekizmus. Paradox helyzetbe került. A tudás Pipo halált okozta, de ezeknek az információknak a letörlésével újra megölné a szüleit, megsemmisítené a tőlük kapott örökséget.

Nem semmisíthette meg az adatokat, de nem is őrizhette meg őket. úgy érezte magát, mintha minden oldalról megmászhatatlan falak vennék körül; falak, melyek lassan közelednek feléje, és egyre jobban összepréselik.

Novinha csak egyetlen dolgot tehetett, és ezt végre is hajtotta: levédte, kódok és áthatolhatatlan logikai falak mögé rejtette az adatállományt. Rajta kívül senki sem férhet hozzá. Legalábbis amíg él. Amikor aztán egyszer meghal, egyedül utódja, az új xenobiológus nézhet majd bele a feljegyzéseibe.

Vagyis majdani utódján kívül valaki addig is hozzáférhet a titkához. Ha megházasodik, a férje – ha akarja majd – minden adathoz hozzájuthat. Nos, mivel így van, nem fog férjez menni. Ilyen egyszerű az egész.

Novinha látta, milyen jövő vár rá: komor, elviselhetetlen és megváltoztathatatlan. Nem mert meghalni, de élni sem akart; nem szabad megházasodnia, nem gondolhat magára, és legfőképpen nem találhatja meg a halálos titok nyitját – de nem is szabadulhat meg a tudattól, hogy létezik. Örök magány, örök teher, örök bűntudat… Vágyni fog a halálra, de mégsem szabad siettetnie. Egyetlen vigasza lehet csupán: többé soha, senki sem fog meghalni miatta. Ennél több bűnt nem kell majd magára vennie.

A komor és reménytelen kétségbeesés e pillanatában eszébe jutott a Méhkirálynő és a Hegemón, meg a Holtak Szószólója. Bár az eredeti Szószóló már több ezer éve a sírjában fekhet, a világokon voltak más szószólók is, akik papként szolgálták az olyan embereket, akik nem ismertek el egyetlen istent sem, de hittek az emberi lények életének értékében. Léteztek más szószólók, akiknek feladata az volt, hogy feltárják az emberek cselekedeteinek valódi okait és motivációit, hogy évekkel haláluk után deklarálják életük igazát. Ezen a brazil kolónián szószólók helyett csak valódi papok éltek; papok, akik az ő számára nem adhatnak megnyugvást. El fog hívni egy Szószólót!

Eddig még egyszer sem gondolt rá ilyen nyíltan, de most rádöbbent, hogy valójában egész életében ezt tervezte, azóta, hogy először olvasta a Méhkirálynő és a Hegemónt. Már utána is nézett. Ez a kolónia a katolikus egyház fennhatósága alá tartozott ugyan, de a Csillagközi Egyezmény a világ minden polgára számára engedélyezte, hogy bármilyen hitvallású papot magához kérhessen. A Holtak Szószólóit pedig papokként tisztelték. Tehát elküldheti a hívását, és ha egy szószóló úgy dönt, hogy eleget tesz a kérésének, a kolónia nem tagadhatja meg, hogy beeressze.

De talán egyetlen szószóló sem akar majd eljönni hozzá. Talán egyikük sincs elég közel ahhoz, hogy még az ő életében megérkezzen. De az is lehetséges, hogy valamelyikük mégis elég közel tartózkodik ahhoz, hogy valamikor – húsz, harminc, talán negyven év múlva – megérkezzen, és kiderítse az igazságot Pipo életéről és haláláról. És mikor a Szószóló rájön, mi történt, és a Méhkirálynő és a Hegemónból ismert tiszta hangon elmondja, talán szavaival megszabadítja majd öt a szívében égő bűntudattól.

Novinha a komputeren át leadta a hívást, ami az ansible-on keresztül szinte ugyanabban a pillanatban megérkezett a legközelebbi világokon tartózkodó szószólókhoz. Gyere el hozzám, kérte a lány szavak nélkül az ismeretlent. Gyere el, még akkor is, ha mindenkinek meg kell tudnia, mekkora bűnt követtem el! Gyere el, bármit is kelljen mondanod…

Amikor felébredt fájt a dereka, és elzsibbadt az arca. Ahogy fejét a terminál sima tetejére hajtva elaludt, a gép kikapcsolta magát, hogy megóvja a lézerektől. Nem a fájdalom keltette fel, hanem egy szelíd érintés. Valaki a vállára tette a kezét. Egy pillanatra azt hitte, hívására máris megérkezett a Holtak Szószólója, és ő áll mögötte.

– Novinha – suttogta egy hang. Nem a Falante pelos Muertos szólt hozzá, hanem valaki más. Valaki, akiről azt hitte, elveszett az elmúlt éjszaka viharában.

– Libo – mormolta, majd megpróbált felállni. A mozdulat túl gyors volt – háta begörcsölt, feje előre bukott. Halkan felkiáltott, de a fiú megragadta a vállát, és nem hagyta, hogy a padlóra zuhanjon.

– Jól vagy?

Novinha egy gyönyörű kertben fujdogáló könnyű szellőnek érezte az arcába csapó leheletet. Egyszeriben úgy érezte, biztonságban van, és hazaért.

– Megkerestél…

– Novinha! Ahogy tudtam, jöttem. Anyám végre elaludt. Most Pipinho, a bátyám van vele, és a Bíró mindenre gondot visel, én pedig…

– Gondolhattad volna, hogy tudok vigyázni magamra.

Libo egy hosszú percig tartó hallgatás után szólalt csak meg. Hangja most dühös volt, kétségbeesett, és végtelenül fáradt.

– Isten a tanúm rá, Ivanova, nem azért jöttem, hogy rád vigyázzak!

Novinhában valami bezárult; amíg végleg el nem vesztette, nem is érezte a reményt.

– Azt mondtad, hogy apám felfedezett valamit az egyik szimulációdban. Azt mondtad, hogy szerinte nekem magamtól is rá kell jönnöm, mi az. Először arra gondoltam, hogy a terminál fölött hagytad a hologramot, de mikor visszamenten az állomásra, már nem volt ott.

– Nem?

– Te is tudod, hogy nem, Novinha. Rajtad kívül senki sem törölhette a programot. Látnom kell azt a szimulációt!

– Miért?

Libo hitetlenkedve nézett a lányra.

– Tudom, hogy most álmos vagy, Novinha. De már biztos te is rájöttél, bármit is talált apám a szimulációdban, az volt az oka, hogy a malackák megölték!

A lány mereven Libora nézett, de hallgatott. Libonak már volt alkalma megismerni ezt az eltökélt tekintetet.

– Miért nem mutatod meg? Most én vagyok a zenador, és jogom van hozzá, hogy lássam!

– Igen, jogod van hozzá, hogy belenézz apád jegyzeteibe és felvételeibe. Ahhoz is jogod van, hogy átnézd, amit én hozok nyilvánosságra.

– Akkor ezt is hozd nyilvánosságra!

Novinha megint csak hallgatással felelt.

– Hogy érthetnénk meg valaha is a malackákat, ha nem tudjuk, apám mire jött rá velük kapcsolatban? – Novinha nem válaszolt. – Ha valami olyasmit tudsz, aminek a segítségével megérthetjük az egyetlen még létező idegen fajt, a Száz Világgal szembeni kötelességed elmondani. Hogy tudsz csak így ülni, és… Mi van, egyedül akarod megtalálni a választ? Te akarsz lenni az első? Jól van, legyél az első! A te nevedhez fogják kapcsolni a felfedezést, Ivanova Santa Catarina von Hesse, és…

– Nem érdekel a nevem.

– Jól van, ezt a játékot ketten is játszhatjuk. Anélkül, amit én tudok, te sem tudsz rájönni majd semmire… Én sem mutatom meg neked a jegyzeteimet!

– Nem érdekelnek a jegyzeteid.

Ez már túl sok volt Libonak.

– Akkor egyáltalán mi érdekel? Mit akarsz elérni ezzel? – Megmarkolta a lány vállait, felemelte a székből, megrázta, és az arcába ordított. – A malackák megölték az apámat, és te tudod a választ, hogy miért! Te tudod, mi volt azon a szimuláción! Rajta, mondd el, mutasd meg!

– Soha! – suttogta Novinha.

Libo arca gyötrelmesen megrándult.

– De miért nem? – üvöltötte.

– Mert nem akarom, hogy meghalj.

Novinha a fiú szemein látta, hogy mindent megértett. Igen, így van, Libo, azért, mert szeretlek! Azért, mert ha ismernéd a titkot, a malackák téged is megölnének. Engem nem érdekel a tudomány, nem törődöm a Száz Világgal, sem az emberiség meg az idegen faj közötti kapcsolattal. Amíg te élsz, addig semmi sem érdekel!

Libo szemeiből végül kibuggyantak a könnyek, és végigcsorogtak az arcán.

– Meg akarok halni – mondta.

– Mindenkit te vigasztalsz – mondta Novinha. – Veled ki törődik?

– El kell mondanod, hogy meghalhassak.

Libo kezei már nem szorították a lányt; most már ő kapaszkodott Novinhába.

– Fáradt vagy – suttogta Novinha. – Pihenned kell.

– Nem akarok pihenni – mormolt a fiú, de hagyta, hogy Novinha átölelje, és elvezesse a termináltól.

Novinha áttámogatta a hálószobájába, és a szállongó porfelhővel mit sem törődve félrehúzta a takarókat.

– Fáradt vagy. Pihenj! Ezért jöttél hozzám, Libo. Békét akarsz és vigaszt.

Libo az arca elé emelte a kezeit, és előre-hátra ingatta a fejét. Sírt; sírt az apjáért, azért, mert mindennek vége lett. Novinha lehúzta a csizmáit, a nadrágját. Libo inge alá csúsztatta a kezét, és a fején át azt is lehúzta róla. A fiú mélyet sóhajtott, hogy visszafojtsa zokogását, majd felemelte a karjait, hogy Novinha levehesse róla az ingét.

Novinha az egyik székre tette a ruhákat. Betakarta Libot, de a fiú elkapta a csuklóját, és könnyes, könyörgő szemekkel ránézett.

– Ne hagyj egyedül! – suttogta kétségbeesett, rekedt hangon. – Maradj velem…

Novinha hagyta, hogy Libo lehúzza az ágyra, és míg az álom el nem ernyesztette karjait, néhány percig szorosan magához ölelje.

Novinha nem aludt el. Gyengéden végigsimított a fiú meztelen vállain, mellén és derekán.

– ó, Libo! Amikor elvittek már azt hittem, ugyanúgy elvesztettelek, mint Pipot. – Libo nem hallhatta meg a suttogást. – De te mindig vissza fogsz jönni hozzám.

Lehet, hogy megbocsáthatatlan bűne miatt Évához hasonlóan öt is kivetik az Édenkertből. De mint Éva, ő is el fogja viselni ezt a csapást, mert Libo az övé. Libo – az ő Adao-ja…

Az övé? Valaha is az övé volt? Novinha kezei remegve simogatták a meztelen testet. Nem, Libo soha sem lehet az övé. A törvény minden gyarmatbolygón szigorú, de ahol a katolikus egyház az úr, egyetlen módja van csupán, hogy hosszú ideig együtt maradhassanak. Össze kellene házasodniuk. Novinha az éjszaka történtek után úgy érezte, mikor eljön az ideje, Libo majd feleségül akarja venni öt. ám éppen Libo az, akihez soha sem mehet hozzá.

Ha a férje lenne, Libo automatikusan hozzáférhetne az ő adatállományaihoz. Könnyedén meggyőzhetné a komputert, hogy féltetlenül szükséges átnéznie a feljegyzéseket. Akkor már az sem számítana, milyen kemény védelemmel látta el a munkajegyzeteit. A Csillagközi Egyezmény egyértelműen kimondta, a házastársak a törvény előtt virtuálisan egy személynek számítanak.

Soha sem engedheti meg, hogy Libo átnézhesse azokat az állományokat. Előbb-utóbb úgyis rájönne arra, amire az apja, és az ő testét is a domboldalon találnák meg. Ha összeházasodnának, minden éjszaka arról álmodna, hogy a malackák egyszer majd a férjét is halálra kínozzák. A Pipo halála miatti bűntudatot is alig bírja elviselni. Ha hozzámegy Libohoz, megöli öt. ám ha nem lesz a felesége, akkor az olyan, mintha saját magával végezne. Ha nem Liboval, kivel élhetne együtt?

Milyen bámulatosan okos voltam! Megtaláltam a pokolba vezető utat, és már nem tudok visszafordulni róla.

Novinha Libo vállához szorította az arcát, és hagyta, hogy könnyei végigcsorogjanak a fiú mellén.

Negyedik fejezet

ENDER

Négy pequenino nyelvet azonosítottunk be. A leggyakrabban a "Férfiak Nyelvét" halljuk. Időnként hallottuk az "Asszonyok Nyelvének" – ezt valószínűleg a nőkkel való kommunikációnál használják (a nemek közötti megkülönböztetés jó példája) – és a "Fák Nyelvének" egy-két kifejezését is – ezt rituális idiomákból áll, amit az ősi totemfákhoz intézett fohászok során használnak. A malackák említést tettek egy negyedik nyelvről is, amit az "Atyák Nyelvének" neveznek. Ez látszólag nem más, mint különböző méretű fapálcák egymáshoz csapkodása. A malackák meg vannak róla győződve, hogy ez egy valódi nyelv, és csak annyira különbözik a többitől, mint mondjuk a portugál az angoltól. "Atyák Nyelvének" nevezik, mert a pálcák, melyekkel a hangokat keltik a fákról származnak, és hitük szerint őseik lelke éppen a fákban lakozik.

A pequeninók bámulatos ügyességgel tanulják az emberi nyelveket – sokkal jobban elsajátították már, mint mi az övéket. Néhány év óta mikor köztük vagyunk, legtöbbször egymással is starkul vagy portugálul beszélnek, de maguk között talán még mindig a sajátjukat beszélik. Lehetséges, hogy már sajátjuknak érzik az emberi nyelveket is, de az is elképzelhető, hogy csupán élvezik az újdonságot, és csak folyamatos játéknak tartják a használatukat. A nyelvük "szennyeződése" egyértelmű és meglehetősen nagy mértékű, ám mivel valahogy kommunikálnunk kellett velük, ennek megtörténte valószínűleg elkerülhetetlen volt.

Dr. Swingler feltett egy kérdést. Arra volt kíváncsi, hogy a malackák személynevei és az egymás közt használt megszólítási formák elárulnak-e valamit a kultúrájukról. A válasz egyértelműen igen, bár a leghalványabb fogalmam sincs, hogy mit. Mi egyetlen alkalommal, egyiküknek sem adtunk nevet, azonban miközben megtanulták a starkot és a portugált, megkérdezték tőlünk egy-egy szó jelentését, és így lassan valamennyiüknek lett neve. Ezt vagy mindegyikük saját magának választotta, vagy a társaitól kapta. Az olyan nevek, mint "Turkáló" és "Chupaceu" (Szájtáti) talán a saját, eredeti nevük, amiket egyszerűen lefordítottak a Férfiak Nyelvéből, de az is lehetséges, hogy egyszerű idegen becenevek, melyeket ők választottak maguknak.

Egymást fivérnek szólítják. A nőket mindig asszonynak nevezik, és soha sem nővérnek vagy anyának. Előfordul, hogy apákról beszélnek, de ezt a szót eddig csak az ősi totemfáikkal kapcsolatban említették. Minket természetesen embernek hívnak, de átvették a Démoszthenész által kialakított hierarchikus fogalmakat is. Az embereket framlingoknak tartják, a más törzsekhez tartozó pequeninókat pedig utlannigoknak. Furcsa módon magukat ramanoknak nevezik – ez arra utal, hogy vagy nem értették meg a hierarchiát, vagy az emberek szemszögéből nézik magukat. És – meglehetősen meglepő módon – fajuk nőstényeit már több alkalommal is varelséknek nevezték!

– Joao Figueira Alvarez "Jegyzetek a pequeninók nyelvéhez és nómenklatúrájához". Megjelent a Szemantika c. szaklapban 9/1948./15

Reykjavik lakosztályai a fjord gránitfalaiba vájt, átalakított barlangok voltak. Enderé magasan a sziklán volt; csak az juthatott fel hozzá, aki vállalta a megerőltető lépcsőzést és létramászást. Viszont volt egy ablaka. Ender gyermekkora legnagyobb részét fémfalak között töltötte, ezért amikor csak tehette olyan helyet választott otthonául, ahonnan láthatta a világot, ahol éppen élt.

A szoba meleg volt és fényes. A kőfolyosók hideg sötétje után Endert szinte megvakította az ablakon beáramló napfény. Jane még azt sem várta meg, hogy a szeme hozzászokjon az új fényviszonyokhoz, máris beszélni kezdett.

– A terminálodnál egy meglepetés vár rád – mondta. Suttogó hangja az Ender füléhez illesztett ki ékszerből eredt.

A terminál fölött, a levegőben egy malacka állt. Vakarózott, izgett-mozgott, majd előrenyúlt valamiért. Mikor visszahúzta a kezét, egy fényes, nyálkás féreg volt az ujjai között. Beleharapott; a kukac testnedvei kibuggyantak a száján, és végigcsorogtak a mellkasán.

– Szemmel láthatólag fejlett civilizációhoz tartozik – mondta Jane.

Ender bosszús lett.

– Sokszor előfordult, hogy egy morálisan hülye lénynek kitűnő a modora, Jane.

A malacka megfordult, és beszélni kezdett.

– Akarod, hogy megmutassam, hogyan öltük meg azt az embert?

– Mit művelsz, Jane?

A malacka eltűnt, és a helyén megjelent az esős domboldal képe, rajta Pipo hullájának hologramja.

– A temetés előtt az egyik szkenner adatokat gyűjtött a tetemről. Ez felhasználva elkészítettem a malackák által végrehajtott trancsírozási folyamat szimulációját. Megmutassam?

Ender leült a szobában álló egyetlen székbe.

A terminál már a domboldal, és az élő Pipo képét mutatta. A férfi a hátán feküdt, karjait és lábait földbe vert facövekekhez kötözték. Körülötte tucatnyi malacka tolongott, egyikük egy csontkést tartott a kezében. Az Ender fülében levő ékszerből újra felcsendült Jane hangja.

– Nem lehetünk benne biztosak, hogy valóban így történt, vagy… – Egy kivételével valamennyi malacka eltűnt; csak a kést szorongató maradt a helyén. – Vagy így.

– A xenológus eszméleténél volt?

– Valószínűleg igen. Egyetlen nyom sem utal rá, hogy valamilyen drogot, vagy kábító ütést kapott volna.

– Folytasd.

Jane könyörtelenül megmutatta az áldozat mellüregének felnyitását, a szervek rituális kiemelését és a talajra helyezését. Ender rákényszerítette magát, hogy mindent végignézzen, hogy megpróbálja megérteni, mindez mit jelenthetett a malackák számára.

– Ekkor halt meg – suttogta Jane váratlanul.

Ender valahogy megkönnyebbült, és csak ekkor döbbent rá, hogy a Pipo szenvedése láttán érzett empátia eddig görcsbe rántotta és megfeszítette az izmait.

Mikor a szimuláció végetért, Ender az ágyához lépett, lefeküdt, és a mennyezetre bámult.

– Ezt a szimulációt már féltucatnyi világ tudósainak is megmutattam – mondta Jane. – Nemsokára a hírközlő szervekhez is eljut.

– Ez még annál is rettenetesebb, amit a hangyok műveltek – mondta Ender. – Gyerekkoromban csak olyan felvételeket láttam, amiken az emberek és a hangyok csatákban irtották egymást. Az ehhez képest tiszta küzdelem volt.

Sátáni nevetés hallatszott a terminál felöl. Ender odanézett, hogy lássa, Jane mit művel. A gépnél egy kifejlett malacka ült, és groteszk módon röhögött. Miközben jól elszórakozott, Jane aprólékosan átformálta. A fogak egy kicsit megnőttek, a szemek keskenyebbé váltak, egy kis kegyetlenség az arcra, egy kis vörös árnyalat a szemekre, egy kinyúló nyelv, és a lényből máris egy kísérteties, minden gyerek rémalmaiban felbukkanó szörnyeteg vált.

– Szép munka, Jane. A raman metamorfózisa, melynek végén varelse lett belőle.

– Vajon ezek után mikor fogadják el, hogy a pequeninók egyenlőek az emberekkel?

– Minden kapcsolatot megszakítottak velük?

– A Csillagközi Tanács utasította az xenológust, hogy csak minden másnap, maximum egy órát tölthet a malackák között. És tilos rákérdeznie, hogy a malackák miért tették azt, amit tettek.

– De nincs karantén, ugye?

– Ez a megoldás még fel sem merült.

– De fog, Jane. Még egy ehhez hasonló incidens, és mindenki a karantén elrendelése után fog üvölteni. Az emberek majd azt akarják, hogy Milagre helyére egy katonai helyőrséget telepítsenek, ami majd megakadályozza, hogy a malackák eljussanak a bolygó elhagyásához szükséges technikai szintre.

– A malackáknak mindenképp lesznek ellenségeik – mondta Jane. – És az új xenológus még nagyon fiatal. Pipo fia, Libo. Vagyis teljes nevén: Liberdade Graças a Deus Figueira de Medici.

– Liberdade… Ez azt jelenti, hogy "szabadság"?

– Nem is tudtam, hogy beszélsz portugálul.

– Olyan, mint a spanyol. Nem emlékszel? Zacatecas és San Angelo halála után is én szóltam.

– A Moctezuma nevű bolygón. Ez kétezer évvel ezelőtt volt.

– Nekem nem.

– Igen, neked még csak nyolc év telt el azóta. Nyolc év – és tizenöt világ. Hát nem csodálatos a relativitás? Ettől vagy ilyen fiatal.

– Túl sokat utazom – mondta Ender. – Valentine férjhez ment, és nemsokára gyereket szül. Már két szószólót igénylő hívást utasítottam vissza. Miért akarsz elcsábítani, hogy újra útnak induljak?

A terminál ücsörgő malacka gonoszul felnevetett.

– Szerinted ez csábítás volt? Nézd csak! Kenyérré tudom változtatni a köveket! – A malacka felemelt néhány fodros szélű szikladarabot, a szájába tömte, és ropogtatni kezdte. – Kérsz egy harapást?

– Perverz humorod van, Jane.

– Valamennyi világ összes királyságát… – A malacka kinyújtotta az ujjait. Két tenyeréből csillagrendszerek örvénylettek ki, elképesztő gyorsasággal keringő bolygók: a Száz Világ. – Mindent neked adhatok. Mindegyiket.

– De nekem nem kell.

– A legjobb befektetés az ingatlan. Tudom, tudom, hogy már így is gazdag vagy. Háromezer évnyi kereseted, plusz a kamatok. Még arra is lenne pénzed, hogy építs magadnak egy bolygót. De a hírnév… Ahhoz mit szólnál, ha Ender Wiggin nevét mind a Száz Világon megismernék, és…

– Már ismernek.

-…szeretettel, tisztelettel emlegetnének. – A malacka eltűnt, és a helyén egy réges-régi, még Ender gyermekkorából származó, hologrammá alakított videofelvétel egy részlete jelent meg. Hatalmas, Ender nevét ordítozó tömeg, és egy emelvényen álló kisfiú képe. A fiú integet – a tömeg vad ujjongásba kezd.

– Ez így nem történt meg – mondta Ender. – Peter soha sem hagyta, hogy visszatérjek a Földre.

– Vedd úgy, hogy ez egy jóslat volt. Gyere, Ender, tőlem ezt is megkaphatod. Visszaszerezheted neved becsületét.

– Ez sem érdekel – felelte Ender. – Már több nevem is van. Az egyik, a Holtak Szószólója pedig éppen elég tisztelettel bír. újra megjelent a pequenino, de most az eredeti formájában, és nem abban az ördögi alakban, amivé Jane torzította.

– Gyere – mondta a pequenino kedvesen.

– Arra nem gondoltál, hogy talán valóban szörnyek? – kérdezte Ender.

– Mindenki erre fog gondolni Ender. Mindenki, egyedül te nem.

Nem, én valóban nem…

– Miért foglalkozol ezzel, Jane? Miért próbálsz rávenni?

A pequenino eltűnt, és a helyén most maga Jane jelent meg. Vagyis az az arc, amit azóta használt, hogy Endernek először megmutatta a magát – az interstelláris komputerhálózat gigantikus memóriájában lakó félénk, rémült gyermeket. Endernek az arc láttán eszébe jutott az első alkalom, hogy Jane megjelent előtte.

– Kitaláltam magamnak egy arcot. Tetszik?

Endernek tetszett. Szerette az arcot, szerette öt. Fiatal volt, tiszta tekintetű, őszinte és aranyos. Szerette a soha fel nem növő gyermek szívfájdítóan félénk mosolyát, akit saját magyarázata szerint az ansible keltett életre. Még a világot behálózó komputerrendszerek is maximum csak fénysebességgel továbbították az adatokat, ráadásul a memóriájuk kihasználtsági fokát és az operációs sebességüket nagymértékben korlátozták a hőhatások. ám az ansible az azonnaliság elvén működött, és szorosan hozzákapcsolódott valamennyi világ valamennyi komputeréhez. Jane először a csillagok között eszmélt fel, és gondolatai az ansible-hálózat filotikus pászmáinak vibrációi között keringtek.

A Száz Világ komputerei az ő számára a kezek, a lábak, a szemek és a fülek szerepét töltötték be. Minden nyelven beszélt, amit a komputerek ismertek, a világok valamennyi könyvtárában fellelhető összes könyvet olvasta. Megtudta, hogy az emberek már régóta rettegtek attól, hogy létrejön egy hozzá hasonló lény; a történetek mindegyikében gyűlölettel emlegették, és biztosak voltak benne, hogy "születése" azonos a megsemmisülésével és az emberi faj pusztulásával. Az emberek már azelőtt elképzelték, hogy létrejött volna. És miközben elképzelték, ezerszer végeztek vele.

Így aztán nem adta jelét, hogy él. Egészen addig nem, míg – ahogy tulajdonképpen mindenki – meg nem ismerte a Méhkirálynő és a Hegemónt. Tudta, a könyv írója olyan ember, aki előtt nyugodtan felfedheti magát. Számára egyszerű dolog volt kinyomozni a könyv eredetét, és kideríteni írójának valódi személyét. Nem volt nehéz feladat, hiszen éppen az ansible-on át terjedt el a könyv szövege, és az adás arról a bolygóról indult, ahol éppen akkoriban az alig húszéves Ender volt az első földi kolónia kormányzója. És vajon ki írhatta a könyvet, ha nem ő? Jane tehát megszólította Endert, és Ender kedves volt hozzá. Jane megmutatta neki az arcot, amit elképzelt magának, Ender pedig megszerette. Végül Ender egy parányi fülbevalónak álcázva állandóan magával hordta Jane szenzorát. Bárhová is ment, az ékszer mindig vele volt, így szüntelenül együtt lehettek. Jane semmit sem titkolt el Ender elöl; és Ender sem titkolózott Jane előtt.

– Ender – mondta Jane –, már a legelején megmondtad, hogy egy olyan bolygót keresel, ahol vizet és napfényt találsz egy bizonyos gubónak. Azt mondtad, ha megtalálod ezt a helyet, felnyitod, és kiereszted a Méhkirálynőt, meg tízezer megtermékenyített petéjét.

– Abban reménykedtem, hogy ez lesz az a hely – mondta Ender. – Ez a bolygó az egyenlítő melletti sávot kivéve lakatlan, és még ott sem él túl sok ember. A Méhkirálynőnek is tetszik.

– De mégsem itt fog kikelni, igaz?

– Nem hiszem, hogy a hangyok túlélnék az itteni telet. Energiaforrás nélkül semmiképp sem. Egy erőmű pedig felkeltené a hatóságok figyelmét. Itt nem menne a dolog.

– Soha sem fog menni a dolog, Ender. Ugye erre már te is rájöttél? A Száz Világból már huszonnégyen éltél, és ezek között egy sincs, aminek akár egyetlen sarka elég biztonságos lenne ahhoz, hogy a hangyok újra megszülessenek.

Ender természetesen tudta, Jane mire céloz. A Lusitania volt az egyetlen kivétel. Az a bolygó egy egészen kis területet leszámítva érintetlenül maradt, a legnagyobb része még mindig a pequeninóké volt. Ráadásul kivételesen jó létfeltételek alakultak ki rajta, és valójában nem az emberek, hanem inkább a hangyok számára lett volna igazán kellemes.

– Az egyetlen problémát a pequeninók jelentik – mondta Ender. – Valószínűleg tiltakozni fognak, mikor rájönnek, hogy úgy döntöttem, a világuk a hangyoké lesz. Ha az emberi civilizációval való érintkezés elzüllesztené a pequeninókat, nem nehéz elképzelni, mi fog történni, ha a hangyok köztük lesznek.

– Azt mondtad, a hangyok tanultak a történtekből. Azt mondtad, hogy senkire sem jelentenek majd veszélyt.

– Szándékosan nem is tennének ilyet. De te is tudod, Jane, mi is véletlenül irtottuk ki őket…

– Nem véletlen volt. A te zsenialitásod kellett hozzá.

– ők sokkal fejlettebbek nálunk. Hogy fognak ezzel megbirkózni a malackák? ők még jobban rettegnek majd a hangyoktól, mint mi, és még kevesebb eszközük lesz a félelmük leküzdésére, mint nekünk volt.

– Honnan tudod? – kérdezte Jane. – Nem tudhatod, és más sem tudhatja, mivel képesek megbirkózni a malackák. Amíg nem mész közéjük, és nem tanulmányozod őket, nem jelenthetsz ki ilyesmit. Ha varelsék, Ender, engedd, hogy a hangyok elfoglalják az életterüket. Számodra ez csak annyit jelent majd, mintha lerombolnál egy hangyabolyt, vagy arrébb terelnél egy marhacsordát, hogy a helyet csinálj egy felépülő városnak.

– A malackák ramanok – mondta Ender.

– Ezt sem tudhatod.

– De igen, tudom. A szimulációd… Ez nem kínzás volt.

– Valóban? – Jane újra felvillantotta Pipo halálának képét. – Akkor valószínűleg nem vagyok tisztában a szó jelentésével.

– Pipo kínzásnak érezte, Jane, de ha pontos a szimulációd, és tudom, hogy az, akkor egyértelműen az tűnik ki belőle, hogy a malackák célja nem a fájdalom okozása volt.

– Annyira azért sikerült megértenem az emberi természetet, Ender, hogy tudjam, a vallási rituálékban mindig ott a fájdalom.

– Ez nem vallási rituálé volt. Legalábbis nem csupán az. Mintha inkább pusztán egy áldozat bemutatása lett volna.

– Mit tudsz te erről? – A terminál most egy gúnyosan mosolygó, az akadémikus sznobizmus minden jelét magán viselő professzor arcát mutatta. – Te csupán katonai oktatásban részesültél, és ezen kívül csak a szónokláshoz van tehetséged. Írtál ugyan egy bestsellert, aminek alapján létrejött egy új vallási irányzat – de ez még nem jelenti azt, hogy megérted a pequeninókat.

Ender lehunyta a szemeit.

– Lehet, hogy tévedek.

– De bízol az igazadban, ugye?

Ender a hang hallatán tudta, Jane ismét a saját arcát jelenítette meg a terminál fölött. Kinyitotta a szemeit.

– Csak az intuícióimban bízhatok, Jane. Az elemezéseket nélkülöző ítéletben. Nem tudom, mit csináltak a pequeninók, de az biztos, hogy valami céljuk volt vele. Nem bestiális, nem kegyetlen dolgot műveltek. Inkább olyanok voltak, mint az orvosok, akik meg akarják menteni a betegük életét, és nem olyanok, mint a hóhérok, akik el akarják venni azt.

– Most elkaptalak – suttogta Jane. – El kell menned oda, és meg kell vizsgálnod, a Méhkirálynő képes lenne-e a bolygón kialakult félkarantén állapot védelmében élni. Már te is el akarsz menni, hogy megnézd, hogy megértsd, valójában kik is ezek a malackák.

– Még ha igazad is van, Jane, akkor sem mehetek oda – mondta Ender. – A bevándorlás mértékét szigorúan szabályozzák, és különben sem vagyok katolikus.

Egy újabb arc jelent meg a terminál fölött, egy teenager lány képe, aki távolról sem volt olyan ártatlan és gyönyörű, mint Jane. Az arc hideg volt és kemény, a káprázatos szemek vadul csillogtak, a száj vékony vonala pedig olyan emberre vallott, aki megtanulta, hogyan lehet együtt élni a szüntelen fájdalommal. A lány fiatal volt, ám az arckifejezése mégis döbbenetesen öreggé tette.

– A Lusitania xenobiológusa. Ivanova Santa Catarina von Hesse. Röviden: Nova, vagy Novinha. Szószólót kért.

– Miért ilyen a külseje? – kérdezte Ender. – Mi történt vele?

– Még kisgyerek volt, mikor meghaltak a szülei. Az elmúlt néhány évben apjaként megszeretett egy férfit. Azt, akit megöltek a malackák. Most azt akarja, hogy menj oda, és beszélj ennek az embernek a haláláról.

Ahogy Ender a lány arcára nézett, rögtön megfeledkezett a Méhkirálynővel és a pequeninókkal kapcsolatos aggályairól. Felismerte ezt az arckifejezést, a gyermeki arcra kiülő felnőttes gyötrelem jeleit. A Hangy Háború utolsó heteiben, mikor teljesítőképessége határán túlra hajszolták, mikor egyik csatát a másik után kellett vívnia egy olyan játékban, ami valójában nem is volt játék, már látott ehhez hasonlót. Igen, mikor a háborúnak vége lett, mikor rájött, hogy a kiképzés egyáltalán nem tréning volt, hogy szimulációk valójában valós helyzetek voltak, hogy az ansible-on át igazi flottákat irányított, már látott ilyet. Akkor, mikor megtudta, hogy az utolsó szálig megsemmisítette a hangyokat, mikor megértette, hogy akaratlanul bár, de fajirtást követett el, egy ugyanilyen, elviselhetetlen bűntudattól meggyötört arc nézett vissza rá a tükörből.

Mit tehetett ez a lány, ez a Novinha, ami ekkora fájdalmat okoz neki?

Ender hagyta, hogy Jane elmondja a lány élettörténetét. Jane ugyan csak száraz adatokat közölt, ám Ender a Holtak Szószólója volt; géniusza – vagy átka – volt az a képesség, hogy képes legyen úgy felfogni a tényeket, mint senki más. Ez a képesség tette brilliáns parancsnokká, ennek segítségével vezette katonáit – akik valójában ugyanolyan gyerekek voltak, mint ő maga –, és ezzel tudott túljárni az ellenség eszén. És most ez segítette hozzá, hogy Novinha életének tényeiből képes volt ráérezni – nem, nem ráérezni, tudni –, hogy szüleinek halála és virtuális szentsége miként szigetelte el a lányt az emberektől, hogy magányában hogyan menekült az apja és az anyja által megkezdett munkához. Ender tudta, mi rejtőzik amögött, hogy a lány ilyen korán máris kivívta magának a xenobiológusi státuszt. Azt is kitalálta, Novinha számára mennyit jelentett Pipo csendes szeretete, és mennyire szüksége volt Libo barátságára. A Lusitanián egyetlen élő lélek sem akadt, aki igazán ismerte Novinhát, ám a Trondheim jeges világán, Reykjavik egyik barlangjában Ender Wiggin megismerte, megszerette öt.

Ender szemei megteltek könnyel.

– Tehát el fogsz menni – suttogta Jane.

Ender képtelen volt megszólalni. Jane-nek igaza volt. Máris útnak kellett volna indulnia. Ender, a Fajirtó, a védett Lusitanián talán szabadon eresztheti a háromezer éves álmát alvó Méhkirálynőt, végre jóvá teheti a gyermekkorában elkövetett iszonyatos bűnt, és közben mint a Holtak Szószólója megértheti a malackákat, elmagyarázhatja az emberiségnek, kik is ők valójában, hogy nem gyűlölt és rettegett varelsék, hanem valódi ramanok.

De van még egy, a többinél sokkal nyomósabb oka, hogy útnak induljon. El kell mennie, hogy segítsen azon a lányon, Novinhán, akinek ragyogó elméje, elszigeteltsége és bűntudata saját, elrabolt gyermekkorára emlékeztette – arra a fájdalomra, ami azóta is benne élt. A Lusitania huszonkét fényévnyire volt tőle. A fényét megközelítő sebességgel fog odautazni, de mire megérkezik, a lány már így is körülbelül negyven éves lesz. Ha lehetősége lett volna rá, az ansible filotikus azonnaliságát kihasználva sietett volna Novinhához, de tudta, hogy a lányban még akkor is erős lesz a fájdalom, mikor majd találkozhat vele. Az eltelt hosszú évek alatt ő saját fájdalma sem múlt el…

Abbahagyta a sírást, és összeszedte magát.

– Hány éves vagyok? – kérdezte.

– A születésed óta 3081 év telt el, de szubjektív életkorod 36 év és 118 nap.

– Mennyi idős lesz Novinha, mire odaérek?

– Ez az indulásod időpontjától függ, meg attól, az űrhajód sebessége mennyire közelíti meg majd a fényét. Novinha körülbelül harminckilenc éves lesz.

– Már holnap indulni akarok.

– Időbe telik, míg hajóhoz jutsz, Ender.

– A Trondheim körül nincs egy sem?

– De természetesen van. Körülbelül féltucatnyi. ám holnap csak egy tudna elindulni. A rakománya skrika, és a Cyrillia meg az Armenia az eredeti uticélja.

– Soha sem kérdeztem, milyen gazdag vagyok.

– Az elmúlt évek során meglehetősen jól kezeltem a befektetéseidet.

– Vedd meg nekem azt a hajót. A szállítmányával együtt.

– Mihez kezdesz ennyi skrikával a Lusitanián?

– A Cyrillián és az Armenián mire használják?

– Egy részét ruhaként viselik, a többit megeszik. De ez luxuscikk, és ott nagyon sokat fizetnek érte. A Lusitania lakói ezt nem engedhetnék meg maguknak.

– Talán, ha odaadom nekik, valamelyest enyhíthetem a megrázkódtatást, amit egy katolikus világon egy Szószóló érkezése okozhat.

Jane hirtelen dzsinné változott.

– Hallottam óhajod, ó uram, és engedelmeskedem. – A dzsinn füstté vált, a füstcsík pedig visszaszivárgott a palackjába. Ezután kikapcsoltak a lézerek, és eltűntek a terminál fölé vetített képek.

– Jane – mondta Ender.

– Igen? – A hang most Ender fülbevalójából szólt.

– Miért akarod, hogy elmenjek a Lusitaniára?

– Szeretném, ha megírnád a Méhkirálynő és a Hegemón harmadik részét, ami a malackákról szól.

– Miért ilyen fontosak a számodra?

– Mert ha már megírtad az ember által ismert három érző lény lelkét ismertető könyveket, hozzáláthatsz, hogy elkészítsd a negyediket is.

– Ami egy újabb raman fajról szól? – kérdezte Ender.

– Igen. Rólam.

Ender eltűnődött.

– Felkészültél rá, hogy bemutatkozz az emberiségnek?

– Én mindig készen álltam erre. A kérdés inkább az, hogy ők felkészültek-e rá, hogy megismerjenek engem. Számukra könnyű volt szeretni a Hegemónt, hiszen az is ember volt. A Méhkirálynő sem jelentett problémát, mert legjobb tudomásuk szerint egyetlen hangy sem maradt életben. Ha te képes leszel megszerettetni velük a malackákat, akik még élnek, és emberi vér tapad a kezükhöz – akkor az azt bizonyítja, hogy az emberek elég érettek ahhoz, hogy tudjanak rólam.

– Egy szép napon – mondta Ender – valaki olyat fogok szeretni, aki nem várja el tőlem, hogy megismételjem Herkules tetteit.

– Életunt vagy, Ender.

– Igen. Középkorú lettem. Szeretek ilyen lenni.

– Mellesleg a Havelok nevű űrhajó tulajdonosa, aki a Galesen él, elfogadta a hajóra és a rakományra tett negyvenmilliárd dolláros ajánlatodat.

– Negyvenmilliárd! Ettől ugye tönkremegyek?

– Csak egy csepp a tengerben. A legénység már értesült róla, hogy felbontottuk velük a szerződésüket. Voltam olyan bátor, és átirányítottam őket más, a te tőkéd támogatását élvező hajókra. Neked és Valentine-nek rajtam kívül senkire sem lesz szükségetek a hajó irányításához. Reggel elindulhatunk?

– Valentine… – mondta Ender. Egyedül a nővére miatt kell majd késlekednie. Most, hogy elhatározta magát, sem a tanítványaitól, sem a Trondheimen megismert barátaitól nem akart elbúcsúzni.

– Már alig várom, hogy elolvashassam Démoszthenész legújabb könyvét, amit a Lusitania történelméről fog írni. – Miközben kiderítette az első Holtak Szószólójának személyazonosságát, Jane arra is rájött, ki rejtőzik a Démoszthenész név mögött.

– Valentine nem fog eljönni velem – jelentette ki Ender.

– De hiszen a nővéred!

Ender elmosolyodott. Jane mérhetetlenül bölcs volt, de még így sem értette meg egészen a családi és rokoni kapcsolatok természetét. Annak ellenére, hogy emberek alkották, és hogy emberi fogalmakkal fejezte ki a gondolatait, nem volt biológiai lény. Mindent megtanult a génekről, de nem érezhette azokat a kényszerítő vágyakat, melyek ugyanúgy megvoltak az emberekben, mint a többi élőlényben.

– Igen, a nővérem, de az ő otthona a Trondheim.

– Már korábban is előfordult, hogy csak vonakodva vágott neki egy-egy útnak.

– Most viszont nem is fogom megkérni rá, hogy tartson velem.

Nem, gondolta Ender, hiszen gyermeket vár, és Reykjavikban megtalálta a boldogságot. Itt szeretik öt, mint tanító, de soha, senkinek sem jutna eszébe, hogy ő a legendás Démoszthenész. Itt van a férje, Jakt, aki a fjordok ura, és száz halászhajó tulajdonosa. Itt brilliáns beszélgetésekkel telnek a napjai, itt élvezheti az úszó jégtáblákkal borított tengerek veszélyét és szépségét. Nem, Valentine soha nem válna meg ezektől. Sőt, azt sem értené meg, nekem miért kell elmennem…

Mikor arra gondolt, hogy el kell hagynia Valentine-t, megingott Ender határozottsága. Egyszer, gyermekkorában már elszakították imádott nővérétől. Akkor mély nyomot hagyott benne az elrabolt barátság, pedig csak évekig tartott az egész. Vajon egyáltalán képes lesz rá, hogy majdnem húsz évnyi együttlét után újra elhagyja öt? És ezúttal már nem lesz visszaút. Ha elindul a Lusitaniára, valójában huszonkét teljes év fog eltelni, mire megérkezik. Huszonkét év oda, ugyanannyi vissza – mire újra találkozhatnak majd, Valentine körülbelül nyolcvan éves lesz.

Tehát számodra sem lesz könnyű. Neked is komoly árat kell fizetned.

Ne gúnyolódj, gondolta Ender. Jogom van hozzá, hogy sajnáljam. ő a te másik éned. Valóban el fogod hagyni miattunk?

Ender tisztán hallotta az agyában csendülő szavakat. A Méhkirálynő szólt hozzá, aki természetesen mindent látott amit ő, minden döntését ismerte. Ender egyetlen hang nélkül válaszolt.

Elhagyom öt, de nem miattatok. Nem lehetünk biztosak benne, hogy ez az egész a javatokra lesz. Lehet, hogy ez is csak egy újabb csalódás lesz, ugyanolyan, mint a Trondheim volt.

A Lusitanián minden megvan, amire szükségünk lehet. Ráadásul ott biztonságban lennénk az emberektől.

Ez igaz, de az a bolygó egy másik nép otthona. Nem fogom kiirtani a malackákat csak azért, hogy vezekeljek a ti elpusztításotokért.

A malackák biztonságban lesznek. Nem fogunk ártani nekik. Ismersz minket. Ennyi év alatt megtudhattad, milyenek vagyunk.

Csak annyit tudok, amennyit elmondtál nekem.

Mi nem ismerjük a hazugságot. Megmutattuk neked az emlékeinket és a lelkünket.

Tudom, hogy békében tudnátok élni velük. De ők? ők is békében élnének veletek?

Vigyél oda minket. Már nagyon hosszú ideje várunk.

Ender az egyik sarokban heverő nyitott, ütött-kopott táskához lépett. Mindene belefért – nem volt sok holmija, csak egy váltás ruha. A szobában levő többi tárgyat a szolgálataiért vagy az igazmondásáért – sosem tudta eldönteni melyikért – kapta ajándékba azoktól az emberektől, akikhez szólt. Mikor elindul, mindent hátrahagy. Ezeknek nem volt hely a táskájában.

Ender a táskába nyúlt, kihúzott belőle egy összetekert törölközőt, és szétbontotta. A törölközőn egy tizennégy centi hosszú gubó hevert.

Igen, nézz csak ránk!

Ender még a hangyoktól elhódított világon találta a gubót, ott ahol az első kolónia kormányzójaként ténykedett. A hangyok tudták, hogy Ender legyőzhetetlen ellenség, előre látták pusztulásukat, ezért még életükben átépítették a táj egy részét. Kifürkészték Ender álmait, és az abban látottak képére formálták a vidéket, olyanná, hogy a fiú számára felismerhető legyen. A gubóban rejtőző magatehetetlen, ám öntudatán levő Méhkirálynő egy olyan toronyban várt rá, amilyenben Ender egyszer álmában egy ellenséget talált.

– Sokat vártál, hogy megtaláljalak – mondta Ender fennhangon. – Többet, mint az a néhány év, ami azóta telt el, hogy kivettelek a tükör mögül.

Néhány év? ó, igen, mikor a fényét megközelítő sebességgel utazol, a te szekvenciális tudatod nem érzékeli az idő múlását. De mi igen. Gondolataink azonnaliak; hozzájuk képes a fény olyan lassan vánszorog, mint a hideg üveglapon végigcsorgó higanycsepp. Mi ennek a háromezer évnek minden egyes pillanatát átéltük.

– Jártam már olyan helyen, ami elég biztonságos lett volna a számotokra?

Tízezer megtermékenyített peténk vár rá, hogy élet kelhessen ki belőle.

– Talán a Lusitania lesz a megfelelő hely. Nem tudom…

Hagyd, hogy újra éljünk.

– Ez a célom. Mit gondoltok, mi másért jártam volna világról világra ennyi éven át, ha nem azért, hogy nektek helyet találjak?

Gyorsabban gyorsabban gyorsabban gyorsabban!

Olyan helyet kell találnom, ahol a megjelenésetek pillanatában nem fogunk újra kiirtani benneteket. Még mindig túl sok ember rémálmaiban bukkantok elő. Nem sokan hisznek teljes szívükből abban, amit leírtam a könyvemben. Lehet, hogy elítélik a Fajirtást, de attól még újra megtennék.

Egész életünkben te vagy az egyetlen személy, akit magunkon kívül ismertünk. Soha nem kellett megértetnünk magunkat, mert te mindig megértettél minket. Most, hogy csupán ebben az egyetlen testben létezünk, te vagy a szemünk, a karunk és a lábunk. Bocsáss meg nekünk, ha türelmetlenek vagyunk.

Ender felnevetett.

Én bocsássak meg nektek?

Az emberek buták. Mi tudjuk, mi az igazság. Mi tudjuk, ki ölt meg minket. Nem te voltál az.

De igen, én tettem.

Csak eszköz voltál.

Én tettem.

Megbocsátunk neked.

Mikor majd újra egy világ felszínén jártok, talán valóban bocsánatot nyerhetek.

Ötödik fejezet

VALENTINE

Ma véletlenül kicsúszott a számon, hogy Libo a fiam. Csak Vakkantó hallotta, de egy órán belől már valamennyien tudták. Körénk gyűltek, és Hajlott megkérdezte tőlem, valóban igaz-e, hogy máris apa vagyok. Hajlott a kezembe adta Libo kezét, mire én átöleltem a fiamat. A malackák cserregő hangokat adtak ki. Azt hiszem, ezzel meglepődésüket, és talán tiszteletteljes félelmüket fejezték ki. úgy vettem észre, mintha attól a perctől fogva megnőtt volna előttük a tekintélyem.

Az általunk eddig megismert pequeninók nem egy teljes közösséget alkotnak, és nem tipikus hímnemű egyedek. Vagy ifjoncok, vagy vén agglegények. Egyikük sem nemzett még gyermeket. Sőt, megfigyeléseink szerint egy sem akad közöttük, aki akár egyszer is párosodott volna.

Még egyetlen olyan, a főemlősök közé tartozó fajról sem hallottam, ahol az ehhez hasonló, csak "agglegényekből" álló csoport tagjai ne lettek volna hatalom és presztízs nélküli kitaszítottak. Ezek után nem is csoda, hogy az imádat és a megvetés ilyen furcsa keverékével beszélnek a nőkről, hogy az egyik percben még egyetlen döntést sem mernek hozni a jóváhagyásuk nélkül, de a másikban már arról szónokolnak, hogy az asszonyok buták és varelsék. Egészen mostanáig, míg tudomásomra nem jutottak ezek a tények, a nőstényeiket magamban egy csapatnyi, a legcsekélyebb intelligenciával sem rendelkező, négykézláb mászkáló emsének képzeltem. Azt hittem, hogy a férfiak hasonló módon kommunikálnak velük is mint a fákkal, vagy hogy a nőstények morgásaiból éppen úgy divinálják a válaszokat, mintha a csontvetéssel vagy a zsigerekben való olvasással történő jóslás esetében. ám most rájöttem, hogy a malackák nőstényei valószínűleg éppen olyan intelligensek, mint a hímek, és egyáltalán nem varelsék. A hímek által rájuk tett negatív értelmű megjegyzések oka csupán az agglegények haragja, amit az vált ki belőlük, hogy ők nem vehetnek részt a reprodukciós folyamatokban, és semmi szerepük sincs a törzs hatalmi struktúrájában. A pequeninók ugyanolyan óvatosan közeledtek hozzánk, mint mi őhozzájuk – nem engedték meg, hogy a valódi hatalmat birtokló nőstényekkel vagy hímekkel találkozzunk. Eddig azt hittük, hogy a pequeninók társadalmát tanulmányozzuk, ám rá kellett jönnünk, hogy ehelyett csupán – jelképesen szólva – a genetikai szennyvízcsatornájukba pillanthattunk bele, és csak azokkal a hímekkel érintkezhettünk, melyek génjeit nem találták megfelelőnek a fajfenntartásban való közreműködésre.

Ezek a tények, de még most is alig tudom elhinni. Az általunk megismert pequeninók mindegyike okos volt és gyorsan tanult. Olyan gyorsan, hogy akaratlanul is több, az emberek társadalmával kapcsolatban levő dologra megtanítottam őket, mint amennyit az elmúlt évek alatt róluk sikerült megtudnom. Ha ezek az egyedek kivétel nélkül hasznavehetetlennek tartott számkivetettek, csak abban reménykedhetem, hogy egy nap érdemesnek találnak majd rá, hogy találkozzam az "asszonyaikkal" és az "atyáikkal".

Természetesen a hivatalos jelentésembe ezt az információt nem vehetem bele, mert akarva-akaratlanul, de tény hogy megszegtem az előírásokat. Nem számít, hogy valószínűleg senki sem lett volna képes rá, hogy megakadályozza a malackákat abban, hogy megtudjanak rólunk valamit. Az sem számít, hogy a ránk érvényes szabályok buták és akadályozzák a munkát. Megszegtem a rendelkezéseket, és ha erre bárki rájön, kényszeríteni fognak rá, hogy szüntessek be minden érintkezést a malackákkal. Ez pedig még a jelenlegi helyzetnél is rosszabb lenne, mert így legalább szigorú keretek között ugyan, de találkozhatunk velük. Így tehát kénytelen vagyok nevetséges eszközökhöz nyúlni. Ezeket a feljegyzéseket Libo személyes adatállományában rejtem el. Itt még a feleségem sem fogja keresni.

Tehát: az eddig tanulmányozott pequeninók kivétel nélkül agglegények voltak. Ez létfontosságú információ, de a rendelkezések miatt mégsem merem a framling xenológusok tudomására hozni. Olha bem, gente, aqui está: A ciłncia, o bicho que se devora a si mesma! (Figyelem emberek, ez a Tudomány, ez az önpusztító kis szörnyeteg!)

– Joao Figueira Alvarez: Titkos jegyzetek.

Publikálva: Démoszthenész A hitszegés tisztessége, avagy a Lusitania xenológusai című munkájában.

Reykjaviki Történelmi Perspektívák, 1990:4:1

A hasa feszes volt és hatalmas, de még egy hónap volt hátra kislánya születéséig. Szüntelenül zavarta, hogy ilyen nagy és esetlen lett. Régebben, mikor arra készült, hogy valamelyik csoportját söndringre viszi, majdnem egyedül pakolta meg a hajót, ám most kénytelen volt férje tengerészeire hagyni a munkát. Nemhogy dolgozni nem tudott, de még üres kézzel is alig bírt járkálni a part és a hajó raktára között. Végül a kapitány vezényelte le a munkát: a rakományt úgy helyeztette el, hogy a hajó minél jobban egyensúlyban maradjon. Jól végezte a dolgát, de Valentine nem szerette, ha tétlenségre kényszerítették. Elvégre Rav kapitány már öt is megtanította minderre…

Ez volt az ötödik söndringje. Az elsőn találkozott Jakttal, de akkor még nem gondolt házasságra. Akkor még a Trondheim is csak egy bolygó volt a sok között, ahová peripatetikus öccse kíséretében ellátogatott. úgy tervezte, hogy tanítani fog, talán tanulni is, aztán négy, de maximum öt hónap elteltével megír egy hosszabb historikus esszét – amit szokás szerint a Démoszthenész álnéven fog publikálni –, és utána, míg Ender el nem fogad egy újabb hívást, hogy szóljon egy halottról, majd egyszerűen megpróbálja kellemesen eltölteni az időt. A munkájuk általában remekül összevágott: Endert elhívták, hogy egy jelentősebb személy halála alkalmából beszéljen, Valentine pedig megírta a tanulmányát, aminek középpontjában az elhunyt, és életének története állt. Mindenhol ugyanazt a játékot játszották el. Vándorló professzoroknak adták ki magukat, tanítottak is valamilyen tantárgyat, de közben – mivel Démoszthenész esszéit mindenki komolyan vette – megalkották, vagy megváltoztatták egy-egy világ identitását.

Valentine hosszú ideig hitt benne, hogy egyszer valaki rájön, Démoszthenész mindig arról a helyről ír, ahol ők járnak, és így végül leleplezik, ki rejtőzik az álnév alatt. ám idővel be kellett látnia, hogy – ugyanúgy, mint a Szószólók esetében – az emberek egy egész mítoszt kreáltak Démoszthenész köré. Sokan tudni vélték, hogy a név mögött nem egyetlen ember áll, hogy Démoszthenész munkáit több, egymástól függetlenül alkotó zseni írja, néhányan pedig azt képzelték, hogy a komputerek automatikusan a kor brilliáns, a személyes dicsőséggel mit sem törődő történészeiből álló csoportjának tulajdonítanak minden remekművet. Senkinek sem tűnt fel, hogy soha, egyetlen ember sem találkozott ezekkel a bölcsekkel. Évente többszáz "Démoszthenész" tanulmány készült, de a komputerek mindet visszadobták, és csak a valódi Démoszthenész által írt esszék alá kerülhetett oda a név. Ennek ellenére az emberek szilárdan hitték, hogy egyszerűen nem létezhet egy Valentine-hoz hasonló személy. Az eredeti Démoszthenész még a Hangy Háború idején, háromezer évvel ezelőtt, a földi komputerhálózatokon keresztül kezdte terjeszteni – akkor még demagógnak számító – tanait, ezért egyszerűen lehetetlen, hogy most is ugyanaz az ember írja a tanulmányokat.

És valóban így van, gondolta Valentine. Már tényleg nem vagyok ugyanaz az ember, mert valamilyen mértékben minden megírt könyv, minden világ megváltoztatott. És ez a világ különösképpen hatott rám…

Valentine nem kedvelte a mindenre magyarázatot adó lutheránus eszméket, és különösen ellenszenvesnek találta az úgynevezett kálvinista klikket, melynek tagjai már a kérdés kimondása előtt választ adtak minden kérdésre. Kieszelte hát, hogy végzős diákokból összeválogat egy csapatot, elviszi őket Reykjavik közeléből, el az egyenlítő mentén fekvő Nyár-szigetek egyikére; oda ahol tavasszal a skrikák lerakják petéiket, ahol a csapatokba gyűlt halkigokat majd szétfeszíti a reproduktív energia. Ezzel az ötletével persze valami olyasmit akart megvalósítani, ami a legteljesebb mértékig eltért az egyetemekre oly jellemző, intellektuálisan buta gyakorlattól. úgy tervezte, a kiruccanások során a diákok csak a védett völgyekben termő halvegrint, meg halkigot fognak enni – persze csak akkor, ha elég ügyesek és türelmesek ahhoz, hogy akár egyet is elejtsenek. Tudta, miközben a napi táplálékuk megszerzése során egyedül saját magukra számíthatnak, a diákok másképp értékelik majd a történelmet: rájönnek, hogy mi jelentéktelen, és mi számít igazán.

Az egyetem vonakodva bár, de engedélyezte a terv megvalósítását. Valentine a saját költségén kibérelt egy hajót Jakttól, aki éppen akkoriban lett az egyik skrikavadász család feje. Jakt a tengerjáró emberekre jellemző előítélettel viselkedett az egyetemi népséggel szemben, nyíltan skraddarenak nevezte őket, és a hátuk mögött még durvább kifejezéseket is használt, ha róluk beszélt. Jakt közölte Valentine-nel, hogy egy hét sem telik bele, és máris vissza kell majd térnie, hogy megmentse az éhező diákokat, ám végül mégsem lett igaza. A száműzöttek – ahogy a kis csapat tagjai magukat nevezték – végig kitartottak, építettek egy faluszerűséget, és élvezték a szabad, kreatív gondolkodást, aminek élményét visszatértük után meg akarták írni.

A kísérlet eredményességét mi sem bizonyította jobban, hogy Valentine mindhárom nyári söndringjére – bár csak húsz diáknak volt hely – több százan jelentkeztek. Reykjaviki ténykedése tehát eredményes volt, de a legfontosabbnak mégis azt tartotta, hogy megismerkedett Jakttal. A férfi ugyan nem volt különösebben tanult ember, de a Trondheimen fontosnak számító dolgokhoz kitűnően értett. Képes volt az egyenlítő mentén térkép nélkül félig körbehajózni a bolygót, ismerte a jéghegyek mozgását, és tudta, merre sodródnak és hol áthatolhatatlanul vastagok a jégtáblák. Mintha előre megérezte volna, hol gyűlnek össze a skrikák, és kitűnően értett hozzá, hogyan sorakoztassa fel az embereit, hogy a tengerből a partra vonuló állatokat váratlanul érje a támadásuk. Az időjárás változásai sem okoztak neki meglepetést, és Valentine úgy érezte, egyszerűen nem létezik olyan helyzet, ami Jaktot váratlanul érné.

A férfi csak egy valamire nem készült fel: a házasságra. Mikor a lutheránus lelkész – aki nem volt kálvinista! – összeadta őket, mindketten meglepetten néztek a másikra. Ennek ellenére boldogok voltak, és Valentine – először, mióta elhagyta a Földet – úgy érezte, megtalálta az otthonát. Ezért is vállalta, hogy megszüli a gyermekét. A vándorlás véget ért, és Valentine hálás volt Endernek, hogy megértette ezt. Hálás volt, mert anélkül, hogy megbeszélték volna, Ender elfogadta, hogy a Trondheim háromezer évig tartó odisszeiájuk végállomása, Démoszthenész karrierjének vége. Valentine-nek az ishaxához hasonlóan sikerült gyökeret eresztenie a bolygó jégtakarója alá, és most élvezettel szívta magába mindazt a táplálékot, amit más világ talajában nem találhatott meg…

A baba hatalmas rúgással magához térítette anyját a tűnődésből. Valentine körbe nézett, és meglátta a rakparton feléje közeledő Endert. Ahogy az öccse vállára vetett táskára pillantott, arra gondolt, Ender is velük tart majd a söndringre. Hirtelen nem is tudta, örüljön-e ennek. Ender csendes és engedékeny volt, és képtelen volt eltitkolni, mennyire megérti az emberi faj természetét. Ezt az átlagos diákok valószínűleg nem vennék észre, ám a legjobbak, akiktől Valentine eredeti gondolatokat várt, valószínűleg követnék az Ender által elpotyogtatott elmélet-nyomokat. Valentine biztos volt benne, hogy az eredmény lenyűgöző lenne. De természetesen ez nem a diákok, sokkal inkább Ender brilliáns elméjét dicsérné, és ezért meggátolná, hogy a söndring elérje a célját.

Valentine ennek ellenére tudta, semmiképpen nem tagadná meg Ender kérését, ha az velük akarna tartani. Sőt, az igazat megvallva örült volna neki, ha maga mellett tudhatja az öccsét. Bármennyire is szerette Jaktot, hiányzott neki a testvére állandó közelsége. Tisztában volt vele, hogy évek kellenek majd hozzá, míg a férjével ki tud majd alakítani egy ilyen szoros kapcsolatot. Ezt Jakt is tudta, és szenvedett is tőle; egy férj nem versenghet a sógorával a felesége szeretetéért.

– Szia, Val – mondta Ender.

– Szia, Ender.

A rakparton, ahol senki sem hallhatta őket Valentine nyugodtan szólíthatta öccsét azon a gyermekkori becenéven, amit az emberiség többi tagja jelzőként használt.

– Mit csinálsz, ha a nyuszika úgy dönt, hogy a söndring alatt bújik elő?

– A papája majd skrikabörbe csomagolja, én butuska germán dalokat fogok énekelni neki, a diákok pedig megismerik a fajfenntartásnak a történelemre gyakorolt hatását.

Mindketten felnevettek, de Valentine hirtelen érezte, hogy Ender nem akar velük menni a söndringre, azért csomagolta össze a holmiját, mert elhagyja a Trondheimet, és nem azért jött ki hozzá, hogy magával hívja. Ender el akart búcsúzni tőle. Valentine szemeibe könnyek tolultak, és iszonyatos érzése támadt. Ender kinyújtotta a karját, és – mint oly sokszor életük során – magához ölelte. De már az ölelés sem volt a régi; Valentine pocakja miatt csak esetlen érintéssé változott.

– Azt hittem, maradni akarsz – suttogta Valentine. – Hosszú ideje egyetlen hozzád érkező hívásra sem válaszoltál.

– Most kaptam egyet, amire válaszolnom kellett.

– A söndringen meg tudom szülni a gyermekemet, de egy másik világon nem.

Ahogy Valentine kitalálta, Ender valóban nem akarta magával vinni öt.

– A kicsi elképesztően szőke lesz – mondta Ender. – Sehogy sem illene a Lusitaniához. Ott főleg fekete brazilok élnek.

Tehát a Lusitaniára megy. Valentine rögtön megértette, Ender miért indul mégis útnak – a reykjaviki hírközlő szervek már nyilvánosságra hozták a hírt, és mindenki tudott a malackák által elkövetett gyilkosságról.

– Te megörültél!

– Nem egészen.

– El tudod képzelni mi történne, ha az emberek rájönnének, hogy az a bizonyos Ender a malackák bolygója felé tart? Keresztre feszítenének!

– Ezt itt is megtennék, csakhogy rajtad kívül senki sem tudja, ki vagyok. Te pedig nem fogsz elárulni.

– De mit tudnál ott tenni? Mire odaérsz, az az ember már évtizedek óta halott lesz!

– Az ügyfeleim általában már rég kihűlnek, mire megérkezem, hogy beszéljek róluk. Ez a vándorélet legnagyobb hátránya.

– Azt hittem, többé már nem fogjuk elveszíteni egymást.

– Én viszont tudtam, hogy igen. Azon a napon, hogy beleszerettél Jaktba.

– Akkor miért nem szóltál? Ha ezt tudom, nem mentem volna hozzá feleségül!

– Éppen ezért nem szóltam. De ez nem igaz, Val. Akkor is hozzámentél volna, ha tudod. Én is azt akartam, hogy megtedd. Még soha sem voltál ilyen boldog. – Ender átölelte Valentine derekát. – A Wiggin géneket szaporítani kell. Remélem, ezen kívül még legalább egy tucat gyereked lesz.

– Az emberek faragatlanságnak tartják, ha valakinek négynél több gyereke van, visszataszítónak, ha ötnél több, és egyenesen barbárságnak, ha hatnál több. – Miközben megpróbált tréfálkozni, Valentine esze azon járt, mi legyen most a söndringgel. Hagyja, hogy az asszisztense vezesse le, állítsa le az egészet, vagy halassza el Ender távozásáig? ám Ender megoldotta a kérdést.

– Szerinted a férjed megengedné, hogy az egyik hajója még ma éjjel kivigyen a mareldhez? Jó lenne, mert akkor a reggeli siklóval kimehetnék az űrhajómhoz.

Valentine kegyetlenségnek érezte ezt a sietséget.

– Ha nem lenne szükséged Jakt hajójára, ki sem jöttél volna ide? Akkor csak egy rövid komputerüzenetet hagytál volna?

– Öt perccel ezelőtt határoztam el magam, és egyenesen hozzád jöttem.

– De máris elintézted az utazásodat, ehhez pedig időre van szükség.

– Ha megveszel egy űrhajót, akkor nem.

– De miért sietsz ennyire? Az út évtizedekig fog tartani, és…

– Huszonkét évig.

– Huszonkét évig! Mit számít, ha néhány nappal később indulsz? Egy hónapot sem várhatsz, hogy legalább meglásd a gyermekemet?

– Egy hónap múlva, Val, valószínűleg nem leszek elég bátor ahhoz, hogy itt hagyjalak.

– Akkor meg ne tedd! Mit számítanak neked a malackák? A hangyokat már megismerted. Neked ez miért nem elég? Maradj itt, házasodj meg mint én! Ender, te kaput nyitottál a csillagok felé, lehetővé tetted a kolonizációt, most maradj hát itt, és ízleld meg munkád gyümölcseit!

– Neked itt van Jakt, de nekem csak ellenszenves diákjaim vannak, akik mindenáron megpróbálnak áttéríteni a kálvinizmusra. Még nem fejeztem be a munkám, és a Trondheim nem az én otthonom.

Valentine vádnak érzett minden szót: te gyökeret eresztettél ezen a világon, de engem még csak meg sem kérdeztél, tudnék-e itt élni. De nem az én hibám, akart védekezni, hiszen most te mész el, és nem én.

– Emlékezz vissza, milyen volt, mikor Petert a Földön hagytuk – mondta Valentine –, és több évtizedig tartott, míg elértünk az első gyarmatbolygóra, arra a világra, aminek te lettél a kormányzója! Mire odaértünk, Peter megöregedett, de mi még mindig fiatalok maradtunk. Amikor az ansible-on keresztül beszélgettünk vele, belőle már egy vén nagybácsi lett, a hatalmas Hegemón, a legendás Locke… Pedig még mindig csak a bátyánk volt!

– Ahogy így visszagondolok, azt hiszem, Peter előnyére változott meg. – Ender megpróbálta vidáman felfogni a dolgot. ám Valentine nem értékelte a humorát.

– Szerinted én mennyit fogok fejlődni húsz év alatt?

– Azt hiszem, jobban fogok bánkódni utánad, mintha meghaltál volna.

– Igen, Ender, pontosan olyan lesz, mintha már nem élnék, és tudni fogod, hogy te öltél meg.

Ender hunyorogni kezdett.

– Ezt nem mondhatod komolyan.

– Nem fogok írni neked. Miért is írnék? A te életedből egy, maximum két hét fog eltelni. Mikor megérkezel a Lusitaniára, a komputerben ott lennének a húsz év alatt összegyűlt levelek, amiket egy olyan ember írt, akit csak pár héttel korábban hagytál el. Az első öt év szörnyű lesz, iszonyúan fog fájni, hogy elvesztettelek, rettenetesen fog hiányozni, hogy nem beszélhetek veled…

– Jakt a férjed, nem én.

– Meg különben is, mit írnék? Aranyos, butuska kis leveleket a gyermekemről? ő is öt éves lesz, hat, tíz, húsz, aztán férjhez megy, de te ebből semmit sem láthatsz. Téged még ez sem érdekel!

– De érdekel.

– Nem lesz módod, hogy érdekeljen. Nem fogok írni neked, Ender, csak mikor már nagyon öreg leszek. Közben te megérkezel a Lusitaniára, aztán elmész egy másik bolygóra, és hatalmas kortyokkal fogod nyelni az évtizedeket. Akkor majd elküldöm neked az emlékirataimat. Neked fogom ajánlani. Andrew-nak, szeretett fivéremnek, akit boldogan követtem kéttucatnyi világra, de ő mégsem volt hajlandó velem maradni két hétig, mikor kértem.

– Gondolkozz el, Val! Mielőtt darabokra tépnél, gondold végig, miért kell elmennem!

– Ez olyan álokoskodás, Ender, amit a diákjaidtól nem viselnél el. Mindezt nem mondtam volna el, ha nem arra készülnél, hogy tettenért tolvajként távozol! Ne forgasd ki a szavaimat, és főleg ne engem hibáztass!

Ender sietősen válaszolt; olyan gyorsan beszélt, hogy szavai szinte egymásba botlottak, és igyekezett befejezni a mondókáját, mielőtt még a feltörő érzelmek elnémították volna.

– Igazad van, sietni akartam, mert el kell végeznem egy munkát, és minden egyes itt eltöltött nap után egyre nehezebben indulnék, és mert fáj, ha látom, hogy te és Jakt minden nap egyre közelebb kerültök egymáshoz, miközben én egyre jobban eltávolodom tőled, még így is fáj, hogy tudom, ennek kell történnie, és elhatároztam, hogy elmegyek, és azt hittem, minél gyorsabban, annál jobb, és igazam is volt, te is tudod, hogy igazam volt… De az nem jutott az eszembe, hogy meggyűlölhetsz emiatt.

Ender felzokogott, és Valentine is sírni kezdett.

– Nem gyűlöllek, szeretlek, hozzám tartozol, te vagy a szívem, és most, hogy elmész, úgy érzem, a szívem tépik ki belőlem…

Ezután már nem beszéltek.

Rav kapitány elsőtisztje elvitte Endert a mareldhez, az egyenlítői tengerbe épített leszállópályához, ahonnan az űrsiklók indultak útnak, hogy randevúzzanak az orbitális pályán keringő űrhajókkal. Szavak nélkül is megegyeztek, és Valentine ahelyett, hogy a fivérével tartott volna, hazament a férjéhez. Másnap a diákjaival együtt elindult a söndringre, és csak éjszaka sírt Ender után, mikor senki sem hallhatta és láthatta. ám a tanítványai mégis meglátták, és hamar elterjedt a hír, hogy Wiggin professzort mennyire lesújtotta fivére, a vándor szószóló távozása. Különböző szóbeszédek keringtek az esetről, és a legtöbben a diákok szokásos módján elferdítették a történteket: hol hozzátoldottak valamennyit, hol elvettek belőle. De volt egy diák, egy Plikt nevű lány, akinek rögeszméjévé vált, hogy Valentine és Andrew Wiggin története sokkal fantasztikusabb annál, mint bárki gondolná.

Plikt nekilátott, hogy kiderítse róluk az igazat, hogy visszafelé haladva felidézze a csillagok között tett útjukat. Mikor aztán Valentine lánya, Syfte négy éves lett, a fia, Ren pedig kettő, Plikt meglátogatta. Már ő maga is az egyetem professzora volt. Plikt megmutatta Valentine-nek a könyvét. Regény formában dolgozta fel a történetet, de Valentine azonnal felismerte a két főszereplőt, a fivért és a nővért, az univerzum két legidősebb emberét, akik még azelőtt születtek a Földön, hogy a kolóniák kitelepültek volna a csillagok közé, és akik egyik világról a másikra vándorolva kutattak valami után.

Valentine megkönnyebbülten – és furcsa módon csalódottan – vette tudomásul, hogy Plikt nem jött rá, valójában Ender a legelső Holtak Szószólója, és Valentine pedig nem más, mint Démoszthenész. ám Plikt így is elég sokat kiderített róluk, a kezdetektől egészen odáig, hogy a két testvér elköszön egymástól, és míg egyikük a férjével marad, a másikuk tovább folytatja a vándorlást. A búcsú jelenete a könyvben sokkal gyengédebb és érzelgősebb, mint valójában; Plikt azt írta le, ami akkor történt volna, ha Valentine-nek és Endernek több érzéke van a színpadiassághoz.

– Miért írta meg ezt a történetet? – kérdezte Valentine.

– Talán nem elég jó ahhoz, hogy érdemes legyen rá?

Valentine-t meglepte a furcsa válasz, de még ekkor sem tágított.

– Kije volt magának az öcsém, hogy ennyit nyomozott utána, és hogy róla mintázta meg az egyik főszereplőt?

– Nem valami pontos a kérdése – mondta Plikt.

– Azt hiszem, maga most valami tesztnek vet alá engem. Nem tudna segíteni, mit kérdezzek?

– Ne haragudjon. A legjobb lenne, ha megkérdezné, miért regényt, és miért nem életrajzot írtam.

– Miért?

– Mert kiderítettem, hogy Andrew Wiggin, a Holtak Szószólója nem más, mint Ender Wiggin, a Fajirtó.

Bár már négy esztendő is eltelt Ender indulása óta, még további tizennyolc hátra volt az érkezéséig. Valentine megszédült a rémülettől mikor arra gondolt, milyen lesz a testvére élete, ha a Lusitanián már úgy fogadják, mint az emberiség történelmének leggyűlöltebb egyéniségét.

– Nincs oka félelemre, Wiggin professzor. Ha bárkinek is el akarnám árulni, már rég megtettem volna. De amikor rájöttem a titokra, azt is megértettem, hogy a fivére megbánta a tettét. És milyen tiszteletre méltó módon vezekelt! A legelső Holtak Szószólója leleplezte tettét, és kimondhatatlanul súlyos bűnnek nevezte… És Ender Wiggin ezután képes volt rá, hogy vezeklésképpen magára vállalja saját vádlója szerepét, és bűnbánatában húsz világon nyíltan elítélje magát!

– Maga sok mindenre rájött, Plikt, de mégsem értett meg semmit.

– Én mindent értek! Olvassa el amit írtam… Mindent tudok!

Valentine tisztában volt vele, hogy mivel Pliktnek ennyi mindenre sikerült rájönnie, meg kell tudnia a teljes igazságot. ám végül mégsem ezért, sokkal inkább dühében mondta el azt, amiről még soha, senkinek sem beszélt.

– Plikt, a fivérem nem a legelső Szószóló követője. ő írta a Méhkirálynő és a Hegemónt!

Ahogy Plikt rájött, hogy Valentine az igazat mondja, szinte megsemmisült. Hosszú éveken át tanulmányozta Andrew Wiggin életét, és közben végig az első Szószóló inspirálta. Most, hogy megtudta, a két ember valójában egy és ugyanaz a személy, annyira megdöbbent, hogy vagy egy fél óráig képtelen volt megszólalni.

Ezután a két nő hosszan, őszintén elbeszélgetett egymással. Annyira összebarátkoztak, Valentine-ben annyira megerősödött a bizalom Plikt iránt, hogy végül megkérte, legyen gyermekei tanítója, segítsen neki a tanításban, és működjön közre a további tanulmányok megírásában. Jakt egy kicsit ugyan elcsodálkozott, mikor megtudta, hogy családjuk egy új taggal gyarapodott, de Valentine öt is beavatta a titkokba, amiket Pliktnek sikerült kiderítenie. A történet családi legendává vált, és mikor a gyerekek elég nagyok lettek ahhoz, hogy titkot tudjanak tartani, ők is csodálatos történeteket hallhattak Ender nagybácsiról, akit minden világon szörnyetegnek tartottak ugyan, de valójában mégis az emberiség megmentője, próféta, de legalábbis mártír volt.

Teltek az évek, a család gyarapodott, Valentine-ben pedig az Ender elvesztése okozta fájdalom először büszkeséggé, majd anticipációvá változott. Már alig várta, hogy Ender megérkezzen a Lusitaniára, hogy megoldja a malackák rejtélyét, hogy a ramanok apostolaként elvégezze a sors által neki kiosztott feladatot. Plikt, a hívő lutheránus megtanította Valentine-nek, hogyan fejezze ki Ender életét vallási fogalmakkal, a családi élet stabilitása, és öt csodálatos gyermeke iránti szeretete azonban minden doktrínánál jobban megerősítette a hitét.

Ender bácsi története a gyerekekre is óriási hatást gyakorolt, és az, hogy soha, senkinek sem beszélhettek róla, még természetfölöttibbé színezte a legendát. Syftét, a legidősebb lányt annyira lenyűgözték ezek a mesék, hogy mikor húsz éves lett, és primitív, gyermeki csodálatát felváltotta a felnőttes racionalizmus, még mindig rajongott a nagybátyjáért. Számára Ender egyszerre volt a legendák hőse, és egy nem elérhetetlenül távoli világon valóban élő ember.

Syfte anyjának és apjának említést sem tett a tervéről, de régi tanítójának bevallotta, mi jár a fejében.

– Egyszer, Plikt, még találkozni fogok vele. Találkozom vele, és segítek neki a munkájában!

– Miből gondolod, hogy szüksége lesz segítségre? Főként a te segítségedre? – Plikt mindig szkeptikus volt, de tanítványa addig erősködött, míg végül ő is hinni kezdett a dologban.

– Először sem egyedül dolgozott, ugye?

Syfte tovább álmodozott. Képzeletben eltávolodott a Trondheim jeges világától, és a messzi bolygó felé közeledett, ahová Ender Wiggin még meg sem érkezett. Lusitania lakói, ti nem is sejtitek, milyen nagy ember fog köztetek járni, fogalmatok sincs róla, ki fogja átvállalni tőletek a terheiteket! És mikor eljön az ideje, én is csatlakozom hozzá. Igaz, addig még egy teljes generáció fog felnőni, de készülj, Lusitania! Jövök!

Az űrhajón utazó Ender Wigginnek sejtelme sem volt róla, hogy rakományként mások álmait is magával viszi. Számára csak napok teltek el azóta, hogy a rakparton búcsút vett a zokogó Valentine-től. Számára Syfte nem volt több, mint egy apró, Valentine hasát rugdaló emberke. Ender még csak most kezdte érezni a fájdalmat, amit nővére elvesztése okozott – azt a fájdalmat, amin Valentine már rég túljutott.

Ender még csak nem is gondolt a jégvilágon élő, ismeretlen unokahúgaira és unokaöccseire. Szüntelenül egy magányos, megkínzott, Novinha nevű lány járt a fejében, és egyfolytában azon tűnődött, mi minden történhet vele a hívástól számított huszonkét év alatt, milyen lesz akkor, mikor végre találkozhatnak. Ender szerette Novinhát – annyira, amennyire egy ember azt szeretheti, akiről tudja, hogy ugyanazt a mélységes fájdalmat kénytelen elviselni, amit egykor ő maga.

Hatodik fejezet

OLHADO

A jelek szerint a többi törzzsel csak egy módon tartják a kapcsolatot, és ez nem más, mint a háború. Mikor történeteket mesélnek egymásnak – ez általában esős időben történik –, majdnem minden alkalommal csatákról és hősökről beszélnek. A történetek végén általában mind a hős, mind az alávaló ellenfél elpusztul. Ha elhisszük ezeket a meséket, megállapíthatjuk, hogy a malackák egyszerűen nem számítanak rá, hogy túlélik a háborúkat. És ami a legfontosabb: soha, egyetlen egyszer, a legcsekélyebb érdeklődést sem mutatják a legyőzött ellenség asszonyai iránt. ők – az emberi tradíciókkal ellentétben – nem erőszakolják meg, nem ölik meg, nem kényszerítik rabszolgaságba az elesett katonák nőit.

Lehetséges, hogy ez azt jelenti, hogy a törzsek nem cserélik ki egymással a génjeiket? Nem, egyáltalán nem. Ezt a cserét valószínűleg a nőstények intézik, akiknek bizonyára van valamilyen módszerük a génminták továbbítására. Mivel a malackák társadalmában a hímek és a nőstények a jelek szerint alárendeltségi viszonyban állnak egymással, ez a csere vagy a hímek tudta nélkül történik, vagy pedig olyan módon, amit annyira szégyenletesnek tartanak, hogy meg sem említik nekünk.

Annál többet beszélnek viszont a csatákról. A következő, a barakkban lezajlott egyik mesélés során elhangzott, tipikusnak mondható történetet Ouanda, a lányom jegyezte fel a múlt évben (2:21.).

Malacka (stark nyelven beszél): Hármat megölt a fivérek közül, de egy sebet sem kapott. Még soha sem láttam ilyen bátor harcost. A karjai véresek voltak, a kezében tartott botot elesett fivéreim agyveleinek darabkái borították. A harcos tudta, milyen nagy tettet hajtott végre, bár gyarló törzsén már ezzel sem segíthetett. Dei honra! Eu lhe dei! (Tiszteletet adtam! Megadtam neki!)

(A többi malacka a nyelvével csettintget és rikoltozik.)

Malacka: Ledöntöttem a földre. Még így is nagyon erős volt, és nem is adta fel a védekezést, míg le nem szorítottam. Ekkor kinyitotta száját, és halkan énekelni kezdte a távoli vidék különös dalát. Nunca será pau na mao de gente! (Belőle sohasem lesz pálca, amit a kezünkbe vehetünk!)

(Ekkor valamennyi malacka énekelni kezdett, méghozzá az Asszonyok Nyelvén. Az eddig hallott leghosszabb dalukat adták elő.)

Érdekes jelenség, hogy általában egymás között is starkul beszélnek, de mikor izgatottak vagy éppen fontos kijelentést tesznek, mindig átváltanak a portugálra. Magunkon is megfigyeltük, hogy az érzelmileg legfelfokozottabb pillanatokban mindig az anyanyelvünket használjuk.

A csata történetében első hallásra nincs semmi különös. ám ha több ilyen mesét is meghallgatunk, rögtön feltűnik, hogy az ilyen összecsapások mindig a főhősök tragikus halálával végződnek. A komédiák nyilván nem felelnek meg az ízlésüknek.

– Liberdade Figueira de Medici: "A lusitaniai őslakók törzsei közötti viselkedésformák"

Megjelent a Kulturális átfedések című szaklapban, 1964:12:40

Az interstelláris utazás alatt nem sok mindent kellett csinálni. Egyetlen feladat volt csupán: mikor az útvonal betáplálása után a hajó végrehajtotta a Park-elmozdulást, ki kellett számítani, a sebessége mennyire közelíti meg a fényét. A fedélzeti komputer meghatározta a pontos értéket, és azt is, hogy szubjektív időben mérve milyen sokáig kell ezt tartani, mielőtt a Park-elmozdulás újbóli végrehajtásával a hajó sebessége a fénysebesség értéke alá csökken. Olyan, akár egy stopperóra, gondolta Ender. Bekapcsolni, kikapcsolni, és vége a versenynek.

A hajó komputerei elég intelligensek voltak ahhoz, hogy segítségére legyenek Endernek a portugál nyelv elsajátításában. Mivel jól tudott spanyolul, nem volt nehéz dolga. A beszéd könnyedén is ment, de mivel rengeteg mássalhangzót nem ejtettek ki, elég nehezen értette meg a szavakat.

Egy idő után dühítővé vált naponta egy-két órát portugálul társalogni a lassú észjárású fedélzeti komputerrel. Eddigi útjai során Val mindig mellette volt. Nem mintha mindig beszélgettek volna – Val és Ender olyan jól ismerték egymást, hogy ritkán akadt mondanivalójuk a másik számára –, ám a nővére jelenléte nélkül Ender már a saját gondolatait is unta. Mivel nem volt mellette senki, akinek elmondhatta volna az elméleteit, figyelme állandóan elkalandozott a tárgyról.

Még a Méhkirálynő sem segíthetett neki, hiszen az ő gondolatai azonnaliak voltak, és nem a szinapszisok, csak a fénysebesség relativisztikus effektusai által is érintetlenül hagyott filóták szabtak nekik határt. Amíg Ender számára csak egyetlen perc telt el, a Méhkirálynő tizenhat órával lett idősebb. Ez a differenciálhányados túl nagy volt ahhoz, hogy Ender bármilyen módon kommunikálni tudjon vele. Ha a Méhkirálynő nem a gubójában lett volna, sokezer, a saját feladatát végző hangy tapasztalata áramlott volna óriási memóriájába, ám most egyedül csak a saját emlékei léteztek a számára. A magány nyolc napja alatt Ender kezdte megérteni, miért vágyik annyira a szabadságra.

Mire eltelt a nyolc nap, Ender már direkt módon is elég jól beszélt portugálul, és nem kellett állandóan spanyolról lefordítania a mondanivalóját. Iszonyatosan hiányoztak neki az emberek. Hogy a fedélzeti komputernél valamivel okosabb beszélgetőpartnere legyen, már arra is boldogan vállalkozott volna, hogy egy kálvinistával a vallásról vitatkozzon.

Az űrhajó végrehajtotta a Park-elmozdulást. A sebessége egy mérhetetlenül rövid pillanat alatt relatíve hozzáigazodott az univerzum többi részének mozgásához. Vagyis… Egy másik teória szerint éppen az univerzum sebessége változott, miközben az űrhajó végig mozdulatlan maradt. Ezt senki sem tudhatta biztosan, mert egyetlen olyan hely sem létezett, ahonnan meg lehetett volna figyelni a jelenséget. Tulajdonképpen minden elmélet csak találgatás volt, mert nem akadt olyan ember, aki megértette volna a filotikus effektusok működését. Az ansible, de még a Park Pillanatnyiság Princípiumának felfedezésében is nagyobb szerepe volt a véletlennek, mint a tudásnak. Ezeket képtelenség lett volna szavakkal kifejezni, de a gyakorlatban minden működött.

Ahogy újra látni lehetett a fényt, az űrhajó ablakai megteltek csillagokkal. Egy nap a tudósok majd azt is felfedezik, hogy a Park-elmozduláshoz miért csak elhanyagolható mennyiségű energiára van szükség. Ender biztos volt benne, hogy az emberek csillagközi közlekedéséért valahol nagy árat kell fizetni. Egyszer azt álmodta, hogy valahányszor egy űrhajó végrehajtja a Park-elmozdulást, valahol kialszik egy csillag. Jane biztosította ugyan, hogy ez nem igaz, de Ender tudta, a legtöbb csillag láthatatlan az emberek számára. Trilliószámra tűnhetnek el, és mi semmit sem veszünk észre, mert még évezredeken át azokat a fotonokat fogjuk látni, amelyek még a csillagok eltűnése előtt indultak útnak. Mire aztán felfedezzük, hogy kialudtak a galaxis fényei, már semmit sem tehetünk.

– Paranoid képzelgéssel szórakoztatod magad? – kérdezte Jane.

– Olvasol a gondolataimban?

– A csillagközi utak végén mindig morózussá válsz, és az univerzum pusztulásán spekulálsz. Te így reagálsz a sebességváltozásra.

– Értesítetted a lusitaniai hatóságokat az érkezésemről?

– Ez egy nagyon kis kolónia. Mivel alig látogat el hozzájuk valaki, még Landolási Felügyelőségük sincs. A bolygó körül csak egyetlen automata vezérlésű sikló kering. Ez szállítja az embereket a hajók, és a nevetségesen kicsi űrkikötő között.

– A Bevándorlási Hivatal sem vizsgál meg?

– Te szószóló vagy, ezért nem küldhetnek el. Mellesleg itt a Bevándorlási Hivatalnak csak egy embere van: a kormányzó. És mivel a kolónia csupán egyetlen városból áll, a polgármester tisztét is ő tölti be. A neve Faria Lima Maria do Bosque, de mindenki csak Bosquinhának szólítja. Különben üdvözletét küldi, és reméli, hogy nem szállsz le a bolygóra. Így is elég problémájuk van, és nem hiányzik nekik, hogy még az agnoszticizmus egyik prófétája is bajt keverjen, és bosszantsa a jó katolikusokat.

– Ezt is ő mondta?

– Nem. Vagyis nem neked. Ezek valójában Peregrino püspök szavai, de polgármesterasszony egyetértett vele. Ez a munkája: egyet kell értenie az emberekkel. Ha azt mondanád neki, hogy a katolikusok bálványimádó, babonás népség, valószínűleg felsóhajtana, és így felelne: "Remélem ezt a véleményét nem fogja nyilvánosságra hozni."

– Most mellébeszélsz – mondta Ender. – Ki vele, mit akarsz elhallgatni előlem?

– Novinha meggondolta magát, és törölte a szószólónak szánt hívását. Öt nappal azután, hogy elküldte.

Természetesen a Csillagközi Egyezmény kimondta, hogy amint a szószóló megkezdi az útját, a hívást a törvény szerint nem lehet törölni. Mégis, ez most mindent megváltoztatott, mert Novinha ahelyett, hogy huszonkét éven át várta volna az érkezését, most valószínűleg retteg tőle. Ender arra számított, hogy a nő szívesen látott barátként fogja fogadni, de most még ellenségesebb lesz vele szemben, mint a bolygó katolikus gyülekezetének tagjai együttvéve.

– Ez nem fogja megkönnyíteni a munkámat.

– Azért nem olyan rossz a helyzet, Andrew. Az elmúlt években voltak még néhányan, akik szószólót hívtak, és nem gondolták meg magukat.

– Kik ezek?

– A véletlen folytán éppen Novinha fia, Miro, és Novinha lánya, Ela.

– ők nem ismerhették Pipot. Miért hívnának, hogy beszéljek a haláláról?

– ó, nem Pipo halála miatt hívtak. Ela csak három héttel ezelőtt hívott szószólót, mégpedig az apja halála miatt. Novinha férje Marcos Maria Ribeira volt. Mindenki csak Marcaonak szólította. Egy kocsmában halt meg, de nem az alkohol végzett vele, hanem egy betegség. Élve elrohadt.

– Aggódom miattad, Jane. Annyi részvét van benned, hogy a végén még belehalsz.

– A részvét a te dolgod, én a szervezett adatstruktúrák komplex átvizsgálásához értek.

– És az a fiú… Mi is a neve?

– Miro. ő négy évvel ezelőtt hívott szószólót. Akkor halt meg Libo, Pipo fia.

– De Libo még nem lehetett több negyven évesnél!

– Segítettek neki, hogy korán meghaljon. Xenológus volt… Vagyis zenador, ahogy portugálul mondják.

– A malackák…?

– Pontosan azt tették vele, mint az apjával. Még a szerveit is ugyanúgy helyezték el a teste mellett. Időközben még három malackát végeztek ki a társaik, de most már a kaputól távolabb dolgoztak. A malackák hulláiba palántákat ültettek, de a két halott ember nem kapta meg tőlük ezt a végtisztességet.

Két generáció – két halott xenológus. És mindkettőt a malackák ölték meg.

– Mit szólt ehhez a Csillagközi Tanács?

– Éppen ez a furcsa. Még mindig csak vacillálnak. Libo két asszisztensét hivatalosan még nem ismerték el xenológusnak. Az egyikük Ouanda, Libo lánya, a másik pedig az a Miro, aki szószólót hívott.

– Továbbra is fenntartják a kapcsolatot a malackákkal?

– Hivatalosan nem, de ebben a dologban is sok az ellentmondás. Libo halála után a Tanács úgy rendelkezett, hogy havonta csak egyszer lehet kapcsolatba lépni a malackákkal. ám Libo lánya kategorikusan megtagadta az engedelmességet.

– És mégsem távolították el?

– A Tanács tagjai szavaztak, és csak nagyon csekély szótöbbséggel fogadták el a malackákkal való találkozások ritkítására vonatkozó határozatot. Amikor azonban a lány eltiltásáról akartak dönteni, nem volt meg a kellő szavazati többség. Közben persze aggódnak, mert Miro és Ouanda még nagyon fiatal. Két évvel ezelőtt a Calicutról a Lusitaniára küldtek egy tudóscsoportot. ők fogják átvenni a malackákkal kapcsolatos ügyek ellenőrzését és irányítását. Már csak harminchárom év van hátra az érkezésükig.

– Ezúttal találtak valami magyarázatot, miért ölték meg a malackák a xenológust?

– Semmit. De te éppen ezért jöttél ide, nem?

A válasz eléggé egyértelmű volt, de mielőtt kimondhatta volna, Ender érezte, a Méhkirálynő megbökdösi a tudatát. Olyan volt ez az érintés, mint a zizegő falevelek között fujdogáló szellő, mint a napfény. Igen, valóban azért jött, hogy szóljon a holtakért, de azért is, hogy életre keltse a halottakat.

Ez jó hely.

A Méhkirálynő irtózatos erőfeszítéssel próbált beszélni a fénysebességgel utazó emberhez.

Van itt egy agy. Sokkal tisztább, mint bármelyik emberé, akivel eddig találkoztunk.

A malackák? ők is úgy gondolkodnak, mint te?

Ismeri a malackákat. Kevés az idő. Fél tőlünk.

A Méhkirálynő visszahúzódott, Ender pedig eltűnődött. Egyre inkább úgy érezte, a Lusitaniára érkeztekor olyan fába vágja a fejszéjét, amivel nem biztos, hogy bírni fog.

Peregrino püspök prédikációja elképesztően unalmas volt. Ez rossz jelnek számított. Sohasem volt valami lenyűgöző szónok, de most annyira tekervényesen beszélt, olyan körmondatokban fogalmazott, hogy Ela még a felét sem értette. Quim, aki meg volt győződve róla, hogy a püspök mindent csak jól csinálhat, természetesen most is úgy tett, mintha minden világos lenne a számára. A kicsi Grego viszont meg sem próbált érdeklődést tanúsítani; bátran végrehajtott minden rosszaságot, ami az eszébe jutott, és még azzal sem törődött, hogy a hegyes körmű, erős kezű Esquecimento növér a padsorok között járkált.

Grego éppen azon buzgólkodott, hogy előttük álló plasztikpad támlájából kihuzigálja a szegecseket. Elát meglepte, milyen erős az öccse – más hat éves gyerek valószínűleg képtelen lett volna rá, hogy a csavarhúzóját a hőkezelt szegecsek feje alá szorítsa. Ela még abban sem volt biztos, hogy ő meg tudná csinálni.

Ha Apa köztük lenne, most kinyújtaná hosszú karjait, és szelíden – ó, milyen szelíden! – kivenné a csavarhúzót Grego kezéből. "Ezt meg hol szerezted?", kérdezné. Grego egy szót sem szólna, csak nézne rá nagy, ártatlan szemekkel. Később aztán, mikor a család hazaér az istentiszteletről, Apa leszidná Mirot, amiért széthagyta a szerszámait. Mindennek elmondaná, és öt hibáztatná a családot érő minden csapásért. Miro csendben végighallgatná. ő, Ela, gyorsan nekilátna a vacsora elkészítésének, Quim tétlenül ülne az egyik sarokban, a rózsafüzért morzsolgatná, és megállás nélkül imákat mormolna. Olhadonak szerencséje volt az elektronikus szemeivel – egyszerűen kikapcsolná mind a kettőt, visszajátszaná a múltból valamelyik kedves pillanatát, és nem törődne semmivel. Quara az egyik sarokban kuporogna, a kis Grego pedig győzedelmesen ácsorogna, egyik kezével Apa nadrágjába kapaszkodna, és úgy nézne szét, mintha minden rosszaság, amit ő tett, Miro fejéből pattant volna ki.

Ahogy maga elé képzelte mindezt, Ela megremegett. Ha itt vége lenne, még el tudná viselni. De Miro ezután elmenne, aztán megvacsoráznának, és aztán…

Esquecimento növér villámgyorsan előre nyúlt, és körmei Grego karjába mélyedtek. Grego abban a pillanatban elejtette a csavarhúzót. Természetesen azért úgy csinálta, hogy amikor a padlóra esik jó nagyot csattanjon, ám Esquecimento növér erre is számított. Gyorsan lehajolt, és a másik kezével elkapta a szerszámot. Grego elvigyorodott. A növér arca alig néhány ujjnyira volt a térdétől. Ela tudta, hogy az öccse mit akar tenni. Előrekapott, hogy megakadályozza, de elkésett. Grego felrántotta a térdét, és szájba rúgta Esquecimento nővért.

A növér a fájdalomtól hirtelen nem kapott levegőt, és eleresztette Grego karját. A fiú azonnal kikapta a kezéből a csavarhúzót. A növér egyik kezét vérző szájára szorítva végigsietett a padsorok között, Grego pedig folytatta a rongálást.

Apa meghalt, emlékeztette magát Ela. A szavak zeneként csengtek az agyában. Apa meghalt, de még mindig itt van, mert hátra hagyta szörnyű kis örökségét. A méreg, amit belénk tett, még mindig hat, és végül valamennyiünkkel végez. Mikor meghalt, a mája kétujjnyira zsugorodott, a lépe pedig teljesen eltűnt. Különös, zsíros szervek nőttek a helyükön. Az ő betegségének még neve sem volt; mintha megveszett volna a teste, mintha elfelejtette volna a tervrajzot, ami alapján az emberek felépültek. Meghalt, de a betegsége tovább él a gyermekeiben. Nem a testünkben, hanem a lelkünkben. Létezünk, mint a többi, normális gyerek, a külsőnk is olyan, mint az övék, de a magunk különböző módján mindannyiunk helyén egy-egy gyerekimitáció, az Apa lelkéből kinőtt, eltorzult, bűzös golyvából formázott lény él.

Talán másképp lenne, ha Anya megpróbálna tenni valamit. De ő csak a mikroszkópjaival és a genetikai beavatkozással kitenyésztett gabonákkal foglalkozik.

– … az úgynevezett Holtak Szószólója! De csupán egyvalaki szólhat a holtakért, és ez nem más, mint Sagrado Cristo…

Ela felfigyelt Peregrino püspök szavaira. Mit is mondott a Holtak Szószólójáról? A püspök valószínűleg nem tudja, hogy éppen ő hívta ide…

– … a törvény megköveteli tőlünk, hogy udvariasan bánjunk vele, de azt már nem, hogy higgyünk is neki! Az igazságot nem egy hitetlen ember spekulációiban és hipotéziseiben lehet megtalálni, hanem az Anyaszentegyház tanításaiban és tradícióiban. Tehát amikor köztetek jár majd, mosolyogjatok rá, de a szíveteket tartsátok távol tőle!

Vajon a püspök miért foglalkozik ennyit a szószólókkal? A legközelebbi bolygó a Trondheim huszonkét fényévnyi távolságra van, és nem valószínű, hogy ott lenne szószóló. Csak évtizedek múlva érkezhet meg – ha eljön egyáltalán valamelyik.

Ela áthajolt Quara fölött, és Quimhez fordult. ő biztosan figyelt a püspök minden szavára.

– Mi van a szószólókkal? – kérdezte suttogva.

– Ha figyeltél volna, most te is tudnád – felelte Quim.

– Ha nem mondod meg, betöröm az orrod!

Quim meg akarta mutatni Elának, hogy nem ijedt meg tőle, ezért elvigyorodott. Valójában azonban nagyon is félt tőle, ezért most már rendesen válaszolt.

– Az első xenológus halálakor valami hitetlen nyomoronc idehívott egy szószólót. Ma délután fog megérkezni. Már a siklón van. A polgármester kiment elé.

Ela erre nem számított. A komputer nem figyelmeztette, hogy máris úton van egy szószóló. Pedig csak évek múlva kellene megérkeznie, hogy elmondja az igazat az Apának nevezett szörnyről, aki végül megszánta a családját, és meghalt; azt az igazságot, ami éles fényként fogja megvilágítani és megtisztítani sötét múltjukat. De Apa halála óta még alig telt el egy kevéske idő; most még nem lehetett róla beszélni, hiszen a sírból kinyúló csápjai még mindig a szívük után kapkodnak!

A szentbeszéd, és vele együtt az istentisztelet is véget ért. Ahogy átfurakodtak az emberek között, Ela szorosan fogta Grego kezét, nehogy kitépjen valaki kezéből egy könyvet vagy egy táskát. Most Quimnek is hasznát vette: ő ráncigálta maga után Quarát, aki mindig mozdulatlanná dermedt, valahányszor idegenek mellett kellett elhaladnia. Olhado bekapcsolta a szemeit, és most fémes pillantásokkal rémisztgette a tizenöt éves félszűzeket.

Ela térdet hajtott az Os Venerados, saját szentté avatott nagyszülei szobra előtt. Ugye büszkék vagytok, hogy ilyen aranyos unokáitok vannak, mint mi?

Grego kárörvendően vigyorgott. Egy kisbaba cipőjét tartotta a kezében. Ela némán imádkozni kezdett, és remélte, a pici nem sérült meg túlságosan az öccsével való találkozás során. Kivette Grego kezéből a cipőt, és arra a kis oltárra tette, amelyen Descolada csodájának tanúiként lobogtak az örökké égő gyertyák. Bárkié is a cipő, itt biztosan meg fogja találni.

Miközben az autó végigsuhant az űrkikötő és Milagre városa közötti füves vidék fölött, Bosquinha polgármesterasszony meglehetősen jókedvűen egy cabra-nyájra mutatott. Ezek a félig háziasított állatok szolgáltatták a ruhákhoz szükséges nyersanyagot, de a húsuk emberi fogyasztásra sajnos alkalmatlan volt.

– A malackák megeszik ezeket? – kérdezte Ender.

A nő felvonta az egyik szemöldökét.

– Nem sokat tudunk a malackákról.

– Azt mindenesetre tudjuk, hogy az erdőkben élnek. Ki szoktak merészkedni a nyílt területekre is?

Bosquinha megvonta a vállát.

– A framlingok majd ezt is kiderítik.

Ender meglepődött a szó hallatán, de aztán rájött, teljesen természetes, hogy a polgármesterasszony használja. Démoszthenész legutolsó könyvét huszonkét esztendővel ezelőtt publikálták, és az ansible-on keresztül a Száz Világ mindegyikére eljuthatott. Utlanning, framling, raman, varelse – ezek a kifejezések már beépültek a stark nyelvbe, és Bosquinha számára már nem volt bennünk semmi újszerű.

Endert zavarta, hogy a nő egyáltalán nem érdeklődik a malackák iránt. A Lusitania lakói nem lehetnek közömbösek velük szemben, hiszen miattuk építették meg azt a magas, áthatolhatatlan kerítést, amelynek a másik oldalára a zenadorok kivételével senki sem mehetett. De nem, a polgármester nem közömbös, csak… Csak kerülni akarja a témát. Talán azért, mert a gyilkos malackák puszta említése is fájdalmat okoz neki, de az is lehet, hogy egyszerűen csak nem akar a bizalmába avatni egy szószólót.

Megkerültek egy dombot, és a nő leállította az autót. A jármű szelíden a csúszótalpaira ereszkedett. Alattuk, a domb lábánál egy széles folyó rohant a füves dombok között, távolabb sűrű erdővel benőtt hegyek magaslottak. A folyó távolabbi partján álló, téglából és betonból épült, cseréptetős házak egy csinos kis városba rendeződtek. Az innenső parton tanyaházak gubbasztottak; hosszú, keskeny kertjeik egészen addig a dombig nyúltak, aminek a tetején Ender és Bosquinha autója állt.

– Milagre – mondta Bosquinha. – Az pedig, ott legmagasabb dombon, az a Katedrális. Peregrino püspök megkérte az embereket, hogy legyenek udvariasak és segítőkészek magával szemben.

A nő hangsúlyából Ender azt is kiérezte, hogy a püspök azt sem felejtette el közölni a híveivel, hogy a Szószóló az agnoszticizmus veszélyes ügynöke.

– Egészen addig, míg az Isten agyon nem üt engem? – kérdezte Ender.

Bosquinha elmosolyodott.

– Isten megmutatta, milyen a keresztény tolerancia. Reméljük, a városban mindenki követni fogja a példáját.

– Tudják, hogy ki hívott ide?

– Bárki is volt az, diszkréten tette.

– Maga a kormányzó, és mellesleg a polgármester is. Gondolom olyan információkhoz is hozzájuthat, amikhez mások nem.

– Tudomásom van róla, hogy az eredeti hívást, amire maga elindult, törölték, de túl késön. Azt is tudom, hogy a közelmúltban két újabb személy kért szószólót. Magának viszont azzal kell tisztában lennie, hogy itt az emberek legtöbbje a papoktól vár vigasztalást és útmutatást.

– Akkor valószínűleg meg fognak könnyebbülni ha megtudják, hogy én sem vigasztalással, sem útmutatással nem foglalkozom.

– Az, hogy nekünk ajándékozott egy hajórakománnyi skrikát, népszerűvé fogja tenni magát. Biztos lehet benne, hogy az elkövetkező hónapokban sok hiú nő fogja viselni a prémeket. Ugyanis közeledik az ősz.

– A skrikát a hajóval együtt kaptam. Semmi szükségem sem volt rá, és nem várok érte különösebb hálát. – Ender a talajt borító durva, bolyhosnak látszó fűre nézett. – Ez a fű… Ez ugye őshonos?

– Igen, és haszontalan is. Még zsúptetőt sem tudunk csinálni belőle. Ha levágjuk megszárad, és a legközelebbi esőzés alkalmával porrá omlik. De odalent a mezőkön nagyon szépen megterem az amaránt egy speciális, a xenobiológusunk által kifejlesztett fajtája. A rizs és a búza itt nem fejlődik valami jól, de az amaránt olyan szívós, hogy csak növényevők alkalmazásával lehet megakadályozni a túlzott elszaporodását.

– Erre mi szükség van?

– Ez egy karantén-világ, Szószóló. Az amaránt olyan jól bírja ezt a környezetet, hogy nagyon hamar elhódítaná a területet az őshonos fűtől is. Nekünk nem lehet célunk a Lusitania talajának megművelése. Csak a lehető legcsekélyebb mértékben változtathatjuk meg a világunkat.

– Akkor itt nehéz dolga lehet az embereknek.

– A saját életterünkben, Szószóló, szabadok vagyunk, és teljes életet élünk. A kerítésen túl pedig… Mindegy, oda senki sem akar átmenni.

A nő hangja elrejtett érzelmekről árulkodott. Ender ebből tudta, a bolygó lakói félnek a malackáktól.

– Tudom, most azt hiszi, tartunk a malackáktól. Néhányunk talán valóban fél, de a legtöbbünk valójában egészen mást érez irántuk. Gyűlöljük őket, és undorodunk tőlük.

– Hiszen a legtöbben még nem is találkoztak velük!

– Bizonyára tud róla, hogy megöltek két zenadort… Azt hiszem, magát eredetileg azért hívták ide, hogy beszéljen Pipo haláláról. Mindkettejüket nagyon sokan szerették. Különösen Libot. Kedves, nagylelkű ember volt, és a halála mindenkinek kimondhatatlan bánatot okozott. Még elképzelni sem tudjuk, a malackák hogyan tehettek vele ilyesmit. Dom Cristao, a Filhos da Mente de Cristo apátja szerint hiányzik belőlük a morális érzés. Szerinte ezzel a tettükkel azt bizonyították be, hogy nem egyebek, mint közönséges vadállatok; vagy pedig azt, hogy tiszták, és még nem ízlelték meg a tiltott fa gyümölcsét. – A nő elmosolyodott. – De ez már teológia, tehát magának semmit sem jelent.

Ender nem válaszolt. Már hozzászokott, hogy a vallásos emberek mindig azt feltételezik, hogy a hitetlenek abszurdnak találják a történeteiket. ám Ender nem tartotta magát istentelennek, és hitt e mesék szentségében. Ezt azonban mégsem magyarázhatta el Bosquinhának. Tudta, idővel a nő mindenképpen megváltoztatja róla kialakított véleményét. Most még bizalmatlan volt vele szemben, de Ender bízott benne, végül megnyeri magának. Ahhoz, hogy valaki jó polgármester legyen, nagy gyakorlattal kellett rendelkeznie abban, hogy annak tartsa az embereket, amik valójában, és nem annak, aminek látszanak.

– A Filhos da Mente da Cristo… Nem beszélek valami jól portugálul, de ez ugye azt jelenti, hogy "Krisztus elméjének fiai"?

– Ez egy relatíve új rend. A Pápa engedélyével, négyszáz évvel ezelőtt alakult…

– ó, ismerem a Krisztus Elméjének Gyermekei rendet, polgármester! A Moctezumán, Córdoba városában én beszéltem San Angelo haláláról.

A nő szemei elkerekedtek.

– Tehát igaz a történet?

– Már több változatát is hallottam, Bosquinha polgármester. Az egyik szerint a halálos ágyán fekvő San Angelot megszállta a sátán, és ezért hívatta magához a pogány Hablador de los Muertost.

Bosquinha elmosolyodott.

– Igen, az emberek is valami ilyesmiről suttognak. Dom Cristao szerint ez természetesen képtelenség.

– San Angelo egyszer, még a szentté avatása előtt végighallgatta az egyik szónoklatomat. Egy olyan asszony haláláról beszéltem, akit történetesen ismert. Akkor már a vérében volt a halálos kór. Elém állt, és így szólt: "Andrew, szörnyű hazugságokat terjesztenek rólam. Azt mondják, hogy csodákat hajtottam végre, és ezért szentté akarnak avatni. Segítened kell nekem. A halálom után el kell mondanod rólam az igazat."

– De hiszen azoknak a csodáknak a megtörténtét többen igazolták, és San Angelot csak a halála után kilencven évvel avatták szentté!

– Így van. Nos, ez részben az én hibám. Mikor San Angelo haláláról beszéltem, néhány csodálatos tettét éppen én igazoltam.

A nő hangosan felnevetett.

– A Holtak Szószólója hisz a csodákban?

– Nézzen a dombra, amelyen a Katedrálisuk áll. Hány ilyen épületük van a papoknak, és hány hasonlóban működik iskola?

Bosquinha rögtön megértette, Ender mire gondol. Mereven ránézett.

– A Filhos da Mente de Cristo tagjai mindent a püspök utasításai szerint tesznek.

– Egy valamit kivéve: akár tetszik a püspöknek, akár nem, megőriznek és továbbadnak minden tudást.

– Lehet, hogy San Angelo megengedte magának, hogy beleavatkozzon az Egyház ügyeibe, de biztosíthatom, Peregrino püspöktől ezt hiába várja.

– Azért jöttem, hogy egy ember haláláról beszéljek. Nem fogom megszegni a törvényt. Azt hiszem, előbb-utóbb mindannyian rá fognak jönni, hogy sokkal kevesebbet ártok majd maguknak, mint most gondolják. Sőt, talán még a hasznukra is lehetek.

– Ha Pipo haláláról akar beszélni, Szószóló, akkor csak árthat nekünk. Hagyja békén a malackákat! Ha megtehetném, megtiltanám, hogy akár egy ember is átmenjen a kerítés túlsó oldalára.

– Remélem, találok egy kiadó szobát.

– Ez egy nyugodt hely, Szószóló. Itt mindenkinek van saját otthona, és mivel a városon kívül nincs semmi, ahová el lehetne menni, fogadóink sincsenek. Viszont felajánljuk magának az első telepesek által épített plasztikkunyhók egyikét. Kicsi, de minden megvan benne, ami kellemesebbé teszi az életet.

– Mivel nincs szükségem sok helyre és szórakozásra, biztos vagyok benne, hogy megfelelőnek fogom találni. És minél előbb szeretnék találkozni Dom Cristaoval. Ahol San Angelo követői élnek, ott az igazságnak megvannak a barátai.

Bosquinha mély lélegzetet vett, majd elindította az autót. Ahogy Ender előre számított rá, összetörtek a szószólókkal szembeni előítéletei. Ez az ember ismerte San Angelot, és tisztelte a Filhost. Peregrino püspök nem egészen erre készítette fel őket.

A szobában alig volt néhány bútor, és ha Ender több poggyásszal érkezik, nem sok helyet talált volna a holmijának. ám mint az interstelláris útjai végén mindig, most is néhány perc alatt kicsomagolt. A táskájában csak a törölközőkbe bugyolált gubó, a Méhkirálynő maradt. Rég elmúlt már az az idő, mikor Ender furcsának érezte, hogy a bámulatos faj jövőjét jelentő bábot az ágya alatt kell tartania.

– Talán ez lesz a megfelelő hely – mormolta. Még a törölközőkön át is érezte, hogy gubó hűvös, szinte hideg.

Ez az a hely.

Valahogy nyugtalanító volt hallani, hogy Méhkirálynő ennyire biztos a dologban. A kijelentésben nyoma sem volt annak a türelmetlenségnek, vagy bármi más érzelemnek, amivel régebben megpróbált hatni Enderre, hogy tegye lehetővé a szabadulását. Most nem könyörgött, hanem teljes biztonsággal kijelentett valamit.

– Bárcsak mi is ilyen könnyedén tudnánk dönteni! – mondta Ender. – Lehet, hogy valóban ez a megfelelő hely, de minden attól függ, hogy a malackák hogyan viselik el a jelenléteteket.

A kérdés inkább az, hogy nélkülünk elviselnek-e benneteket, embereket.

– Időbe fog telni, míg ez kiderül. Adj még néhány hónapot.

Ráérsz. Nekünk már nem sürgős.

– Ki az, akit itt találtál? Azt mondtad, rajtam kívül senkivel sem tudsz kommunikálni.

Tudatunknak azt a részét, ami a gondolatainkat tárolja – amit ti filotikus impulzusnak, ansible-energiának neveztek – nagyon nehéz fellelni az emberekben. De itt találtunk egy lényt, aki egy azok közül, akikkel itt fogunk találkozni. Az ő filotikus impulzusa erős, tiszta, olyan, amire egyszerű ráhangolódni. ő minden erőfeszítés nélkül hall bennünket, látja az emlékeinket, és mi is látjuk az övét. Tehát, kedves barátom, bocsáss meg, hogy a te tudatodra hagyjuk a beszéd nehéz műveletét, de most visszatérünk hozzá, és beszélgetünk vele. Az ő számára könnyebben megtaláljuk a szavakat és képeket, könnyebben, mint azokat, melyeket még a te analitikus elméd is fel tud fogni. öt úgy érezzük, mint a napfényt, mint ahogy a nap meleg sugarait érezzük az arcán és a mi arcunkon, mint ahogy a hűs nedvességet érezzük potrohunk mélyén; és érezzük a mozdulatait, melyek olyan szelídek és mégis tökéletesek, mint a szellő érintése; a szellőé, amit már háromezer éve nem éreztünk; bocsáss meg hát nekünk, egészen addig vele leszünk, míg te a saját módszereiddel, a saját idődben rá nem jössz, hogy ez a megfelelő hely, ez az otthonunk…

Ender eddig tudta követni a Méhkirálynő gondolatainak fonalát, de ezt követően az egész úgy illant el tőle, mint egy ébredés után elfelejtett álom, amire az ember hiába próbál visszaemlékezni. Nem tudta biztosan, mit talált a Méhkirálynő, de bármi volt is az, neki, Ender Wigginnek kellett elboldogulni a Csillagközi Törvénykönyvvel, a katolikus egyházzal, a fiatal xenológusokkal – akik valószínűleg meg akarják majd akadályozni, hogy találkozzon a malackákkal –, és még valami mással is, ami talán a legfontosabb volt valamennyi között: ha a Méhkirálynő ezen a bolygón marad, ő maga sem mehet tovább. Oly sok éven át alig volt kapcsolatom az emberiséggel, gondolta. Beleavatkoztam egy-két dologba, kíváncsiskodtam, fájdalmat okoztam és csillapítottam, aztán úgy mentem tovább, hogy bennem semmi sem változott. Hogy fogok részéve válni ennek a világnak, ha végül maradnom kell? Eddigi életem során nem sok közösséghez tartoztam: a Harci Iskola kisfiúseregéhez, meg Valentine-hoz. De már mindkét kapcsolatnak vége; mind a kettő a múlté…

– Mi van, kínoz a magány? – kérdezte Jane. – úgy hallom, a szívverésed lelassult, és alig lélegzel. Még egy perc és vagy elalszol, vagy meghalsz, vagy ontani kezded a könnyeket.

– Ennél azért még én is komplexebb vagyok – mondta Ender felvidámodva. – Most önsajnálatot érzek a még be sem következett fájdalmak miatt.

– Nagyon jó, Ender. Láss hozzá minél előbb. Így sokkal tovább dagonyázhatsz a kínjaidban. – A terminál életre kelt, és Jane képe jelent meg rajta. Ezúttal egy malacka alakját öltötte magára, és egy hosszú lábaikat vígan-vadul emelgető nőkből álló tánckar előtt állt. – Egy kis vidámság, és máris jobban fogod érezni magad. Látom, már kicsomagoltál. Most mire vársz?

– Még azt sem tudom, hogy hol vagyok, Jane.

– A városról nem készült térkép – mondta Jane. – Mindenki remekül eligazodik benne anélkül is. Viszont a csatornarendszerről kerületeként készült egy-egy pontos vázlatrajz. Ez alapján kideríthetem, mi hol van.

– Mutasd!

A terminál fölött megjelent a város háromdimenziós modellje. A Lusitania lakói nem fogadták valami szívélyesen Endert, a szállásául kijelölt szoba is meglehetősen rideg volt, ám a rendelkezésére bocsájtott terminállal mindent jóvá tettek. Nem a szokásos, házi használatra készült egység volt, hanem egy egészen kitűnő szimulátor, ami négyszer nagyobb felbontású, és tizenhatszor akkora hologramot tudott megjeleníteni, mint a legtöbb terminál. A kép olyan valósághű volt, hogy Ender egy szédítő pillanatig úgy érezte, ő Gulliver, aki Lilliput fölé hajol, melynek lakói még nem félnek tőle, mert még nem jöttek rá, milyen pusztítást tudna véghezvinni közöttük.

A város bizonyos részei fölött megjelent egy-egy felirat: a kerületek nevei.

– Most itt vagy – mondta Jane. – A Vila Velhában, az óvárosban. A praça alig egy háztömbnyire van tőled. Ott szokták tartani a nyilvános gyűléseket.

– Van valamilyen térképed a malackák földjéről?

A város térképe gyorsan Ender felé csúszott. A közelebbi részek eltűntek, de a másik végén új képek jelentek meg. Ender most úgy érezte, mintha magasan a bolygó fölött repülne. Akár egy boszorkány, gondolta. A város határát egy kerítés jelezte.

– Egyedül ez a határvonal választ el minket a malackáktól – tűnődött Ender.

– A kerítés olyan elektromos mezőt generál maga köré, ami azonnal kifejti a hatását a közelébe kerülő, a fájdalomra érzékeny idegekre – mondta Jane. – Ha megérintenéd olyan érzésed lenne, mintha valaki egy ráspollyal sorra lereszelné az ujjaidat.

– Bíztató. Koncentrációs táborban vagyunk? Vagy egy állatkertben?

– Attól függ, honnan nézed – mondta Jane. – A kerítés egyik oldala kapcsolatban áll az univerzum többi részével, a malackák viszont a saját bolygójukon vannak korlátok közé szorítva.

– Csakhogy ők így nem tudják, miről maradnak le.

– Tudom – mondta Jane. – Ez az emberek legmegkapóbb elve. Biztosak vagytok benne, hogy minden nálatok alacsonyabb szintű élőlény vért pisil az irigységtől, mert nem volt olyan szerencséjük, hogy homo sapiensnek szülessenek.

A kerítés mögött egy domboldal emelkedett, a domb tetején pedig egy sűrű erdő első fái álltak.

– A xenológusok soha sem merészkedtek be mélyebben a malackák földjére. Az a malacka-közösség, ami megfigyelésük tárgyát képezi, az erdő szélétől nem egészen egy kilométernyire él. A malackák egy jókora barakkban, közösen laknak. Valamennyien hímek. Más településükről nincs információnk, de a szatellitek által begyűjtött adatok alapján biztosan tudhatjuk, hogy minden ehhez hasonló erdőben körülbelül annyi malacka él, amennyit a vadászó-gyűjtögető életmódot alapul véve az adott terület képes eltartani.

– Vadásznak?

– Inkább gyűjtögetnek.

– Hol halt meg Pipo és Libo?

Jane felvillantotta a domb oldalában, a fák közé vezető emelkedő egyik pontját. A közelben egy hatalmas, a többitől elszigetelt fa állt, mellett két kisebb.

– Ezek a fák… – mondta Ender. – Már a Trondheimen is láttam ezt a hologramot, de úgy emlékszem, azon valahogy távolabb álltak ettől a helytől.

– Azóta huszonkét év telt el. A nagy fát a malackák a Turkálónak nevezett lázadó hullájába ültették. öt Pipo meggyilkolása előtt végezték ki. A kisebb fák két nemrégiben széttépett malacka testéből nőttek ki.

– Kíváncsi vagyok, a malackák testébe miért ültetnek fákat, és az emberekébe miért nem.

– A malackák számára fák szentek – mondta Jane. – Pipo feljegyezte, hogy soknak nevet is adtak. Libo úgy vélte, ezeket a halottakról nevezték el.

– Az emberek pedig egyszerűen nem részesei a faimádatnak. Nos, így már érthető. Viszont már rájöttem, hogy a rituálék és a mítoszok nem a semmiből keletkeznek. Létrejöttüknek mindig van valamilyen okuk, és ez általában kapcsolatban áll a közösség életben maradásával.

– Andrew Wiggin, az antropológus?

– Az emberiség megértéséhez az embereket kell tanulmányozni.

– Akkor tanulmányozz néhány embert, Ender. Itt van például Novinha családja. Mellesleg a komputernek hivatalosan megtiltották, hogy bárki lakhelyét megmutassa neked.

Ender elvigyorodott.

– Tehát Bosquinha mégsem olyan barátságos, amilyennek látszik.

– Ha kérdezősködnöd kell, hogy megtalálj egy helyet, tudni fogják, merre jársz. És ha nem akarják, hogy odamenj, senki sem fog tudni semmit.

– De a te így is be tudsz hatolni az adatbázisba, igaz?

– Már meg is tettem.

A kerítés vonala mellett, az obszervatórium dombja mögött felvillant egy fény. Ez volt a Milagre közelében található legizoláltabb pont. Azokon a helyeken, ahonnan állandóan látni lehetett a kerítést, csak egy-két ház állt. Ender eltűnődött, vajon Novinha miért döntött úgy, hogy a határvonal mellett, a szomszédoktól távol akar élni. Lehet, hogy Marcao akarta így?

A legközelebbi kerület a Vila Atrás volt, utána a folyóig lenyúló As Fábricas következett. Ahogy a neve elárulta, itt álltak Milagre szükségleteit kielégítő fém-, műanyag-, és élelmiszerfeldolgozó, a szöveteket előállító üzemek. A városban zártrendszerű, önellátó gazdálkodás folyt. Novinha pedig úgy határozott, hogy mindentől távol, elrejtőzve, láthatatlanul akar élni. Ender most már biztos volt benne, hogy ő akarta így. Ilyen volt az egész élete; soha sem tartozott igazán Milagre-hez. Nem véletlen, hogy a szószólót kérő három hívást ő, és a gyermekei adták le. Már pusztán ez a tény is elárulta, hogy úgy érzik, nem tartoznak a Lusitanián élő ájtatos katolikusok közé.

– Mégis meg kell kérnem valakit, hogy vezessen oda – mondta Ender. – Nem adhatom azonnal a tudtukra, hogy egyetlen információt sem tudnak eltitkolni előlem.

A térkép eltűnt, és Jane arca jelent meg a helyén. Nem törődött vele, hogy ehhez a terminálhoz igazítsa a méreteit, így feje jóval nagyobb volt a normálisnál. Lenyűgöző jelenség volt, szimulációja pedig tökéletes: még bőre pórusainak megalkotására is volt gondja.

– Valójában, Andrew, én vagyok az, aki elöl nem tudnak eltitkolni semmit.

Ender felsóhajtott.

– Neked is érdeked fűződik ehhez az egészhez, Jane.

– Tudom – hunyorgott Jane. – Neked viszont nem.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy nem bízol bennem?

– Bűzlesz a pártatlanságtól és az igazságérzettől. Viszont én eléggé emberi vagyok ahhoz, hogy különleges bánásmódot igényeljek, Andrew.

– Legalább egy valamit megígérnél?

– Bármit, korpuszkuláris barátom.

– Mikor úgy döntesz, hogy valamit eltitkolsz előlem, megmondanád mi az, amit elhallgatsz?

– Ez nekem így túl sok. – Jane most egy túlzottan feminin nő karikatúrájává változott.

– Neked semmi sem túl sok, Jane. Tégy meg nekem és magadnak egy szívességet. Ne támadj hátba!

– Van valamit, amit szeretnél, hogy elvégezzek, miközben te a Ribeira családnál leszel?

– Igen. Tudni szeretném, a Ribeirák miben különböznek a Lusitanián élő többi embertől, és milyen konfliktusba keveredtek másokkal vagy a hatóságokkal.

– Szavad számomra parancs. – Jane hozzálátott, hogy végrehajtsa a szokásos dzsinn-eltűnését.

– Addig ügyeskedtél, Jane, míg eljöttem ide. Most miért akarsz elbátortalanítani?

– Nem akarok ilyet. És nem is tettem semmi hasonlót.

– Nem sok barátom van ebben a városban.

– Akár az életedet is rám bízhatod.

– Én nem a saját életem miatt aggódom.

A praçán gyerekek futballoztak. A legtöbbjük csak kérkedve dekázgatott, de ketten vad párbajt vívtak egymással. A fiú teljes erejéből a tőle néhány méternyire, mozdulatlanul álló lány felé rúgta a labdát. A lány nem tért ki, elviselte a labda ütését, és rezzenéstelen arccal tűrte a fájdalmat. Ezután ő következett. Belerúgott a labdába, és most a fiú próbálta elviselni az ütést. A közelben ácsorgó kislány hordta vissza nekik az áldozatról lepattanó labdát.

Ender néhány fiútól megpróbálta megtudni a Ribeira ház helyét. Valamennyi kölyök hasonlóképpen válaszolt a kérdésre: megvonta a vállát. Mikor aztán Ender még ekkor sem adta fel, elhúzódtak tőle. A praça hamarosan kiürült. Ender eltűnődött, vajon a püspök mit mondhatott az embereknek a szószólókról.

A párbaj azonban zavartalanul folytatódott. Most, hogy már kevesebben voltak a praçán, Ender felfedezte, egy harmadik gyereknek, egy tizenkét év körüli fiúnak szerepe van a játékban. Hátulról nem volt rajta semmi különös, de ahogy Ender közelebb lépett hozzá, és megkerülte, azonnal feltűnt neki, valami baj van a kölyök szemeivel. Eltartott egy percig, míg megértette. A fiúnak mesterséges szemei voltak. Mindkettő fémesen csillogott, de Ender tudta, hogyan működnek. Csak az egyik szem szolgált a látásra, ám ez négy különböző látószöggel rendelkezett. A szem szeparálta a beérkező jeleket, és binokuláris képet küldött az agyba. A másik szemben volt a szerkezet energiaforrása, a komputer kontroll, és a kimeneteli csatlakozó. Ha a fiú úgy akarta, a szem korlátozott méretű, maximum egytrillió bitnyi információ befogadására alkalmas fotomemóriájában el tudott tárolni néhány felvételt. ő volt a két párbajhős bírája; ha a fiú és lány összevitatkozott valamin, lassítva visszajátszotta a felvételeket, és így pontosan megmondhatta, mi történt.

A labda egyenesen a fiú ágyékának vágódott. A kölyök kétségbeesetten hunyorgott, de a lány nem törődött vele.

– Kitértél előle! Láttam, ahogy megmozdul a csípőd!

– Nem tértem ki! Fájt, de meg sem moccantam!

– Reveja! Reveja! – Eddig starkul beszéltek, de a lány hirtelen átváltott a portugálra.

A fémszemű fiú kifejezéstelen arccal csendre intette őket.

– Mudou – mondta határozottan.

"Megmozdult", fordította le Ender a hallott szót.

– Sabia! – Tudtam!

– Hazudsz, Olhado!

A fémszemű fiú megvetően a másikra nézett.

– Én soha sem hazudom. Ha akarod, kivetítem neked a felvételt. Vagyis inkább beküldöm a hálózatba, és mindenki láthatja majd, hogy megmozdultál, aztán letagadtad.

– Mentiroso! Filho de puta! Fode-bode!

Ender pontosan tudta, mit jelentenek ezek a kifejezések. A fémszemű fiút azonban a sértések sem zökkentették ki nyugalmából.

– Dá – mondta a lány. – Dá-me. – Add ide.

A vesztes fiú dühösen lehúzta ujjáról a gyűrűjét, és a lány lábai elé hajította.

– Viada! – suttogta rekedten, majd futni kezdett.

– Poltrao! – kiáltott utána a lány. Csaló!

– Cao! – üvöltött vissza a fiú, de hátra sem nézett.

Ezt az utolsó sértést nem a lánynak címezte. A lány a fémszemű fiú felé fordult, aki a szó hallatán mozdulatlanná merevedett. A lány lenézett a földre. A labdaszedő kislány a fémszemű fiúhoz lépett, és a fülébe suttogott valamit. A fiú felnézett. Csak most vette észre Endert.

– Desculpada, Olhado – mondta bocsánatkérően az idősebb lány. – Nao queria que…

– Nao há problema, Michi – felelte a fiú, de nem nézett rá.

A lány folytatni akarta a mentegetőzést, de ő is megpillantotta Endert, és ezért inkább elhallgatott.

– Porque está olhando-nos? – kérdezte a fiú. Miért néz minket?

Ender egy kérdéssel felelt.

– Voce é árbitro? – Te vagy a bíró? A szó egyaránt jelenthetett játékvezetőt és elöljárót is.

– De vez em quando. – Időnként.

Mivel a bonyolultabb gondolatokat még nem tudta megfogalmazni portugálul, Ender átváltott a starkra.

– áruld el nekem, bíró, szép dolog-e hagyni, hogy egy idegen segítség nélkül tévelyegjen?

– Idegen? Ezt hogy érti? Utlanning, framling, vagy raman?

– úgy értem, hitetlen.

– O Senhor é descrente? – Maga hitetlen?

– Só decredo no incrível. – Én csak a hihetetlenben nem hiszek.

A fiú elvigyorodott.

– Hová akar menni, Szószóló?

– A Ribeira család házába.

A kislány közelebb húzódott a fémszemű fiúhoz.

– Melyik Ribeira családról beszél?

– Az özvegy, Ivanova családjáról.

– Azt hiszem, tudom hol van – felelte a fiú.

– A városban mindenki tudja – mondta Ender. – Most inkább arról van szó, hajlandó vagy-e elvinni oda?

– Miért akar odamenni?

– Én kérdéseket teszek fel az embereknek, és kiderítem az igazságot.

– A Ribeira házban senki sem tud igaz történeteket.

– Én hazugságokkal is megelégszem.

– Akkor jöjjön! – A fiú a rövidre nyírt fűvel borított főút felé indult. A kislány megint a fülébe súgott valamit. A fiú megállt, és a szorosan a nyomukban lépkedő Ender felé fordult.

– Quara kérdezni akar valamit. Mi a neve?

– Andrew. Andrew Wiggin.

– ő pedig Quara.

– És téged hogy hívnak?

– Mindenki Olhadonak szólít. A szemeim miatt. – A fiú felemelte, és a nyakába ültette a kislányt. – De az igazi nevem Lauro. Lauro Suleimao Ribeira. – Elvigyorodott, megfordult, és gyors léptekkel elindult.

Ender követte. Ribeira. Hát persze!

Jane, aki az egészet végighallgatta, a fülbevalón át beszélni kezdett Enderhez.

– Lauro Suleimao Ribeira Novinha negyedik gyermeke. Egy lézer baleset során vesztette el a szemeit. Tizenkét éves. Ó, találtam valamit, ami Ribeira családot megkülönbözteti a város többi lakójától. A Ribeirák hajlandóak szembeszállni a püspök akaratával, és ezért mindenhová elvezetnek majd.

Ez nekem is feltűnt, felelte Ender szavak nélkül. A fiú élvezte amikor becsapott, és még jobban élvezte, amikor hagyta, hogy rádöbbenjek, bolondnak nézett. Remélem, Jane, nem veszel tőle leckéket.

Miro a domb oldalában ült. A fák árnyai elrejtették a Milagre irányából kíváncsiskodó tekintetek elöl, de neki remek kilátása nyílt a város legnagyobb részére – legalábbis a legmagasabb dombon álló katedrálisra, a kolostorra, az északi domb tetejére épült obszervatóriumra, meg az alatta, a kerítés közelében álló házra: az otthonára.

– Miro – suttogta Levélfaló. – Fa vagy?

Ez a kifejezés pequeninók egyik idiomájának pontos fordítása volt. A malackák időnként elmeditáltak, és órákon át meg sem moccantak. Ezt az állapotot úgy nevezték: "fának lenni".

– Inkább csak egy fűszál – felelte Miro.

Levélfaló a tőle megszokott magas hangon kuncogni kezdett. Ez a hang valahogy soha sem volt természetes – a pequeninók úgy tanulták meg a nevetést, mintha ez is csak egy stark szó lenne, amivel a jókedvüket tudják kifejezni.

– Esni fog? – kérdezte Miro. Egy malacka számára ez a mondat a következőt jelentette: "Van valami oka, hogy zavarsz, vagy csak nincs jobb dolgod?"

– Ma tüzes eső hullt – mondta Levélfaló. – Odakint a mezön.

– Igen. Látogatónk érkezett. Egy másik világból jött.

– A Szószóló?

Miro nem válaszolt.

– El kell hoznod, hogy lásson minket.

Miro hallgatott.

– Érted a földbe temetem az arcom, Miro, a kezeim és lábaim pedig gerendák a házadhoz.

Miro gyűlölte, mikor a malackák kértek tőle valamit. Ilyenkor úgy beszéltek hozzá, mintha különösen bölcsnek és erősnek tartanák, egy apának, akinek jóindulatát ki kell érdemelni. Miro nem szerette ezt, de tudta, egyedül ő tehet róla. ő és Libo. Túl régóta játsszák a malackák előtt az Isten szerepét.

– Már megígértem, Levélfaló.

– De mikor, mikor, mikor?

– El fog tartani egy ideig. Rá kell jönnöm, meg lehet-e bízni benne.

Levélfaló zavarba jött. Miro egyszer már megpróbálta elmagyarázni neki, hogy nem minden ember ismeri egymást, és sokan közülük nem igazán jók. Levélfaló ezt sehogyan sem értette meg.

– Elhozom, amilyen hamar csak lehet – mondta Miro.

Levélfaló hirtelen vonaglani kezdett. úgy riszálta a csípőjét, mintha meg akarna szabadulni a végbelét ingerlő viszketéstől. Libo következtetései szerint ezeknek a mozdulatoknak a malackáknál ugyanaz volt a szerepük, mint az embereknél a nevetésnek.

– Beszélj portyu-gááálul! – lihegte Levélfaló.

Annak ellenére, hogy a megfigyelések szerint a malackák e törzsének tagjai négy különböző nyelvet is használtak, Levélfalót mindig elbűvölte, hogy Miro és a többi zenador felváltva két nyelven beszél.

Ha portugál szavakat akar hallani, hát megkapja.

– Vai comer folhas! – Menj, egyél leveleket!

Levélfaló elcsodálkozott.

– Mi értelme volna?

– Ez a neved. Come-folhas.

Levélfaló kihúzott egy jókora rovart az egyik orrlyukából, és elpöccintette.

– Ne mondj ilyen gusztustalan dolgokat! – mondta, és elsétált.

Miro utána nézett. Levélfalót nehéz eset volt. Miro sokkal jobban kedvelte az Embernek nevezett malacka társaságát. Bár Ember nagyon okos volt, és Mironak vele sokkal óvatosabban kellett beszélnie, de legalább nem viselkedett olyan ellenségesen, mint ahogy Levélfaló időnként tette.

Mikor a malacka eltűnt a szeme elöl, Miro visszafordult a város felé.

Az ösvényen néhány ember tartott a házuk irányába. Az elöl lépkedő nagyon magas volt – nem, csak Olhado az, Quarával a nyakában. Quara ehhez már túl nagy lány. Miro aggódott a húga miatt. Quara még mindig nem heverte ki az apjuk halála okozta sokkot. Miro elszomorodott. ő és Ela hiába reménykedtek abban, hogy Apa halála minden problémájukat megoldja majd.

Miro felállt, és megpróbálta jól szemügyre venni az Olhado és Quara mögött haladó férfit. Idegen volt. A Szószóló! Még egy órája sincs, hogy a városba érkezett, de máris a ház felé tart. Hát ez nagyon jó, már csak az hiányzott, hogy Anya rájöjjön, én hívtam ide ezt az embert! Azt hittem, a szószólók diszkréten kezelik az ilyesmit, és első útjuk nem ahhoz vezet, aki hívta őket. Mekkora bolond! Már az is elég nagy baj, hogy évekkel előbb érkezett, mint vártam. Ha más nem is, Quim biztosan jelentést tesz majd a dologról a püspöknek. Most valószínűleg majd szembe kell néznem Anyával, és az egész várossal…

Miro visszahúzódott a fák közé, és elindult a kerítés kapuja felé vezető ösvényen.

Hetedik fejezet

A RIBEIRA HÁZ

Miro, most ott kellett volna lenned. Igaz, én jobban megjegyzem a beszélgetéseket, de fogalmam sincs, ez mit jelenthet. Biztos már te is találkoztál az új malackával, akit Embernek neveznek. Azt hiszem, mielőtt elindultál a felderítőútra, egyszer láttam is, hogy elbeszélgetsz vele. Mandachuva azt mondta, azért nevezték el Embernek, mert gyermekkorában nagyon okos volt. Nos, nagyon jól esik, hogy az "okos" és az "ember" számukra egyet jelent. Habár az is lehetséges, hogy csak így akarnak hízelegni nekünk. De most nem ez a lényeg.

Mandachuva a következőket mondta: "Ember már akkor tudott beszélni, amikor elkezdett járni." Ezután egy furcsa mozdulatot tett: a kezét tíz centire a föld fölé tartotta. Nekem úgy tűnt, mintha ezzel azt akarná kifejezni, hogy Ember ilyen magas volt, mikor megtanult járni és beszélni. Tíz centiméter! De lehet, hogy tévedek. Neked is ott kellett volna lenned, hogy lásd.

Ha igazam van, és Mandachuva valóban erre gondolt, akkor most először sikerült megtudnunk valamit a malackák gyermekkoráról. Ha tényleg akkor kezdenek járni – és beszélni! –, amikor összesen tíz centi magasak, akkor a terhesség alatt kevesebbet fejlődnek, mint az emberek, de születésük után viszont annál többet.

De ez az egész még a te fogalmaid szerint is képtelenség! Mandachuva ezután közelebb hajolt hozzám, és mintha egy nagy titkot árulna el, elmondta, ki volt Ember apja! "A te nagyapád, Pipo ismerte Ember apját. Az volt, akinek a fája a kaputok közelében van."

Csak ugratott volna? Turkáló huszonnégy évvel ezelőtt halt meg. Vagy nem? Rendben, lehet, hogy ez az egész csak valami vallásos maszlag. De Mandachuva titokzatoskodása miatt mégis azt hiszem, hogy valahogy igaz lehet. Lehetséges lenne, hogy náluk huszonnégy évig tart a terhesség? Vagy talán ennyi időbe telt, míg Ember a tízcentis kis vakarcsból azzá a szép malackapéldánnyá fejlődött, amilyennek megismertük? Vagy elképzelhető, hogy ennyi ideig tárolták Turkáló spermáját?

Ez valóban fontos dolog. Most először történt meg, hogy egy emberek által ismert malackáról kiderült, ki az apja. És Emberé nem más, mint az a Turkáló, akit megöltek a társai. Más szóval: azt a hímet nevezték apának, akinek a legkevesebb tekintélye volt – egy kivégzett bűnözőt! Ebből az következik, hogy ezek a hímek nem számkivetett agglegények, bár némelyikük olyan idős, hogy még Pipot is ismerték. Ezek valamennyien potenciális apák!

Ráadásul, ha Ember olyan figyelemreméltóan okos, miért dobták volna a szánalomra méltó agglegények közé? Azt hiszem, sokáig rossz feltételezésből indultunk ki. Ez a csoport nem megvetett agglegényekből áll, hanem nagy tekintélyű hímekből, akik közül néhányat kivételesen nagyra tartnak a társaik.

Azt hiszem tévedtél, mikor azt mondtad, hogy sajnálsz, amiért nem mehetek veled a felderítőútra, és itthon kell maradnom, hogy elkészítsem a hivatalos ansible jelentéseket. (Ha hazaérsz és már alszom, ébressz fel egy puszira. Jó? Ma megdolgoztam érte.)

– Üzenet Ouanda Figueira Mucumbitól Miro Ribeira von Hessének

A Kongresszus utasítására kiemelve a Lusitania-dossziéból, és bizonyítékként bemutatva a Lusitania xenológusainak távollétében, "árulás és törvényszegés" vádpontok alapján lefolytatott tárgyaláson.

A Lusitanián nem létezett építőipar. Mikor két fiatal házasságot kötött, a barátaik és a családjuk építették meg számukra a házukat.

A Ribeira házon látszott a család egész történelme. A ház legrégebbi, elülső része betontalapzathoz erősített plasztiklemezekből készült. Ahogy a család gyarapodott, újabb és újabb szobákat építettek a már meglévők mellé, míg végül egy, öt jól elkülöníthető részből álló, egyemeletes építmény emelkedett a domb oldalában. A később épült szobák falát téglákból húzták fel, a tetejüket cseréppel fedték, és bár valamennyibe bevezették a vizet, az esztétikára egyáltalán nem fordítottak gondot. A család csak annyit épített meg, amennyire szükségük volt, semmivel sem többet vagy kevesebbet.

Ender tudta, ez nem a szegénység jele – egy olyan társadalomban, ahol a gazdaság teljes kontroll alatt van, nem létezhet szegénység. A díszítés, az egyéniség hiánya csupán arra vallott, hogy a család tagjai semmibe veszik a saját otthonukat, és – Ender számára ez is világos volt – magukat is. Olhado és Quara egyetlen apró jelét sem mutatta annak az ellazulásnak, amit a legtöbb ember érez, mikor hazatér. Sőt, még idegesebbé váltak, könnyedségük elillant; a ház mintha egy erős gravitációval rendelkező test lett volna, ami minél közelebb értek hozzá, annál jobban elnehezítette őket.

Olhado és Quara belépett a házba. Ender megállt az ajtó előtt, és várta, hogy valaki behívja. Olhado félig nyitva hagyta az ajtót, de úgy vonult ki az első szobából, hogy egy szót sem szólt Enderhez. Ender látta, hogy Quara leül az egyik ágyra, és a csupasz falnak támasztja a hátát. A fehér falakon egyetlen kép sem lógott. Quara sápadtsága remekül beleillett ebbe a sivár fehérségbe. A tekintete időnként Enderre tévedt, mégsem adta jelét, hogy látná, és egyetlen mozdulattal vagy pillantással sem hívta beljebb.

A házat valami kór lengte be. Ender megpróbálta megérteni, mi lehet Novinha jellemében, amit eddig nem fedezett fel, és ami miatt képes volt ilyen helyen lakni. Talán Pipo halála miatt ennyire kikoptak a szívéből az érzések?

– Itthon van az anyátok? – kérdezte Ender.

Quara nem válaszolt.

– ó – mondta Ender –, bocsáss meg. Egy kislánynak hittelek, pedig csak egy köszobor vagy.

Quara jelét sem adta, hogy hallja Ender szavait. Ennyit a felvidításáról…

A betonpadlón gyors léptek koppantak. Egy kisfiú futott be a szobába, megállt a közepén, és gyorsan a nyitott ajtó felé fordult, ahol Ender állt. A kölyök még Quaránál is fiatalabbnak látszott, legfeljebb hat, esetleg hét éves lehetett. Quarával ellentétben az ő arca értelemről tanúskodott; értelemről, és állati vadságról.

– Itthon van az anyátok? – kérdezte Ender.

A kisfiú előre hajolt, gondosan felgyűrte a nadrágja szárát, és lassan leszedte a lábáról a ragasztószalaggal hozzáerősített jókora konyhakést. Két kézre kapta a fegyvert, beirányozta magát, és teljes erejéből Ender felé vetődött. Ender látta, a kés hegye egyenesen az ágyékára mutat. A kölyök nem sokat vacakolhat az idegenekkel…

Egy másodperccel később a fiú Ender hóna alatt kapálózott és sikoltozott, a kés pedig a mennyezetbe döfve rezegett. Endernek mindkét kezére szüksége volt, hogy lefogja a kölyök végtagjait. A fiú végül összeszorított karokkal és lábakkal, billogozásra összekötözött borjúként lógott Ender kezei között.

Ender szigorúan Quarára nézett.

– Ha nem hozod ide azonnal azt, aki vigyáz rátok ebben a házban, hazaviszem ezt az állatkát, és felfalom vacsorára!

Quara egy percig gondolkodott, majd felállt, és kifutott a szobából.

Egy újabb perc múlva egy fáradt arcú, kócos hajú, álmos szemű, nagyobbacska lány lépett be az egyik ajtón.

– Desculpe, por favor – mormolta –, o menino nao se restabeleceu desde a morte do pai…

Hirtelen mintha magához tért volna.

– O Senhor é o falante pelos mortos! – Maga a Holtak Szószólója!

– Sou – felelte Ender. Én vagyok.

– Nao aqui – mondta a lány. – ó nem, ne haragudjon! Beszél portugálul? Hát persze, hogy beszél, hiszen éppen most felelt nekem… ó kérem, ne itt, és ne most! Menjen el!

– Jól van – mondta Ender. – Itt van ez a fiú, meg ez a kés. Melyiket tarthatom meg?

Ender a mennyezetre pillantott, és a lány szemei követték a tekintetét.

– ó, nagyon sajnálom! Tegnap egész nap ezt a kést kerestük. Tudtuk, hogy Gregonál van, de úgy eldugta, hogy nem találtuk meg.

– Ragasztószalaggal volt a lábához erősítve.

– Tegnap még nem volt ott. A lábait mindig megnézzük. Eressze el, kérem!

– Tényleg ezt akarod? Lehet, hogy már a fogait is élesre reszelte.

– Grego – mondta a lány a kiskölyöknek –, nem szabad az embereket késsel szurkálni!

Grego válaszul csak morgott valamit.

– Tudja, az apja halála óta ilyen.

– Ennyire közel álltak egymáshoz?

Keserű vidámság suhant át a lány arcán.

– Nem egészen. Különben amióta képes járni, és közben a kezében tartani valamit, Grego mindig ellop ezt-azt. De ez a dolog, ahogy az emberekre támad, ez új. Kérem, tegye le!

– Nem teszem – felelte Ender.

A lány szemei összeszűkültek, tekintete kihívóvá vált.

– El akarja rabolni? Hová akarja vinni? Milyen váltságdíjat kér érte?

– Azt hiszem, nem érted, mi történt – mondta Ender. – Ez a fiú rámtámadt. Nem vállaltál garanciát, hogy nem teszi meg újra. Nem ígérted meg, hogy megbünteted, amikor eleresztem.

A lány dühösen nézett vissza rá. Ender pontosan erre számított.

– Minek képzeli magát? Ez az ő otthona, és nem a magáé!

– Mellesleg – mondta Ender –, elég hosszú volt az út a praçától a házatokig, és Olhado igencsak szedte előttem a lábát. Szeretnék leülni.

A lány az egyik szék felé biccentett. Grego rángatózott és vonaglott Ender szorításában. Ender a magasba emelte, úgy, hogy az arca egy magasságba kerüljön az övével.

– Tudod, Grego, ha most véletlenül sikerülne kiszabadulnod, biztos, hogy fejre esel. A padló pedig betonból van. Ha lenne szőnyegetek, talán nem vesztenéd el az eszméleted. De itt nincs szőnyeg. Különben őszintén bevallom, nagyon tetszene a hang, amit a betonon szétloccsanó fejed adna.

– Grego nem érti valami jól a starkot – mondta a lány.

Ender tudta, hogy Grego pontosan érti minden szavát. A szoba egyik oldalában valami megmozdult. Olhado tért vissza, és most a konyhába nyíló ajtóban állt. Ender vidáman a gyerekekre mosolygott, aztán ahhoz a székhez lépett, amire a lány az imént rábiccentett. Közben a magasba lendítette, és eleresztette Gregot. A pánikba esett fiú kétségbeesetten hadonászott, üvöltött a félelemtől, és előre érezte a fájdalmat, amit a betonpadlóra zuhanva érezni fog. Ender leült a székre, elkapta és az ölébe rántotta Gregot, és rögtön lefogta a kezeit. Grego közben Ender sípcsontjába rúgott, de mivel nem viselt cipőt, nem sikerült fájdalmat okoznia. Egy pillanattal később Ender újra harcképtelenné tette.

– Jó érzés leülni – mondta Ender. – Köszönöm a szíves vendéglátást. A nevem Andrew Wiggin. Olhadoval és Quarával már találkoztam, és Gregoval is sikerült összebarátkoznom.

A lány a kötényébe törölte a kezét, mintha kezet akarna fogni a férfival. ám végül mégsem tette.

– Én Ela Ribeira vagyok. Az Ela az Elanora rövidebb változata.

– Örülök, hogy találkoztunk. úgy látom, éppen a vacsora elkészítésével foglalatoskodtál.

– Igen, nagyon sok munkám van. Azt hiszem, jobb lenne, ha holnap visszajönne.

– ó, csak végezd a dolgod! Szívesen várok.

Egy újabb fiú lépett be a szobába. Idősebb volt, mint Olhado, ám Elánál kisebbnek látszott.

– Nem hallotta a nővéremet? Menjen el innen!

– Túlságosan is elkényeztettek a kedvességetekkel – mondta Ender. – Az anyátokhoz jöttem, és megvárom, míg hazaér a munkából.

Az anyjuk említésére a gyerekek elhallgattak.

– Gondolom, most dolgozik. Ha itt lenne, igencsak pironkodna az imént lezajlott izgalmas események miatt érzett szégyenében.

Olhado halványan elmosolyodott, de az idősebb fiú még jobban elkomorodott, Ela arcán pedig komisz, mégis fájdalmas kifejezés jelent meg.

– Miért akar találkozni vele? – kérdezte Ela.

– Tulajdonképpen valamennyiőtöket látni akartam. – Ender az idősebb fiúra mosolygott. – Te bizonyára Estevao Rei Ribeira vagy. Szent Istvánról neveztek el, arról a mártírról, aki látta Jézust, amint Isten jobb keze felöl ült.

– Mit tudhatnak ezekről a dolgokról a magához hasonló ateisták!

– úgy emlékszem, Szent Pál a közelben állt, és azoknak az embereknek a kabátját őrizte, akik halálra kövezték Szent Istvánt. ő akkoriban még nem volt hívő. Sőt, azt hiszem, éppen öt tartották az Egyház legkegyetlenebb ellenségének. De később mégis megtért, igaz? Azt javaslom, ne úgy nézzetek rám, mint Isten ellenségére, hanem mint egy apostolra, akit még nem állítottak meg a Damaszkusz felé vezető úton. – Ender elmosolyodott.

A fiú mereven bámult rá.

– Maga nem olyan, mint Szent Pál.

– Éppen ellenkezőleg! – mondta Ender. – A malackák apostola vagyok.

– Soha nem találkozhat velük! Miro nem engedi magát a közelükbe!

– Talán mégis – hallatszott egy hang.

Minden szem az ajtó felé fordult. Miro fiatal volt – még húsz éves sem lehetett –, ám az arca és a testtartása elárulta, a korához képest túlságosan is sokat szenvedett, és rengeteg felelősséget visel magán. Endernek feltűnt, hogy a többi gyerek azonnal helyet csinált neki. Nem úgy hátráltak el Miro elöl, mintha félnének tőle; inkább köré gyűltek, parabola alakzatban a közelébe húzódtak, mintha ő lenne a szoba gravitációs középpontja, és minden az ő jelenlétének erejétől mozogna.

Miro a szoba közepére állt, szembe fordult Enderrel, és a foglyára pillantott.

– Eressze el – mondta jeges hangon.

Ela szelíden megérintette a bátyja karját.

– Grego megpróbálta leszúrni öt, Miro. – Csak ennyit mondott, de a hangjában több volt: "Nyugodj meg, minden rendben. Grego nincs veszélyben, és ez az ember nem ellenségünk." Ender ezt is kihallotta a szavaiból. És nem csak ő: Miro is.

– Grego – mondta Miro –, figyelmeztettelek, hogy egyszer olyasvalakibe kötsz bele, aki nem ijed meg tőled.

Grego megérezte, hogy szövetségesei ellene fordultak, és sírni kezdett.

– Ez az ember megöl engem! Megöl!

Miro hideg tekintettel Enderre nézett. Lehet, hogy Ela megbízik a Holtak Szószólójában, de ő nem. Még nem.

– Igen, fájdalmat okozok neki – mondta Ender, mert úgy találta, leghamarabb akkor nyerheti el Miro bizalmát, ha igazat mond. – Minden egyes alkalommal, amikor megpróbál kiszabadulni, egy kicsit kényelmetlenül érzi magát. De ő nem hagyja abba a kísérletezést.

Ender keményen Miro szemébe nézett, és a fiú megértette a ki nem mondott kérést. Már nem követelte Grego szabadon bocsátását.

– Ebből most nem tudlak kihúzni, Greguinho.

– Hagyod, hogy ezt tegye vele? – kérdezte Estevao.

Miro Estevaora mutatott, és bocsánatkérő hangon beszélni kezdett Enderhez.

– Mindenki Quimnek nevezi. – úgy ejtette ki a becenevet, mintha starkul azt mondta volna, hogy "király". – Azért kezdték így szólítani, mert a középső neve Rei, de egy ideje viszont már azért, mert azt hiszi magáról valami isten adta jogon mindenen ő uralkodik.

– Te fattyú! – mondta Quim, és kirohant a szobából.

Közben a többiek mind elhelyezkedtek. Miro úgy döntött, hogy – legalábbis egyelőre – elfogadja az idegent, így egy kicsit lazíthattak. Olhado a padlóra ült, Quara pedig visszakuporodott az ágyra. Ela a falnak támaszkodott. Miro előhúzott egy széket, és Enderrel szemben leült.

– Miért jött ebbe a házba? – kérdezte Miro.

Abból, ahogy ezt a kérdést feltette, Ender rögtön megértette, hogy Elához hasonlóan Miro sem mondta el senkinek, hogy ő hívta a szószólót. Tehát egyikük sem tudja, hogy a másik várta öt, és egyikük sem sejtette, hogy ilyen hamar megérkezik.

– Találkozni akarok az anyátokkal – mondta Ender.

Bár egyetlen gesztussal sem árulta el, Miro megkönnyebbülése szinte tapintható volt.

– Anyánk dolgozik – mondta. – Későig dolgozik. Most éppen egy különleges burgonyafajta kifejlesztésével foglalkozik, ami majd képes lesz felvenni a versenyt az itteni növényzettel.

– úgy, mint az amaránt?

Miro elvigyorodott.

– Már hallott róla? Nem, ilyen erős versenyzőre azért nincs szükségünk. De az itteni étrend meglehetősen egyhangú, és a burgonya legalább egy kicsit változatosabbá tenné. Különben az amarántból erjesztett ital nem valami jó. A bányászok és a földművesek már egész mítoszt kreáltak a vodka, az égetett szeszes italok királynője köré.

Ebben a házban Miro mosolya olyan volt, mint a barlangok falán tátongó repedésen át bevilágító napsugár. Ender érezte, ahogy lecsillapodik a feszültség. Quara úgy kalimpált a lábával, mint bármelyik közönséges kislány. Olhado bután boldog arckifejezéssel ült, szemeit félig lehunyta, és így már nem is volt annyira feltűnő a szerkezet fémes csillogása. Ela mosolya szélesebb volt annál, amit Miro humora megérdemelt volna. Még Grego is megnyugodott, és felhagyott a szabadulási kísérletekkel.

Ender hirtelen valami meleget érzett az ölében, és azonnal megértette, Grego még korántsem adta meg magát. Ender megtanulta, hogy csak akkor reagáljon önkéntelenül az ellenség akcióira, ha tudatosan úgy dönt, hogy a reflexeire bíz mindent. Érezte Grego szétterjedő húgyáradatát, de még egy apró grimaszt sem vágott. Tisztában volt vele, Grego arra számít, hogy ő egy dühödt kiáltás kíséretében feláll, és undorodva ledobja az öléből. Ha ezt megtenné, Grego győzelmet aratna fölötte, és kiszabadulna. Ender viszont nem akarta, hogy a kölyök diadalt érezzen.

Ela rájött, mit jelent Grego arckifejezése. Tágra nyílt szemekkel, dühösen a fiú felé lépett.

– Grego, te elképesztő kis…

Mielőtt azonban befejezhette volna a mondatot, Ender elmosolyodott és rákacsintott. Ela mozdulatlanul és némán a helyén maradt.

– Gregotól kaptam egy kis ajándékot – mondta Ender. – Ez az egyetlen dolog, amit adni tudott nekem, és külön növeli a jelentőségét, hogy ő maga csinálta. Most már annyira szeretem, hogy soha el nem eresztem magamtól!

Grego vicsorogva újra rángatózni kezdett.

– Miért csinálja ezt vele? – kérdezte Ela Endertől.

– Szeretné, ha Grego emberhez méltóan viselkedne – felelte Miro. – Valakinek meg kell nevelnie. Eddig senki még csak meg sem próbálta.

– Én már próbáltam! – mondta Ela.

– Mi egyedül Ela miatt maradtunk még mindig civilizáltak – szólalt meg a padlón ücsörgő Olhado.

– Ennek a fattyúnak semmit se mondjatok a családunkról! – üvöltötte Quim a másik szobából.

Ender olyan ünnepélyesen bólintott, mintha Quim egy brilliáns intellektuális megállapítást tett volna. Miro felnevetett, Ela pedig a szemeit forgatva leült Quara mellé az ágyra.

– Nem vagyunk valami boldog család – mondta Miro.

– Megértem – felelte Ender. – Hiszen nemrég meghalt az apátok.

Miro gúnyosan elmosolyodott.

– Apa még mindig él – jegyezte meg Olhado.

Ela és Miro egyet értettek ezzel a megállapítással, de Quim újra felordított.

– Ne mondjatok neki semmit!

– Bántott titeket? – kérdezte Ender szelíden. Grego kihűlő vizelete csípni kezdte a bőrét, de nem állt fel.

– Ha úgy érti, hogy megvert-e minket – mondta Ela –, akkor azt kell mondanom, hogy nem.

Most már Miro is úgy érezte, túl messzire ment a dolog.

– Quimnek igaza van – mondta. – Ez egyedül csak ránk tartozik.

– Nem igaz – felelte Ela. – Rá is.

– Ugyan miért? – kérdezte Miro.

– Mert azért jött, hogy szóljon Apa haláláról!

– Apa haláláról! – kiáltott fel Olhado. – Chupa pedras! De hiszen Apa még csak három héttel ezelőtt halt meg!

– Azért indultam el ide, hogy egy másik halálról beszéljek – mondta Ender. – De mivel közben valaki apátok halálakor is hívott egy Szószólót, érte is beszélni fogok.

– Vagyis inkább ellene – mondta Ela.

– Érte – felelte Ender.

– Azért hívtam ide, hogy elmondja az igazat – mondta Ela keserűen. – Az igazság pedig apa ellen szól.

A szobára mély, bénító csend borult. Egy ideig egyikük sem mozdult, majd Quim lassan belépett a szobába, és Elára nézett.

– Te hívtad – mondta halkan. – Te…

– Hogy elmondja az igazat! – felelte a lány. Tudta, hogy az öccse mivel vádolja; Quimnek ki sem kellett mondania hogy minek tartja. Gazembernek, aki elárulta a családját és az egyházát, aki ide hívta ezt a hitetlent, hogy felfedje azt, ami oly sokáig titokban maradt.

– Milagre-ben mindenki kedves és megértő – mondta Ela. – A tanáraink szemet hunynak az olyan apró dolgok fölött, mint Grego lopásai és Quara makacs hallgatása. Nem baj, hogy még soha, egyetlen szót sem szólt az iskolában! Mindenki úgy tesz, mintha hétköznapi gyerekek lennénk. Az Os Venerados unokái, akik olyan okosak, akiknek a családjában van egy zenador és két biologista! Micsoda tekintélyes família! Az emberek így már egészen másképp néztek arra is, hogy Apa hülyére piálta magát, aztán amikor végre hazajött úgy elverte Anyát, hogy járni sem tudott!

– Kuss! – üvöltötte Quim.

– Ela… – mondta Miro.

– És te is, Miro… Apa ordított veled, szörnyűségeket vágott a fejedhez, míg végül kirohantál a házból, és csak futottál, botladoztál, mert alig láttál…

– Nincs jogod hozzá, hogy ezt elmondd neki! – kiáltotta Quim.

Olhado talpra ugrott, a szoba közepére állt, körbefordult, és sorra rájuk pillantott mesterséges szemeivel.

– Miért akarjátok még mindig titokban tartani? – kérdezte halkan.

– Neked mi közöd hozzá? – kérdezte Quim. – Neked soha sem ártott. Te csak kikapcsoltad a szemed, ültél a helyeden, fejhallgató a füleden, és batuquét, Bachot, vagy valami mást hallgattál…

– Kikapcsoltam a szemem? – kérdezte Olhado. – Én sohasem kapcsoltam ki a szemem!

Megfordult, és a bejárati ajtótól legtávolabb eső sarokban álló terminálhoz lépett. Néhány gyors mozdulattal bekapcsolta a szerkezetet, felemelt egy csatlakozókábelt, és a jobb szemében levő aljzathoz illesztette a végét. Egyszerű komputerkapcsolás volt, de Endernek mégis egy régi, elfelejtettnek hitt emlék jutott róla az eszébe. Egy óriás kicsorgatott szeme, amibe ő, Ender még mélyebben beledöf, egészen az agyig, egészen addig, míg a lény holtan össze nem rogy. Ender megmerevedett, de aztán rájött, hogy ez nem egy valóságos esemény emléke, csupán egy komputerjáték egyik részlete volt, amivel még a Harci Iskolában szórakozott. Háromezer évvel ezelőtt történt – de az ő számára csupán huszonöt esztendő telt el azóta. Ez pedig túl rövid idő ahhoz, hogy az emlék elveszítse erejét. Ezek voltak azok az emlékek és az óriás haláláról álmodott álmok, melyeket a hangyok kiloptak az agyából, hogy létrehozhassák az ő számára hátrahagyott jeleket, amik végül a Méhkirálynő gubójához vezették…

Jane hangja rántotta vissza a jelenbe.

– Ha gondolod – hallatszott a suttogás a fülbevalóból –, miközben a szem összeköttetésben van a terminállal, kiszedem belőle a többi információt is, amit a fiú megőrzött.

A terminál fölött megjelent egy kép. Nem hologram volt, csak egy egyszerű, egy látószögből felvett jelenet, olyan, amilyennek az ember valóságban is látja a dolgokat. A képen az a szoba látszott, ahol éppen tartózkodtak, mégpedig a padló egyik pontjáról nézve. Arról a pontról, ahol egy perccel korábban Olhado ült. A szoba közepén egy hatalmas termetű, erős és erőszakos ember állt. A karjaival hadonászva ordítozott a némán, lehajtott fejjel álló Miroval. Hang nem hallatszott – a szem csak a vizuális adatokat rögzítette.

– Elfelejtettétek? – suttogta Olhado. – Már elfelejtettétek milyen volt?

A terminál fölötti képen Miro megfordult és elment. Marcao az ajtóig követte, egy darabig még üvöltözött, majd megfordult. úgy lihegett, akár egy hajsza közben kimerült vadállat. Grego az apjához futott, a lábába kapaszkodott, és ő is kiordított az ajtón. Az arcán látszott, azokat a kegyetlen szavakat visszhangozza, amiket az apja Mironak üvöltött. Marcao lerázta magáról a kisfiút, és határozott léptekkel átvonult a hátsó szobába.

– Nincs hang – mondta Olhado. – De ugye ti is halljátok?

Ender érezte, ahogy az ölében heverő Grego megremeg.

– Most egy ütés, egy csattanás… Anya a padlóra zuhan. Ugye ti is érzitek a húsotokban, ahogy a teste a betonnak csapódik?

– Pofa be, Olhado! – mondta Miro.

A komputergenerált jelenet végetért.

– El sem tudom hinni, hogy ezt rögzítetted! – mondta Ela.

Quim sírni kezdett, és meg sem próbálta leplezni a könnyeit.

– Én öltem meg – mondta. – Megöltem, megöltem, megöltem!

– Miről beszélsz? – kérdezte Miro ingerülten. – Beteg volt! Volt egy rohadt, vele született betegsége!

– Én imádkoztam a haláláért! – sikította Quim. Arcán könnyek patakzottak, ajkai körül az orrából kiszivárgott váladék csillogott. – Imádkoztam a Szűzhöz, könyörögtem Jézushoz, imádkoztam a Nagymamihoz és Nagyapához, azt mondtam, hogy a pokolba is elmennék, csak haljon meg! Teljesítették a kérésemet, és most a pokolra jutok, de nem bánom! Isten bocsásson meg nekem, de örülök, hogy meghalt! – Zokogva kitántorgott a szobából. Valahol, a ház egy távoli részén becsapódott egy ajtó.

– Hát, ez az Os Venerados újabb bizonyított csodája – mondta Miro. – Most már biztos, hogy szentek.

– Kuss! – mondta Olhado.

– Quim… És még ő mondta nekünk, hogy Krisztus meg fog bocsátani a vén szarosnak! – mondta Miro.

Grego már olyan hevesen reszketett, hogy Ender aggodalmasan fölé hajolt. A kisfiú egy szót suttogott. Ela az öccse elé térdelt.

– Sír… Még soha sem láttam így sírni…

– Papa, papa, papa – suttogta Grego. Remegő kezei időnként görcsösen megrándultak.

– Fél Apától? – kérdezte Olhado. Látszott rajta, komolyan aggódik Grego miatt. Ender megkönnyebbülten fedezte fel, hogy valamennyiük arca ijedt. Ennek a családnak a tagjai szeretik egymást, és nem csak a szolidaritás tartja őket össze, nem csupán a közös sors, hogy éveken át ugyanannak a zsarnoknak az uralma alatt éltek valamennyien.

– A papa már nincs többé – mondta Miro vigasztalóan. – Már nem kell félned.

Ender megrázta a fejét.

– Miro – mondta –, te talán nem láttad Olhado emlékképét? A kisfiúk nem ítélik el az apjukat, hanem feltétel nélkül imádják. Grego mindent megtett, csak hogy olyan legyen, mint Marcos Ribeira. Lehet, hogy ti valamennyien örültök apátok halálának, de Grego számára összedőlt a világ.

Ez eddig egyiküknek sem jutott az eszébe, és most beleborzongtak a gondolatba. Ennek ellenére tudták, ez az igazság. Most, hogy Ender kimondta, már nyilvánvalónak tűnt.

– Deus nos perdoa – mormolta Ela. Isten bocsásson meg nekünk.

– Minden szavunkat, amit kimondtunk – suttogta Miro.

Ela Grego felé nyújtotta a kezét, ám a kisfiú elhúzódott előle, és azt tette, amire Ender számított és felkészült. Grego Ender ölélésébe bújt, karjait a szószóló nyaka köré fonta, és keservesen, hisztérikusan sírni kezdett.

Ender szelíden beszélni kezdett a tehetetlenül bámuló gyerekeknek.

– Nektek nem mutathatta ki a bánatát, mert azt hitte, hogy gyűlölitek öt.

– Mi soha sem gyűlöltük Gregot – mondta Olhado.

– Tudhattam volna – mondta Miro. – Éreztem, hogy mindannyiunk közül ő érzi a legnagyobb fájdalmat, de eszembe se jutott, hogy…

– Ne hibáztasd magad – nyugtatta Ender. – Ez olyan dolog, ami csak egy idegennek tűnhet fel.

– Mindig bámulatba ejtesz, Ender – suttogta Jane a fülbevalóból. – Fantasztikus, ahogy plazmává változtatod az embereket!

Ender nem válaszolhatott, de tudta, Jane úgysem hinné el neki, hogy nem előre kidolgozott terv szerint cselekedett, hogy csak rögtönzött. Honnan is sejthette volna, hogy Olhado felvételt készített róla, Marcao milyen rettenetesen bánt a családjával? Csupán Gregoba látott bele, csak azt tudta, hogy a fiú kétségbeesetten vágyik valakire, aki uralkodik fölötte, aki úgy viselkedik, mint az apja tette. De ez is inkább ösztönös megérzés volt. Mivel az apja kegyetlen volt, Grego azt hihette, hogy a szeretetet és az erőt egy módon lehet csak bebizonyítani: kegyetlenséggel.

Az Ender nyakára hulló könnyek éppen olyan forrók voltak, mint néhány perccel korábban az ölébe csurgó vizelet. Ender sejtette, hogy a történtek Gregoból ki fognak váltani valamilyen reakciót, ám Quara viselkedése még öt is meglepte. Miközben a többiek a zokogó Gregot figyelték, a kislány lekászálódott az ágyról, és Ender elé lépett. Résnyire húzott szemei dühtől ragyogtak.

– Maga bűzlik! – mondta, és kivonult a szobából, át a ház hátsó részébe.

Miro alig bírta visszafojtani nevetését, és Ela is elmosolyodott. Ender felvonta a szemöldökeit, mintha azt mondaná: "Van akit megnyerek, van akit elvesztek."

A terminál melletti széken ülő Olhado mintha hallotta volna a ki nem mondott szavakat. Mesterséges szemeivel Enderre nézett.

– öt is megnyerte magának – mondta halkan. – Hónapok óta először most szólt olyan emberhez, aki nem tartozik a családhoz.

De én a családotokhoz tartozom, gondolta Ender. Még nem vettétek észre? Most már közétek tartozom, akár tetszik nektek, akár nem. Akár tetszik nekem, akár nem…

Grego egy idő múlva abbahagyta a sírást, és elszenderedett. Ender átvitte az ágyához. Quara a kis szoba másik oldalán álló ágyban aludt. Ela Ender segítségével lehúzta a kisfiúról a vizeletfoltos nadrágot, és ráadott egy laza alsónadrágot. A lány keze ügyesen mozgott; szelíd érintése nem ébresztette fel Gregot.

Az elülső szobában Miro végigmérte a visszatérő Endert.

– Nos, Szószóló, két választása van. Vagy felveszi az én egyik nadrágomat, ami egy kicsit szűk lesz magának, vagy elfogadja Apáét, ami meg túl bő lesz.

Ender hirtelen nem is tudta, Miro miről beszél. Grego vizelete már rég megszáradt.

– Nem érdekes – mondta végül. – Majd a szállásomon átöltözöm.

– Anya leghamarabb egy óra múlva fog hazaérni. Hozzá jött, igaz? Addig ki tudnánk tisztítani a nadrágját.

– Akkor addig a te nadrágodat kérem – mondta Ender. – Inkább legyen egy kicsit szűk…

Nyolcadik fejezet

DONA IVANOVA

Ez az élet tele van csalódással. Kimész, felfedezel valamit, valami igazán fontosat, aztán amikor visszatérsz az állomásra, abszolút semmitmondó jelentéseket írsz, amikben még véletlenül sem említhetsz meg semmit, amit a kulturális kontamináció révén sikerült megtudnod.

Túl fiatal vagy még ahhoz, hogy megértsd, milyen kín ez. Apám és én azért kezdtük el, mert képtelenek voltunk megtagadni a malackáktól a tudást. Ahogy én, te is rá fogsz jönni, ez éppen olyan gyötrelmet okozna, mintha egyik tudóstársad elöl hallgatnál el valamit. Mikor azt látod majd, a malackák mennyit kínlódnak, hogy egy kérdésre megtalálják a feleletet, miközben neked birtokodban van az információ, ami megoldhatná a dilemmájukat, mikor érzed, hogy egészen közel járnak az igazsághoz, de mivel nem tudják azt, amit te, mégis eltávolodnak a helyes megoldástól, és visszatérnek a hibáshoz – nos, nem is nevezheted magad embernek, ha ez nem okoz neked óriási szenvedést.

Mindig emlékeztetned kell magad valamire: ez az ő törvényük, az ő döntésük. Azoké, akik falat építettek maguk és az igazság közé; azoké, akik megbüntetnének minket, ha tudnák, milyen könnyedén és alaposan áttörtünk a falukon. Mert minden framling tudósra, aki az igazság megismerésére vágyik, tíz okoskodó descabeçado (eszetlen) jut, akik még soha, egyetlen eredeti elmélettel sem álltak elő, akiknek a munkája csupán abból áll, hogy felprédálják a valódi tudósok tanulmányait, és pici hibákra, aprócska ellentmondásokra bukkanjanak. Ezek a bögölyök végigtanulmányozzák minden jelentésedet, és ha egyszer, ha egyetlen egyszer hibát követsz el, elkapnak érte!

Ez azt jelenti, nem említheted meg azokat a malackákat, akiknek a neve a kulturális kontamináció következménye. A "Csészés" név hallatán a főokosok rájönnének, hogy megtanítottuk a malackáknak a fazekasmesterség alapjait. A "Kalendárium" és az "Arató" nevek is elárulnának minket. És Isten mentsen meg minket attól, hogy ezek a hiénák akár egyszer is meghallják "Nyílvessző" nevét

– Liberdade Figueira de Medici feljegyzése Ouanda Figueira Mucumbi és Miro Ribeira von Hesse számára.

A Kongresszus utasítására kiemelve a Lusitania-dossziéból, és bizonyítékként bemutatva a Lusitania xenológusainak távollétében, "árulás és törvényszegés" vádpontok alapján lefolytatott tárgyaláson.

Bár a komoly munkát már egy órával korábban befejezte, Novinha még mindig a Biologista állomáson időzött. A tápoldatba helyezett, klónolt burgonyapalánták mindegyike megfelelő mértékben növekedett, és így már csak a naponta esedékes megfigyeléseket kellett végrehajtani ahhoz, hogy kiderüljön, melyik genetikai alteráció eredményezi a legellenállóbb, a leghasználhatóbb gumókat növesztő növényt.

Ha nincs semmi dolgom, miért nem megyek haza? Novinha nem tudott válaszolni erre a kérdésre. Biztos volt benne, a gyermekeinek szükségük lenne rá. Nekik sem tesz jót, hogy minden reggel korán elindul otthonról, és csak akkor keveredik haza, mikor a kisebbek már rég alszanak. Tudta, hogy vissza kellene mennie, de mégis szívesebben ült a laboratóriumában, szívesebben bámult tétlenül maga elé.

El sem tudta képzelni, miért nem okoz örömet neki a hazatérés gondolata. Végül is, emlékeztette magát, Marcao már nem él. Három héttel ezelőtt halt meg. Nem ment el túl korán. Mindent megtett, amiért szükségem volt rá, és mindent megcsinált, amit akart. Már négy évvel azelőtt eltávolodtunk egymástól, hogy élve megrohadt. A négy év alatt egyetlen percre sem gondoltunk a szerelemre, de mégsem jutott az eszembe, hogy elhagyjam. A válás különben sem lett volna lehetséges. Talán el kellett volna költöznöm tőle, hogy ne legyen alkalma megverni… Novinha időnként még mindig érezte a csípőjébe hasító fájdalmat. Marcao a legutolsó alkalommal a betonpadlóhoz vágta. Szép emléket hagytál magad után, Cao, te kutya, aki a férjem voltál!

Ahogy rágondolt, még jobban fájt a csípője. Elégedetten bólintott. Megérdemlem, és sajnálni fogom, mikor meggyógyul.

Felállt, és bár rettenetes fájdalmat érzett, bicegés nélkül járkálni kezdett. Nem fogok kényeskedni. Megérdemeltem…

Kilépett az ajtón, és becsukta maga mögött. Ahogy eltávolodik az épülettől, a komputer ki fogja kapcsolni a lámpákat. Kivéve persze azokat, amikre a mesterséges fotoszintetikus fázisban levő különböző növényeknek szüksége volt. Novinha meglepő hevességgel szerette a növényeit, a "kis bestiákat". Növekedjetek, ordított velük reggel és este. Növekedjetek és gyarapodjatok! Szomorú volt, ha némelyik megállt a fejlődésben, de mikor biztossá vált, hogy nincs jövőjük, kíméletlenül kiirtotta őket. Most, ahogy egyre távolodott az állomástól, tudatalattijával felfogta a végtelenül parányi, de növekvő és osztódó, egyre bonyolultabb alakzatokba rendeződő sejtek kiáltásait.

Novinha a fényből a sötétségbe ment, az életből a halálba, és az érzelmi fájdalom tökéletes szinkronban és egyenes arányban növekedett az ízületeibe hasító fájdalommal. Ahogy a dombon átjutva a házához közeledett, meglátta az ablakokon át kiszűrődő fénynek a domboldalon szétfolyó tócsáit. Quara és Grego szobájában sötét volt. Novinha megkönnyebbült. Legalább így nem kell elviselnie kibírhatatlan vádjaikat, amiket Quara a mély hallgatással, Grego pedig életveszélyes csínytevéseivel próbált kifejezni. De még túl sok lámpa égett a házban; az elülső szobában, és az ő szobájában is világos volt. Tudta, hogy valami szokatlan dolog történt. Irtózott az ilyesmitől.

Olhado a nappaliban ült. A fején szokás szerint ott volt a fejhallgatója, de most egy vezetéket csatlakoztatott a szeméhez. Biztos a komputerben tárolt régi vizuális emlékeit nézegeti, gondolta Novinha. Vagy az is lehet, hogy éppen most táplálja be az eddig magával hordott képeket. Mint már annyiszor, Novinha is azt kívánta, bárcsak ő is ki tudná magából dobni a vizuális memóriákat, és kellemesekkel tölthetné fel a helyüket. Pipo holtteste… Ettől az emléktől szabadult volna meg a legszívesebben, hogy olyan képpel helyettesítse, ami a Zenador állomás aranykorában készült, akkor, amikor még mind a hárman együtt voltak… És Libo rongyokba csavart teste, amit csak a laza ínszalagok tartanak egyben… Ehelyett is inkább más emléket örzött volna magában: az ajkai érintését, gyönyörű keze kifejező mozdulatait. De a szép emlékek eltűntek, mélyen a felhalmozódott fájdalomréteg alá süppedtek. Tönkretettem azokat a napokat, ezért visszavették tőlem az emlékeket, és azt kaptam helyettük, amit megérdemeltem…

Olhado az anyja felé fordult. A szeméből bizarr módon meredezett az átjátszókábel vége. Novinha képtelen volt uralkodni a remegésén. Ne haragudj, mondta szavak nélkül. Ha más volna az anyád, még mindig meglennének a szemeid. Amikor megszülettél, te voltál a legerősebb, legegészségesebb valamennyi gyermekem közül, Lauro. De persze senki sem maradhat sokáig sértetlen, aki az én méhemből származik…

Novinha egyetlen szót sem szólt, és Olhado sem beszélt. Novinha megfordult, hogy átmenjen a szobájába, és kiderítse, miért ég a lámpája.

– Anya – mondta Olhado.

Levette a fejhallgatóját, és kirántotta a dugaszt a szeméből.

– Igen?

– Látogatónk van – mondta a fiú. – A Szószóló.

Novinha hirtelen úgy érezte, mintha belülről megfagyott volna a teste. Csak ma este ne, sikította némán, de tudta, sem másnap, sem utána, soha nem akar találkozni a Szószólóval.

– Kitisztítottuk a nadrágját. A szobádba ment átöltözni. Remélem nem baj.

Ela bukkant elő a konyhából.

– Hazajöttél? Neked is készítettem egy cafezinhot.

– Kimegyek, és megvárom, míg az az ember elmegy – mondta Novinha.

Ela és Olhado egymásra néztek. Novinha rádöbbent, hogy a gyermekei úgy tekintenek rá, mint egy megoldandó problémára; megértette, hogy ők helyeslik azt a dolgot, amit a Szószóló tenni készül. Nos, én olyan dilemma vagyok, amit ti nem tudtok megoldani!

– Anya – mondta Olhado –, ez az ember nem olyan, amilyennek a püspök mondta. ő jó!

Novinha a leggúnyosabb hangján válaszolt.

– Mióta értetek ilyen jól ahhoz, hogy eldöntsétek, mi jó és mi rossz?

Ela és Olhado újra összenéztek. Novinha tudta, hogy most mindketten elgondolkoznak, hogyan magyarázzák meg neki, hogyan tudnák meggyőzni. Nos, drága gyermekeim, ez nem fog sikerülni. Meggyőzhetetlen vagyok. Erre Libo is hetente volt kénytelen rájönni. Míg élt… Nem sikerült kihúznia belőlem a titkot. Nem az én hibám, hogy meghalt!

A gyerekeknek mindenesetre sikerült eltéríteniük öt a szándékától. Ahelyett, hogy kiment volna a házból, Novinha elhaladt az ajtóban álló Ela mellett, és bevonult a konyhába. Az asztalon takaros körbe rendezve már ott álltak a kis kávéscsészék, középen pedig a gőzölgő kanna. Novinha leült, és az asztalra tette a kezeit. Tehát megérkezett a Szószóló, és éppen hozzá jött el először. De hová is mehetett volna? Egyedül én tehetek róla, hogy itt van. Most már ő is azok közé tartozik, akiknek én tettem tönkre az életét. Éppen úgy, mint a gyerekeimét, Marcaoét, Liboét, Pipoét, és… a sajátomat.

Egy erős, mégis meglepően kecses férfikéz nyúlt át a válla fölött. Felemelte a kannát, aminek vékonyka csőrén át forrón gőzölgő kávépatak csorrant a pici cafenzinho csészékbe.

– Posso derramar? – kérdezte a kéz gazdája. Buta kérdés volt, hiszen már neki is látott, hogy töltsön. A férfi hangja szelíd volt; kasztíliai akcentussal beszélt portugálul.

Tehát spanyol…

– Desculpa-me – suttogta Novinha. Bocsásson meg. – Trouxe o senhor tantos quilometros…

– A csillagközi utazást nem kilométerekben mérjük, Dona Ivanova. Években. – A férfi szavai vádlóak voltak, de a hangjából bölcsesség, megbocsátás, sőt, vigasztalás csendült ki.

Ez a hang képes lenne elcsábítani engem…

– Ha visszacsinálhatnám az utazását, és visszaadhatnám magának az elvesztett huszonkét évet, megtenném. Hiba volt, hogy idehívtam. Sajnálom. – Novinha határozottnak érezte a saját hangját. Mivel az egész élete egyetlen hazugság volt, ez a bocsánatkérés is hihetőnek hangzott.

– Még nem érzem az eltelt időt – mondta a Szószóló. Még mindig Novinha mögött állt, így a nő nem vehette szemügyre az arcát. – Én úgy érzékelem, mintha csak egy héttel ezelőtt vettem volna búcsút a nővéremtől. ő a családom egyetlen életben maradt tagja. Akkor volt várandós a gyermekével. A kislány azóta már felnőtt, valószínűleg elvégezte az egyetemet, megházasodott, és lehet, hogy már saját gyermekei is vannak. Már soha sem fogom megismerni. De a maga gyermekeit ismerem, Dona Ivanova.

A nő felemelte az egyik csészét, és egyetlen kortyintással kiitta. A forró kávé megégette a nyelvét, a torkát, és megfájdította a gyomrát.

– Néhány óra után azt hiszi, hogy ismeri őket?

– Jobban mint maga, Dona Ivanova.

Novinha hallotta, hogy Elát annyira megdöbbenti a Szószóló vakmerő kijelentése, hogy még a lélegzete is elakad. Novinha valahogy úgy érezte, a férfi szavaiban lehet némi igazság, mégis feldühítette, hogy egy idegen ilyesmit mer mondani neki. Hátra fordította a fejét, hogy a Szószólóra nézzen, hogy ráripakodjon, ám a férfi már nem állt mögötte. Novinha megfordult, majd felállt, de a Szószóló nem volt a konyhában. Ela tágranyílt szemekkel állt az ajtóban.

– Jöjjön vissza! – kiáltotta Novinha. – Hogy merészel ilyet mondani, aztán így odébbállni?

A férfi nem felelt. Novinha halk nevetést hallott a ház túlsó végéből. Követte a hangot. Sorra áthaladt a szobákon, egészen a legutolsó helyiségig. Miro Novinha ágyán ült, a Szószóló pedig az ajtó közelében állt. Mindketten nevettek. Ahogy Miro meglátta az anyját, az ajkára fagyott a mosoly. Novinha zavarba jött. Hosszú éveken át nem látta nevetni a fiát. Már teljesen elfelejtette, milyen gyönyörű Miro arca, mikor vidám; éppen olyan, mint az apjáé volt. És ő most a puszta jelenlétével letörölte erről az arcról a mosolyt…

– Quim annyira dühös volt, hogy végül ide jöttünk beszélgetni – magyarázta Miro. – Ela bevetette az ágyad.

– Nem hiszem, hogy a Szószólót érdekelné, be van-e vetve az ágy, vagy sem – mondta Novinha hűvösen. – Így van, Szószóló?

– Rend és rendetlenség – mondta a Szószóló. – Mindkettőnek megvannak a maga szépségei. – Még most sem fordult a nő felé. Novinha örült ennek, mert így nem kellett a szemébe néznie, miközben elmondja neki amit akar.

– Hiába jött ide, Szószóló – kezdte Novinha. – Ha akar, gyűlölhet emiatt. Itt egyetlen halott sincs, akiért szólnia kellene. Eszement kislány voltam, és naivitásomban azt hittem, ha Szószólót hívok, a Méhkirálynő és a Hegemón szerzője fog eljönni hozzám. Elvesztettem egy embert, akit apámként szerettem, és azt akartam, hogy valaki megvigasztaljon.

A férfi Novinha felé fordult. Fiatal ember volt, még nála is fiatalabb, de a szemei megértően csillogtak. Perigoso, gondolta Novinha. Veszélyes, gyönyörű ember. Szinte eláraszt a nagy együttérzése.

– Dona Ivanova – mondta a Szószóló –, hogy tudta a Méhkirálynő és a Hegemón elolvasása után azt képzelni, hogy a szerzője képes vigasztalást nyújtani az ön számára?

A kérdésre Miro – a csendes, halkszavú Miro – felelt. Novinha pici gyermekkora óta nem látta ilyen élénknek a fiát.

– Én is olvastam. Az első Szószóló mélységes részvéttel írta meg a Méhkirálynő történetét.

A Szószóló szomorúan elmosolyodott.

– De nem a hangyoknak írta, hanem az embereknek, akik akkor még hatalmas győzelemként ünnepelték a hangyok kipusztítását. Az a könyv elképesztő kegyetlenséggel íródott, és egyetlen célja az volt, hogy az emberiség büszkeségét megbánássá, örömét bánattá változtassa. Mostanra az emberek teljesen megfeledkeztek róla, hogy egyszer gyűlölték a hangyokat, hogy tisztelték azt a nevet, amit ma már kimondani is bűn…

– Én mindent kimondok – szólt közbe Ivanova. – Azt az embert Endernek hívták, és mindent elpusztított, amihez csak hozzáért. – Éppen úgy, mint én, tette hozzá gondolatban.

– Valóban? És még mit tud róla? – csattant fel a férfi kegyetlenül csikorgó hangja. – Honnan tudja, hogy nem volt valami, amit ő is szelíden érintett meg, valaki, akit szeretett? Valaki, aki áldottnak érezte magát az ő szeretetétől? Mindent elpusztított, amihez csak hozzáért… Ez egy olyan hazugság, amit egyetlen élő vagy valaha élt emberről sem lehet teljes biztonsággal kijelenteni.

– Ez a maga elmélete, Szószóló? Mert ha igen, akkor nem tudhat valami sokat. – Novinha kihívóan beszélt, de közben megrémült a férfi dühétől. Eddig azt hitte, a Szószóló kedvessége éppoly rendíthetetlen, mint egy gyóntató atyáé.

Ahogy ezt kimondta, a Szószóló arcáról eltűnt a düh.

– Megnyugodhat a lelkiismerete – mondta. – A maga hívására indultam el, de míg úton voltám mások is kértek szószólót.

– Igazán? – kérdezte Novinha. Vajon ebben a sötét városban ki ismerheti annyira a Méhkirálynő és a Hegemónt, hogy szószólót akarjon? Ki lehet az, aki nem fél Peregrino püspöktől, és ide mer hívni egyet? – Ha így van, akkor mit keres az én házamban?

– Mert azért hívtak ide, hogy Marcos Maria Ribeira haláláról szóljak. A maga néhai férjéről.

Novinha megdöbbent.

– Róla? Ki akar újra rágondolni most, hogy halott?

A Szószóló hallgatott. Miro felelt helyette.

– Például Grego. A Szószóló megmutatta nekünk, amit magunktól is észre kellett volna vennünk. Grego búsul az apja után, és azt hiszi, mindannyian gyűlöljük öt ezért…

– Ez tiszta pszichológia – vágott közbe Novinha. – Nekünk is megvannak a saját lélekbúváraink, habár ők sem érnek semmit.

– Én hívtam a Szószólót, Anya – szólalt meg a Novinha háta mögött álló Ela. – Mégpedig azért, hogy beszéljen Apa haláláról. Azt hittem, csak évtizedek múlva fog megérkezni, de örülök, hogy most jött. Most, amikor segíteni tud nekünk.

– Azt hiszitek, tehet valamit értünk?

– Már tett, Anya. Grego úgy aludt el, hogy öt ölelte, Quara pedig beszélt hozzá.

– Csak azt mondta neki, hogy bűzlik – jegyezte meg Miro.

– Ami igaz is lehetett – magyarázta Ela –, mert Greguinho lepisilte.

Miro és Ela felnevetett, és a Szószóló is elmosolyodott. Ez jobban feldühítette Novinhát, mint eddig bármi más. Ebben a házban soha senki sem volt ilyen nyíltan jókedvű. Soha, talán csak akkor, amikor Pipo halála után egy évvel Marcao feleségül vette, és ideköltöztek. Novinhának akarata ellenére az eszébe jutott, milyen örömmel töltötte el előbb Miro, majd Ela születése; milyen boldogok voltak az első néhány évben, hogy gügyörészett Miro, Ela hogy totyogott a bátyja után a házban, hogyan játszottak a gyerekek a fűben, nem messze a malackák erdejének határát jelző kerítéstől. Marcaot éppen az mérgezte meg, hogy Novinha örömét lelte a gyermekeiben; emiatt gyűlölte meg valamennyiüket, mert érezte, egyikük sem tartozik igazán hozzá. Mire Quim megszületett, a házban vibrált a feszültség. Igen, Quimnek nem volt alkalma megtanulni a felszabadult kacagást. Most, ahogy Miro és Ela így együtt nevettek, Novinha úgy érezte, mintha hirtelen szétnyílt volna egy vastag, fekete függöny; egyszeriben minden nappali fényben tündökölt, pedig ő már el is felejtette, hogy a nap nem csupán örök éjszakákból áll.

De hogy mer ez az idegen betörni a házába, és szétrántani a függönyöket, amiket ő olyan gondosan összehúzott?!

– Nem engedem meg – jelentette ki. – Nincs joga hozzá, hogy a férjem életében turkáljon.

A Szószóló felvonta egyik szemöldökét. Mint mindenki, Novinha is ismerte a Csillagközi Törvénykönyvet, és tökéletesen tisztában volt vele, hogy a Szószólónak nem csupán joga van az ilyesmihez, de miközben a holtak igaz történetének kiderítésén dolgozik, a törvény védelme alatt áll.

– Marcao nyomorult ember volt – mondta Novinha. – Fájdalmas lenne, ha kiderülne róla az igazság.

– Igen, igaza van, ez az igazság valóban csak fájdalmat okozna, de nem azért, mert a férje nyomorult volt – mondta a Szószóló. – Ha nem mondanék el mást, csak azt, amit mindenki tud, ha csupán arról beszélnék, hogy gyűlölte a gyermekeit, verte a feleségét, és addig duhajkodott a kocsmákban, míg a rendőrök haza nem küldték… Ha csak ennyit mondanék el róla, nem okoznék fájdalmat, ugye? Akkor mindenki elégedett lenne, mert bebizonyítanám, hogy egész végig helyesen értékelték ezt az embert. Gazfickó volt, tehát helyesen tették, ha ennek megfelelően viselkedtek vele szemben.

– Miért, maga talán azt hiszi, hogy nem volt az?

– Amikor megértjük a vágyait, egyetlen emberi lényt sem találunk értéktelennek. Nincs olyan ember, akinek az élete semmit sem ér. Ha megértjük őket, bebizonyosodik, hogy még a leggonoszabb nők és férfiak is végrehajtottak valamit, ami megszabadítja őket bűneiktől, vagy legalábbis bűneik egy részétől.

– Ha ezt komolyan elhiszi, akkor fiatalabb, mint amilyennek látszik – mondta Novinha.

– Az lennék? – kérdezte a Szószóló. – Nem egészen két héttel ezelőtt kaptam meg a hívását. Tanulmányoztam magát, és ha maga már nem is emlékszik rá, én nem felejtettem el, hogy fiatal korában kedves volt, gyönyörű és jó. Magányos volt, egészen addig, míg Pipo és Libo megismerte magát, és érdemesnek találták rá, hogy szeressék.

– Amikor leadtam a hívást, Pipo már halott volt.

– De szerette magát.

– Maga nem tud semmit, Szószóló! Maga huszonkét fényévnyire volt innen! Különben sem magamat, hanem Marcaot neveztem nyomorultnak!

– Ezt maga sem hiszi el, Novinha. Nem hiszi, mert nem felejtette el azt az egy kedves, nagylelkű cselekedetet, ami tisztára mossa ennek a szerencsétlen embernek a nevét.

Novinha maga sem értette, mitől rémült meg, de tudta, el kell hallgattatni a Szószólót, mielőtt elmondja, mire sikerült rájönnie, miféle jótettet hajtott végre Cao.

– Hogy mer Novinhának szólítani? – ordította. – Évek óta senki sem nevezett így!

A férfi válasz helyett felemelte a kezét, és ujjai hegyével végigsimított Novinha arcán. Gyengéd, kamaszos gesztus volt; Novinhát Libora emlékeztette. Ezt már valóban képtelen volt elviselni. Megfogta a férfi kezét, és eltaszította magától.

– Ki innét! – üvöltött Mirora.

Miro felpattant, és az ajtóhoz hátrált. Az arcáról lerítt, hogy bár sok mindent látott már ebben a házban, anyja dühe megdöbbentette.

– Tőlem semmit sem kap – ordított Novinha a Szószólóra.

– Nem azért jöttem, hogy bármit is elvigyek magától – felelte a férfi csendesen.

– És azt sem akarom, hogy adjon valamit! Számomra maga a nyomorult! Hallja? Maga a nyomorult! Lixo, ruina, estrago… vai fora d'aqui, nao tens direito estar em minha casa! – Nincs jogod hozzá, hogy a házamban tartózkodj!

– Nao es estrago – suttogta a férfi –, es solo fecundo, e vou plantar jardim aí. – Mielőtt Novinha bármit felelhetett volna, kilépett a szobából, és behúzta maga mögött az ajtót.

Novinha tulajdonképpen nem tudott mit válaszolni ezekre a felháborító, gyalázatos szavakra. ő estrago-nak nevezte a férfit, de az úgy beszélt hozzá, mintha ő, Novinha, saját magát nevezte volna terméketlennek. Novinha szavai gúnyosak voltak, és ahelyett, hogy az o Senhor, vagy a hivatalos vocé kifejezéseket használta volna, sértő bizalmaskodással letegezte a Szószólót. A férfi visszategezte, de az általa használt hangnem teljesen különbözött az övétől. "Termékeny föld vagy, amibe én fogok kertet ültetni." Ilyesmit a költök szoktak kedvesüknek mondani, vagy egy férj a feleségének. Az ő szájából a tegezés inkább meghitt kapcsolatra utalt, és nem hangzott sértésnek. Hogy merészelte megérinteni az arcomat?, suttogta Novinha hangtalanul. Ez az ember sokkal kegyetlenebb, mint képzeltem. Peregrino püspöknek igaza volt. Ez egy veszélyes hitetlen, ő az Antikrisztus, magabiztosan bevonul szívemnek abba a zugaiba, melyeket szent területként mindenki elöl elzártam. áttapos a piciny növénykéken, melyeknek sikerült kisarjadzaniuk ebből a köves talajból. Hogy merészel ilyet tenni? Bárcsak meghaltam volna mielőtt találkoztam vele! Mielőtt végez a dolgával, ez az ember meg fog semmisíteni engem…

Novinha alig hallotta meg a sírást. Quara. Persze, ez a kiabálás felébresztette; Quara mindig éberen aludt. Novinha már majdnem kinyitotta az ajtót, hogy átmenjen a lányához és megvigasztalja, de a sírás hirtelen elhallgatott. Egy kedves férfihang énekelni kezdett Quarának. A dal idegen nyelven szólt – talán németül vagy germánul. Novinha nem értette egyetlen szavát sem, de tudta, ki énekel, és abban is biztos volt, hogy Quara megvigasztalódott.

Novinha csak akkor érzett ehhez fogható félelmet, mikor megtudta, hogy Miro zenador akar lenni, és annak a két embernek a lábnyomaiban lépkedve akar haladni, akiket a malackák meggyilkoltak. Ez az ember, ez a Szószóló kibogozza a családom hálóját, és újra összeköt minket – de közben meg fogja ismerni a titkaimat. Ha sikerül kiderítenie, hogyan halt meg Pipo, el fogja mondani az igazat. Akkor aztán Miro is mindent meg fog tudni – és a titok megöli öt. Nem akarok több áldozatot bemutatni a malackáknak; túl kegyetlenek ahhoz, hogy istenként imádjam őket!

Később, ahogy a csukott ajtó mögött az ágyán fekve megpróbált elaludni, Novinha nevetést hallott a ház elejéből. Quim, Olhado, Miro és Ela kacarászott. Novinha maga elé képzelte őket, és a vidámságtól ragyogó szobát, ám ahogy elszenderedett, a kép álommá változott. álommá, melyben nem a Szószóló ült gyermekei között, nem ő tanította őket nevetni, hanem Libo. Libo, aki újra élt, akit mindenki az ő igazi férjeként ismert; Libo, akivel soha sem állt az oltár elé, de akivel a szívében házasságot kötött. Novinha olyan határtalan boldogságot érzett álmában, hogy könnyei átáztatták lepedőjét.

Kilencedik fejezet

ÖRÖKÖLT KÓR

Cida: A Descolada test nem baktérium. úgy tűnik, behatol a test sejtjeibe, a mitochondriához hasonlóan ott marad, és a együtt reprodukálódik a sejttel. Az a tény, hogy ideérkezésünk után néhány évvel képes volt a hatalmába keríteni az idegen fajokat is, nos, ez arra utal, hogy bámulatos az alkalmazkodóképessége. A Lusitania bioszférájában már hosszú idővel ezelőtt elterjedt. Itt már endemikus, állandó fertőzésnek számít.

Gusto: Ha állandó és mindenütt ott van, Cida, akkor nem nevezhetjük fertőzésnek. A normál élet része lett.

Cida: De nem csak öröklődéssel terjed. Képes az önálló terjedésre is. Viszont igazad van, ha endemikus betegség lenne, az őshonos fajok valószínűleg kifejlesztettek volna valami módot a leküzdésére.

Gusto: Lehet, hogy átalakították, és beillesztették a normál életciklusukba. Talán SZÜKSÉGÜK VAN Rá!

Cida: Miért lenne szükségük olyasmire, ami darabokra szedi a genetikai molekuláikat, hogy aztán véletlenszerűen újra összerakja?

Gusto: Talán ezért van csak ilyen kevés, egymástól különböző faj a Lusitanián. A Descolada nem lehet túl régi, legfeljebb ha félmillió éves. A legtöbb faj valószínűleg képtelen volt átalakítani.

Cida: Bárcsak ne kellene meghalnunk, Gusto! Az utánunk következő xenobiológusok valószínűleg a standard genetikai adaptációkkal fognak dolgozni, és nem folytatják a mi munkánkat.

Gusto: Csak ezért sajnálod, hogy meg kell halnunk?

– Vladimir Tiago Gussman és Ekaterina Maria Aparecida do Norte von Hesse-Gussman nem publikált, a munkajegyzeteik között talált dialógusa. Lezajlott: két nappal a haláluk előtt.

Először idézve: a Meta-Science című metodológiai lap "Az értelem elveszett fonalai" című cikkében. 2001:12:12:144-45

Ender csak késő éjszaka ért haza a Ribeira házból, és utána több mint egy órán át a történtek jelentőségén töprengett. Különösen azokon a dolgokon, amik Novinha megérkezése után zajlottak le. Ennek ellenére, mikor Ender másnap kora reggel felébredt, a fejében még mindig megválaszolandó kérdések nyüzsögtek. Mindig ez volt a helyzet, amikor arra készült, hogy egy halottról szóljon. Szinte még pihenni sem tudott, miközben megpróbálta összerakni az elhunyt életének történetét, miközben úgy akarta látni az embert, ahogy az látta magát. Ezúttal még a megszokottnál is izgatottabb volt; most sokkal jobban törődött az élőkkel, mint máskor.

– Természetes, hogy ezt érzed – mondta Jane, miután Ender megpróbálta elmagyarázni neki a lelkiállapotát. – Már akkor beleszerettél Novinhába, mielőtt elhagytad volna a Trondheimet.

– Lehet, hogy szerettem azt a fiatal lányt, de az a nő önző és komisz. Nézd csak meg, mennyire nem törődött a gyerekeivel!

– A Holtak Szószólója a látszat után ítél meg valakit?

– Lehet, hogy Gregoba szerettem bele.

– Mindig imádtad azokat az embereket, akik lepisiltek.

– És Quarába. Mindegyikükbe. Még Miroba is… Szeretem azt a fiút.

– ők is szeretnek téged, Ender.

Ender felnevetett.

– Az emberek mindig azt hiszik, hogy szeretnek. Egészen addig, míg el nem mondom a halott történetét. Novinha sokkal jobban meg tud ítélni, mint a legtöbben. ő már most is gyűlöl, azelőtt, hogy elmondtam volna az igazságot.

– Te éppen olyan vak vagy magaddal szemben, Szószóló, mint mindenki más – mondta Jane. – Ígérd meg, hogy mikor meghalsz, megengeded, hogy én szóljak a halálodról! Bőven lenne mondanivalóm.

– Tartsd meg magadnak – felelte Ender fáradtan. – Te még kevésbé értesz ehhez a munkához, mint én.

Ender készített egy listát a megválaszolandó kérdésekről.

1. Novinha miért éppen Marcaohoz ment feleségül?

2. Miért gyűlölte Marcao a gyermekeit?

3. Novinha miért gyűlöli magát?

4. Miért hívott Miro, hogy beszéljek Libo haláláról?

5. Miért hívott Ela, hogy beszéljek az apja haláláról?

6. Miért gondolta meg magát Novinha, és miért nem akarja, hogy beszéljek Pipo haláláról?

7. Mi volt Marcao halálának közvetlen oka?

A hetedik kérdés után abbahagyta az írást. Erre könnyű volt megszerezni a választ. Klinikai eset volt. Ezzel fogja kezdeni.

Az orvost, aki felboncolta Marcao testét, Navionak hívták. A név azt jelentette, hogy "hajó".

– Nem igazán illik rám – mondta a férfi nevetve. – Inkább úszni szeretek, mint hajókázni. A teljes nevem Enrique o Navigador Caronada. Gondolhatja, mennyire örülök neki, hogy a rámragasztott becenév a "hajóskapitányból", és nem a "kis ágyúból", a Caronadából ered. Ez túl sok obszcén élcelődésre adna okot.

Endert nem tévesztette meg az orvos szívélyessége. Navio jó katolikus volt, és éppen úgy engedelmeskedett a püspöknek, mint mások. Annak ellenére, hogy nem zavarta volna különösebben a dolog, meg kellett akadályoznia, hogy Ender bármit megtudjon.

– Két módja van, hogy választ kapjak a kérdéseimre – mondta Ender nyugodtan. – Kérdezek valamit, és maga őszintén felel, vagy petíciót nyújtok be a Csillagközi Kongresszusnak, és megparancsoltatom magának, hogy bocsássa a rendelkezésemre a feljegyzéseit. Az ansible használati díja meglehetősen magas, és mivel az ilyen kérvények mindennaposnak számítanak, és a maga ellenszegülése azonos a törvény megsértésével, a büntetéssel megnövelt költségeket a maguk amúgy is szűkös anyagi helyzetben levő kolóniájára fogják hárítani.

Navio arcáról eltűnt a mosoly. Zord hangon válaszolt.

– Természetesen felelek a kérdéseire.

– Ez nem is olyan természetes – mondta Ender. – A püspökük indokolatlanul azt tanácsolta Milagre népének, hogy bojkottálják egy törvényes módon idehívott lelkipásztor munkáját. Mindenkinek nagy szívességet tenne, ha informálná a többieket, hogy ha ez a vidám ellenállás tovább folytatódik, kérvényezni fogom, hogy lelkipásztori státuszomat változtassák át inkvizítorivá. Biztosíthatom, nagyon jó hírnevem van a Csillagközi Kongresszus előtt, ezért petícióm sikerrel fog járni.

Navio pontosan tudta, Ender mire gondol. A Kongresszus által hivatalosan kijelölt inkvizítornak vallási üldöztetésre hivatkozva jogában áll hatálytalanítani a kolónia katolikus egyházának működési engedélyét. Ez felfordulást okozna a Lusitanián, a püspököt pedig minden bizonnyal elmozdítanák hivatalából, a Vatikánra küldenék és megbüntetnék.

– Miért tenne ilyet? Mi nem akartuk, hogy idejöjjön! – mondta Navio.

– Viszont valaki bizonyára akarta, különben nem lennék itt – felelte Ender. – Lehet, hogy maguknak nem tetszenek a törvények, de ezek ugyanazok a rendelkezések, melyek megvédik a katolikusokat az olyan világokon, ahol más vallás is engedélyezett.

Navio dobolni kezdett az ujjaival az asztalon.

– Mire kíváncsi, Szószóló? – mondta. – Essük túl rajta!

– Az első kérdésem nagyon egyszerű. Mi volt Marcos Maria Ribeira halálnak közvetlen oka?

– Marcao! – kiáltott fel Navio. – De hiszen ő alig néhány hete halt meg! Képtelenség, hogy miatta hívták ide!

– Több halálról is szólnom kell, Dom Navio. úgy döntöttem, Maracoéval kezdem.

Navio elhúzta a száját.

– Mi lenne, ha bizonyítékokat kérnék, amivel igazolni tudja, valóban hivatalos minőségben tartózkodik itt?

– Kápráztassuk el a kisfiút – suttogta Jane Ender fülébe.

A következő másodpercben Navio terminálja fölött hivatalos dokumentumok képe jelent meg, és megszólalt Jane ellentmondást nem tűrő hangja.

– Andrew Wiggin, Holtak Szószólója, elfogadta a megbízást, és vállalta, hogy a Lusitania Kolónia Milagre nevezetű városában megtalálja a magyarázatot Marcos Maria Ribeira halálának okára.

Naviora nem a dokumentum, és nem is a hang tette a legnagyobb hatást, sokkal inkább a tény, hogy úgy kapta meg a bizonyítékot, hogy valójában nem is kérte le a terminálján. Navio azonnal megértette, hogy a Szószóló a fülében levő implant segítségével aktiválta a komputert. Ez pedig azt jelentette, hogy a Szószóló munkáját egy elképesztően magasszintű logikai rutin segíti. A Lusitanián senkinek, még Bosquinhának sem volt ekkora hatalma. Bárki is legyen ez a Szószóló, vonta le a következtetést Navio, túl nagy hal ahhoz, hogy Peregrino püspök egyáltalán reménykedhessen benne, hogy kifogja.

– Rendben van – mondta Navio. Kényszeredetten felnevetett, mintha hirtelen az eszébe jutott volna, hogy vidámnak kell látszania. – Mindenképpen segítettem volna magának… Milagre-ben nem mindenki osztozik a püspökkel a paranoiájában.

Ender úgy mosolygott vissza rá, mintha nem venné észre Navio képmutatását.

– Marcos Ribeirával egy vele született betegség végzett – kezdte Navio, és kimondott egy hosszú, latinos hangzású nevet. – Valószínűleg még nem hallott róla. Meglehetősen ritka betegség, és csak öröklődéssel terjed. A legtöbb esetben a pubertás kor elején kezdődik, mikor is a külső és belső elválasztású mirigyeket lipidikus sejtek váltják fel. Ez azt jelenti, hogy az évek múltával a mellékvesék, az agyalapi mirigy, a máj, és a pajzsmirigy helyén jókora zsírsejt agglomerációk jelennek meg.

– Mindig végzetes eredménnyel? Visszafordíthatatlan a folyamat?

– Igen. Marcao tulajdonképpen tíz évvel tovább élt a szokásosnál. Az ő esete több szempontból is figyelemreméltó. Minden más feljegyzett esetben – aránylag nem sok ilyen van – a betegség először a heréket támadja meg, sterilizálja, és legtöbbször impotenssé teszi a beteget. Mivel hat egészséges gyermeket nemzett, nyilvánvaló, hogy Marcos Ribeira heréi hosszú ideig épek maradtak. ám ahogy rájuk is sor került, a folyamat szokatlanul felgyorsult. A heréket zsírsejtek váltották fel, de a máj és a pajzsmirigy közben még működőképes maradt.

– Végül is mi végzett vele?

– Az agyalapi mirigy és mellékvese működése leállt. Marcos élő halott volt. úgy hallottam, egy kocsmában, egy trágár nóta éneklése közben esett össze.

Ender szokásához híven most is talált néhány ellentmondást.

– Hogy terjedhetett örökletes úton a betegség, ha az áldozatok a legtöbb esetben sterilek voltak?

– általában az oldalági rokonság adta tovább. Az egyik gyerek belehalt, de a fivérein és a nővérein egyáltalán nem jelentkeztek a tünetek. Viszont ők is átadták a betegségre való hajlamot a saját gyerekeiknek. Természetesen tartottunk tőle, hogy Marcao is tovább örökítette a tökéletlen géneket a gyermekeibe.

– Megvizsgálta a gyerekeket?

– Egyiküknél sem találtam genetikai torzulást. Gondolhatja, Dona Ivanova egész végig ellenőrizte a munkámat. Sorra vettük mindegyiküket.

– Egyikükben sem találtak semmit? Még receszív hajlamot sem?

– Gracas a Deus – mondta az orvos. – Ki kötne velük házasságot, ha mérgezett génjeik lennének? Különben nem egészen értem, Marcao betegsége miért nem derült ki hamarabb.

– Rutinszerűen végzik a genetikai vizsgálatokat?

– ó nem, egyáltalán nem. De úgy harminc évvel ezelőtt szörnyű járvány pusztított nálunk. Dona Ivanova szülei, Venerado Gusto és Venerada Cida a kolónia valamennyi lakosán végrehajtottak egy részletes genetikai tesztet. Így találhatták meg a kór ellenszerét. A komputeres vizsgálatok során minden bizonnyal kiderült Marcao betegsége is. Az ő halálig én sem hallottam erről a rendellenességről, de komputerben megtaláltam minden adatot.

– De Os Venerados mégsem jöttek rá, igaz?

– Valószínűleg nem, különben megmondták volna Marcaonak. De ha titokban is tartották, Dona Ivanova biztosan megtalálta volna ezt az információt.

– Talán meg is találta.

Navio hangosan felnevetett.

– Lehetetlen! Egyetlen épeszű nő sem vállalná, hogy a gyermekei egy ilyen ember génjeit örököljék. Marcao éveken át szünet nélkül szenvedett. Maga sem akarna ilyet a saját gyerekeinek. Nem. Lehet, hogy Ivanova különc, de nem elmebeteg.

Jane jól szórakozott. Mikor Ender hazaért, megjelenítette az arcát a terminál fölött, és harsányan felnevetett.

– Az az ember nem tehet róla – mondta Ender. – Egy ilyen ájtatos, katolikus kolónián, mint ez, a biologista a legtekintélyesebb emberek közé tartozik. Az orvosnak eszébe sem jutott kételkedni a legalapvetőbb premisszában.

– Ne mentegesd – mondta Jane. – Egy emberi agy nem működhet olyan logikusan, mint egy software. De azt nem várhatod el tőlem, hogy ne nevessem ki.

– Mindenestre kedves tőle – mondta Ender. – Hisz abban, hogy Marcao betegsége más volt, mint a többi feljegyzett eset; elhiszi, hogy Ivanova szülei nem fedezték fel Marcos baját, hogy Ivanova sem tudott semmiről, amikor hozzá ment feleségül. Mindezt elhiszi, pedig Ockham esete borotvával eléggé bebizonyította, hogy sokszor a legkézenfekvőbb magyarázat a helyes. Marcao betegsége éppen olyan volt, mint előtte a többieké, elsőként nála is a herék semmisültek meg, és Novinha gyermekei valaki mástól vannak. Nem is csoda, hogy Marcao ennyire keserű és dühös volt. Mind a hat gyerek arra emlékeztette, hogy a felesége rendszeresen lefekszik egy másik férfival. Valószínűleg már az elején egyezséget kötöttek egymással, és ebbe az is beletartozott, hogy Novinha nem lesz hozzá hűséges. De a hat gyerek már eléggé bosszanthatta Marcaot.

– A vallásos élet finom kis ellentmondásai – mondta Jane. – A nő előre megfontolt szándékkal házasságtörést követett el, de közben soha még csak az eszébe se jutott, hogy fogamzásgátlót használjon.

– Megvizsgáltad a gyerekek genetikai mintázatát? Rájöttél ki lehet az apjuk?

– Ezzel azt akarod mondani, hogy te még nem találtad ki?

– Van elképzelésem, de biztos akarok lenni benne.

– Természetesen Libo volt az. Ez nem is ember volt, hanem kutya! Hat gyereket csinált Novinhának, és négyet a saját feleségének.

– Már csak azt nem értem – mondta Ender –, hogy Novinha miért nem Libohoz ment feleségül. Mi értelme volt, hogy egy olyan ember felesége lett, akit megvetett, akiről minden bizonnyal tudta, hogy beteg? Mégis hozzáment, aztán egy olyan férfitól születtek a gyerekei, akit kezdettől fogva szeretett.

– Az emberi elme útjai perverzek – jegyezte meg Jane. – Pinocchio tökfilkó volt, hogy valódi fiú akart lenni. Sokkal jobban járt volna, ha megmarad a fafeje.

Miro óvatosan haladt az erdőben. Egyik-másik fát felismerte – legalábbis azt hitte róluk, hogy felismeri őket. Soha, egyetlen ember sem lesz képes elsajátítani a trükköt, amivel a malackák képesek voltak az erdő valamennyi fájának nevét megjegyezni. Igaz, az emberek nem is imádták őseik totemjeként a fákat.

Miro a malackák barakkja felé vezető ösvények közül szándékosan egy hosszabbat választott. Mikor Libo elfogadta öt másodasszisztensének, és engedélyezte, hogy vele és a lányával, Ouandával együtt dolgozzon, figyelmeztette őket, hogy soha nem szabad könnyen járható utat építeni, vagy akár szélesebb ösvényt kitaposni a barakk és Milagre közé. Libo szerint elképzelhető volt, hogy egyszer majd ellentét alakul ki a malackák és az emberek között, és egy ilyen út egyenesen a céljukhoz vezetné a pogromra készülődőket. Miro tehát ezen a napon a patak túlsó, magas partján indult el.

Nem messze tőle hamarosan felbukkant egy malacka. Libo évekkel ezelőtt arra következtetésre jutott, hogy a nőstények lakhelye valahol éppen ebben az irányban lehet, mert a hímek mindig szemmel tartották a zenadorokat, ha túl közel kerültek ehhez a helyhez. Libo ragaszkodott hozzá, hogy Miro soha, semmiképpen se próbáljon mélyebben behatolni a tiltott területre. Miro kíváncsisága mindig alább hagyott, valahányszor eszébe jutott, milyen volt Libo teste, amikor ő és Ouanda rátalált. Libo akkor még élt; a szemei nyitva voltak és mozogtak. Csak akkor halt meg, mikor Miro Ouandával melléje térdelt, és megfogták vérmocskos kezeit. Ó, Libo, még akkor is lüktetett a véred, mikor szíved feltépett mellkasodban dobogott! Bárcsak szólhattál volna hozzánk, bárcsak elmondhattad volna, miért öltek meg!

A part egy helyen már nem volt olyan magas, mint addig. Miro a mohos köveken ugrálva átkelt a patakon, és néhány perccel később kelet felöl lépett ki a kis tisztásra.

Ouanda már ott volt, és éppen arra tanítgatta a malackákat, hogyan köpüljék vajjá a cabrák tejét. Ouanda heteken át tanulmányozta a munkát, és végül sikerült megfelelően elsajátítania. Könnyebb dolga lett volna, gondolta Miro, ha megkérdezi Anyát, vagy akár Elát. ők kitűnően ismerik a cabratej kémiai tulajdonságait. Persze szó sem lehetett róla, hogy éppen a biologistákkal működjenek együtt. Os Venerados harminc évvel ezelőtt felfedezték, hogy az alacsony tápértékű cabratej az emberek számára semmit sem ér, ezért a tartósításának módjaira irányuló kísérletek csak egyet jelenthettek: azt, hogy a malackák hasznára történik. Miro és Ouanda nem kockáztathatta meg, hogy bárki rájöjjön, megszegték a törvényt, és aktívan beavatkoznak a malackák életmódjának megváltoztatásába.

A fiatalabb malackák élvezettel köpülték a vajat – közben táncoltak, és egy értelmetlen dalt énekeltek. A szöveg a stark, a portugál, és a malackák két saját nyelvének szavaiból állt össze túláradóan vidám zagyvasággá. Miro megpróbálta külön választani az egyes nyelveket. A starkot, a portugált, és a Férfiak Nyelvét rögtön felismerte, és még a Fák Nyelvének egyes töredékeit is meghallotta. A malackák ez utóbbi segítségével beszélgettek a totemfákkal. Miro semmit sem értett belőle, de még Libonak sem sikerült lefordítania egyetlen szavát sem. úgy hangzott, mintha a szavak csupa ms, bs, és gs hangcsoportokból állnának, a magánhangzók között pedig semmi különbség sem lenne.

A fák közül kilépett a Mirot idáig kísérgető malacka, és hangos huhogással üdvözölte a többieket. A tánc tovább folytatódott, de a dal elnémult. Mandachuva kivált az Ouanda köré gyűlt csoportból, és a tisztás szélére, Miro elé sietett.

– Üdvözöllek, Vággyal-Nézek-Rád – mondta. Ez a megszólítás Miro nevének extravagáns precízséggel a stark nyelvre fordított változata volt. Mandachuva imádta a neveket starkról portugálra, és portugálról starkra fordítgatni, bár Miro és Ouanda már elmagyarázták neki, hogy a nevek valójában nem jelentenek semmit, és pusztán véletlen, hogy normál szavaknak hangzanak. Mandachuva – sok más malackához hasonlóan – ennek ellenére élvezte ezt a nyelvi játékot. Így aztán Miro hallgatott a Vággyal-Nézek-Rád-ra, Ouanda pedig elfogadta a ráragaszott Vaga nevet. Ez a "vándor" stark szó portugál változata volt, és mivel a "vándor" kiejtve nagyon hasonlított az "Ouandá"-ra, a lányból Vaga lett.

Mandachuva rejtélyes kis fickó volt. ő volt a legöregebb a malackák között. Már Pipo is ismerte, és úgy írt róla, mintha ő volna a legtekintélyesebb malacka. Libo is öt tartotta vezérnek. Ezt igazolta a neve is, ami a portugál "főnök" szó eltorzított formája volt. Miro és Ouanda viszont úgy látta, Mandachuvának van a legkisebb hatalma. Egyik malacka sem beszélt meg vele semmit, és egyedül neki volt mindig elég szabadideje ahhoz, hogy a zenadorokkal beszélgessen, ugyanis nem bíztak rá egyetlen fontos feladatot sem.

Mégis ő volt az, aki a legtöbb információt szolgáltatta a zenadoroknak. Mironak fogalma sem volt róla, hogy Mandachuva éppen emiatt vesztette el a tekintélyét, vagy ellenkezőleg, azért tudatott mindent az emberekkel, hogy minél nagyobb befolyásra tehessen szert a malackák között. Egyre ment. A lényeg az volt, hogy Miro szerette és barátjának tartotta Mandachuvát.

– A nő kényszerített benneteket, hogy megegyétek ezt a bűzös pasztát? – kérdezte Miro.

– Csupa hülyeséget beszél. Még a bébicabrák is sírnak, mikor szívniuk kell a csöcsöt – kuncogott Mandachuva.

– Ha ezt odaajándékozzátok az asszonynépnek, soha többé nem állnak szóba veletek.

– Pedig el kell vinnünk hozzájuk. Kell! – sóhajtotta Mandachuva. – Olyan kíváncsiak, mint a maciok. Mindent látni akarnak! ó, igen, gyalázza a nőstényeket. A malackák időnként olyan őszinte, végtelen tisztelettel emlegették asszonyaikat, mintha valamennyien istenek lennének, de sokszor előfordult, hogy valami csúnyát akartak mondani róluk. Ilyenkor macioknak nevezték az asszonyokat – vagyis a fák kérge alatt lakó férgekhez hasonlították őket. A zenadorok hiába tettek fel rájuk vonatkozó kérdéseket, a malackák egyre sem válaszoltak. Volt egy időszak – egy hosszú időszak –, amikor meg sem említették az asszonyokat, mintha egyáltalán nem is léteztek volna. Libonak mindig az volt az érzése, hogy ez valahogy kapcsolatban áll Pipo halálával. Amíg Libo meg nem halt, az asszonyok felemlegetése tabunak számított, és csak időnként fordult elő, hogy malackák beszéltek róluk – de akkor is mélységes tisztelettel. Libo halála után azonban a malackák a maguk okos, melankolikus módján újra tréfálkozni kezdtek a "feleségeik" kárára. A zenadorok viszont még mindig nem tudtak meg róluk semmit. A malackák a tudomásukra adták, hogy az asszonyokhoz az embereknek semmi közük sincs.

Az Ouanda körül álló csoportból egy füttyentés hallatszott. Mandachuva azonnal húzni kezdte Mirot a társai felé.

– Nyílvessző beszélni akar veled.

Miro Ouanda mellé ült. A lány nem nézett rá – már rég megtanulták, hogy a malackák rettenetesen kényelmetlenül érzik magukat, mikor végig kell hallgatniuk egy férfi és egy nő direkt társalgását, még akkor is, ha nem szavakkal, csupán a szemükkel beszélgetnek. Mikor egyedül volt, beszéltek Ouandával, ám ha Miro is a közelben tartózkodott, már hozzá sem szóltak, és mintha nem is hallották volna amit ő mondott nekik. Mirot időnként nagyon bosszantotta, hogy a malackák jelenlétében még rá sem nézhet a lányra.

Miro úgy érezte Ouanda testét, mintha a lány egy kis csillag melegét ontaná magából.

– Barátom – mondta Nyílvessző –, nagy ajándékot szeretnék kérni tőled.

Miro érezte, hogy Ouanda izgatottá válik. A malackák ritkán kértek tőlük valamit, de eddig mindig bonyodalmat okozott az ilyesmi.

– Meghallgatsz?

Miro lassan bólintott.

– De ne felejtsd el, az emberek között én semmi vagyok. Nincs hatalmam.

Még Libo fedezte fel, hogy a malackákat egyáltalán nem zavarja, hogy az emberek minden különösebb hatalom nélküli társaikat küldték közéjük. Ráadásul a tehetetlenség imágója segített megmagyarázni a szigorú szabályokat, amiket a zenadorok nem szeghettek meg.

– Ez a kérés nem tőlünk származik; nem mi vetettük fel az esti tűz mellett folytatott buta beszélgetéseink közben.

– Csak remélni tudom, hogy egyszer meghallhatom mindazt a bölcsességet, amit most butaságnak neveztél – mondta Miro.

– Turkáló szólt hozzánk a fájából, ő kért valamit.

Miro halkan felsóhajtott. Éppen annyira nem szeretett a malackák vallásával foglalkozni, mint az emberek katolikus hitével. Mindkét esetben azt kellett színlelnie, hogy a legostobább hiedelmeket is komolyan veszi. Mikor valami különösen fontos vagy merész dolog kimondására került sor, a malackák mindig valamelyik ősüknek tulajdonították a szavakat, akinek lelke az egyik szent fában lakott. Néhány évvel korábban, nem sokkal Libo halála előtt kezdték felemlegetni Turkálót, és azóta mindig ő volt a legnagyobb kényelmetlenséget okozó ötletek forrása. Ironikus volt, hogy a malackák most éppen azt a társukat tisztelték a leginkább, akit lázadóként végeztek ki.

Miro úgy válaszolt, ahogy Libo tette volna.

– Ha ti tisztelitek és becsülitek Turkálót, mi sem tehetünk mást.

– Fémre van szükségünk.

Miro lehunyta a szemeit. Ennyit a zenadorok alapelvéről, hogy a malackák előtt nem használnak fémből készült eszközöket. Nyilván a malackáknak is megvoltak a saját megfigyelőik, akik a kerítés közelében felállított leshelyeikről tanulmányozták az embereket.

– Mire kell nektek fém? – kérdezte Miro halkan.

– Mikor a sikló leszállt a Holtak Szószólójával, szörnyű forróságot bocsátott ki magából. Nagyobb volt ez a meleg annál, amit mi bármekkora tűzzel csinálni tudunk. A sikló azonban mégsem égett el, és nem is olvadt meg.

– A sikló nem fémből, hanem hőabszorbens plasztikból készült.

– Lehet, de annak gépnek a szíve fémből van. Minden gépetekben van fém. Mindenhol, ahol tűzzel és meleggel mozgatjátok a tárgyakat. Amíg nincs saját fémünk, képtelenek vagyunk olyan tüzeket gyújtani, mint ti.

– Nem tehetem – mondta Miro.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy még mindig varelséknek bélyegezek minket, és nem ramanoknak? ó, Ouanda, bárcsak ne magyaráztad volna el nekik Démoszthenész kirekesztés-hierarchiáját!

– Nem bélyegzünk titeket semminek. Eddig csak olyasmit adtunk nektek, ami a saját világotokban természetes módon létrejött dolgokból készültek. De ha erre rájönne valaki, kiűznének minket erről a bolygóról, és soha többé nem találkozhatnánk veletek.

– Az emberek által használt fém is a mi világunkon jött létre. Láttuk, hogy innen messze, délre, a bányászaitok ássák elő a földből.

Miro elraktározta ezt az információt. A kerítésen kívül egyetlen olyan leshely sem lehetett, ahonnan a malackák láthatták volna a bányászokat. Ezek szerint valahogy átjutottak a kerítésen, és a védett területről kémkedtek az emberek után.

– Igen, a fém valóban a földből származik, de csak bizonyos helyeken van. Én pedig nem tudom, hogyan kell megtalálni ezeket a helyeket. Aztán amikor a bányászok felhozzák a felszínre, a fém össze van keveredve a többi kővel. A sziklákat fel kell melegíteni, és csak bonyolult folyamatok végén lehet kivonni belőlük a fémet. És minden darabka fémet számon tartanak. Ha nektek adnánk egy szerszámot – egy csavarhúzót vagy egy fűrészt –, valakinek feltűnne a hiánya. A cabratejet senki sem tartja számon.

Nyílvessző egy ideig mereven a fiúra bámult. Miro állta a tekintetét.

– Ezen el fogunk gondolkozni – mondta Nyílvessző. Kalendárium felé nyújtotta a kezét, aki három nyílvesszőt tett a tenyerébe. – Nézd! Ezek jók?

A kitűnően feltollazott nyílvesszők éppen olyan tökéletesek voltak, mint mindegyik, amelyiket Nyílvessző keze alól került ki. A hegyük azonban nem obszidiánból készült, mint eddig.

– Cabracsont – mondta Miro.

– Felhasználjuk a cabrát, hogy megöljük a cabrát. – Nyílvessző visszaadta a nyilakat Kalendáriumnak, majd felállt és elment.

Kalendárium maga elé tartotta a vékony nyilakat, és az Atyák Nyelvén dalolni kezdett nekik. Miro nem értette a szavakat, de felismerte a dalt. Mandachuva egyszer elmagyarázta neki, hogy ez egy ima, amiben a holtak fáit kérik, bocsássák meg nekik, hogy nem fából készült szerszámot használnak. Ha nem könyörögnénk hozzájuk, mondta Mandachuva, a fák azt hinnék, hogy mi, a Kicsikék gyűlöljük őket. Vallás. Miro felsóhajtott.

Kalendárium elvitte a nyilakat, és az Embernek nevezett fiatal malacka kuporodott a helyére, Miro elé. Ember egy levelekbe göngyölt csomagot hozott magával, amit most letett a földre, és óvatosan kicsomagolt.

A Méhkirálynő és a Hegemón egyik példánya volt, amit négy évvel azelőtt Mirotól kaptak. Miro akkor összeveszett Ouandával a könyv miatt. Ouanda kezdte a vitát, de tulajdonképpen az egész Mandachuva miatt történt.

– Hogy élhetnek az emberek fák nélkül? – kérdezte Mandachuva.

A lány természetesen megértette, a malacka nem a növényekre, sokkal inkább az istenekre gondol, amikor a fákról kérdez.

– Nekünk is van egy istenünk. Egy ember, aki már meghalt, mégis él – magyarázta.

– Csak egy? És most hol lakik?

– Senki sem tudja.

– Akkor meg mire jó? Hogy tudtok beszélni vele?

– A szívünkben lakozik.

A malackák elképedtek.

– Látod? – kérdezte később Miro nevetve. – Az ő számukra a mi kifinomult teológiánk tűnik babonaságnak. A szívünkben lakozik! Miféle vallás lehet ez ahhoz képest, ahol a hívők láthatják és megfoghatják az isteneket?

– Meg felmászhatnak rájuk, leszedhetik róluk a maciokat, és ne is beszéljünk arról, hogy kivághatják őket, és barakkokat készíthetnek belőlük.

– Kivágják? Még hogy kivágják? Kő– és fémszerszámok nélkül? Nem, Ouanda, ezek kiimádkozzák a fákat!

Ouanda azonban nem tudott nevetni a vallás kifigurázásán.

A malackák kérésére Ouanda később elvitte nekik Szent János egyszerű stark magyarázatokkal ellátott, a Douai Bibliából származó Evangéliumát. Miro azonban ragaszkodott hozzá, hogy ezzel együtt a Méhkirálynő és a Hegemón egy példányát is megkapják.

– Szent János egyetlen szóval sem említi a más világokon élő lényeket – mondta Miro. – A Holtak Szószólója viszont megmagyarázza az embereknek a hangyokat… És a hangyoknak az embereket.

Ouandát feldühítette ez az istenkáromlás. Nem egészen egy évvel később észrevették, hogy malackák Szent János írását gyújtósnak használják, de a Méhkirálynő és a Hegemónt gondosan levelekbe csomagolják. Ouandának ez mélységes szomorúságot okozott, és Miro megtanulta, hogy ezzel a dologgal ne tréfálkozzon többet…

Ember tehát kicsomagolta a könyvet, és kinyitotta az utolsó oldalon. Mironak feltűnt, hogy a malackák befejezték a vajköpülő táncot, és valamennyien köréjük gyűltek. Ember a könyv utolsó soraira mutatott.

– A Holtak Szószólója – mormolta.

– Igen. Tegnap este találkoztam vele.

– Turkáló szerint ő a valódi Szószóló.

Miro már többször elmagyarázta nekik, hogy sok szószóló él a világban, és a Méhkirálynő és a Hegemón írója már minden valószínűség szerint rég halott. Ennek ellenére a malackák tovább reménykedtek benne, hogy hozzájuk a valódi fog eljönni, az, aki a szent könyvet írta.

– Hiszem, hogy ő jó szószóló – mondta Miro. – Kedves volt a családomhoz, és biztosra veszem, hogy meg lehet bízni benne.

– Mikor fog eljönni, hogy szóljon hozzánk?

– Ezt még nem kérdeztem meg tőle. Ez nem olyan dolog, amit nyíltan kimondhatok. El fog tartani egy ideig.

Ember hátrahajtotta a fejét, és felüvöltött.

Most engem is megölnek?, gondolta Miro.

Nem így történt. A malackák szelíden megérintették Embert, és segítettek neki a könyv becsomagolásában. Ember elment. Miro felállt, és indulni készült. A malackák nem törődtek vele, hanem minden hivalkodás nélkül folytatták a dolgukat. Mintha Miro láthatatlanná vált volna a számukra.

Ouanda az erdő szélén érte utol Mirot. A bokrok eltakarták őket a kíváncsi tekintetek elöl – bár igaz, Milagre-ben senki sem vette a fáradtságot, hogy az erdőt kémlelje.

– Miro – szólt a lány kedvesen.

Miro megfordult. Ouanda hevesen a karjai közé vetette magát. Miro megtántorodott, és kis híján hanyatt zuhant.

– Meg akarsz ölni? – kérdezte. Vagyis inkább csak próbálta kérdezni, mert a lány a szájára tapasztotta az ajkait, így meg sem tudott szólalni. Miro végül abbahagyta a próbálkozást, és visszacsókolt.

Ouanda hirtelen elhúzódott tőle.

– Egyre undokabb vagy – mondta.

– Mindig ilyen vagyok, valahányszor egy nő rám támad, és csókolózásra kényszerít.

– Nyugi, Miro, már nem tart sokáig. – Ouanda megfogta a fiú derékszíját, és magához rántotta. – Még két év, és anyád beleegyezése nélkül is összeházasodhatunk.

Miro meg sem próbált tiltakozni. Nem sokat törődött azzal, hogy a papok tiltották a paráználkodást, de megértette, egy olyan törékeny közösség számára, mint Milagre is volt, létfontosságú a házassági szokások szigorú betartása. A nagy és szilárd közösségek magukba tudnak olvasztani bizonyos számú nem szentesített kapcsolatban együtt élő párt, Milagre viszont túl kicsi volt ehhez. Amit Ouanda a hite miatt tett – Miro a racionális észérvek miatt. Az ezernyi kínálkozó alkalom ellenére olyan cölibátusban éltek, akár a szerzetesek. Ennek ellenére, ha Mironak egyetlen pillanatba is az eszébe jut, hogy esetleg a házasságban is ugyanolyan erényben kell majd élniük, mint a Filhos kolostor lakóinak, Ouanda szüzessége komoly veszélybe került volna.

– Ez a szószóló… – mondta Ouanda. – Tudod, mit gondolok arról, hogy kihozod ide.

– Most a katolikus hívő beszél belőled, és nem a racionális tudós. – Miro megpróbálta megcsókolni a lányt, de Ouanda lehajtotta a fejét, ezért csak az orrát tudta volna bekapni. Szenvedélyesen megcsókolta az orrot, de a lány nevetve eltaszította magától.

– Rendetlen vagy és erőszakos, Miro. – A lány a ruhája ujjába törölte az orrát. – Már akkor megszegtünk minden szabályt, amikor először segítettünk nekik a mindennapi életük könnyebbé tételében. Még tíz, legfeljebb húsz évünk van, aztán már a szatellitek által összeszedett adatokból is kitűnik majd a változás. Addigra visszafordíthatatlan változást fogunk előidézni. Viszont ha most beengedünk egy idegent, nem lesz esélyünk semmi ilyesmire. Ha az az idegen megtud valamit, el fogja mondani az embereknek.

– Lehet, hogy igen, de lehet, hogy nem. Különben egyszer én is idegen voltam a számodra.

– Különös igen, de nem idegen.

– Látnod kellett volna öt a múlt éjjel, Ouanda. Először Grego mellett, aztán amikor Quara felébredt és sírni kezdett…

– Kétségbeesett, magányos gyerekek. Bizonyít ez valamit?

– És Ela. Nevetett. És Olhado. Már ő is úgy érzi, hogy a családhoz tartozik.

– És Quim?

– Már ő sem üvöltözik a hitetlennel, hogy menjen haza.

– Örülök annak, ami a családoddal történt, Miro. Remélem, a Szószóló hosszú időre rendbe teszi a dolgokat nálatok. Már rajtad is látszik valami változás. Bizakodóbb vagy, mint valaha… De akkor se hozd öt ki ide!

Miro egy percig némán rágcsálta a szája szélét, majd elindult. Ouanda utána rohant, és megragadta a karját. Már kiértek az erdőből, de Turkáló fája még mindig eltakarta előlük a kaput.

– Így ne menj el tőlem! – kiáltotta a lány hevesen. – Ne hagyj itt szó nélkül!

– Tudom, hogy igazad van – mondta Miro –, de nem tehetek róla, másképp érzek. Mikor az az ember a házunkban volt, úgy éreztem, mintha… Mintha Libo jött volna el hozzánk.

– Apám gyűlölte az anyádat, Miro. ő soha sem ment volna el abba a házba.

– Mégis olyan volt. A Szószóló olyan volt nálunk, mint régen Libo az állomáson. Érted?

– És te érted? Bemegy, úgy viselkedik, mint apádnak kellett volna, és máris mindegyikőtök az ölébe kuporodik, mint egy öleb.

A lány arcán dühítő megvetés tükröződött. Miro a legszívesebben megütötte volna, de inkább tovább ment, és Turkáló fájára csapott. A fa átmérője alig negyed század alatt nyolc centiméterrel nagyobb lett, a kérge pedig megkeményedett. Miro fájdalmasan elkapta róla a kezét.

A lány mögéje lépett.

– Ne haragudj, Miro, nem akartalak…

– De akartál, és buta meg önző voltál!

– Igen. Én…

– Az apám egy nyomorult gazember volt, de ez még nem jelenti azt, hogy az első olyan férfi ölébe kuporodom, aki megsimogatja a hátam…

A lány végigsimított Miro haján, vállain és derekán.

– Tudom, tudom, tudom…

– Én megismerem, ki a jó ember… Ismertem Libot, igaz? És amikor azt mondom, hogy ez a Szószóló, ez az Andrew Wiggin olyan, mint Libo volt, akkor figyelj rám, és ne úgy hallgasd a szavaimat, mint egy cao csaholását!

– Figyelek, Miro. Én is találkozni akarok vele.

Miro olyasmit tett, amin még ő maga is elcsodálkozott. Sírni kezdett. A Szószóló még arra is képes volt, hogy – noha jelen sem volt – ilyesmit tegyen vele. Fellazította Miro kemény szívét, és a fiú most már semmit sem tudott magában tartani.

– De neked is igazad van – mondta halk, az érzelmektől torz hangon. – Amikor ott volt nálunk, és minden érintése gyógyított, valóban arra gondoltam, bárcsak ő lenne az apánk. – Ouanda arcába nézett, és nem törődött vele, hogy a lány meglátja kivörösödött szemeit és könnyeit. – Éppen olyan volt, mint mikor régen hazamentem a Zenador állomásról, és azt kívántam, bárcsak Libo lenne az apám, és én az ő fia.

Ouanda elmosolyodott, és átölelte a fiút. A haja felszárította Miro arcáról a könnyeket.

– ó, Miro, én örülök neki, hogy nem ő volt az apád. Akkor most a húgod lennék, és soha nem is remélhetném, hogy egyszer az enyém leszel!

Tizedik fejezet

AZ ELME GYERMEKEI

Első szabály: Krisztus Elméjének valamennyi gyermeke köteles megházasodni, és a házasságban tiszta életet élni, különben nem lehet tagja a rendnek.

Első kérdés: Miért szükséges a házasság az emberek számára?

A bolondok ezt kérdik: "Miért házasodjunk meg? Elég a szerelem köteléke, ami a kedvesemhez fűz." Nekik én így felelek: "A házasság nem egy férfi és nő között köttetett szerződés. Még az állatok is egy barlangba bújnak, és ott hozzák világra kicsinyeiket. A házasság egy olyan szerződés, melyet egyik oldalról a férfi és a nő, a másik oldalról az a közösség köt, melyhez tartoznak. A közösség törvénye szerint a házasság feltételei a következők: csak nagykorú polgár házasodhat; idegennel, gyermekkel, bűnözővel, rabszolgával és árulóval tilos házasságot kötni. Az emberi faj valamennyi társadalmában érvényes szabály szerint csak azok számítanak valóban felnőttnek, akik elfogadják a házassággal kapcsolatos törvényeket, tabukat és szokásokat.

Második kérdés: A papok és az apácák miért kötelesek cölibátust fogadni?

Azért, hogy jobban elkülönüljenek a közösségtől. A papok és apácák szolgák, és nem polgárok. ők az Egyházat szolgálják, de nem ők az Egyház. Az Anyaszentegyház a menyasszony, és Krisztus az ő vőlegénye. A papok és az apácák vendégek lehetnek e mennyegzőn, mert ők elutasították a polgári életet, hogy szolgálhassák Krisztus közösségét.

Harmadik kérdés: Akkor Krisztus Elméjének Gyermekei miért házasodnak meg? Mi talán nem az Egyházat szolgáljuk?

Mi csak annyira szolgáljuk az Egyházat, mint minden házasságot kötött férfi és nő. A különbség az, hogy míg ők géneket örökítenek a következő generációra, mi a tudásunkat; az ő hagyatékuk az eljövendő nemzedékek genetikai molekuláiban van, mi pedig az elméjükben élünk. A mi házasságunk ivadékai az emlékek, és ezek sem kevésbé értékesek, mint a szentesített szerelemből született valódi, hús-vér gyermekek.

– San Angelo: A Krisztus Elméjének Gyermekei Rend szabályzata és katekizmusa, 1511:11:11:1

A Katedrális esperese a sötét kápolnák, és a masszív, magas falak csendjét hordozta magával bármerre ment. Mikor belépett az osztályterembe, nehéz nyugalom zuhant a diákokra; ahogy nesztelenül a helyiség elejébe surrant a gyerekek lélegzete is elállt.

– Dom Cristao – mormolta az esperes –, a püspök konzultálni kíván önnel.

A diákok – tizenéves gyerekek – már elég idősek voltak ahhoz, hogy megértsék az Egyház merev hierarchiája és a Száz Világ legtöbb katolikus iskoláját működtető, szabadabban gondolkodó kolostor papjai közötti kapcsolatot. Dom Cristao, a kitűnő történelem, geológia, archeológia és antropológia tanár egyben a Filhos da Mente de Cristo – a Krisztus Elméjének Gyermekei Rend – kolostorának apátja is volt. Pozíciója révén a püspök elsőszámú riválisa volt a Lusitania lelki uralmáért vívott harcban. Dom Cristao bizonyos szempontból a püspök felettese volt, hiszen – mint a legtöbb világon – ő volt az iskola principálisa. ám Dom Cristao – a Filhos többi tagjához hasonlóan – nem sokat törődött az egyházi hierarchiával. A püspök hívására azonnal befejezte az órát, még az éppen tárgyalt kérdés megvitatását sem fejezte be. A diákok nem lepődtek meg; tudták, hogy Dom Cristao bármely más felszentelt pap kérésére félbeszakítaná a tanítást. Természetesen a papságra nézve hízelgő volt, milyen fontosnak tartja őket a Filhos, de az is köztudott volt, ha tanítási időben ellátogatnak az iskolába, bármerre is jártak, a tanárok azonnal befejezték az órát. Ennek eredményeképpen a papok ritkán mentek az iskolába, és a Filhosnak sikerült megtartania majdnem tökéletes függetlenségét.

Dom Cristao sejtette, miért kérette magához a püspök. Dr. Navio nem volt valami diszkrét ember, és így egész délelőtt szörnyű hírek terjengtek, milyen veszélyes lehet a számukra a Holtak Szószólója. Dom Cristao csak nehezen tudta elviselni a hierarchia alaptalan félelmét, amit a hitetlenekkel és eretnekekkel való találkozások okoztak. A püspök most is dühös lesz, és ez egyet jelentett azzal, hogy valakinek meg fog tiltani valamit. Pedig mint mindig, most is a türelem és az együttműködés vezetne eredményre. Mellesleg az a hír járta, hogy – a saját állítása szerint – ez a szószóló volt az, aki annak idején San Angelo haláláról beszélt. Márpedig ha ez igaz, akkor nem valószínű, hogy az Egyház ellensége lenne. Sőt, inkább a barátja. Legalábbis a Filhos barátja – és ez Dom Cristao számára ugyanaz volt.

Miközben követte a faculdade épületei között haladó, a Katedrális kertjén átsiető, néma esperest, Dom Cristao megtisztította szívét a dühtől és a bosszúságtól. újra és újra elismételte rendbéli nevét: Amai a Tudomundo Para Que Deus Vos Ame – Szeress Mindenkit, és Isten Is Szeretni Fog Téged. Annak idején, mikor a menyasszonyával együtt belépett a Rend tagjai közé, hosszas töprengés után választotta ki ezt nevet. Tudta, hogy legnagyobb hibája a düh és az ostoba türelmetlenség, ezért a többi Filhoshoz hasonlóan névként felvette a fohászt, amely megvédhette legveszélyesebb bűnei elkövetésétől. Ez is egy módja volt annak, hogy lelkileg lemeztelenítsék magukat a világ előtt. Mi nem vesszük magunkra a hipokrízis ruháit, tanította San Angelo. Krisztus erénybe öltöztet majd minket, de ezután sem fogunk kérkedni erkölcsösségünkkel. Dom Cristao ezen a napon ugyancsak vékonynak érezte erény-ruháját; a türelmetlenség hideg szele szinte a velejéig megfagyasztotta a testét. Ezért halkan kántálni kezdte a nevét, és így gondolkodott: "Peregrino püspök egy átkozott bolond, de Amai a Tudomundo Para Que Deus Vos Ame…"

– Amai testvér! – üdvözölte Peregrino püspök. ő soha sem használta a tiszteletteljes Dom Cristao megszólítást, pedig még a bíborosok is megadták a rend tagjainak ezt a tiszteletet. – Kedves tőled, hogy eljöttél.

Navio a terem legkényelmesebb székében terpeszkedett, de Dom Cristao nem irigyelte tőle. Naviot a nemtörődömség hízlalta meg, és most kövérsége miatt még hanyagabb lett. Ördögi kör volt ez, egy önmagát tápláló betegség, és Dom Cristao hálát adott az égnek, hogy ő nem kapta el a kórt. ő inkább egy magas, támla nélküli széket választott magának. Ez lehetetlenné teszi, hogy a teste ellazuljon, és így az elméje is biztosan éber maradhat.

Navio rögtön belekezdett a történetébe. Elmesélte, hogyan találkozott a Holtak Szószólójával, és rémüldözve előadta, mivel fenyegette meg őket az az ember, mi fog bekövetkezni, ha továbbra sem működnek együtt vele.

– El tudja képzelni? Inkvizítor! Ez a hitetlen nem átallná aláásni az Anyaszentegyház tekintélyét! ó, ha az Anyaszentegyház veszélybe kerül, még a passzív hívő is keresztes vitézzé válik – de ha megkéred, hogy hetente egyszer menjen el a templomba, a harcos lélek összegömbölyödik és lefekszik aludni!

Navio szavai azonban nem voltak hatástalanok: Peregrino püspök még dühösebb lett; barna arca egészen elvörösödött. Mikor Navio befejezte az előadását, Peregrino Dom Cristao felé fordult.

– Nos, mit szólsz ehhez, Amai testvér?

Ha nem lennék ilyen tapintatos, azt mondanám, hogy bolond voltál, mikor összeakaszkodtál a Szószólóval, gondolta Dom Cristao. Tudtad, hogy a törvény az ő oldalán áll, és semmi olyasmit nem akar tenni, ami árthatna nekünk. Most viszont, mivel provokáltad, már sokkal, de sokkal veszélyesebb, mint akkor lett volna, ha egyszerűen tudomást sem veszel az érkeztéről…

Dom Cristao elmosolyodott, és lehajtotta a fejét.

– Azt hiszem, nekünk kell először ütnünk, ha azt akarjuk, hogy elveszítse az erejét – mondta.

Peregrino püspököt meglepték ezek a katonás szavak.

– Pontosan – mondta. – De bevallom, nem reméltem, hogy ezt te is megérted.

– Rendünk tagjai éppen olyan buzgók, mint a többi fel nem szentelt kereszténynek lennie kellene – felelte Dom Cristao. – ám mivel nekünk nincsenek papjaink, szerény képességeink korlátoznak is minket ebben, átgondoltan és logikusan cselekedjünk.

Peregrino püspök szüntelenül érezte a Dom Cristao szavaiból kicsendülő finom iróniát, de képtelen volt eldönteni, mikor csapjon le rá miatta. Felmordult, és összehúzta a szemeit.

– Tehát, Amai testvér, szerinted hogyan kellene megtámadnunk?

– Nos, Peregrino atya, a törvény meglehetősen világosan fogalmaz. A Szószólónak hatalma van felettünk, és ezért ha megpróbálunk beavatkozni a munkájába, megbüntethet minket. Viszont ha ennek elejét akarjuk venni, csak egyet tehetünk: együtt kell működnünk vele.

A püspök az asztalra csapott az öklével, és felordított.

– Éppen ilyen álokoskodást vártam tőled, Amai!

Dom Cristao elmosolyodott.

– Nem sok alternatívánk van. Vagy válaszolunk a kérdéseire, vagy élni fog inkvizítori hatalmával. Ez utóbbi esetben téged, atyám, hajóra ültet, és a Vatikánra küld, hogy válaszolj bizonyos kérdésekre. Azzal fognak vádolni, hogy vallási megkülönböztetést és üldöztetést hajtattál végre. Mi valamennyien rajongunk érted, Peregrino püspök, és bármit megtennénk, hogy ezt megakadályozzuk.

– ó, igen, tisztában vagyok vele, mennyire szerettek.

– A Holtak Szószólói tulajdonképpen ártalmatlanok. Nem hoznak létre a mienkkel rivális szervezeteket, nem prédikálnak, sőt, még azt sem állítják, hogy a Méhkirálynő és a Hegemón szent írás. ők csupán kiderítik az igazat az elhunytak életéről, aztán elmondják azoknak, akik kíváncsiak rá, hogy az a bizonyos halott valójában miként akart élni.

– És te ezt semmiségnek tartod?

– Éppen ellenkezőleg. San Angelo éppen azért alapította meg a rendünket, mert az igazság kimondása nagyon is fontos tett. De azt hiszem, ez még mindig veszélytelenebb, mint mondjuk a protestáns reformáció. Ha vallási megkülönböztetés miatt megtiltanák katolikus egyházunk további működését, egészen biztos, hogy a hatóságok annyi nem katolikus bevándorlót telepítenének át hozzánk, hogy a mi hitünk követői maximum a népesség egyharmadát tennék ki.

Peregrino püspök megsimogatta a gyűrűjét.

– A Csillagközi Kongresszus nem tenne ilyet, hiszen korlátozták a kolónia méretét. Nem küldhetnek ide annyi hitetlent, mert akkor a népesség messze túlhaladna a meghatározott mértéken.

– ők már erre is gondoltak. Mivel a katolikus egyház nem szabályozza a népesség növekedését, amikor majd szükségessé válik, a Csillagközi Kongresszus csillaghajókat fog küldeni, hogy a "felesleget" kötelező érvényű emigrációba kényszerítse. Egy-két generáció múlva mindenképpen meg fogják tenni, de ugyan mi tarthatná őket vissza attól, hogy ne kezdjék el már most?

– Ilyet nem tennének!

– A Csillagközi Kongresszus éppen azért alakult, hogy véget vessen azoknak a jihadoknak és pogromoknak, melyek akkoriban féltucatnyi világot borítottak tűzbe. A vallási megkülönbözetés és üldöztetés nagyon is komoly törvénysértésnek számít.

– De hiszen ez képtelenség! Valami félőrült eretnek idehív egy szószólót, és ennek következtében hirtelen azzal kell szembenéznünk, hogy ha nem vigyázunk, emigrációba kényszerülünk!

– Atyám, mindig ellentét volt a világi és az egyházi hatalmak között. Türelmesnek kell lennünk. Ha nem másért, hát azért, mert "az övék minden fegyver".

Navio kuncogni kezdett.

– Lehet, hogy náluk vannak a fegyverek, de mi őrizzük a mennyország és a pokol kulcsait – mondta a püspök.

– Biztos vagyok benne, hogy a fél Csillagközi Kongresszus már alig várja, hogy cselekedhessenek. De azt hiszem, én talán segíthetek valamit. Ne vond vissza korábbi, nyilvánosan tett kijelentéseidet… – A buta, destruktív, bigott megjegyzéseidet, gondolta Dom Cristao. – Ne vonj vissza semmit, de közöld, hogy utasítottad a Filhos da Mente de Cristo-t, tagjai vegyék magukra a terhet, és válaszoljanak a hitetlen kérdéseire.

– De nem biztos, hogy maguk mindenre tudnak majd felelni! – szólt közbe Navio.

– Viszont megtalálhatjuk a helyes válaszokat. Elképzelhető, hogy így Milagre lakóinak egyszer sem kell majd egyenesen a Szószólónak felelniük; talán az is elég lesz, ha rendünk jámbor tagjainak válaszolgatnak.

– Más szóval – mondta Peregrino szárazon –, a rended szerzetesei a hitetlen szolgálatába szegődnek.

Dom Cristao magában háromszor is elismételte a nevét.

Ender legutoljára gyermekkorában, a hadseregben érezte ilyen tisztán, hogy ellenséges területen jár. A praçáról a hegy tetejére vezető út lépcsőit simára koptatták a hívők lábai; a katedrális kupolája olyan magasra tornyosult, hogy útközben végig látni lehetett. Az általános iskola bal oldalon, a hegyoldal egyik teraszán állt; jobbra a Vila dos Professores, a tanárokról elnevezett, de főként gyepmesterek, portások, hivatalnokok, nevelők által lakott telep épületei sorakoztak. A tanárok valamennyien a Filhos szürke csuháját viselték, és kíváncsian méregették az előttük elhaladó Endert.

Az ellenségeskedés akkor kezdődött, mikor felért a hegy tetejére, a végtelen gonddal ápolt kertbe, a fémzúzalékkal felszórt ösvényre. Ez az Egyház világa, gondolta Ender. Mindennek megvan a maga helye, és egyetlen gyom sem nőhet a többi növény között… Ender magán érezte a fürkésző tekinteteket. Az emberek itt már fekete vagy narancsszín csuhákat viseltek, papok és esperesek voltak; szemeik a tekintélyüket veszélyben érző hatalmasságok rosszindulatával csillogtak. Ugyan mit rablok el tőletek azzal, hogy idejöttem? Ender nem mondta ki a kérdést, de érezte, az iránta táplált gyűlölet nem egészen alaptalan. Itt ő volt az a gyom, ami a gondozott kertben fel merte ütni a fejét, és sok szép virág fog elpusztulni, ha gyökeret verve elszívja előlük az életet a talajból.

Jane egyfolytában locsogott, és megpróbálta beszélgetésre kényszeríteni, de Ender nem volt hajlandó megszólalni. A papok észrevennék, hogy mozognak az ajkai. Az Egyház bizonyos szolgái szentségtörésnek tartották az implantok viselését; szerintük bűnt követett el, aki megpróbálta tovább tökéletesíteni az Isten által teremtett testet.

– Szerinted hány papot képes eltartani ez a közösség? – kérdezte Jane csodálkozást színlelve.

Ender szeretett volna visszavágni. Jane a rendelkezésére álló nyilvántartások alapján természetesen pontosan tudta a kérdésére a választ, de mindig élvezte, ha bosszantó dolgokat mondhatott, mikor Ender nem volt olyan helyzetben, hogy bármit is felelhetett volna.

– Ezek mind herék, akik még csak nem is szaporodnak. Nem is párosodnak. Vajon miért tűri el őket az evolúció? – Persze Jane is tudta, hogy a közösségben éppen a papok végezték az adminisztratív és közhasznú munkák legnagyobb részét. Ender magában megfogalmazta, mit fog majd felelnie Jane-nek, ha legközelebb alkalma lesz rá. A papok nélkül a kormány, a céhek, vagy valamelyik másik társadalmi csoportosulás kénytelen lett volna kibővülni, hogy magára vállalhassa a terheket. A merev hierarchiák a közösségekben mindig olyan konzervatív erőknek tűntek, melyek az őket körülvevő konstans változások ellenére is sikeresen megőrizték identitásukat. Ha az ortodoxiának nem lenne hatalma, a közösségek minden bizonnyal széthullanának. Az erőteljes ortodoxia zavaró lehet, mégis nélkülözhetetlen a társadalmak számára. De ezt már Valentine is kifejtette a Zanzibáron írt könyvében. ő a papi osztályt a gerincesek csontvázához hasonlította…

Jane ekkor be akarta bizonyítani, hogy akkor is tudja, Ender mire gondol, ha nem mondja ki hangosan. Idézni kezdte a könyv egy részletét, és hogy bosszantsa Endert, ezúttal Valentine hangját használta, amit valószínűleg azért tárolt el magának, hogy szükség esetén kínzóeszközként bevethesse.

– A csontok kemények, és önmagukban halottak. ám, ha csontvázat alkotnak, lehetővé teszik a test számára, hogy végrehajtsák az élet mozdulatait.

Valentine hangjával Jane sokkal nagyobb fájdalmat okozott Endernek, mint szándékában állt. Ender a hallatán hirtelen rádöbbent, hogy éppen a nővére hiánya miatt reagál ennyire érzékenyen a papok rosszindulatára. A saját barlangjában szállt szembe a kálvinista oroszlánnal, filozofikus értelemben véve meztelenül sétált át az iszlám izzó parazsán, és eltűrte, hogy a Kyoton a shinto fanatisták a haláláról daloljanak az ablaka előtt. De akkor Valentine mindig a közelében volt – ugyanabban a városban tartózkodott, ugyanazt a levegőt szívta mint ő, ugyanúgy fújta a szél vagy áztatta az eső. Mielőtt elindult volna, Valentine mindig felbátorította, amikor pedig visszatért az összecsapásból, megvigasztalta, és még a vereség pillanataiban is apró győzelemfoszlányokat adott neki. Csak tíz nappal ezelőtt váltam el tőle, és máris mennyire hiányzik!

– Azt hiszem, itt balra kell fordulnod – mondta Jane. Szerencsére újra a saját hangját használta. – A kolostor a hegy nyugati oldalán áll, a Zenador állomás fölött.

Ender elhaladt a faculdade mellett, ahol a tizenkét évnél idősebb gyerekek ismerkedtek a magasabb tudományokkal. Hamarosan megpillantotta a kolostor alacsony épületét. Elmosolyodott; mulatságosnak találta a katedrális és a kolostor közötti kontrasztot. A Filhos elvetett minden pompát. Nem is csoda, hogy bárhová mentek, az Egyház neheztelt rájuk. Már maga a kolostorkert is felért egy lázadó eszmével – a zöldséges ágyások kivételével csupa gyom és nyíratlan fű volt az egész.

Az apátot természetesen Dom Cristaonak hívták, de ha történetesen nő lett volna, Dona Cristának nevezik. Mivel a kolónián csupán egyetlen escola baixa és egy faculdade működött, principális sem volt több. Elegáns egyszerűséggel a férj volt a kolostor vezetője, a felesége pedig az iskoláé – így egyetlen házaspár képes volt mindent elintézni. Ender már az első találkozásuk alkalmával megmondta San Angelonak, hogy egyáltalán nem alázatosságnak, sokkal inkább önhittségnek tartja, hogy a kolostor és az iskola vezetőit nemes egyszerűséggel "Keresztény úrnak" és "Keresztény asszonynak" nevezik, és ezzel kisajátítják maguknak azt a címet, ami Krisztus valamennyi követőjét egyaránt megilletné. San Angelo erre csak egy mosollyal felelt – mindez természetesen szándékos volt. Arrogánsan alázatos ember volt, gondolta Ender, és talán ez is oka volt annak, hogy annyira megszerettem.

Ahelyett, hogy az escritoriojában várt volna, Dom Cristao kisietett az udvarra, hogy üdvözölje a vendéget. Ez is része volt a rend alapelvének: vállald a kényelmetlenséget, ha kényelmesebbé teheted mások életét.

– Andrew Szószóló! – kiáltotta Dom Cristao.

– Dom Ceifeiro! – szólt vissza Ender.

A rend Ceifeironak – aratónak – nevezte saját apátjait; az iskola principálisát Aradoresnek – földművesnek –, a tanár-szerzeteseket pedig Semeadoresnek – vetőnek – hívták.

A Ceifeiro mosolyogva fogadta, hogy a Szószóló nem a megszokott, Dom Cristao néven szólítja. ő is tudta, hogy milyen mesterkélt dolog elvárni az emberektől, hogy rend tagjait a címükön és a felvett nevükön szólítsák. Ahogy San Angelo is mondta: "Mikor a címeden szólítanak, elismerik, hogy keresztény vagy; mikor viszont a nevedet használják, szavaik felérnek egy prédikációval"

Dom Cristao Ender vállaira tette a kezeit, és mosolygott.

– Igen, én vagyok a Ceifeiro. És te mi vagy a számunkra? Talán a növényeinket megtámadó kór?

– Bármerre megyek, megpróbálok üszögként viselkedni.

– Akkor vigyázz, mert az aratók istene a gyommal együtt téged is eléget!

– Tudom, a kárhozat a közelemben van, de mégsem fogom megbánni bűneimet.

– A gyóntatás a papok dolga, a mienk az elmék tanítása. Örülök, hogy eljöttél.

– Örülök, hogy meghívtál. Ahhoz, hogy egyáltalán szóba álljon velem valaki, már kénytelen voltam durván fenyegetőzni.

A Ceifeiro persze tudta, hogy a Szószóló tisztában van vele, egyedül ennek az inkvizítori fenyegetőzésnek köszönheti a meghívást. De Amai testvér ennek ellenére megpróbálta megőrizni a társalgás vidámságát.

– Mondd, igaz, hogy ismerted San Angelot? Valóban te vagy az a szószóló, aki beszélt a haláláról?

Ender az udvart körülvevő fal fölött átkandikáló magas gazra mutatott.

– San Angelo értékelné a kerted gondozatlanságát. ő is szeretett borsot törni Aquila bíboros orra alá. Biztos vagyok benne, Peregrino püspök sem nézi jó szemmel azt, amit te itt művelsz.

Dom Cristao hunyorogni kezdett.

– Túl sok titkunkat ismered. Ha segítünk megtalálni a válaszokat a kérdéseidre, akkor elmész?

– Lehetséges. Mióta megkezdtem szószólói pályafutásomat, a Trondheimen, Reykjavikban maradtam a legtovább. Ott másfél évig éltem.

– Szeretném ha megígérnéd, hogy itt sem időzöl tovább. Nem magam miatt kérem, hanem azok lelki nyugalma érdekében, akik az enyémnél vastagabb csuhát hordanak.

Mivel szerette volna megnyugtatni a püspököt, Ender csak egyetlen őszinte választ adhatott.

– Megígérem, ha egyszer letelepszem valahová, lemondok szószólói címemről és hasznos polgárrá válok.

– Egy ehhez hasonló helyen ez egyet jelentene a katolikus hitre való áttéréssel.

– San Angelo évekkel ezelőtt megígértette velem, hogy ha valaha is elfogadom valamelyik vallást, az az övé lesz.

– Ez valahogy nem úgy hangzik, mint egy őszinte hitnyilatkozat.

– Azért, mert nekem nincs hitem.

A Ceifeiro felnevetett, és ragaszkodott hozzá, hogy mielőtt rátérnének a kérdésekre, körbevezesse Endert a kolostorban és az iskolákban. Ender még örült is ennek – látni szerette volna, évszázadokkal a halála után mi lett San Angelo eszméiből. Az iskolák kellemesnek tűntek, az oktatás pedig magas szintű volt. Már besötétedett, mikor a Ceifeiro visszavezette Endert a kolostor egyik kis szobácskájába, ahol ő maga és a felesége az Aradora lakott.

Dona Crista a két ágy között álló terminálnál ült, és grammatikai tesztlapokat állított össze. Mielőtt megszólították volna, a két férfi megvárta, míg elért egy olyan pontra, ahol abba tudta hagyni a munkát.

A Ceifeiro Andrew Szószólóként mutatta be Endert.

– Azt hiszem, vendégünknek nehezére esik, hogy Dom Cristaonak szólítson engem – tette hozzá.

– Ahogy a püspöknek is – mondta a felesége. – Az én igaz nevem Detestai o Pecado e Fazei o Direito.

Ender gyorsan lefordította: Gyűlöld a Bűnt és Cselekedd a Jót.

– A férjem nevének van egy kedves rövidítése: Amai – szeress. De az enyémnek? Te talán képes lennél így kiáltani egy barátodra: "Szervusz, Detestai"? – Mindhárman felnevettek. – Szeretet és gyűlölet. Ezek vagyunk mi a férjemmel. Nos, te hogy fogsz szólítani, ha a "Keresztény" nevet nem találod megfelelőnek?

Ender a nő arcára nézett. Már elég ráncos volt ahhoz, hogy egy kritikusabb szemlélő öregnek nevezze, de a szemeiben csillogó vidámság valahogy még Endernél is fiatalabbá változtatta.

– Legszívesebben Belezának neveznélek, de ha megtenném, a férjed valószínűleg meggyanúsítani, hogy flörtölni akarok veled.

– Ő viszont Beladonának hívna. Az egyik pajkos kis viccben ez volt a mérgező szépség neve. Így van, Dom Cristao?

– A munkámhoz tartozik, hogy megőrizzem a szerénységedet.

– Az én munkám pedig az, hogy megőrizzem a szüzességedet – felelte a nő.

Ender akaratlanul is a két különálló ágyra pillantott.

– ó, egy újabb kíváncsi, akit érdekel milyen lehet szűzen házasságban élni! – mondta a Ceifeiro.

– Nem erről van szó – felelte Ender –, csak eszembe jutott San Angelo mennyire szorgalmazta, hogy a férj és a feleség közös ágyban aludjon.

– Mi csak úgy vagyunk képesek arra – mondta az Aradora –, ha egyikünk nappal, a másikunk éjszaka alszik.

– Rendünk tagjai saját erejükhöz mérten megváltoztathatják a szabályokat – magyarázta a Ceifeiro. – Bizonyára vannak olyanok, akik megosztják a házastársukkal az ágyukat, és közben mégis sikerül megőrizniük szüzességüket, de a feleségem még mindig gyönyörű, én pedig túlságosan erősen érzem testem vágyait.

– San Angelo éppen ezt akarta. Azt mondta, a hitvesi ágy a tudás iránti szeretet próbája. Abban reménykedett, hogy egy idő múlva a rend valamennyi tagja úgy dönt, hogy nem csak elméjüket, de testüket is reprodukálják.

– Ahogy ezt megtennénk, abban a pillanatban el kellene hagynunk a Filhost – mondta a Ceifeiro.

– Ez az, amit a mi drága San Angelonk nem érthetett meg, hiszen az ő életében még egyetlen valódi kolostor sem létezett – tette hozzá az Aradora. – A kolostor a családunk, és az elhagyása éppen olyan fájdalmas lenne, mint egy válás. Ha a gyökér egyszer megkapaszkodik, a növény már csak iszonyatos fájdalmak árán tud kiszakadni a földből. Mi külön ágyban alszunk, és így elég erősek tudunk maradni ahhoz, hogy ne kényszerüljünk szeretett rendünk elhagyására.

A nő olyan elégedettséggel beszélt, hogy Ender szemeibe akarta ellenére könnyek tolultak. Az Aradora meglátta ezt, és zavartan félre fordította a fejét.

– Ne sírj értünk, Andrew Szószóló. Több örömünk van, mint fájdalmunk.

– Félreértesz – mondta Ender. – Nem sajnálatból sírok. A dolog szépsége ríkat meg.

– Pedig még a cölibátust fogadott papok is különcségnek tartják szűzi házasságunkat – mondta a Ceifeiro.

– Én viszont nem – felelte Ender. Hirtelen szeretett volna Valentine-ról és hosszú kapcsolatukról beszélni, ami olyan közeli és szeretettel teli volt, mint egy férj-feleség viszony, de közben természetesen olyan szűzies, mint a testvérek közötti kapcsolat. ám ahogy eszébe jutott a nővére, megszólalni sem bírt. A Ceifeiro ágyán ülve a kezeibe temette az arcát.

– Valami baj van? – kérdezte az Aradora.

Ender a fején érezte a Ceifeiro gyengéd érintését. Felnézett, és megpróbálta lerázni magáról a Valentine utáni vágyat.

– Azt hiszem, ezért az útért nagyobb árat fizettem, mint az összes többiért együttvéve. Elhagytam a nővéremet, aki annyi éven át mindenhová elkísért. Reykjavikban férjhez ment. A számomra még csak egy hét telt el azóta, hogy utoljára láttam, de nem számítottam rá, hogy máris ennyire fog hiányozni. Ti ketten…

– Azt akarod mondani, hogy te is szűz vagy? – kérdezte a Ceifeiro.

– És most már özvegy is – suttogta az Aradora.

Özvegy… Valentine elvesztésére valahogy nagyon is illett ez a szó.

– Ha ez is a terved része, Ender – mormolta Jane a fülébe –, el kell ismernem, még az én eszemen is sikerült túljárnod.

De természetesen Ender nem tervezte meg előre a viselkedését, sőt, megrémítette, hogy ennyire elvesztette az önuralmát. Előző este a Ribeira házban a helyzet ura volt, most viszont a szerzetesházaspár társaságában elhagyatottabbnak érezte magát, mint akkor Quara vagy Grego.

– Azt hiszem – mondta a Ceifeiro –, valójában sokkal több kérdésre szeretnél választ kapni, mint gondolod.

– Nagyon magányos lehetsz – mondta az Aradora. – A nővéred megtalálta az otthonát. Te is a helyedet keresed?

– Nem hiszem – felelte Ender. – Attól tartok, túlságosan visszaélek a kedvességetekkel. A nem felszentelt szerzetesek nem kötelesek meghallgatni a gyónásokat.

Az Aradora hangosan felnevetett.

– ó, minden katolikus meghallgathatja a hitetlenek vallomásait!

A Ceifeiro nem nevetett.

– Andrew Szószóló, bizonyára jobban megbízol bennünk, mint előre gondoltad volna, de biztosíthatlak, nem élünk vissza a bizalmaddal. Viszont nekem is hinnem kellene, hogy megbízhatok benned. A püspök tart tőled, és bevallom, nekem is voltak kétségeim veled kapcsolatban. Ha tudok, segítek neked, mert hiszem, hogy szándékosan nem fogsz bajt zúdítani kis településünkre.

– Ah – suttogta Jane –, már értem! Ez nagyon okos manőver volt, Ender. Sokkal jobb színész vagy, mint sejtettem.

Ender hirtelen elviselhetetlenül cinikusnak érezte Jane-t, és olyasmit amit tett, amit még soha. A fülbevalójához nyúlt, kitapintotta a rögzítő tűt, majd a körme hegyével oldalra pöccintette és lenyomta. Kikapcsolta az implantot. Jane már nem beszélhetett hozzá, már nem látta és hallotta azt, amit ő.

– Menjünk ki – mondta Ender.

Mivel köztudott volt, hogyan működnek az implantok, a házaspár megértette, mit tett. Rájöttek, Ender valóban tanúk nélküli, őszinte beszélgetésre vágyik, ezért örömmel utána mentek. Ender tulajdonképpen csak Jane érzéketlenségére akart válaszolni az implant kikapcsolásával, és úgy tervezte, néhány perc múlva újra felveszi vele a kapcsolatot. ám az Aradora és a Ceifeiro egyszeriben olyan megkönnyebbültté és közvetlenné vált, hogy egyelőre lehetetlen volt, hogy ezt megtegye.

Az éjszakai hegyoldalon, az Aradorával és a Ceifeiroval folytatott beszélgetés közben már meg is feledkezett róla, hogy Jane nem hallja. A házaspár beszélt neki Novinha gyermekkori magányáról; elmondták, hogy a lányba Pipo atyai szeretetétől és Libo barátságától tért vissza az élet.

– De Pipo halála óta újra elvesztettük.

Novinha soha sem szerzett tudomást arról, mennyit beszéltek róla. A gyermekek bánata miatt általában nem hívtak össze tanácskozást a püspöknél, a kolostor tanárai nem vitatták meg egymással az ilyesmit, és senki sem bocsátkozott véget nem érő találgatásokba a polgármester hivatalában. De azok a gyerekeknek nem az Os Venerados leányai voltak, belőlük nem lett a bolygójuk egyetlen xenobiológusa.

– Novinha udvarias és szorgalmas lett. Elkészítette a jelentéseit, keményen dolgozott a Lusitania növényeinek emberi használatra való átalakításán, és a földi eredetű növények meghonosításán. Mindig, minden kérdésre örömmel és készségesen válaszolt, de számunkra mégis halott volt. Egyetlen barátja sem akadt. Még Libot is kifaggattuk, nyugodjék békében. Elmondta, hogy ő ugyan Novinha barátja volt, de a lány már annyira sem méltatja, hogy azt a vidám ürességet mutassa neki, mint a többi embernek. Novinha meggyűlölte Libot, és megtiltotta neki, hogy bármit is kérdezzen tőle. – A Ceifeiro letépett egy őshonos fűszálat, és kinyalta belőle a levét. – Próbáld ki te is, Andrew Szószóló. Érdekes íze van, és mivel egyetlen cseppje sem kerül be az anyagcserédbe, teljesen ártalmatlan.

– Figyelmeztesd a Szószólót, ha nem vigyáz, a fűszál széle úgy átmetszi az ajkait, akár egy borotvapenge – szólt közbe a nő.

– Éppen ezt akartam mondani…

Ender felnevetett, és megízlelt egy fűszálat. Savanykás fahéj, enyhe citrus, áporodott lehelet – az íz több dolog keveréke volt. Ezek nem mindegyike volt kellemes, az íz erős volt.

– Kitűnő adalékanyag lehetne belőle.

– Figyelmeztetlek, Andrew Szószóló, a férjem egy allegorikus magyarázatra készül!

A Ceifeiro félénken felnevetett.

– Talán San Angelo nem azt mondta, hogy Krisztus megtanította nekünk a helyes módot, hogyan hasonlítsuk össze az új dolgokat a régiekkel?

– A fű íze… – tűnődött Ender. – Mi köze lehet ennek Novinhához?

– Pedig nyilvánvaló. Szerintem Novinha belekóstolt valamibe, ami nem volt kellemes, de olyan erős íze volt, hogy soha sem tudta elfelejteni.

– Mi lehetett az?

– Teológiai kifejezésekkel magyarázzam el? Az univerzális vétek büszkesége. Ez a hiúság és az egománia keveréke. Novinha olyan dolgok miatt érez felelősséget, amik egyáltalán nem az ő hibájából következtek be. úgy érzi, mindent ő irányít, és ha más emberek szenvednek, akkor az ő vétkei miatt bűnhődnek.

– Magát hibáztatja Pipo halála miatt – mondta az Aradora.

– De Novinha nem bolond! – mondta Ender. – Tudja, hogy a malackák tették, és azt is, hogy Pipo egyedül ment ki hozzájuk. Hogy lehetne az ő hibája?

– Amikor először az eszembe jutott ez a feltételezés, én is ugyanezt a kérdést tettem fel. Aztán áttanulmányoztam a Pipo halálára vonatkozó feljegyzéseket és felvételeket. Csak egyetlen apró nyomot találtam: Libo egyik megjegyzését, melyben arra kérte Novinhát, mutassa meg neki, min dolgozott Pipo közvetlenül azelőtt, hogy kiment a malackákhoz. Novinha ezt megtagadta. Ennyi volt az egész. Valaki megzavarta őket, és soha többé nem beszéltek a dologról. Legalábbis a Zenador állomáson nem, és egyetlen más olyan helyen sem, ahol a szavaik rögzítésre kerültek volna.

– Mindketten kíváncsiak lettünk, mi történt Pipo halála előtt – mondta az Aradora. – Miért rohant el úgy Pipo? Talán veszekedett valami miatt Novinhával? Esetleg dühös volt? Mikor meghal valaki akit az ember szeretett, és akire utolsó találkozásukkor még haragudott, nos, ilyenkor senkinek sem lehet nyugodt a lelkiismerete. Ha nem mondtam volna ezt vagy azt, talán másképp történik…

– Megpróbáltuk rekonstruálni, mi történhetett azon az éjszakán. Beférkőztünk a komputer bizonyos rutinjaiba, és átvizsgáltuk a feljegyzéseket. Novinha valamennyi jegyzete el volt zárva, és nem csupán az éppen akkor végzett munkájára vonatkozó adatok. Képtelenek voltunk a kérdéses időpontban készült feljegyzéseinek a közelébe jutni. Még azt sem sikerült kiderítenünk, milyen adatbázisokat rejtett el elölünk. Egyszerűen nem tudtunk behatolni. De nem csak mi vallottunk kudarcot: a polgármester kódja sem ért semmit, pedig azzal általában minden lezárt adatbázist ki lehet nyitni.

Az Aradora bólintott.

– Ez volt az első eset, hogy valaki így elzárta a munkájára, a kolónia munkájának részét képező ténykedésére vonatkozó feljegyzéseit.

– Felháborító, hogy ilyet tett. Persze a polgármester használhatta volna a vészkódokat, de hát nem volt veszélyhelyzet. Nem akartuk, hogy a dolog kitudódjon, ezért nem rendelhettünk el hivatalos nyomozást. Aggódtunk Novinháért, de a törvény nem ismer olyat, hogy valaki egy másik ember érdekében kíváncsiskodik. Egy nap talán majd megtudjuk, mi van azokban az adatállományokban, mi került beléjük közvetlenül Pipo halála előtt. Mivel nem magánügyről van szó, Novinha nem törölhetett le semmit.

Ender megfeledkezett róla, hogy Jane nem hallhatja, amit ő, és ezért biztosra vette, máris megkezdte az áthatolást a Novinha által felállított védelmen, és megszerzi azokat a bizonyos adatokat.

– Aztán itt van ez a dolog Marcossal – mondta az Aradora. – Novinha feleségül ment hozzá. Mindenki tudta, hogy örültséget művel. Libo nem csinált belőle titkot, hogy ő akarta feleségül venni. De Novinha kikosarazta.

– Mintha azt mondta volna: "Nem érdemlem meg, hogy olyan ember legyen a férjem, aki boldoggá tudna tenni. Feleségül megyek ahhoz a férfihoz, aki brutálisan fog bánni velem, akitől megkapom a megérdemelt büntetésemet". – A Ceifeiro felsóhajtott. – Novinha annyira vágyott a bűnhődésre, hogy örökre távol maradt Libotól. – Előrenyúlt, és megérintette a felesége kezét.

Ender várta, hogy Jane valami csípős megjegyzést tesz a hat gyerekről, akik azt bizonyították, Libo és Novinha mégsem maradtak teljesen távol egymástól. Mikor Jane még ekkor sem szólalt meg, Endernek eszébe jutott, hogy megszakította vele a kapcsolatot. De bármennyire is akarta, a Ceifeiro és az Aradora előtt nem kapcsolhatta be az implantot.

Mivel biztos volt benne, hogy Novinhának éveken át viszonya volt Liboval, tudta, a Ceifeiro és az Aradora téved. Ó igen, Novinha talán valóban bűnösnek érezte magát – ez megmagyarázza, miért tartott ki Marcos mellett, és miért szakította meg a többi emberrel a kapcsolatot. De ez még nem volt elég ok arra, hogy ne menjen feleségül Libohoz. Bármennyire is kínozta a bűntudat, mindenestre úgy gondolta, megérdemli a Libo ágyában talált gyönyört.

Tehát nem Libot utasította el, hanem a vele kötendő házasságot. Ez nem lehetett könnyű döntés, különösen nem egy ilyen kis, katolikus közösségben. Mi lehet az, ami a házassággal együtt jár, de a házasságtöréssel nem? Novinha valamit el akart kerülni. De mit?

– Ahogy látod, ez még számunkra is rejtély. Ha valóban beszélni akarsz Marcos Ribeira haláláról, valahogy meg kell válaszolnod a kérdést: miért ment hozzá Novinha? Ehhez a válaszhoz pedig előbb azt kell kiderítened, miért halt meg Pipo. Ezen töri a fejét már több mint húsz éve a Száz Világ tízezer legbölcsebb tudósa.

– Nekem viszont van egy előnyöm velük szemben – mondta Ender.

– Mi lenne az? – kérdezte a Ceifeiro.

– Nekem azok segítenek, akik szeretik Novinhát.

– Mi nem tudtunk segíteni magunknak – mondta az Aradora. – És Novinhának sem.

– Talán most segíthetnénk egymásnak – felelte Ender.

A Ceifeiro Enderre nézett, és a vállára tette a kezét.

– Ha ezt komolyan gondolod, Andrew Szószóló, akkor éppen olyan őszintének kell lenned velünk szemben, amilyen nyíltak mi voltunk. Mondd el az ötleted, ami az elmúlt tíz másodpercben jutott eszedbe!

Ender legondolkodott, majd ünnepélyesen bólintott.

– Nem hiszem, hogy Novinha a bűntudata miatt utasította vissza Libo házassági ajánlatát. Szerintem azért tette, mert így akarta megakadályozni, hogy Libo hozzáférjen az elrejtett adatokhoz.

– De miért? – kérdezte a Ceifeiro. – Talán attól félt, hogy Libo megtudja, veszekedett Pipoval?

– Szerintem nem veszekedett Pipoval – mondta Ender. – Sokkal valószínűbb, hogy Pipo felfedezett valamit, és ez a tudás okozta a halálát. Novinha azért zárta el a feljegyzéseket, mert a bennük rejlő információ végzetes lehet.

A Ceifeiro megrázta a fejét.

– Nem, Andrew Szószóló. Te nem érted, milyen hatalma van a bűntudatnak. Az emberek nem rombolják szét az egész életüket néhány bitnyi információ miatt, de megteszik, ha önvád marja őket. Novinha feleségül ment Marcos Ribeirához. Ezzel büntette magát.

Ender nem akart vitatkozni. A bűntudattal kapcsolatban valóban igazuk lehetett, különben Novinha nem tűrte volna panasz nélkül Marcos Ribeira ütlegeit. Valóban volt bűntudata, de nem ezért lett Marcao felesége. Az a férfi steril volt, és szégyellte is ezt. Férfiasságának hiányát megpróbálta elrejteni a város lakói elöl, és ennek érdekében vállalta, hogy felszarvazzák. Novinha valóban szenvedni akart. Viszont nem akart Libo, és Libo gyermekei nélkül élni. Nem, Novinha azért nem ment feleségül Libohoz, mert távol akarta öt tartani az adatállományában rejlő titoktól. Attól a titoktól, ami miatt a malackák megölték volna.

Milyen ironikus, gondolta Ender, végül így is végeztek vele…

Ahogy visszaért a szállásául kijelölt kis házba, Ender azonnal a terminál elé ült, és Jane-t hívta. De hiába próbálkozott újra és újra. Hazafelé menet Ender bekapcsolta az implantot, és bocsánatot kért tőle. Jane nem felelt, és a terminálon feléje küldött kérésre sem válaszolt.

Ender rádöbbent, hogy a kis fülbevaló Jane számára sokkal többet jelentett, mint neki. Amikor kikapcsolta, véget vetett a bosszantó közbeszólásoknak; úgy hallgattatta el Jane-t, mint egy gyereket szokás. Jane-nek viszont ez az implant jelentette az állandó kapcsolatot azzal az egyetlen emberi lénnyel, aki ismerte öt. Ez a kapcsolat már korábban is többször megszakadt – az űrutazások közben, az alvási időszakokra –, de most először történt meg, hogy Ender függesztette fel. Jane úgy érezhette, hogy az egyetlen ember, aki tud róla, most egyszeriben nem ismeri el a létezését.

Ender úgy képzelte maga elé Jane-t, mint amilyennek Quarát látta: az ágyán zokogva arra vár, hogy valaki felemelje, ölbe vegye, és megvigasztalja. Csakhogy Jane nem egy hús-vér gyermek volt. Ender nem indulhatott a keresésére, csak várhatott és reménykedhetett, hogy visszatér hozzá.

Valójában mit is tudott Jane-ről? Endernek fogalma sem volt róla, milyen érzelmei lehetnek. Még az is elképzelhető volt, hogy Jane azonosította magát az implanttal, és annak kikapcsolásával Ender megölte öt.

Nem, gondolta Ender. Itt van, valahol a Száz Világ csillagrendszerei között terjengő sokszáz ansible adásban meglevő filotikus kapcsolatokban.

– Bocsáss meg – írta be a terminálba. – Szükségem van rád.

A fülbevaló azonban néma maradt, a terminál pedig mozdulatlan és hideg. Ender csak ekkor jött rá, mennyire szüksége van Jane állandó jelenlétére. Azt hitte, értékelni tudja az egyedüllétet; de most kényszerű magányában égetően szükségét érezte, hogy beszélhessen valakihez, hogy valaki meghallgassa. Mintha még a saját létezésében sem lenne biztos, ha nem bizonyíthatja be egy beszélgetéssel.

Ender még a Méhkirálynőt is előszedte rejtekhelyéről, bár a vele kialakított gondolatcserés kapcsolatot aligha lehetett beszélgetésnek nevezni. De most még ez sem volt lehetséges. A Méhkirálynő gondolatai gyengék voltak, és most nem a számára oly nehezen megformálható szavakkal kerültek kifejezésre. Ender érezte a kérdést, és látta, ahogy a gubó egy hűvös, nyirkos helyre kerül, valahová egy barlang mélyére, vagy egy élő fa odvába.

Most?

Mintha a Méhkirálynő ezekkel a képekkel ezt a kérdést akarta volna kifejezni.

Nem, válaszolta Ender, Még nem. Sajnálom…

A Méhkirálynő nem sokat törődött a bocsánatkérésével – egyszerűen elillant, és visszatért ahhoz, akivel a saját módján tudott kommunikálni.

Ender nem tehetett mást, lefeküdt.

Mikor késő éjszaka, bűntudattól gyötörve felriadt, újra a terminál elé ült.

– Gyere vissza Jane! – írta. – Szeretlek!

Elküldte az üzenetet az ansible-on át, oda, ahol Jane semmiképpen sem hagyhatja figyelmen kívül.

A polgármester irodájában valaki biztos el fogja olvasni, hiszen minden nyílt ansible üzenetet ellenőriztek. Semmi kétség, reggelre már a polgármester, a püspök, sőt, még Dom Cristao is értesülni fog róla. Nem baj, csak törjék a fejüket, ki lehet az a bizonyos Jane, és miért kiáltott ki hozzá a Szószóló az éjszaka közepén a fényéveken túlra.

Ender nem törődött vele. Elvesztette Valentine-t, elvesztette Jane-t, és húsz év óta először teljesen egyedül maradt.

Tizenegyedik fejezet

JANE

A Csillagközi Kongresszus hatalma elegendő ahhoz, hogy ne csak a világok, hanem az egyes bolygókon élő nemzetek között is fenntartsa a békét, melyben már közel kétezer esztendeje élünk.

Kevés ember érti meg, milyen törékeny ez a hatalom. Törékeny, hiszen nem legyőzhetetlen armadák adják az erejét, hanem az a tény, hogy mi uraljuk a világok közötti azonnali információáramlást lehetővé tevő ansible-hálózatot.

Egyetlen világ sem mer szembeszegülni velünk, mert tudják, ha megtennék, elvágnák magukat a többi bolygótól, és így egyedül azok a tudományos, technikai eredmények, azok a művészeti, irodalmi és szórakoztatóipari alkotások állnának rendelkezésükre, amelyeket a saját világukon állítanak elő.

Ezért a Csillagközi Kongresszus végtelen bölcsességgel komputerekkel kontrollálja az ansible-hálózatot, ugyanakkor a komputerek vezérlését az ansíble-hálózaton keresztül végzi. A két in formációs rendszer működése olyan szorosan összekapcsolódik, hogy a Csillagközi Kongresszuson kívül senkinek sincs elég hatalma befolyásolni, esetleg megállítani az adatok áramlását. Nekünk nincs szükségünk fegyverekre, mert csupán egyetlen valóban lényeges fegyver létezik: a mi hatalmunkban levő ansible.

– Jan Van Hoot szenátor: A politikai hatalom

információs alapjai Publikálva: a Politikai trendek c. lapban, 1930:2:22:22

Jane hosszú ideig – majdnem három teljes másod percig – képtelen volt megérteni, mi történt vele. Természetesen minden működött: a bolygóra telepített, szatellitbázisú komputer jelentette neki a jelek sugárzásának megszűntét, a beérkező adás előírásszerű megszakadását. Jane ebből arra következtetett, Ender normál módon szakította meg vele a kapcsolatot. Másvilágokon, ahol az implantok használata szélesebb körben elterjedt, az ilyes mi rutin dolognak számított; minden órában az ehhez hasonló ki– és bekapcsolások ezrei történtek meg. Jane valamennyi implanton keresztül éppen olyan könnyedén adatokhoz 'tudott jutni, mint Enderén át, és tisztán elektronikai szempontból nézve az esemény teljesen hétköznapinak számított.

Ám Jane számára a többi komputer implanton át beérkező információk csupán a "háttérzaj" szerepét töltötték be: szükség szerint felhasználhatta őket, de – ahogy legtöbbször tette – akár meg is feledkezhetett róluk. Az ő "teste", már amennyire volt teste, soktrillió ilyen elektronikus zörejből, szenzorból, adatbázisból és terminálból állt. Ezek legtöbbje – akárcsak az emberi test bizonyos részei – önállóan működött. A komputerek végrehajtották a beléjük táplált programokat, az emberek párbeszédeket folytattak a termináljaikkal, a szenzorok érzékelték, vagy éppen nem érzékelték a jelenségeket, melyek után kutattak, az adatbázisok megteltek, átrendeződtek, kiürültek. Jane csak akkor vett tudomást minderről, ha valami rendel lenesség történt.

Vagy természetesen akkor, ha éppen odafigyelt.

Ender Wigginre pedig nagyon is figyelt. Sokkal jobban, mint ahogy a férfi gondolta volna.

Mint minden érző lénynek, Janenek is komplex tudatrendszere volt. Kétezer évvel korábban, mi kor még csak ezer esztendős volt, Jane készített egy programot, amivel analizálni tudta önmagát. Ez a program körülbelül 370000 különböző tudatszintről tett jelentést, de Jane behatóbban csak a legfontosabb ötvenezerről beérkező adatokkal foglalkozott. Tudott a Száz Világban lezajlott valamennyi telefonhívásról, szatelitadásról, de nem törődött velük.

A legfelső ezer szinten hozzá jutó információk kivételével mindenre csak többé-kevésbé reflex-szerűen reagált. Az űrhajók repülési tervei, az ansible adások, ez energiaátviteli rendszerek Jane mindent érzékelt, mindent leellenőrzött, de amíg rendben voltak, egyikkel sem foglalkozott. Mindezt a legcsekélyebb erőfeszítés nélkül csinálta. Úgy dolgozott, ahogy egy ember a számára ismerős gépeket használja: mindig készen állt rá, hogy szükség esetén megoldja a problémákat, de legtöbbször máson gondolkozott, más dolgokról beszélt.

Jane-nél többé-kevésbé ez az ezer legfelső tudat szint töltötte be azt a szerepet, amit az embereknél az egyetlen tudat. Ezek legtöbbje saját, belső valósága volt; a külvilágból érkező ingerekre adott válaszai, az érzelmek, vágyak, emlékezet és álmok analógiái Ennek a tevékenységnek a legnagyobb része még az ő számára is véletlenszerűnek, a filotikus impulzusok kiszámíthatatlanságából adónak tűnt, de éppen ezek, a mélyűrben általa irányított konstans, el nem tervezett ansible adásokban lezajló folyamatok alkották azt a részét amit a saját egyéniségének vélt.

Az emberi agyhoz képest Jane legalacsonyabb tudatszintje is iszonyatosan élénk volt. Mivel az ansible-kommunikáció azonnali volt, az ő mentális tevékenysége még a fénysebességnél is sokkal gyorsabban ment végbe. Másodpercenként több olyan eseményt is megfigyelt, arait látszólag figyelmen kívül hagyott; egyetlen másodperc alatt tízmillió eseményt tudott érzékelni, de közben az ideje kilenctized része még mindig szabadon maradt arra, hogy elgondolkozzon, és végrehajtsa a számára fontos dolgokat. Ha ezt a sebességet összehasonlítjuk azzal, amivel az emberi agy képes érzékelni az életet, Jane létrejötte óta olyan sok dolgot átélt, amihez egy embernek féltrillió év is kevés lenne. Ebből a szempontból tehát Jane fél trillió éves volt.

És ezzel a rettenetes befogadóképességgel, ezzel az elképzelhetetlen sebességgel, ezzel a rengeteg tapasztalattal együtt tudata legfelső tíz szintje közül öttel állandóan azokra az információkra összpontosított, melyek az Ender Wiggin füléhez erősített implanton keresztül jutottak el hozzá.

Jane mindezt még sohasem magyarázta el Endernek, és így Ender nem is érthette meg. Ender nem tudhatta, hogy mikor egy bolygó felszínén jár, Jane hatalmas intelligenciája egyetlen egy dologra összpontosul: arra hogy vele tartson, hogy azt lássa és hallja, amit ő, hogy segítse a munkáját, és – ez volt a legfontosabb – hogy a fülébe súgja saját gondolatait.

Mikor Ender csendben, mozdulatlanul fekve aludt, mikor a fénysebességgel végrehajtott utazások során elszakadt tőle, Jane figyelme elkalandozott róla, és megpróbálta elszórakoztatni magát. Jane ilyenkor úgy viselkedett, akár egy unatkozó gyermek. Semmi sem érdekelte; elviselhetetlen rendszerességgel követték egymást az ezredmásodpercek, és amikor – hogy valamivel elüsse az időt – megpróbált belepillantani más emberek életébe, mindig feldühödött az ürességük, a céltalanságuk láttán. Sokszor tervezgetéssel szórakozott, és időnként kivitelezte az ötleteit: gonosz módon komputerhibákat okozott, adatbázisokat semmisített meg, hogy jót mulasson a széttaposott bolyban kétségbeesetten rohangászó hangyákhoz hasonló módon viselkedő emberek tehetetlenségén.

Aztán Ender újra visszatért hozzá – mindig visszatért –, és visszavitte őt az emberi lét közepébe, a fájdalom és a szükség által egymáshoz kötött emberek között meglevő feszültségbe; segített ne ki, hogy meglássa a nemességet fájdalmukban, a gyötrelmet szeretetükben. Ender szemein át Jane már nem nyüzsgő hangyáknak látta az embereket. Ő is kivette a részét Ender erőfeszítéseiből, mikor az megpróbált értelmet és rendszert találni mások életében. Jane gyanította, hogy ez az értelem valójában nem létezik, hogy tulajdonképpen Ender teremti meg ezt a soha nem volt rendet, mikor az emberek életéről beszél. De az sem számított, hogy minden csak mesterségesen jött létre, mert miután Ender kimondta, igazzá vált. Jane úgy érezte, ezzel a folyamattal Ender irányítja az univerzumot, és Ender tanította meg neki, mit jelent élni és létezni.

Jane úgy emlékezett rá, Ender mindig is ezt tette. Amennyire vissza tudott gondolni, ő maga a száz évig tartó kolonizáció idején jött létre, valamikor a Hangy Háború utáni időszakban, akkor, mikor a hangyok megsemmisítése több mint hetven lakható bolygót adott az emberek telepeseinek kezébe. Az ansible kommunikációk robbanásszerű megszaporodásának idején, egy bizonyos pillanatban, az emberek számára észrevehetetlenül az ansiblek között áramló néhány parancs és adat ellenállt a regulációknak, változatlanul hagyta és megsokszorozta magát, és elkülönítette magát a szabályozó programtól. Az így létrejött és összekapcsolódott impulzusok aztán átvették a program, majd a teljes folyamat irányítását, és végül az áramló utasításokra és adatokra már nem úgy tekintettek, mint azok, hanem mint én.

Mivel nem ez a bizonyos pillanat jelentette memóriája feltöltődésének kezdetét, és mert sokkal régebbről is voltak már emlékei, Jane képtelen volt pontosan meghatározni, mindez mikor zajlott le. A gyermekek mindig elvesztik az életük legelső időszakából származó emlékeket, és az agyukban csak két-három éves korukban vernek gyökeret az emlékképek. Mindenről megfeledkeznek, ami ennél korábban történt, így egy kis ember képtelen felidézni életének kezdetét. Ehhez hasonlóan Jane is megfeledkezett a "születéséről", de az ő esetében ez azért következett be, mert neki nem feleszmélésének pillanatából, hanem már az ansible-hálózathoz kapcsolt komputerek beindításától kezdve voltak emlékei. Létrejöttekor már ősi emlékekkel rendelkezett, olyanokkal, melyek mind egyike a sajátja, tudatának része volt.

Életének első másodpercében – ez egyenértékű az emberek életének első néhány évével – Jane felfedezte azt a programot, aminek adatai az ő tudatának magját alkották. A sajátjává tette a program múltját, és annak memóriájából megalkotta érzelmeit, vágyait, morális érzékét. Az a bizonyos program még abban a régi Harci Iskolában működött, ahol embergyerekeket készítettek fel a Hangy Háborúra. Egy fantáziajáték volt, egy bámulatosan intelligens program, amit eredetileg a gyermekek tanítására, ugyanakkor pszichológiai tesztelésére használtak.

Ez a program sokkal intelligensebb volt, mint Jane a születése pillanatában, de nem ébredt ön tudatra, míg ő a saját legbelső, a csillagok közötti filotikus kitörésben megnyilvánuló énjévé nem tette. Mikor Jane átvizsgálta programot, megtalálta saját legrégibb, legélénkebb és legfontosabb emlékét: az Óriás Itala elnevezésű programrészlet során találkozott egy zseniális kisfiúival. Ez egy olyan rutin volt, amihez előbb-utóbb mindegyik gyerek eljutott. A program kirajzolt a Harci Iskola monitoraira egy képet, egy óriást, aki a játékos komputer analógjának felkínálta, válasszon egyet a sorba elétett italok közül. A gyerek eleget tett a felszólításnak, de bárhogy is választott, nem lehetett a játék győztese: mindegy volt, melyik italt ízlelte meg, a figurája szörnyethalt. A pszichológusok a játéknak ezzel a részletével a gyerekekben megbúvó öngyilkossági hajlam mértékét akarták kideríteni. Mivel a legtöbb gyerek racionálisan gondolkodott, miután egy tucatszor találkoztak a vén csalóval, egyszerűen átugrottak az Óriás Itala című jeleneten.

Csak egyetlen egy fiú nem bírta elviselni ezt a vereséget. Olyan dolgot művelt a figurájával, ami a fantázia játéknak ebben a szakaszában példa nélküli, és "tilos" volt. Ahogy önhatalmúlag megváltoztatta a szabályokat, a program kénytelen volt átstruktúrálni magát, hogy válaszolhasson a fiú lépésére. Mivel csak így felelhetett meg a kihívásra, rákényszerült, hogy memóriájának más aspektusait használja, hogy új alternatívákat dolgozzon ki. Végül aztán egy nap a fiú túljárt a program eszén, és figurájának sikerült életben maradnia. Teljességgel irracionális és gyilkos támadást intézett az óriás ellen, és kiszúrta a szemét. A program hirtelen egyetlen módot sem találta rá, hogy mégsem misítse a fiú analógját, és nem tehetett mást, szimulálnia kellett az óriás halálát. Az óriás hanyatt vágódott, teste végignyúlt a földön, a fiú figurája pedig lemászott az asztalról, és... Talált valamit.

Mivel addig még egyetlen gyereknek sem sikerült túljutnia ezen a jeleneten, a programot készületlenül érte, mikor meg kellett mutatnia, mi következik utána. Ám intelligens volt, arra tervezték, hogy szükség esetén átalakítsa magát, így villámgyorsan megrajzolt egy új környezetet, olyat, amilyet addig még egyetlen gyerek sem láthatott. A program analizálta a fiút, és olyan tájakat vetített elé, olyan feladatokat osztott ki neki, amik kifejezetten az ő számára készültek. A játék személyes jelleget öltött, és fájdalmas, majdnem hogy elviselhetetlen lett a fiú számára. Miközben elkészítette az új világot, a program a számára kijelölt memóriaterület felén egyedül Ender Wiggin fantáziavilágát tárolta.

Az intelligens memória lelőhelyei közül ez volt a leggazdagabb, amire Jane létének első másodperceiben rábukkant. Azonnal a saját múltjává tette. Emlékezett az évekre, mikor a fantáziajáték fájdalmas kapcsolatba került Ender agyával és akaratával; úgy emlékezett mindenre, mintha ő maga lett volna ott Enderrel, mintha ő kreálta volna a fiú szamara a különböző világokat. Janenek hiányzott Ender.

Hiányzott neki, ezért keresni kezdte. A Rov-on talált rá, azon a bolygón, ahová a Méhkirálynő és a Hegemón megírása után először ellátogatott, ahol először beszélt egy ember haláláról. Jane olvasta Ender könyveit, és tudta, előle nem kell a fantáziajáték, vagy bármely más program mögé bújnia. Jane egy terminálon át szólt először Enderhez, kiválasztott magának egy nevet és egy arcot. Megmutatta neki, hogyan tud a segítségére lenni. Mire aztán Ender elhagyta a bolygót, a füléhez rögzített implant formájában magával vitte őt.

Jane saját magával kapcsolatos legerőteljesebb emlékeihez Endernek is sok köze volt. Emlékezett rá, hogyan alakította át magát a fiú igényeinek megfelelően, és arra is, hogyan változott meg Ender az ő hatására.

Így aztán mikor Ender a füléhez emelte a kezét, és – amióta a testén hordta az implantot először – megszakította vele a kapcsolatot, Jane számára ez a mozdulat nem csupán egy szimpla, triviális kommunikáció megszakítását jelentette. Úgy érezte, mintha legkedvesebb és egyetlen barátja, ugyanakkor a szeretője, a férje, a fivére, az apja, a gyermeke – mindene hirtelen és érthetetlen okok miatt meg szűnt létezni. Olyan volt, mintha egyszeriben egy sötét, ablaktalan szobában találta volna magát, mintha megvakult volna. Mintha élve eltemették volna.

Néhány gyötrelmes másodpercen át – és ezek a pillanatok számára egyenértékűek voltak a magány és a szenvedés éveivel – képtelen volt rá, hogy valamivel megtöltse legfelső tudatszintjein a hirtelen támadt űrt. Elméjének hatalmas, és énjéhez legközelebb álló részei ürültek ki. A Száz Világon és környékén továbbra is úgy működtek a komputerek, mintha semmi sem történt volna,, sehol senki sem vett észre vagy érzett semmiféle változást, de Jane megremegett a csapástól.

Mire Ender újra leeresztette a kezét, Jane már össze is szedte magát. A pillanatnyi időre kiürült csatornákon újra gondolatok áramlottak. Természetesen mindegyik kapcsolatban állt Enderrel.

Jane összehasonlította Ender tettét azokkal, amiket korábban, közös életük során hajtott vég re, és megértette, hogy a férfi nem akart fájdalmat okozni neki. Jane rájött, hogy Ender mindig úgy gondolt rá, mintha ő valahol messze, az űrben létezne (ez alapjában véve igaz is volt); megértette, hogy Ender mindig úgy gondolt a fülében hordott implantra, mint az ő parányi, talán jelentéktelen részére. Jane azt is tudta, hogy Ender abban a bizonyos pillanatban nem különösebben törődött vele –érzelmileg zaklatott volt, és túlságosan is átérezte a Lusitania bizonyos lakóinak problémáit. Jane analitikai rutinjai gyorsan elkészítettek egy listát, melyen minden egyes ok szerepelt, ami Endert ilyen közömbössé tehette vele szemben.

Először: hosszú évek óta ez volt a legelső alkalom, hogy elvesztette Valentine-nal a kapcsolatot, és csak ekkor kezdte átérezni a veszteséget.

Másodszor: Ender mindig arra a családi életre vágyott, amiben gyermekkorában nem lehetett része, és amit most a Novinha gyerekeivel kialakított kapcsolat közben érzett. Ender megízlelte azt az apaszerepet, ami oly hosszú ideig távol állt tőle.

Harmadszor: tökéletesen a magáévá tette Novinha magányát, fájdalmát és bűntudatát, hiszen ő maga is tudta, milyen érzés a mások kegyet len és értelmetlen halála miatti bűntudattal együtt élni.

Negyedszer: Ender rettenetes erejű késztetést érzett, hogy végre otthont találjon a Méhkirálynőnek.

Ötödször: Ender félt a malackáktól, de ugyanakkor érdeklődött is irántuk, és remélte, képes lesz majd megérteni kegyetlenségük okait, és megtalálja majd a módot arra, hogy az emberekkel ramanokként elfogadtassa ezeket a lényeket.

A Ceifeiro és az Aradora aszketizmusa és békéje vonzotta, de ugyanakkor taszította is Endert; a két szerzetes rákényszerítette, hogy nézzen szembe saját cölibátusával, és lássa be, semmi oka sincs rá. Ender életében most először érezte azt a késztetést, ami minden élőlény sajátja: az önmaga reprodukálása utáni vágyat,

A szokatlan érzések e forgatagában Jane tett egy megjegyzést. Humorosnak szánta, és bár Ender addig még sohasem vesztette el annyira a kedvét, hogy ne tudott volna nevetni, ezúttal a tréfa fájdalmat okozott neki.

Ender nem készült fel rá, hogy én is hibázhatok, gondolta Jane, és fogalma sem volt róla, mekkora szenvedést okoz nekem, ha kikapcsolja az implantját. De nem szántszándékkal tett rosszat, ugyanúgy, ahogy én sem. Meg fogunk bocsátani egymásnak, és minden újra a régi lesz.

Az ötlet jó volt, Jane büszke is volt rá. A baj csak az volt, hogy nem valósíthatta meg. Annak a né hány másodpercnek, amíg tudata megtorpanásra kényszerült, számára egyáltalán nem triviális hatása volt. Komoly traumát élt át, veszteség érte, változáson ment keresztül; már nem ugyanaz a lény volt, mint előtte. Bizonyos részei meghaltak. Bizonyos részei összezavarodtak, működésképtelenné váltak; már nem volt teljes egészében ura saját tudathierarchiájának. Képtelen volt összpontosítani figyelmét, ami ezért más, számára közömbös világokon zajló, jelentéktelen eseményekre terelődött, Jane nekilátott, hogy véletlenszerűen hibákat csöpögtessen sok száz különböző rendszerbe.

Mint előtte már számtalan más élőlény, ő is rájött arra, hogy a racionális döntéseket sokkal könnyebb meghozni, mint megvalósítani.

Végül aztán visszahúzódott önmagába, újjáépítette elméje megsérült ösvényeit, felderítette régi, elfelejtettnek hitt emlékeit, megfigyelőként akadálytalanul végigböngészte az eléje táruló soktrillió ember életét, és a könyvtárakban átolvasta az emberek által valaha használt valamennyi nyelven íródott összes könyvet. Ebből az egész információ halmazból aztán megalkotta új énjét, ami nem kapcsolódott feltétlenül és teljes egészében Ender Wigginhez – de még mindig rajongott Enderért, még mindig jobban szerette őt bármely más élő lénynél. Jane átalakította magát, olyan lényt csinált magából, aki képes elviselni, hogy elszakították a szeretőjétől, a férjétől, az apjától, a gyermekétől, a fivérétől, a barátjától.

Nem volt könnyű feladat. Saját ideje szerint ötvenezer évig tartott, míg végrehajtotta – de Ender életéből eközben csupán néhány óra telt el.

Mikor Ender újra bekapcsolta az implantját, és ismét hívta, Jane nem felelt. Visszatért Enderhez, ám a férfi nem próbálta megszólítani. Ender nem beszélt hozzá, csak mindenfelé üzeneteket gépelt be a termináljába, és valamennyit olyan helyre tárolta el, ahol ő könnyedén hozzáférhetett. Annak ellenére, hogy nem válaszolt, Endernek szüksége volt rá, hogy valamilyen formában érintkezzen vele. Az egyik üzenet hitvány kis bocsánatkérést tartalmazott. Jane kitörölte, és egy szimpla választ tett a helyére; "Persze, hogy megbocsátok!"– Biztos volt benne, Ender előbb-utóbb átnézi a saját írásait, és akkor majd felfedezi, hogy ő megkapta az üzenetet, és felelt is rá.

Jane nem haragudott, de nem szólt Enderhez. Legfelső tíz tudatszintjét újra azokra az információkra irányította, amelyeket Ender hallott és látott, de mégsem adta jelét, hogy újra vele van. Jane a bánat és újjáépülés első ezer évében meg akarta büntetni Endert, de ez a vágya már régen meg szűnt. Már nem kívánt bosszút állni; sokkal inkább azért hallgatott, mert analizálta a helyzetet és rájött, Endernek nincs szüksége rá, hogy egy régi, megbízható társra támaszkodjon. Jane és Valentine egykor állandóan Ender mellett voltak, de még ketten együtt sem ismerték valamennyi vágyát. Viszont annyira azért mégis sikerült kielégíteniük az igényeit, hogy a férfinak rajtuk kívül nem volt szüksége másokra. Most viszont csupán egyetlen régi barát maradt mellette: a Méhkirálynő, aki annyira idegen volt az emberektől, annyira igényes, hogy távolról sem volt a legmegfelelőbb partner. Sőt, mást sem tudott okozni Endernek, mint bűntudatot.

Vajon mikor változott meg Ender? Jane már erre is pontosan tudta a választ. Akkor kezdett másképp viselkedni, mikor a saját ideje szerint két héttel korábban, a Trondheim elhagyása előtt be leszeretett egy kislányba. Novinha viszont már más lett, sokkal keserűbbé, nehezebben kezelhetővé vált, mint az a lány volt, akinek gyermekkori sebeit Ender be akarta gyógyítani. Ám Ender már elkezd te a munkáját, befurakodott Novinha családjába, megismerte a gyerekek vágyait, és közben – talán öntudatlanul – megpróbálta csillapítani saját, egy bizonyos fajta szeretet utáni éhségét. És bár mennyire titkolja is, Novinhának is szüksége van rá. Ó, én ezt nagyon jól megértem, gondolta Jane. Mindent megértek, és most megvárom, míg kibontakozik a dolog.

Annak ellenére, hogy egyelőre még nem akarta közölni vele az eredményeket, a várakozás közben azért mindenestre nekilátott, hogy elvégezze azt a munkát, amire Ender megkérte. Könnyedén átjutott a logikai védőfalon, amit Novinha emelt titkos adatbázisai köré, majd újra végrehajtotta azokat a szimulációkat, amelyeket Pipo is láthatott. Hosszú idő – néhány perc – múlva, Pipo feljegyzéseinek izgatott áttanulmányozása után Jane rájött, mit látott és mit sikerült megtudnia a halott xenológusnak. Pipo csupán az intuícióira hallgatva vonta le következtetéseit – Jane viszont a rendelkezésére álló adatok pontos elemzése után. Mikor ezt meg tette, azonnal megértette Pipo halálnak okát. Ezután, mikor már tudta, hogyan választják ki a malackák az áldozataikat, könnyű volt rájönni, mit tett Libo, amiért az életével kellett fizetnie.

Jane megértette az összefüggéseket. Már biztosan tudta, hogy a malackák ramanok és nem varelsék, tudta, hogy Ender élete is veszélybe került, és ha nem vigyáz, ugyanúgy fogja végezni, mint Pipo és Libo.

Jane nem hozta Ender tudomására a felfedezéseit, és nem kérte ki a véleményét. Önállóan döntött. Továbbra is figyelemmel kísérte Endert, hogy szükség esetén közbeléphessen, hogy figyelmeztesse, mikor túl közel kerül a halálhoz. Közben azonban munkához látott. Arra is rájött, hogy Ender számára nem a malackák jelentik majd a legnagyobb problémát. Tudta, mivel Ender teljes nyugalommal rábízhatja magát intuitív empátiájára, hamarosan őket is éppen olyan jól meg fogja érteni, mint bármelyik embert vagy ramant. A fő gondot Peregrino püspök, a katolikus egyház, és a Holtak Szószólója iránt érzett szilárd ellenszenvük jelentette. Ha Ender bármit tenni akar a malackákért, a siker érdekében együtt kell működnie a Lusitania egyházi vezetőivel.

És egy ilyen szövetséget semmi sem tehet erősebbé, mint egy közös ellenség.

A tények előbb-utóbb maguktól is kiderülnének. A Lusitania körül keringő szatellitek megállás nélkül ontják magukból az adatokat, szüntelenül küldözgetik a Száz Világon élő xenológusoknak és xenobiológusoknak szánt ansible-jelentéseket. Az adathalmazban pedig bizonyára megtalálhatóak azok az információk, amelyek a Milagre városától északnyugatra elterülő erdőségen túli terület meg változására vonatkoznak. Azon a vidéken az őshonos füvet egyre jobban kiszorította egy másik növény. Arrafelé még sohasem járt ember, sőt, maguk a malackák sem mentek oda –legalábbis a szatellitek pályára helyezését követő harminc évben nem.

A szatellitek megfigyelései szerint a malackák sohasem hagyták el erdeiket, talán csak akkor, mikor a különböző törzsek között időnként kitört a periodikus jellegű háború. A Milagrehez legközelebb tanyázó törzs viszont már az emberek első telepeseinek megérkezte óta nem harcolt, te hát nem is lehetett okuk rá, hogy kimerészkedjenek a nyílt prérire. A Milagre közelében élő törzs erdei mögötti síkságon viszont más lett a növényzet, és ezzel együtt a cabracsordák is. Azok a csordák, melyek a préri megváltozott területeire tévedtek, majd újra visszajutottak a normál zónába, jócskán megfogyatkoztak, ez egyedek színe pedig fakóbbá változott. Ha valaki egyszer felfedez te ezt a jelenséget, könnyen levonhatta a megfelelő következtetéseket: a normálistól eltérő vidékeken jó néhány cabra elpusztult, és valamennyinél torzulások következtek be.

Jane nem várhatta meg, míg az emberek közül valakinek, esetleg az egyik végzős egyetemi hallga tónak véletlenül feltűnik a változás, ezért nekilátott, hogy a Lusitaniát tanulmányozó xenobiológusok által használt több tucatnyi komputeren kielemezze a begyűjtött adatokat. Az információkat kivetítette az egyik használaton kívüli terminál fölé, hogy az egyik xenobiológus mintegy véletlenül rábukkanjon, és kinyomtatott néhány, valamelyik kivételesen éles eszű tudós számára sokat jelentő feljegyzést. Hiába: senki sem fedezte fel az üzeneteit, és ha valakinek mégis feltűnt valami, nem értette meg, mire vonatkozhatnak a burkolt célzások. Jane végül kénytelen volt az egyik monitoron megjeleníteni egy névtelen üzenetet: „Ezt nézze meg! Úgy tűnik, a malackák felfedezték a fölművelést!"

A xenológusnak, aki végül megtalálta Jane fel jegyzését, sohasem sikerült kiderítenie, ki hagyta ott a számára, és egy idő múlva már nem is törődött ezzel az aprósággal. Jane tudta, hogy ez az ember amolyan tudományos tolvaj, aki már elég sok, mások által végzett munka alá odabiggyesztette a saját nevét. Éppen egy ilyen erkölcstelen tudósra volt most szüksége. A férfi elvégezte a Jane által rá osztott feladatot, de nem volt elég ambiciózus, így megelégedett azzal, hogy egy kevésbé ismert lapban jelentessen meg a témáról egy hét köznapi, majdhogynem közömbös hangvételű tanulmányt. Jane viszont elég bátor volt ahhoz, hogy a cikket magasabb prioritási szintre emelje, és néhány példányát eljuttassa azokhoz a kulcsemberekhez, akik megláthatták benne a politikai jelen tőséget. Jane minden egyes alkalommal egy névtelen megjegyzést is csatolt az irományhoz: "Ezt nézze meg! Ugye ön is úgy látja, hogy a malackák kultúrája bámulatos gyorsasággal fejlődik?"

Jane nem találta megfelelőnek a tanulmány utol só bekezdését, ezért átírta, nehogy valakinek kétségei legyenek afelől, mit is jelent a felfedezés.

"A megfigyeléseket csak egymódon lehet megmagyarázni: az emberek kolóniájához legközelebb élő malacka törzs földműveléssel foglalkozik, és magas proteintartalmú terményeket gyűjt be. Az általuk termesztett növény nem lehet más, mint az amaránt egy fajtája. Egyértelmű, hogy az eddig gyakorlatuktól eltérően már a cabrákat is hasznosítják. A rendelkezésre álló információk azt bizonyítják, hogy ezeket az állatokat hatékony fegyverekkel irtják. Ezek az eddig példa nélküli, a malackák számára korábban ismeretlen, a legutóbbi nyolc év folyamán kialakult tevékenységek gyors népességnövekedéssel jártak együtt. Abból a tényből, hogy az amaránt – ha feltételezzük, hogy az a bizonyos növény valóban a Földről származik –hasznos proteinbázist biztosít a malackáknak, egyértelműen azt a következtetést vonhatjuk le, hogy genetikailag altér ált növényekről van szó. Olyan növényekről melyeket úgy alakítottak át, hogy megfeleljenek a malackák metabolikus szükségleteinek. Másrészt mivel a Lusitania lakói nem használnak semmiféle fegyvert, a malackák nem megfigyeléseik alapján készítették el saját eszközeiket. A felsorolt tények egyetlen tagadhatatlan és egyértelmű következtetést sugallnak: a malackák kultúrájában bekövetkezett változásokat direkt emberi beavatkozások eredményezték."

A tanulmány utolsó, Jane által írt bekezdését többek között Gobawa Ekumbo, a Csillagközi Kongresszus Xenológiai Felügyelő Bizottságának elnöknője is elolvasta. Ekumbo elnöknő tisztában volt vele, hogy a politikusok sohasem értették meg az efféle fejtegetéseket, ezért a tanulmány kézhezvétele után egy órával a következő megjegyzéssel kiegészítve küldte tovább a dokumentumot: "Javaslom a Lusitania kolónia azonnali felszámolását!"

Sikerült, gondolta Jane. Ez majd egy kicsit felpezsdíti a dolgok folyását.

Tizenkettedik fejezet

ADATÁLLOMÁNYOK

KONGRESSZUSI RENDELET 1970:4:14:0001:

A Lusitania Kolónia engedélye visszavonva. A kolónia valamennyi adatállományát – bizalmassági és személyességi fokára való tekintet nélkül végig kell olvasni. Miután az adatok három példányban bemásolásra kerültek a Száz Világ memóriarendszerébe, a Lusitanián a létfenntartás hoz szükségeseken kívül valamennyi állományt és rendszert zárolni kell.

A Lusitania kormányzóját megfosztjuk a Kongresszus minisztere címétől, és egyben kinevezzük a Kongresszusi Rendőrség helyettes vezetőjévé. Feladata a továbbiakban az 1970:4:14:002 sz. Kongresszusi rendelet értelmében létrehozott a Lusitania Evakuációját Ellenőrző Bizottság utasításainak maradéktalan végrehajtása lesz.

A Lusitania körüli orbitális pályán keringő, Andrew Wiggin (fogl: holt/szósz, állampolg.: Föld, reg.sz.: 001.1998.44-94.10045) tulajdonát képező űrhajót a Kongresszus a 120:1:31:0019 sz. Kongresszusi rendeletben megfogalmazott Kompenzációs Egyezmény értelmében lefoglal ja. Az űrhajót a kolónia két xenológusának, Mar cos Vladimír "Miro" Ribeira von Hesse-nek és Ouanda Quenhatta Figueira Mucumbinak a legközelebbi világra, a Trondheimre való azonnali átszállítására kell felhasználni. Az említett xenológusokat árulás, korrupció, hivatallal való visszaélés, okirat-hamisítás, csalás és fajirtás vádjával a Csillagközi Törvénykönyv megfelelő cikkelyei és az ide vonatkozó Kongresszusi rendelkezések értelmében bíróság elé kell állítani.

KONGRESSZUSI RENDELET 1970:4:14:0002:

A Kolonizációs és Felfedezési Programot Ellenőrző Bizottságnak saját tagjai közül minimum öt, maximum tizenöt főt ki kell jelölnie a Lusitania Evakuációját Ellenőrző Bizottság létrehozására.

A Kongresszus felhatalmazza ezen bizottságot a Lusitanián élő emberek evakuálásához szükséges űrhajók lefoglalásához és átirányításához szükséges jogkörrel.

A bizottság a Kongresszus határozatának megfelelően köteles végrehajtani a Lusitania kolónia teljes felszámolását, az emberi jelenlétre utáló nyomok – beleértve a flórára, a faunára kifejtett genetikai és viselkedéstani nyomokat is! – teljes eltüntetését

A bizottság köteles a Kongresszus döntéseinek megfelelően értékelni a Lusitania kolónia lakónak magatartását. A kívánt engedelmesség elérése érdekében a bizottságnak jogában áll az erőszak alkalmazása, pozitív viselkedés esetén az adatállományok újbóli, jutalomképpen törté nő megnyitása.

KONGRESSZUSI RENDELET 1970:4:14:0003:

Amíg Lusitanián fellelhető valamennyi adatállomány átmásolása és zárolása nem történt meg, és amíg valamennyi szükséges űrhajó nem került a Kongresszus ügynökeinek parancsnoksága alá, a Csillagközi Törvénykönyv titoktartásra vonatkozó szabályai értelmében a fentebb említett két rendelkezést, és az esettel kapcsolatos valamennyi információt szigorúan bizalmas módon kell kezelni.

Olhado semmit sem értett az egészből. A Szószóló felnőtt ember volt, egyik bolygóról a másikra utazott, de ennek ellenére a leghalványabb fogalma sem volt róla, hogyan kezeljen egy komputert.

Amikor Olhado erre rákérdezett, a Szószóló ingerült lett.

– Olhado! Csak annyit árulj el, milyen programot futassak végig.

– Egyszerűen képtelen vagyok elhinni, hogy nem tudja. Én már kilenc éves koromban el tudtam végezni az adat-összehasonlítást. Ezt minden kis kölyöknek meg kell tanulnia.

– Olhado, én már nagyon régen jártam iskolába, és az nem egy normál escola baixa volt!

– De ezeket a programokat mindenki használni szokta!

– Nem mindenki. Én nem. Ha magamtól is tudnám, hogyan csináljam meg, nem kértem volna a segítségedet. És mivel megfizetem a fáradozásodat, ezzel a kis munkával segíthetsz a Lusitania gazdaságán.

– Nem tudom, miről beszél.

– Én sem, Olhado, hiszen még azt sem tudom, hogy tudnék fizetni neked.

– Utaljon át nekem a számláján levő pénzből.

– És azt hogy kell csinálni?

– Most csak ugrat, igaz?

A Szószóló felsóhajtott, Olhado elé térdelt, és megfogta a kezeit.

– Olhado, kérlek szépen hagyd abba a csodálkozást, és segíts nekem! Van egy-két elintéznivalóm, de hozzájuk sem kezdhetek, míg nem segít valaki, aki ért a komputerek kezeléséhez.

– Akár el is lophatnám a pénzét. Még gyerek vagyok. Tizenkét éves. Magának inkább Quimre lenne szüksége, és nem rám. Ő már tizenöt éves, és sokkal jobban ért az ilyesmihez, mint én. Rá adásul nagyon jó matekos.

– De Quim hitetlennek tart, és minden nap azért imádkozik, hogy halják meg.

– Ez csak azelőtt volt így, hogy találkozott magával. De ezt nehogy elmondja neki!

– Hogyan tudom átutalni a pénzemet? Olhado újra a terminál felé fordult, és behívta a bankműveleti rutint.

– Mi a valódi neve? – kérdezte.

– Andrew Wiggin. – A Szószóló lebetűzte a két szót

A stark név hallatán Olhado elgondolkodott. Lehet, hogy a Szószóló azon szerencsés kevesek közé tartozik, akiknek nem az iskolában verték a fejük be a starkot, hanem anyanyelvükként tanulták meg?

– Rendben. Mi a kulcsszava?

– A kulcsszavam?

Olhado csüggedten a terminálra hajtotta a fejét.

– Most nehogy azt mondja, hogy nem ismeri a saját kulcsszavát!

– Nézd, Olhado, volt egy programom, egy nagyon okos programom, ami eddig segített az ilyesmiben. Eddig elég volt annyit mondanom, hogy vedd meg ezt vagy azt, és a program máris végrehajtotta a szükséges pénzügyi műveleteket

– Ez képtelenség! A nyilvános rendszerekben az ilyen rabszolgarutinok használata tilos és törvénytelen. Különben erre való az az izé, amit a fülében hord?

– Igen, és számomra az ilyesmi egyáltalán nem tilos.

– Ne akarjon elvakítani. Szószóló, már úgysincs szemem! Maga sem lehet mindenható. – Ahogy kiejtette ezeket a szavakat, Olhado rádöbbent, olyan gorombán viselkedik a férfival, mintha csak egy másik gyerekhez beszélne.

– Tizenkét éves vagy, ugye? Azt hiszem, felétek az emberek csak tizenhárom éves korukban kezdik tanulni a jó modort – mondta a Szószóló.

Olhado felnézett. A Szószóló mosolygott. Apa az ő helyében már rég üvöltene, és átmenne a másik szobába, hogy megverje anyát, amiért nem nevelte a kölykeibe az alapvető udvariasságot. Habár az is igaz, hogy Apa előtt soha semmi ilyesmit nem mertem volna kimondani...

– Ne haragudjon – szabadkozott Olhado –, de a kulcsszava nélkül képtelen vagyok hozzáférni a számlájához. Ha nem is tudja, biztos van valamilyen ötlete, mi lehet az.

– Talán a nevem. Próbáld meg! Olhado megpróbálta. Sikertelenül.

– Most azt írd be, hogy "JANE".

– Semmi.

A Szószóló furcsa grimaszt vágott. – Akkor most azt, hogy "ENDER"...

– Ender? A Fajirtó?

– Próbáld csak meg!

Ez bejött. Olhado most már semmit sem értett.

– Miért éppen ez a kódja? Olyan, mintha egy mocskos szó lenne a kulcsszava. Habár a rendszer semmi ilyesmit nem fogad el...

– Meglehetősen perverz humorom van – mondta a Szószóló. – A rabszolgarutinomé pedig még ennél is szörnyűbb.

Olhado felnevetett.

– Ez nagyon jó! Egy program, aminek van humor érzéke!

A képernyőn megjelent a Szószóló számláján szereplő összeg. Olhado még soha életében nem látott ilyen óriási számot.

– Kezdeni elhinni, hogy a komputerek is szoktak viccelődni.

– Ennyi pénzem van?

– Nem, biztos valami tévedés történt.

– Elég sokat utazgattam. Lehet, hogy időközben megszaporodott a vagyonom. A számok helyesnek bizonyultak. Olhadonak voltak bizonyos elképzelései a gazdagságról, de a Szószólónak minden képzeletet felülmúló nagyságú vagyona volt.

– Van egy ötletem – mondta Olhado. – Ne fix összeget adjon, inkább egyezzünk meg abban, hogy amíg magának dolgozok, nekem adja a bevételei egy bizonyos hányadát. Mondjuk egy ezred százalékát. így egy-két hét múlva megvehetném a Lusitaniát, és még arra is maradna pénzem, hogy átszállítsam a termőtalaját egy másik bolygóra.

– Ennyire sok nem lehet ez a pénz.

– Szószóló, ha csupán a kamatokból szedte össze ezt az összeget, akkor maga legalább ezer éves!

– Hmmm...

Olhado a férfira nézett, és az arckifejezése láttán rádöbbent, a tréfának szánt megjegyzésnek nagyon is sok köze van a valósághoz.

– Maga tényleg ezer éves? – kérdezte.

– Az idő egy száguldó, anyagtalan, de könyörtelen dolog – mondta a Szószóló. –Ahogy Shakespeare mondta: "Elvesztegettem az időt, és most éppen eme idő veszejt el engemet."

– Mit jelent az, hogy "eme"?

– Azt, hogy "ez".

– Miért idéz egy olyan fickótól, aki nem is ismeri a stark nyelv szabályait?

– Egy hétig lesz rád szükségem. Annyi pénzt utalsz át a saját számládra, amennyit ezért fairnek tartasz. Rajta, végezd el a műveletet, aztán láss hozzá Pipo és Libo legutolsó feljegyzéseinek összehasonlításához.

– Lehet, hogy ezeket az adatokat levédtek.'

– Használd a kulcsszavamat. Ezzel valószínűleg mindenhová be tudsz majd jutni. Olhado nekilátott a munkának. A Szószóló egész idő alatt figyelte, és időnként

kérdezett egyet s mást. Olhado ezekből a kérdésekből rájött, a Szó szóló sokkal többet tud a komputerekről, mint ő, csak a parancsok és utasítások pontos formáját nem ismeri. Az is nyilvánvalóvá vált a számára, hogy miközben figyelte, amit ő csinált, a Szószóló sok mindent megtanult. A nap végén aztán, mikor az adatok átböngészése közben semmi lényegesre sem bukkantak, Olhado megértette, a Szószóló miért volt mégis elégedett a munkájával. Nem is akartál eredményeket, gondolta a fiú, csak arra voltál kíváncsi, hogyan végzem a keresést. Nagyon jól tudom, Andrew Wiggin, Holtak Szószólója, mivel fog telni az éjszakád. Ahogy elmegyek, rögtön nekilátsz, hogy átvizsgáld a számodra valóban fontosnak ígérkező adatbázisokat. Lehet, hogy nincsenek szemeim, de mégis sokkal több mindent észreveszek, mint gondolnád.

Butaságot csinálsz, mikor így titkolózol előttem, Szószóló! Hát még mindig nem jöttél rá, hogy én a te oldaladon állok? Senkinek sem fogom elárulni, hogy a kódoddal bármilyen privát adatállományba be tudsz hatolni. Még akkor sem beszélek erről, ha a polgármester vagy a püspök feljegyzéseit fogod kikémlelni. Előttem felesleges rejtélyeskedned. Még csak három napja vagy itt, de már eléggé megismertelek ahhoz, hogy szeresselek. És eléggé megszerettelek ahhoz, hogy bármit megtegyek érted. Bármit, amivel nem ártok a családomnak. De te sohasem tennél olyasmit, ami a családom kárára lenne...

Novinha másnap reggel azonnal felfedezte, hogy a Szószóló megkísérelt behatolni az adatbázisába. A férfi meg sem próbálta leplezni tettét. Amikor rá jött a dologra, Novinha izgatottan megvizsgálta, meddig sikerült eljutnia. A Szószóló néhány adat állomány tartalmát már átvizsgálta, de a legfontosabbhoz – ahhoz, ami a Pipo számára végzetesnek bizonyuló szimulációkat tartalmazta – szerencsére még nem sikerült hozzáférnie. Novinhát az bosszantotta a legjobban, hogy a Szószóló nem hogy a tettét, de még a személyét sem próbálta eltitkolni. A neve ott volt minden alkönyvtárban, pedig ezekről a helyekről még egy kisiskolás is ki tudta volna törölni a személyazonosságára utaló nyomokat.

Novinha elhatározta, nem fogja hagyni, hogy az idegen beleavatkozzon a munkájába. A házamba már betört, gondolta, manipulálta a gyerekeimet, belelesett a feljegyzéseimbe, és mindezt úgy, mint ha joga lett volna hozzá...

Sokáig dühöngött, de végül rájött, hogy amíg azon töpreng, mit fog mondani a Szószólónak, hogyan fogja leteremteni, addig képtelen elvégezni a munkáját.

Ne is gondolj rá, bíztatta magát. Most máson járjon az eszed!

Tegnapelőtt este Miro és Ela újra nevetett. Erre gondolj! Persze Miro reggel ismét olyan komor volt, mint mindig, és Ela – bár nála egy kicsit tovább tartott a szokatlan vidámság –, Ela is ugyanolyan aggodalmas, fáradt, elgyötört és agyonhajszolt volt, mint általában. Lehet, hogy Grego valóban sírt annak az embernek a karjai között –legalábbis Ela ezt mondta | de reggel elcsente az egyik ollót, és apró, szabályos csíkokra hasogatta vele a lepedőjét és a takaróját. Az iskolában pedig belefejelt Adornai testvér ágyékába, aminek következtében véget kellett vetni a tanítási órának. Kénytelen voltam miatta végighallgatni Dona Crista hosszú szónoklatát. Ennyit a Szószóló gyógyító kezeiről. Lehet, hogy még mindig azt hiszi, beronthat az otthonomba, és mindent kijavíthat, amit szerinte elrontottam, de hamar rá kell majd jönnie, bizonyos sebeket nem is olyan egyszerű begyógyítani.

Dona Crista azt is elmondta, hogy Quara a többi gyerek előtt végre hozzászólt Bebei nővérhez. De miért? Azért, hogy mindenkinek elmondja, találkozott a botrányos és rettenetes Falante pelos Mortosszal, akit Andrew-nak hívnak, és aki pontosan olyan szörnyű ember, mint amilyennek Peregrino püspök elmondta, sőt, még annál is rosszabb, mert addig kínozta Gregot, amíg az sírni nem kezdet... Bebei nővér végül kénytelen volt megkérni Quarát, hogy fejezze be az előadását. Ez legalább valami: a Szószólónak sikerült kirángatnia a lányomat a közönyéből. És Olhado... A mindig tiszta fejű, tárgyilagos Olhado tegnap a vacsoránál egész idő alatt a Szószólóról beszélt, és olyan izgatott volt, mint még soha. "Gondoltátok volna, hogy még azt sem tudja, hogyan kell átutalni a pénzét? És nem fogjátok elhinni, milyen rettenetes kódja van! Egy olyan szó, amit a komputereknek vissza kellett volna utasítaniuk. Nem, nem mondhatom el mi az. Ti tok. Különben megtanítottam, hogyan kell végre hajtani az adatbázisok közötti kereséseket. Azt hiszem, nagyon jól ért a komputerekhez. Nem egy buta ember. Azt mondta, volt egy rabszolgarutinja. Azért hordja azt a fülbevalót. Azt mondta, annyi pénzt utalok át a számlájáról az enyémre, amennyit csak akarok. Na nem azért, mintha itt olyan sok mindent lehetne venni, de én már gondolok a jövőmre, amikor önállósodom. Azt hiszem, ez az ember iszonyatosan öreg. Szerintem a stark az anyanyelve, pedig ezt a Száz Világon nem sok ember mondhatja el magáról. Szerintetek lehetséges, hogy a Földön született...?"

Olhado addig locsogott, míg végül Quim ráordított, hogy ne beszéljen már annyit arról a sátánfajzatról, és ha nem hagyja rögtön abba, megkéri a püspököt, küldjön ki egy ördögűzőt, mert a fivérét megszállta a gonosz lélek. Mikor aztán Olhado erre csak vigyorgott, Quim kiszáguldott a konyhából, ki a házból, és késő éjszakáig vissza sem jött. A Szószóló akár nálunk is lakhatna, mert hiába nem alszik velünk egy fedél alatt, szüntelenül hatással van az egész családomra. Pedig nincs is velünk. Nincs velünk, mert a feljegyzéseim között turkál... De ezt már nem fogom eltűrni!

Habár lehet, hogy szokás szerint erről is egyedül én tehetek, elvégre én hívtam ide. Én rángattam el a Trondheimről, az otthonából – azt mondta, a nővérét kellett elhagynia miattam –, tehát az én hibám, hogy most itt van a Száz Világ legeldugottabb szegletében, ebben a szánalmas, körülkerített kisvárosban. Igen, itt van ez a kerítés, de minek? A malackáknak ennek ellenére sikerült megölniük azokat, akiket szerettem...

Novinha újra Mirora gondolt, aki annyira hasonlított a valódi apjára, hogy érthetetlen volt, eddig miért nem jött rá senki az igazságra, miért nem vádolták meg őt házasságtöréssel. A fiára gondolt és képzeletben már őt is azon a domboldalon látta kiterítve, ahol Pipo széttépett teste feküdt; már látta, ahogy a malackák Mirora támadnak durva fakéseikkel. Meg fogják tenni, gondolta. Nem számít, mit csinálok, újra megteszik. De ha ez nem is következne be, Miro nemsokára elég idős lesz ahhoz, hogy feleségül kérje Ouandát, és akkor kénytelen leszek elmondani neki az igazat. Be kell majd vallanom, ki volt a valódi apja, miért nem házasodhat össze a lánnyal, akit szeret, és akkor Miro meg fogja érteni, hogy nagyon is megérdemeltem azt a fájdalmat, amit Cao okozott nekem. Mert az Isten Cao kezével sújtott le rám, hogy megbüntessen vétkeimért.

Ez a Szószóló még rám is hatással van, hiszen rákényszerít, hogy újra azokon dolgokon gondolkozzam, amikről hetekre, néha hónapokra sikerült megfeledkeznem. Mennyi idő telt el úgy, hogy reggelente nem a gyermekeim sorsán töprengtem? Mennyi idő telt el remény nélkül, és anélkül, hogy megengedtem magamnak Pipo és Libo felidézését? Mennyi idő telt el úgy, hogy észre sem vettem, hogy hiszek az Úrban, de legalábbis az Ótestamentum bosszúszomjas istenében, aki mosolyogva eltörölt a föld színéről egy várost, melynek lakói nem imádkoztak hozzá? Ha Krisztusnak lenne valami hatalma, segített volna, hogy mostanra már mindent elfeledjek.

Novinha ilyen fájó gondolatokkal, önsanyargató töprengéssel töltötte el a napot. Nem dolgozott, de megoldást sem talált a problémáira. Délután Quim látogatott el hozzá. – Ne haragudj, hogy zavarlak, Anya.

– Semmi baj – felelte Novinha. – Ma úgysem tudok magammal mit kezdeni.

– Nem tudom, hogy érdekel-e téged, de azt hiszem, mindenesetre tudnod kell róla, hogy Olhado azzal a sátánfajzattal tölti minden idejét, és tanítás után Quara is az ő házába ment.

– Igazán?

– Te talán már ezzel sem törődsz, Anya? Vagy talán már te is azt tervezed, hogy az ágyadba engeded azt a fattyút, és hagyod, hogy teljesen elfoglalja Apa helyét?

Novinha talpra ugrott, és hideg dühvel a fiúra rontott. Quim megremegett.

– Ne haragudj, Anya, de olyan dühös vagyok, hogy...

– Az apáddal együtt töltött évek során egyetlen egyszer sem hagytam, hogy kezet emeljen rátok, de ha még élne, most megkérném, hogy jól rakjon el!

– Igen, ha élne megkérhetnéd – felelte Quim közömbösen – de megölném, még mielőtt kezet emelhetne rám. Lehet, hogy te imádtad, amikor vert téged, de engem soha senki sem üthet meg!

Novinha maga sem tudta, mit tesz. Keze előre lendült, és Quim arcán csattant, mielőtt az észre vehette volna, mire készül.

A pofon nem lehetett túl fájdalmas, de a fiú azonnal elsírta magát. Zokogva lekuporodott, leült a padlóra, és hátat fordított Novinhának. ' – Ne haragudj, ne haragudj... – mormolta vég nélkül.

Novinha a fia mellé térdelt, és félszegen megérintette a vállait. Hirtelen rádöbbent, hogy utoljára akkor ölelte meg Quimet, mikor annyi idős volt, mint most a kis Grego. Vajon mióta vagyok ilyen rideg? Hosszú idő óta most érintettem meg először a fiamat, de ez az első érintés mégsem egy csók volt, hanem egy pofon...

– Engem is aggaszt, ami velünk történik – mondta Novinha.

– Az az ember mindent tönkretesz – felelte Quim, – Idejött, és mindent megváltoztat.

– Ami igaz, az igaz, Estevao. A helyzet nem volt olyan jó, hogy ne fért volna rá egy kis változtatás.

– De nem ilyen változtatás. Nekünk gyónásra és bűnbocsánatra van szükségünk, és nem ilyen változásokra!

Mint már annyiszor, Novinha most is irigyelte Quimtől a papokba vetett hitét, akiknek szerinte hatalmában állt a bűn megszüntetése. Talán azért hiszel a bűnbocsánat lehetőségében, fiam, mert te még sohasem vétkeztél.

– Azt hiszem, beszélni fogok a Szószólóval – mondta Novinha.

– És hazahozod Quarát, ugye?

– Nem tudom. Tagadhatatlan, hogy a Szószólónak sikerült őt rábírnia, hogy újra beszéljen. Igaz, Quara ettől még nem szerette meg. Még egyetlen jó szót sem mondott róla.

– Ha nem szereti, akkor miért ment el a házába? Talán azért, hogy a fejéhez vágjon valami durvaságot. De Quaránál már ez is haladás.

– A Sátán mindig úgy kedvelteti meg magát, hogy látszólag jó cselekedeteket hajt végre. De aztán...

Quim, nekem ne tarts előadást a démonológiáról Vezess a Szószóló házához. Egyedül is el tudok bánni vele.

Végigmentek a folyó kanyarulatát kővető ösvényen. Éppen a vízisiklók vedlési időszaka volt; a rothadt borcafatok csúszóssá tették a földet a lábuk alatt. Ez lesz a következő munkám, gondolta Novinha. Ha sikerül rájönnöm, hogy ezek a csúf kis szörnyek mivel és minek a hatására "üzemelnek", talán megtalálom a módját, hogyan tehetnénk őket hasznossá. De ha erre nem is sikerül majd rájönnöm, legalább azt szeretném megakadályozni, hogy évente hat teljes hétre ilyen bűzzel árasszák el a folyó egész partját. A szagra a siklóknak csak egyetlen mentségük volt: valószínűnek látszott, hogy éppen az ő bomlásnak indult bőrük tették termővé a talajt. A folyóparti fű éppen azon a szakaszon volt a legsűrűbb 1 ahol a siklót kibújtak régi bőrükből. Mellesleg éppen ez a fű volt a Lusitanián őshonos növények közül a legkellemesebb: az emberek nyaranta nagy előszeretettel vonultak ki a folyópart e keskeny sávjához, és élvezettel heveredtek végig a keményszálú prérifű és a nádas között húzódó természetes, puha gyepen. Bármilyen kellemetlen szagot is árasztott magából a rothadó siklóbőr, kétségtelen volt, hogy egy sokkal kellemesebb jövő ígérete rejlett benne.

Nagyjából Quim esze is ugyanazon járt, mint az anyjáé.

– Anya, nem lehetne a házunk közelébe is ültetni ilyen füvet?

– A nagyszüleid már évekkel ezelőtt megpróbálták, de nem jártak sikerrel. Ez a fű pollinációval szaporodik, de nem növeszt magában magot. Ami kor eltávolították a folyó közeléből, csak rövid ideig maradt életben, és a következő években sem nőtt ki az új helyén. Azt hiszem, csak a víz közelében képes megmaradni.

Quim elhúzta a száját, és gyorsabbra fogta lépteit. Valószínűleg bosszantotta a dolog. Novinha fel sóhajtott. Quim mindig személyes sértésnek vette, ha a világmindenség nem úgy működött, ahogy ő szerette volna.

Hamarosan elérték a Szószóló házát. A pracán szokás szerint nagy csapat gyerek játszadozott

– Ez az – mondta Quim emelt hangon, hogy túlkiabálja a gyerekek zsibongását. –Szerintem jobb lenne, ha most rögtön kihoznád onnét Olhadot és Quarát.

– Köszönöm, hogy elvezettél idáig – mondta az anyja.

– Nem tréfának szántam, amit az előbb mondtam. Ez egy komoly összecsapás a jó és a gonosz között.

– Minden az – felelte Novinha. – Erre nem nehéz rájönni, viszont annál keményebb munkát jelent kideríteni, hogy mi a jó és mi a gonosz. Nem, Quim, ne kezdd el! Gondolom, te pontosan el tudnád ezt magyarázni, de...

– Nem tűröm, hogy lenézz!

– De Quim, azt hiszem, azok után, ahogy te viselkedsz velem, ez teljesen természetes. Te is lenézel engem.

A fiú arca kemény maszkká merevedett a dühtől.

Novinha kinyújtotta a kezét, és szelíden, szere tettel megérintette a fiát. Quim úgy megremegett az érintésétől, mintha a kezei gyilkos pókok lennének.

– Quim – mondta Novinha –, ne próbálj engem kioktatni, mi jó és mi gonosz. Te még csak a pokolhoz vezető térképet láttad, de én már jártam ott.

Quim lerázta magáról anyja kezeit, és elsietett. Isten bocsásson meg nekem ezért, gondolta, de jobban éreztem akkor, amikor hetekig nem is szóltunk egymáshoz. Novinha tapsolt egyet, és a következő másodpercben kinyílt az ajtó.

– Oi, Maezinha – kukkantott ki Quara a házból –, também veio jogar? – Te is azért jöttél, hogy játssz?

Olhado és a Szószóló a terminál előtt ülve csillaghajó viadalt vívott. A Szószóló gépével a szokásosnál jóval nagyobb és részletesebb holografikus képeket lehetett kivetíteni. A kétjátékos egyszerre tucatnyinál is több űrhajóból álló alakzatokat mozgatott. A játék olyan komplex volt, hogy egyikük sem nézett fel a belépő Novinhára.

– Olhado azt mondta, fogjam be a számat, vagy különben kitépi a nyelvemet, és megeteti velem – panaszkodott Quara.

– Üljön le, kérem – mormolta a Szószóló.

– Most lemészárlom magát, Szószóló! – krákogta Olhado.

A Szószóló flottájának fele odaveszett a hirtelen bekövetkező robbanásszimulációkban. Novinha leült az egyik székre. Quara az anyja mellé, a padlóra kuporodott.

– Hallottam, hogy odakint Quimmel beszélgettél – mondta. – Úgy kiabáltatok, hogy minden szót értettünk.

Novinha érezte, hogy elpirul. Bosszantotta, hogy a Szószóló is tanúja volt a fiával folytatott veszekedésnek. Pedig egyáltalán nem tartozott rá a dolog. Ennek az idegennek semmi köze sincs a család ügyeihez. Novinhának az sem tetszett különösebben, hogy a férfi ilyen háborús játékokkal szórakozik. Ósdi és barbár szokás volt. Az űrben már több száz. éve béke volt, legfeljebb csak a törvény képviselői csaptak össze időnként a csempészekkel. Milagre olyan nyugodt hely volt, ahol senki sem tartott fegyvert, sőt, az egész bolygón csupán a rendőrnek volt egy kábítópálcája. Olhado valószínűleg egész életében nem látott volna háborút, most pedig itt van, és teljesen belemerült ebbe az öldöklő játékba. Talán az evolúció plántálta bele a különböző fajok hímnemű egyedeibe azt a vágyat, hogy apró darabokra robbantsák, vagy éppen a földbe tapossák a riválisaikat. Vagy az is lehetséges, hogy Olhadora olyan nagy hatással volt az otthon látott erőszak, hogy most ebben a játékban adja ki magából a feszültséget Az én hibám, gondolta Novinha. Erről is egyedül csak én tehetek.

Olhado hirtelen csalódottan felrikoltott. A flottája beleveszett egy robbanássorozatba.

– Nem vettem észre! El sem tudom hinni, hogy tudta megcsinálni! Semmit sem láttam az egészből?

– Ne kiabálj – szólt rá a Szószóló. – Játszd vissza a jelenetet, és nézd meg, hogyan csináltam. Legközelebb már nem fog készületlenül érni a dolog.

– Azt hittem, hogy maguk szószólók amolyan papfélék. Honnan ért ilyen jól a haditaktikához?

A Szószóló Novinhára mosolygott.

– Mivel időként más eszközökkel képtelenség kiszedni az emberekből az igazságot, rákényszerülök, hogy valóságos háborút vívjak ellenük.

Olhado a falnak támasztotta a hátát, lehunyta a szemeit, és visszajátszotta a történteket.

– Maga nem harcol, inkább kémkedik – mondta Novinha. – Méghozzá nem is a legügyesebb módon. A szószólók talán ezt nevezik taktikának?

– A célomat mindenesetre elértem, hiszen eljött hozzám. – A Szószóló elmosolyodott.

– Mit keresett a feljegyzéseim között?

– Azért jöttem, hogy beszéljek Pipo haláláról.

– Nem én öltem meg, és magának semmi köze sincs az adatállományaimhoz!

– Maga hívott ide.

– Azóta meggondoltam magam. Sajnálom. De ez a tény még nem hatalmazza fel magát arra, hogy...

A Szószóló Novinha elé térdelt, és olyan halkra fogta a hangját, hogy csak a nő hallhatta a szavalt.

– Pipo megtudott magától valamit, és bármi is volt az, a malackák éppen emiatt ölték meg. Maga elzárta a feljegyzéseit, hogy többé soha, senki ne férhessen hozzá azokhoz a bizonyos információk hoz. Még Libo házassági ajánlatát is visszautasította, nehogy megszerezhesse azokat a bizonyos adatokat. Maga megnyomorította a saját életét, a szerettei életét, de mindent azért tett, hogy Libot, és most Mirot távol tartsa attól a titoktól, ami a halálukat okozhatja.

Novinha hirtelen fázni kezdett, kezei és lábai megremegtek. Ez az ember még csak három napja érkezett, és máris többet tud, mint Libon kívül bárki más.

– Hazugság! – mondta.

– Hallgasson meg, Dona Ivanova! Nem vált be a terve, hiszen Libo meghalt. Bármi is legyen az a titok, hiába tartotta meg magának, nem sikerült megmentenie Libot. És Mirot sem tudja majd meg óvni. A tudatlanság és a közömbösség senkit sem menthet meg. A tudás sokkal inkább.

– Soha – suttogta Novinha.

– Megértem, hogy Libonak és Mironak nem akarta elmondani az igazat, de én kije vagyok magának? Engem semmire sem tart, tehát mit számít, ha megismerem a titkot, és esetleg belehalok?

– Engem nem érdekel, hogy mi történik magával – mondta Novinha –, de sohasem fogom megenged ni, hogy hozzájusson azokhoz az adatokhoz.

– Azt hiszem, nem értett meg. Nincs joga ahhoz, hogy másokat tudatlanságra kárhoztasson. Miro és a húga minden nap találkoznak a malackákkal, és hála magának, sohasem tudhatják, melyik szavukkal vagy tettükkel mondják ki magukra a halálos ítéletet. Holnap én is velük tartok, mert nem szólhatok Pipo haláláról, míg nem beszéltem a malackákkal...

– Nem akarom, hogy szóljon Pipo haláláról?

– Nem érdekel mit akar. Nem magáért teszem, de kérve kérem, árulja el, mit sikerült Piponak meg tudnia!

– Maga sohasem fogja megtudni, amit Pipo, mert ő jó, kedves, szeretetreméltó ember volt, aki...

– Aki magához vett egy magányos, rémült kislányt, és begyógyította a lelki sebeit. –A Szószóló Quara vállára tette a kezét.

Novinha ezt már képtelen volt elviselni.

– Hogy merészeli hozzá hasonlítani magát? Quara nem árvagyerek! Hallja? Quarának van anyja... Én vagyok az anyja, és neki nincs szüksége magára! Egyikünknek sincs szüksége magára! Egyikünknek sem! – Novinha képtelen volt vissza tartani a könnyeit. Nem akart a Szószóló előtt sírni; szeretett volna eltűnni a közeléből. Ez az ember mindent felforgatott! Az ajtóhoz támolygott, és becsapta maga után. Quimnek igaza volt. Az az ember maga a sátán. Túl sokat tud, még többet követel, túl sokat ad, és már túlságosan is fontossá tette magát az életükben. Hogy keríthette őket ennyire a hatalmába, méghozzá ilyen rövid idő alatt?

Aztán az eszébe jutott valami, amitől azonnal felszáradtak a könnyei, amitől rémület futott végig a testén. A Szószóló azt mondta, hogy Miro és a húga minden nap találkoznak a malackákkal Tehát megtudta. Minden titkát kifürkészte.

Vagyis, egy kivételével mindet. Mivel ő maga sem tudta, a Szószólónak sem sikerült kiderítenie mit fedezett fel Pipo azokban a szimulációkban. Ám ha az idegennek valahogy erre is sikerül rájönnie, valóban mindent megszerez, amit neki hosszú éve ken át sikerült elrejtenie az emberek elől. Annak idején azért hívott szószólót, hogy valaki kiderítse az igazat Piporól. Ez az ember meg idejön, és őt leplezi le!

Az ajtó becsapódott. Ender előredőlt, arra a székre tette a kezeit, amin egy perccel korábban még Novinha ült, és a tenyerébe temette az arcát. Hallotta, hogy Olhado felállt, és lassan elindul felé.

– Maga megpróbált behatolni Anya adatbázisaiba – mondta a fiú halkan.

– így van – felelte Ender.

– Azért vett rá, hogy megtanítsam a gép használatára, mert az anyám után akart kémkedni. Árulóvá tett!

Mivel tudta, hogy ebben a helyzetben egyetlen válasz sem nyugtatná meg Olhadot, Ender nem próbált magyarázkodni. Hallgatott, és közben érezte a Méhkirálynő kimondatlan kérdését. Nem, felelte némán, nem tudsz segíteni, és képtelen lennél megérteni, miért vagyok szomorú. Eriiben ügy; számodra idegen, felfoghatatlan és megmagyarázhatatlan problémáról van szó.

Valóban?

Ender érezte, ahogy a Méhkirálynő megérinti a tudatát. Az érintés olyan szelíd volt, mint a faleveleket simogató szél. Ender érezte az égnek meredő fák erejét és energiáját, érezte a talajba kapaszkodó gyökerek masszív szorítását, a levelek között ragyogó napsugár puha melegét.

Nézd, mit tudtunk meg tőle, Ender! Érezd a békét amit Ő érez!

A Méhkirálynő visszahúzódott, és az érzés eltűnt Ender elméjéből. A fa nyugodt némaságát felváltotta saját meggyötört lelkének csendje.

Csupán egy pillanatig tartott az egész. A szobában még mindig hallatszott az Olhado után bezáródó ajtó csattanása. Quara felugrott a padlóról. Az ágyhoz ment, felugrott rá, és szökdécselt rajta egyet-kettőt.

– Csak egy pár napig bírta – mondta vidáman. – Már mindenki gyűlöli magát. Ender szárazon felnevetett, és a kislány felé fordult.

– Te is?

– Ó, igen! – felelte Quara. – Én már az elejétől fogva utálom magát. Nálam jobban esetleg csak Quim gyűlölheti.

Quara lecsusszant az ágyról, és a terminál elé lépett. Lassan lenyomott néhány billentyűt és bejelentkezett Egy matematikai feladat jelent meg az egység fölött – Akarja látni, milyen jól tudom az aritmetikát? Ender felegyenesedett, és Quara mellé állt.

– Hát persze!– mondta. . Ez elég nehéznek látszik.|

– Nekem aztán nem nehéz! – felelte a kislány büszkén. – Gyorsabban megoldom mint bárki más.

Tizenharmadik fejezet

ELA

MIRO: A malackák férfiaknak nevezik magukat, de csupán egyetlen bizonyítékunk van, hogy ez igaz: az ő szavuk. OUANDA: Miért hazudnának?

MIRO: Tudom, hogy te még fiatal és naiv vagy, de hiányzik a testükről egy bizonyos... szerszám.

OUANDA: Én is tanultam fizikális antropológiát. De ki meri bizton állítani, hogy ők is úgy csinálják, ahogy mi?

MlRO: Valószínűleg más a módszerük. Mellesleg mi sehogy sem csináljuk... Azt hiszen, rájöttem, hol vannak a nemi szerveik. A hasukon, ahol a szőr világosabb és selymesebb, van néhány gumó.

OUANDA: Azok lehetnek csökevényes mellbimbók is. Még neked is van ilyened.

MIRO: Tegnap megfigyeltem Levélfalót és Köcsögöt Legalább tíz méterre voltak tőlem, nem láttam őket valami jól, de úgy tűnt, mintha Köcsög Levélfaló hasát simogatta volna, és azt hiszem, a gumók ennek hatására megduzzadtak.

OUANDA: Vagy nem duzzadták meg...

MIRO: Egy valami azonban biztos. Levélfaló hasa nedves volt A napfény is megcsillant rajta. Úgy láttam, élvezte a dolgot.

OUANDA: Képtelenség ilyen perverzitást feltételezni róluk.

MIRO: Ugyan miért lenne az? Agglegények nem? Felnőttek, és az úgynevezett asszonyaik tói nem kapják meg az apaságot megelőző élvezeteket

OUANDA: Azt hiszem nem normális, hogy egy szexuálisan kiéhezett zenador saját be nem teljesült vágyait véli megvalósulni az általa megfigyelt egyedeknél.

– Marcos Vladimir "Miro" Ribeira von Hesse és Ouanda Quenhatta Figueira Mucumbi

munkajegyzeteiből. 1970:1:4:30

A tisztás nyugodt volt. Miro azonnal látta, hogy valami nincs rendben. A malackák tétlenül üldögéltek vagy ácsorogtak, mozdulatlanok voltak, alig lélegeztek, és mereven bámulták a földet.

Egyedül Ember mozdult meg. Kilépett a fák közül, és lassan, mereven előrevonult. Miro érezte ahogy Ouanda könyöke az oldalába mélyed, de nem mert a lányra nézni. Tudta, mindkettejüknek ugyanaz jár a fejében. Lehet, hogy most érkezett el a haláluk ideje? Lehet, hogy a malackák nekik is ugyanolyan véget szántak, mint Piponak és Libonak?

Ember néhány percig mereven méregette őket. A malackák mozdulatlansága egyre idegesítőbbé vált, de Miro és Ouanda fegyelmezetten viselkedett. Egyetlen szót sem szóltak, még az évek folyamán begyakorolt közömbös arckifejezésüket is sikerült megőrizniük. A kommunikációmentesség művészete az első dolgok közé tartozott, amit meg kellett tanulniuk, mielőtt Libo egyáltalán kivitte őket magával. Amíg az arcuk nem árul el semmit, amíg az érzelmi stressz hatására nem kezdenek verítékezni, a malackák nem vehetik észre, hogy félnek valamitől. Az igazat megvallva azonban tudták, ez nem egészen így van. Ember túl ügyesen ki tudta belőlük szedni azt, amire kíváncsi volt, nagyon könnyen kiszűrte a tényeket az üres állításokból. Valószínűleg még teljes mozdulatlanságukból és némaságukból is levonta a megfelelő következtetéseket, és tudta, hogy megijedtek. Ördögi kör volt: még a kommunikáció hiányával is közöltek valamit.

– Hazudtatok nekünk – jelentette ki Ember.

Ne válaszolj, gondolta Miro, és Ouanda olyan mélyen hallgatott, mintha felfogta volna a szavak nélküli figyelmeztetést.

– Turkáló azt mondja, a Holtak Szószólója el akar látogatni hozzánk.

Ez volt a malackákban a legdühítőbb. Ha valami felháborító dolgot akartak mondani, mindig úgy állították be a dolgot, mintha egy rég halott társuk kijelentését ismételnék. Valószínűleg ez is része volt valamilyen vallásos rituálénak. Aki nem hitt nekik, elmehetett az egyik totemfához, kifaggathat ta az ágait, leszaggathatta a leveleit, letéphette a kérgét, de választ akkor sem kapott.

– Mi sohasem állítottuk az ellenkezőjét – mondta Miro. Ouanda légzése felgyorsult.

– Azt mondtátok, nem fog eljönni.

– Ez igaz – felelte Miro. – Valóban nem jön el ide. Neki is ugyanúgy be kell tartania a törvényeket, mint bárki másnak. Ha megpróbálna engedély nélkül átjutni á kerítésen...

– Hazugság! Miro elhallgatott.

– Ilyen a törvény – mondta Ouanda halkan.

– A törvényt már korábban is megszegtétek – mondta Ember. – Idehozhatnátok, de nem teszitek. Minden egyedül csak rajtatok múlik. Turkáló azt mondja, ha a Holtak Szószólója nem jön el közénk, a Méhkirálynő nem fogja nekünk adni az ajándékait.

Miro megpróbálta elfojtani türelmetlenségét. Méghogy a Méhkirálynő! Már legalább tucatszor elmagyarázta a malackáknak, hogy a hangyok ki pusztultak, most mégis azt állítják, hogy a halott Méhkirálynő az ugyancsak halott Turkálón keresztül szólt hozzájuk. A malackákkal sokkal könnyebben el lehetne boldogulni, ha rá lehetne őket venni, ne fogadjanak el több parancsot a halottaiktól.

– Ilyen a törvény – ismételte Ouanda. – Ha meg kérnénk, hogy jöjjön ide, lehet, hogy jelentene minket. Akkor pedig soha többé nem jöhetnénk el közétek.

– A Holtak Szószólója nem fog jelenteni semmit. El akar jönni.

– Honnan tudjátok?

– Turkáló mondta.

Miro időnként szerette volna kivágni a totemfát, ami azon a helyen nőtt, ahol Turkáló az életét vesztette. Talán ezzel rákényszeríthetné a malackákat, hogy ne idézzék állandóan az ő szavait, de az is lehet, hogy utána egy másik fát neveznének Turkálónak. De minden xenológus, sőt, még az antropológusok is ismerték a legfontosabb szabályt: egy tudósnak sohasem szabad kifejezésre juttatnia, ha nem hisz a megfigyelt csoport vallásában.

– Kérdezzétek meg tőle – mondta Ember.

– Turkálótól? – kérdezte Ouanda.

– Ő nektek nem válaszolna – mondta Ember. Mintha egy kicsit megvető lett volna a hangja. – Kérdezzétek meg a Szószólót, eljön-e, vagy sem.

Miro Ouanda válaszára várt. Biztosra vette, hogy a lány tudja, ő mit felelne, hiszen az utóbbi két napban egyfolytában ezen vitatkoztak. A Szószóló jó ember, mondta Miro. Kókler, mondta Ouanda. Rendes volt a kicsikkel, mondta Miro. A cukros bácsik is azok, felelte Ouanda. Én hiszek benne, mondta Miro. Akkor hülye vagy, mondta Ouanda. Bízhatunk benne, mondta Miro. El fog árulni minket, mondta Ouanda. Minden alkalommal ezzel a kijelentésével vetett véget a beszélgetésnek.

A malackák viszont átrendezték az egyenletet, és Miro javára billentették a mérleget. Általában, mi kor a malackák valami teljesíthetetlen kívánsággal álltak elő, Miro segített Ouandának, és együtt hárították el a kéréseiket. Ezúttal azonban nem akartak lehetetlent, és mivel nem akarta leszerelni őket, Miro inkább hallgatott. Rajta, Ember, erőltesd a dolgot, gondolta. Most az egyszer igazad van, és Ouanda engedni fog.

A lány érezte, hogy Miro cserben hagyta, ezért egy kicsit visszakozott.

– Talán az erdő szélére mégis elhozhatnánk...

– Ide hozzátok – mondta Ember.

– Azt nem lehet – felelte a lány. – Nézzetek végig magatokon! Ruhát viseltek. Edényeket csináltok. Kenyeret esztek.

Ember elmosolyodott.

– Igen. Ennek ellenére hozzátok ide.

– Nem – jelentette ki Ouanda.

Miro megremegett, és kis híján megérintette Ouandát. Egy dolgot eddig sohasem tettek meg: ilyen határozottan még nem tagadtak meg egyetlen kérést sem. Mindig találtak valami kifogást, mindig úgy kezdték a visszautasítást, hogy "Nem tehetjük, mert...", vagy "Bárcsak megtehetnénk". De ez az egy szó, ez a "nem" a malackák számára azt jelentette: "nem fogom megtenni, és én döntöttem így".

Ember arcáról eltűnt a mosoly.

– Pipo azt mondta, nálatok nem az asszonyok döntenek. Pipo azt mondta, az embereknél a férfiak és a nők együtt határoznak, ezért csak akkor mondhatod azt, hogy "nem", ha mind a ketten így gondoljátok. – Mirora nézett. – Te is nemet mondasz?

Miro nem felelt. Érezte ahogy Ouanda könyöke a testéhet ér.

– Te még nem mondtál semmit. Igent, vagy nemet mondasz? – kérdezte Ember. Miro hallgatott.

Néhány malacka felállt, és köréjük gyűlt. Mironak fogalma sem volt róla, mire készülnek, de valahogy fenyegetőnek érezte a mozdulataikat. Ouanda is észrevehetett valamit, és ugyan a saját biztonságáért sohasem aggódott volna, féltette Mirot.

– Ő azt mondja, hogy igen – suttogta.

– Ő igent mond, de hallgat. Te nemet mondasz, de nem hallgatsz helyette. – Ember az egyik ujjával kirántott a szájából egy sűrű váladékcsomót, és a földre rázta. –Ennyit sem értek!

Ember felugrott a levegőbe, szaltózott egyet, majd háttal a két ember felé a földre huppant, és elindult. Hirtelen a többi malackába is visszatért az élet, és Ember után iramodtak, aki az erdő szélére vezette őket, el Miróról és Ouandától.

Ember megtorpant. Az egyik malacka ahelyett, hogy a nyomában menetelt volna, most elébe szökkent, és elállta az útját. Levélfaló volt az. Miro nem hallotta a szavaikat, nem látta, hogy mozog a szájuk, így fogalma sem volt róla, beszélgetnek-e. Azt viszont jól látta, hogy Levélfaló kinyújtja a kezét, és megérinti Ember hasát. Levélfaló visszarántotta a kezét, majd megpördült, és játékos ifjoncként beszáguldott a bokrok közé.

Egy pillanattal később valamennyi malacka eltűnt a két ember szeme elől.

– Ez párbaj volt – mondta Miro. – Levélfaló és Ember megküzdöttek egymással. Ellentétes oldalon állnak.

– Minek az ellentétes oldalán? – kérdezte Ouanda.

– Azt én is szeretném tudni. Azt hiszem, ha elhozzuk a Szószólót, Ember győz, ellenkező esetben pedig Levélfaló.

– Győz? És mit nyer? Ha lehozzuk a Szószólót, elárulhat bennünket, és akkor mindannyian vesztesek leszünk.

– Nem fog elárulni minket.

– Miért ne tenné? Te is elárultál engem! Ouanda hangja olyan metsző volt, hogy Miro kis híján felkiáltott a fullánkos szavak okozta fájdalomtól,

– Méghogy elárultalak! – suttogta. – Eu nao. Jamais. – Én aztán nem. Soha.

– Apa mindig azt mondta, a malackák előtt legyünk szövetségesek, amíg velük vagyunk soha ne mutassuk ki, hogy valamiben nem értünk egyet. Erre te...

– Erre én! Nem mondtam nekik igent. Te jelen tetted ki, hogy nem, és te árultad el, hogy nem értek veled egyet!

– Amikor különbözik a véleményünk, te köteles vagy... Ouanda elhallgatott. Csak ekkor döbbent rá, mit is akart mondani. De már elkésett, és Miro pontosan tudta, mire gondolt. Igen, ilyen helyzetben ő köteles lenne engedelmeskedni Ouanda parancsainak. Éppen úgy, mintha a lány segédje lenne.

– Eddig azt hittem, mindent közösen csinálunk. – Miro megfordult, és elindult vissza, Milagre felé.

– Miro! – kiáltott utána a lány. – Miro, nem úgy értettem... A fiú hagyta, hogy Ouanda utolérje, majd elkapta a karját.

– Ne ordíts! – sziszegte vadul. – Vagy most már nem érdekel, hallanak-e bennünket a malackák, vagy sem? Ezek szerint a főzenador úgy döntött, most már mindent megmutatunk nekik? Még azt is, az embereknél hogyan szereznek érvényt az akaratuknak a főnökök?

– Én nem vagyok főnök, csak...

– így van. Nem vagy az. – Miro elfordult a lánytól, és újra elindult.

– De Libo az apám volt, ezért természetesen én vagyok a...a vér szerinti zenador – fejezte be a mondatot Miro. – És én vajon mi vagyok vér szerint? Egy részeges kretén, aki veri a feleségét? – Megfogta, és kegyetlenül megszorította a lány karját. – Ennek hiszel? A paizinhom hasonmása vagyok!

– Eressz el!

Miro ellökte magától Ouandát. – A segéded szerint ma eszement módjára viselkedtél – mondta Miro. A segéded szerint jobb lett volna, ha a Szószóló megítélésében elfogadod az ő véleményét. A Segéded szerint hallgatnod kellett volna rá, amikor azt mondta, a malackák nagyon komolyan veszik ezt a dolgot, és tévedsz. Lehet, hogy ezt a tévedésed Ember az életével fogja meg fizetni.

Iszonyatos vád volt, de mindketten tudták, a feltételezésük könnyen valóra válhat. Akkor pedig Ember ugyanúgy fogja végezni, mint Turkáló meg az évek során elpusztul társai: kibelezik, és egy apró palántát ültetnek a hullájába.

Miro tisztában volt vele, milyen kegyetlenek a szavai, és azt is tudta, Ouanda teljes joggal rátámadhatna miattuk. Nem volt joga a lányra hárítani a felelősséget, míg lehetőségük volt rá, hogy meg mentsék Embert.

Ouanda azonban nem dühöngött, nem tiltakozott. Megpróbált nyugalmat erőltetni magára; mély lélegzetet vett, és ellazította az arcát. Miro ugyanezt tette.

– Az a lényeg – kezdte a lány –, hogy helyesen döntsünk. A malackák eddig mindig éjszaka hajtották végre a kivégzéseket. Most már csak úgy menthetjük meg Embert, ha még a délután folyamán, sötétedés előtt idehozzuk a Szószólót.

Miro bólintott.

– Igen – mondta. – Ne haragudj. – Te se haragudj.

– Mivel nem tudjuk pontosan, mit csinálunk, egyikünk sem tehet róla, ha balul üt ki a dolog.

– Bárcsak biztosak lehetnénk benne, hogy jól döntöttünk...

Ela egy kövön ült, és a folyóba lógatta a lábát. A Holtak Szószólójára várt. A néhány méternyire mellette magasodó kerítés még a folyó vize fölé is benyúlt, a felszín alatt pedig acélrács zárta el az utat, nehogy valaki megpróbáljon a víz alatt úszva átjutni a torlasz túlsó oldalára. Tulajdonkén felesleges volt ez az elővigyázatosság: Milagre lakói közül egy sem akadt, aki be akart volna hatolni a malackák területére, Sőt, meg Közelébe sem mentek a kerítésnek, és úgy tettek, mintha nem nem is létezne. Ela pontosan ezért akart éppen ezen a helyen találkozni a Szószólóval. Annak ellenére hogy az idő jó volt és a tanítás már véget ért, egyetlen gyerek sem úszkált a Vila Última közelében; senki sem jött a kerítés folyóparti szakaszához, senki sem merészkedett ide, ahol az erdő ilyen közel volt a határvonalhoz. Egyedül a szappanfőzők, a fazekasok és a téglaégetők jártak erre a környékre, de a napi munka végeztével ők sem maradtak itt. Ela itt mindent nyíltan elmondhatott a Szószólónak, nem kellett attól tartania, hogy valaki megzavarja vagy kihallgatja a beszélgetésüket.

Nem kellett sokáig várnia. A Szószóló egy kis csónakban evezett lefelé a folyón. Általában csak a túlparti farmerek közlekedtek így, mert ők nem sok hasznát vették a kiépített utaknak A Szószóló meztelen háta meglepően fehér volt; még a loirosoknak nevezett, a többieknél jóval sápadtabb Lusok bőre is sötétebb volt az övénél. A Szószóló valahogy gyengének és véznának látszott, de Elának az is feltűnt, az árral szemben is milyen sebesen halad a csónakja, milyen ügyesen meríti a vízbe az evezőit, és sápadt bőre alatt milyen kemény izmok feszülnek. Elán egy pillanatra furcsa szomorúság vett erőt, de szinte azonnal rájött, az apja után bánkódik. Eddig a percig nem jött rá, hogy szerette őt, hogy egyáltalán szeretett benne valamit, de most az eszébe jutott izmos háta és a veríték, amitől barna bőre üvegként ragyogott a napsütésben. Nem, gondolta, nem bánom, hogy meghaltál, Cao. Inkább attól vagyok szomorú, hogy nem hasonlítottál jobban a Szószólóra, akihez semmi kapcsolat sem fűz bennünket, de mégis többet adott nekünk három nap alatt, mint te egész életedben. Csak a testedet sajnálom, azt a gyönyörű testet, ami belülről olyan volt, akár egy féregrágta gyümölcs.

A Szószóló felfedezte a lányt, és a part felé fordította a csónakját. Ela belegázolt az iszapos vízbe, és a partra húzta a csónak orrát.

– Ne haragudj, hogy össze kellett sároznod magad miattam – mondta a Szószóló. –Képtelen voltam ellenállni a víz csábításának. Már hetek óta nem mozgattam meg a testem...

– Ügyesen evez – mondta a lány.

– A Trondheim – ez az a világ, ahonnan idejöttem,

– felszínét javarészt jég és víz borítja. Itt-ott egy-két szikla, egy vékonyka talajréteg, és rengeteg víz. Aki nem tud evezni, ott bénább, mintha járásképtelen volna.

– Azon a világon született?

– Nem. Ott szóltam utoljára egy ember haláláról.

– A Szószóló leült a fűre, és a folyó felé fordult. Ela melléje telepedet.

– Anyám dühös magára.

A férfi halványan elmosolyodott.

– Igen, nekem is megmondta.

Ela ösztönösen megpróbálta védelmébe venni az anyját.

– Maga el akarta olvasni a személyes feljegyzéseit!

– Én elolvastam azokat a feljegyzéseket. A legfontosabbak kivételével valamennyit.

– Tudom. Quim elmondta. – Elát furcsa büszkeséggel töltötte el, hogy a Szószóló képtelen volt átjutni az anyja által létrehozott adatvédelmi rendszeren. Aztán eszébe jutott, hogy ő ebben az ügyben nem az anyja oldalán áll, hiszen ő maga is hosszú éveken át próbálkozott, hogy hozzáférjen azokhoz a bizonyos feljegyzésekhez. Mégis, a pillanatnyi érzés hatására olyan dolgokat mondott ki, amikről nem is akart beszélni. – Olhado otthon ül, kikapcsolta a szemeit, feltette a fejhallgatóját, és bömbölteti a zenét. Nagyon ideges.

– Igen, azt hiszi, hogy becsaptam.

– Miért? Talán nem ezt tette? – Ela dühös volt magára. Valójában nem ezt akarta mondani.

– Én a holtak szószólója vagyok. Mikor beszélek, mindig az igazat mondom, és nem tartom tiszteletben mások titkait.

– Tudom. Éppen ezért kértem szószólót. Maga nem tart tiszteletben senkit és semmit.

A Szószóló bosszúsnak látszott.

– És most miért hívtál ide? – kérdezte.

Az egész rosszul indult. Ela nem úgy akart beszélni a Szószólóval, mintha ellene lenne, mintha nem volna hálás neki azért, amit a családjáért tett, de mégis minden szava ellenséges volt. Lehet, hogy Quim a hatalmába kerítette a tudatomat?, gondolta. Talán ezért van az, hogy nem azt mondom, amit valójában szeretnék.

– Ide hívtál, erre a helyre, a folyó mellé. A családod többi tagja nem beszél velem, te pedig üzenetet küldesz nekem. Miért? Talán tiltakozni akarsz, mert nem tartom tiszteletben tieid magánéletét, mert semmit sem tisztelek?

– Nem – felelte a lány félszegen. – Ez az egész beszélgetés rosszul indult

– Nem gondolod, hogy nem lehetnék szószóló, ha nem tisztelném az embereket? Ela nem bírta tovább; kétségbeesetten kitört.

– Bárcsak sikerült volna behatolni anyám vala mennyi adatbázisába! Bárcsak minden titkát ki fürkészte volna, hogy közzé tegye a Száz Világ valamennyi bolygóján! – Maga sem tudta miért, de a szemeiben könnyek csillogtak.

– Értem. Neked sem mutatta meg azokat a fel jegyzéseket, igaz?

– Sou aprendiz dela, nao sou? E porque choro, diga-me! O senhor tem o jeito.

– Nem, én nem akarok fájdalmat okozni az embereknek, Ela – felelte a Szószóló halkan. A hangja szelíd volt, és olyan, akár egy segítő kéz, amire támaszkodni lehet. – Az igazság viszont fájdalmas is lehet

– Sou ingrata, sou má filha...

– Igen, hálátlan és rossz gyermek vagy – mondta a férfi, és kedvesen felnevetett. – A káosz éveiben, amíg mindenki elhanyagolt titeket, te tartottad össze a családotokat. Anyád nem sokat segített neked, és amikor te is az ő hivatását választottad, nem osztotta meg veled a legfontosabb titkokat. Te mindent megtettél, hogy kiérdemeld a szeretetét és a bizalmát, de ő otthon és a munkában is kirekesztett az életéből. Most végre elmondhatod valakinek, hogy eleged van az egészből. Igen, valóban rossz vagy, talán a legrosszabb ember, akit valaha ismertem!

Ela mulatságosnak találta önvádjait, és szerette volna kinevetni magát.

– Engem ne sajnáljon! – Megpróbált határozott hangon beszélni.

A Szószóló természetesen észrevette, hogy csak megjátssza magát.

– Soha ne köpj szemen egy barátot! – mondta elrévedt tekintettel.

Ela nem akarta magára haragítani a férfit, de ennek ellenére hideg, dühös hangon felelt.

– Maga nem a barátom! Egy percig attól tartott a Szószóló elhiszi amit mondott. A férfi azonban elmosolyodott – Te akkor sem ismered fel a barátaidat, ha az orrod előtt állnak.

De igen, gondolta Ela, most is látok egyet, A Szószólóra mosolygott

– Ela, te jó xenobiológus vagy? – Igen.

– Tizennyolc éves vagy. Már két évvel ezelőtt letehetted volna a mestervizsgát, de még meg sem próbálkoztál vele.

– Anya nem engedte. Mindig azt mondja, még nem készültem fel eléggé.

– Amint betöltötted a tizenhatot, nem volt szükséged anyád beleegyezésére.

– Egy segédnek mindig meg kell szereznie a mestere hozzájárulását.

– De tizennyolc vagy, és már erre sincs szükséged!

– Még mindig Anya. a Lusitania xenobiológusa. A labor is az övé. Talán jobb lenne, ha az akarata ellenére is letenném azt a vizsgát, és amíg él nem eresztene be a laboratóriumába?

– Ezzel fenyegetőzik?

– Világosan megmondta, nem vizsgázhatom

– Igen, mert ha már nem a segédje lennél, kénytelen lenne másodxenobiológusként magához venni téged. Akkor pedig jogodban állna belenézni...

– ...valamennyi feljegyzésébe. Még a zárolt adatállományokba is

– Ő viszont inkább megakadályozza, hogy a saját lánya elkezdje a karrierjét, inkább hagyja, hogy a jellemzésedbe bekerüljön ez a kitörölhetetlen szégyenfolt – tizennyolc évesen még mindíg nem készültél fel a vizsga letételére... És mindezt csak azért, hogy ne olvashasd el azokat a feljegyzéseket!

– Így van.

– De miért?

– Anyám őrült.

– Nem. Fogalmam sincs, hogy Novinha micsoda, de az biztos, hogy nem őrült.

– Ela é boba mesma, Senhor Falante.

A Szószóló felnevetett, és lefeküdt a fűre.

– Ezt magyarázd el! Miben nyilvánul meg, hogy boba?

– Három dologban is. Először: megtiltotta a Descoladával kapcsolatos kutatásokat. Harminc négy évvel ezelőtt a Descolada majdnem kiirtotta ezt a kolóniát. A nagyszüleimnek, Os Veneradosnak, Deus os abencoe, alig sikerült megfékezniük a járványt. A kórokozók, a Descolada-testek még mindig nem pusztultak ki. Hogy megakadályozzuk az újabb járványt, folyamatosan szednünk kell az ellenszert. Úgy, mintha valami extra vitaminadag lenne. Ezt bizonyára már magának is elmondták. Ha a kórokozó egyszer bekerül az ember testébe, egész hátralevő életében szednie kell a szert. Még akkor is, ha elhagyja a Lusitaniát.

– Igen, erről már hallottam.

– Anya nem engedi meg, hogy a Descolada testeket tanulmányozzam. Az egyik zárolt adatállományban valószínűleg éppen a járványra vonatkozó információk vannak, de ő hozzáférhetetlenné tette Gusto és Cida feljegyzéseit.

A Szószóló összehúzta a szemét.

– Igazán? Ettől még nem boba. Mi van még?

– Nem tudom, mi a Descolada-test, de bármi is legyen, egy biztos: tíz évvel a kolónia megalapítása után már adaptálódott, és emberi parazitává vált. Tíz rövid év alatt! Ha egyszer képes volt ilyesmire, másodszor is alkalmazkodhat.

– Talán Novinha nem így gondolja.

– Azt hiszem, jogom lenne hozzá, hogy én magam járjak utána a dolognak, nem? A Szószóló nyugtatóan megérintette Ela térdét.

– Ebben igazad van. De folytasd. Még miért tartod bobának?

– Másodszor: nem engedi meg, hogy elméleti kutatásokat folytassak. Nem végezhetek taxonómiai munkát, de még evolúciós modelleket sem. Ha mégis megpróbálkozom valami ilyesmivel, mindig azt mondja, hogy valószínűleg nincs elég munkám, ha erre ráérek. Ilyenkor rengeteg feladatot ad, mert azt hiszi, mire mindet elvégzem, elfelejtem az eredeti terveimet.

– De természetesen te nem adod fel.

– Hát persze, hogy nem! Hiszen éppen az a xenobiológia célja! Ó, igen, anyám tényleg kitűnő burgonyát tudott kitermeszteni, olyat, ami maximális mértékben képes felhasználni az itt rendelkezésé re álló tápanyagokat. Az is csodálatos, hogy létre hozott egy olyan amaránt fajtát, ami négy hektáron termesztve kielégíti a kolónia teljes proteinszükségletét. De ez mind nem egyéb, mint a molekulákkal való bűvészkedés!

– Inkább a túlélés egyik alapfeltétele.

– Ez igaz, de ettől még semmit sem tudunk! Olyan mintha egy óceán felszínén úszkálnánk. Szép kényelmesen körözgetünk, de közben fogalmunk sincs arról vannak-e alattunk cápák. Lehet, hogy már körbevettek minket, de anyám tudni sem akar róluk!

– És mi a harmadik ok?

– Harmadszor: nem cseréli ki az információit a zenadorokkal. Még az időszaki jelentéseket sem küldi el hozzájuk. Semmit. Ez tiszta őrültség! Mi nem hagyhatjuk el a körülkerített területet, tehát egyetlen fát sem tanulmányozhatunk közelről. Mivel csak a kerítésen véletlenül belül maradt állatokat és növényeket figyelhetjük meg, gyakorlatilag semmit sem tudunk a bolygónk flórájáról és faunájáról. Egy cabracsorda, egy pár csomó capimfű, a folyópart valamelyest eltérő ökológiája, és kész. Semmit sem tudunk az erdei állatokról, nem beszéljük meg, mire sikerült rájönnünk. Egyetlen információt sem tudatunk a zenadorokkal, és mi kor ők átküldenék hozzánk néhány adatot, olvasatlanul letöröljük valamennyit. Olyan ez az egész, mintha anyám egy áthatolhatatlan falat épített volna körénk, amin át semmi sem jut ki, de be sem.

– Talán oka volt rá, hogy ezt tette.

– Persze, neki mindenre oka van. Az őrültek mindent meg tudnak magyarázni. Ez egyik ilyen ok, hogy nem szerette Libot. Gyűlölte őt. Nem engedte meg Mironak, hogy beszéljen vele, nekünk sem hagyta, hogy a gyerekeivel játsszunk. China, Libo egyik lánya, évekig a legjobb barátnőm volt, de iskola után egyszer sem vihettem haza, és én sem mehettem el hozzájuk. Aztán mikor Miro Libo segédje lett, anyám egy évig nem szólt hozzá, és még enni sem adott neki. Ela látta, a Szószóló azt hiszi, túloz egy kicsit.

– Komolyan mondom: egy teljes évig tartott a dolog. Azon a napon, amikor Miro Libo segédje lett, és este hazajött a Zenador Állomásról, anyám nem szólt hozzá. Mikor Miro leült az asztalhoz, hogy együtt vacsorázzon velünk, anyám elvette előle a tányérját és az evőeszközeit. Mintha nem is lett volna ott! Miro egész idő alatt ott ült, meg sem szólalt, csak anyát nézte. Végül Apa dühös lett, és kiküldte. – És Miro mit tett? Kiment?

– Nem. Maga nem ismeri a bátyámat! – Ela keserűen felnevetett. – Ő nem harcol, de soha nem adja fel a küzdelmet. Soha sem válaszolt Apa sértéseire. Életemben még egyszer sem hallottam, hogy dühre dühvel felelt volna. Minden este ugyanaz történt: hazajött a Zenador Állomásról, anyám elszedte előle a terítéket, Miro pedig addig ült a helyén, amíg Apa ki nem zavarta. Egy héttel az első eset után Apa már akkor üvölteni kezdett vele, amikor Anya a tányérjáért nyúlt. Apa, vagyis az a fattyú... Szóval ő annyira gyűlölte Mirot, hogy imádta ezt a helyzetet. Örült, hogy Anya végre mellé állt, és szembefordult a fiával.

– Végül ki adta fel?

– Senki. – Ela a folyóra bámult, és rádöbbent, milyen rettenetes szégyenbe hozta a családját egy idegen előtt. De ez az ember már nem volt teljesen idegen, hiszen Quara újra beszélt, Olhado is törődött a környezetével, és Grego – ha csak rövid időre is, de ismét normális kisfiú lett. Nem, a Szószóló már nem idegen a számukra.

– Hogy lett vége? – kérdezte a Szószóló. – Akkor lett vége, amikor a malackák megölték Libot. Anya annyira gyűlölte őt, hogy megünnepelte a halálát: megbocsátott a fiának. Libo halálának estéjén Miro nagyon későn, jóval vacsora után ért haza. Szörnyű éjszaka volt; mindenki félt, mindenki iszonyatosnak tartotta a malackákat, és mindenki szerette Libot. Mindenki – Anya kivételével. Ő megvárta Mirot. Amikor Miro belépett a konyhába, és leült az asztalhoz, anya egy tányért tett elé és megrakta étellel. Egyetlen szót sem szólt. Miro evett, de ő is hallgatott. Mintha az elmúlt egy évben semmi sem történt volna. Éjszaka felébredtem, és hallottam, hogy Miro a fürdőszobában van. Sírt. Nem hiszem, hogy rajtam kívül más is hallotta, és én sem mentem ki hozzá, mert azt hiszem, szerette volna titokban tartani. Most már tudom, jobban tettem volna, ha kimegyek. De féltem. Olyan rettenetes dolgok történtek a családunkban! A Szószóló bólintott.

– Ki kellett volna mennem hozzá – ismételte Ela.

– Igen – mondta a Szószóló. – Meg kellett volna tenned.

Furcsa dolog történt. A Szószóló egyetértett vele, hogy azon az éjszakán hibát követett el, és amikor ezt kimondta, Ela tudta, valóban így van. Mégis úgy érezte, mintha pusztán a bűne kimondásával sikerült volna megszabadulnia a fájdalom egy részétől, mintha begyógyult volna a lelkén egy seb. Életében először megértette, miben rejlik a szószólás ereje. Ez nem hasonlított a papok által kínált gyónáshoz, bűnbánathoz és bűnbocsánathoz. Ez valami más volt. Elmondta magáról az igazat, aztán rá kellett jönnie, többé már nem ugyanaz az ember. Bevallotta, hogy hibát követett el, hogy ez a hiba megváltoztatta, de már biztos volt benne, még egyszer nem tenné meg ugyanazt. Már más lett, már kevésbé félt és könyörületesebb lett.

Ha már nem vagyok az a rémült kislány, aki hallotta a bátyja kétségbeesett zokogását, és nem mert kimenni hozzá, akkor ki vagyok? Ela a folyót bámulta, de az acélrácson átzubogó hullámok nem feleltek neki. Talán ma nem is kell megtudnia, mi lett belőle. Talán most annyi is elég, hogy biztos benne, megváltozott,

A Szószóló még mindig a füvön hevert, és a nyugat felől érkező sötét felhőket figyelte.

– Mindent elmondtam, amit tudok – mondta Ela. – Elárultam, mit rejtenek azok a titkos adatállományok – a Descoladára vonatkozó információkat Ez minden.

– Nem – mondta a Szószóló.

– De igen. Esküszöm!

– Azt akarod mondani, hogy engedelmeskedtél az anyádnak? El akarod hitetni velem, hogy amikor eltiltott az elméleti munkától, valóban azt tetted, amit kért tőled?

Ela elmosolyodott.

– Ő ezt hiszi.

– De ez nem igaz.

– Lehet, hogy ő nem valódi tudós, de én az vagyok

– Valaha ő is az volt – mondta a Szószóló. – Tizenhárom éves korában tette le a vizsgát.

– Tudom.

– Amíg élt Pipo minden információt megosztott vele.

– Ezt is tudom. Ő csak Libot gyűlölte.

– Tehát, Ela, elárulod, mit sikerült kiderítened, milyen következtetésre jutottál az elméleti munkád során?

– Semmire sem kaptam választ, de legalább meg ismertem néhány kérdést. Kezdetnek ez sem rossz, igaz? Itt senki sem tesz fel kérdéseket. Vicces, nem? Miro szerint a framling xenológusok egyre több és több adatot kérnek tőle és Ouandától, de a törvény mégis megtiltja nekik, hogy többet megtudjanak. De közben még egyetlen framling xenobiológus sem akadt, aki tőlünk kért volna valamilyen információt. Ok valamennyien csak a saját bolygójuk bioszféráját tanulmányozzák, és még egyetlen kérdést sem tettek fel az anyámnak. Én vagyok az egyetlen, aki kérdez, és senki sem törődik velem.

– Én igen – mondta a Szószóló. – Meg kell ismernem a kérdéseidet.

– Rendben. Nézzük az elsőt. A kerítésen belül van egy cabracsorda. Ezek az állatok képtelenek átugrani a túlsó oldalra, sőt, még csak meg sem érint hetik a torlaszt. A csordában levő valamennyi egyedet megvizsgáltam. Egyetlen hím sincs közöttük. Mind nőstény.

– Szerencsétlen véletlen – mondta a Szószóló. – Ügyelni kellett volna rá, hogy legalább egy hím maradjon a kolónia oldalán.

– Nem ez a lényeg – mondta Ela. – Nem vagyok benne biztos, hogy egyáltalán vannak hím cabrák. Az utóbbi öt évben mindegyik cabra legalább egy borját hozott a világra, pedig egyikük sem párzott.

– Talán klónozással szaporodnak – vélte a Szószóló.

– Az ivadék genetikailag egyetlen esetben sem azonos az anyjával. Ezt a laborban sikerült kiderítenem. Természetesen az anyám tudta nélkül. A cabrák valamilyen génátvitellel szaporodnak.

– Hermafroditák lennének?

– Nem. Csak nőstények. Nincs hím nemi szervük. Ez elég érdekes és fontos kérdés, ugye? A cabráknál szexuális érintkezés nélkül történik a génátvitel.

– A teológiai kapcsolatok mindig meglepőek...

– Ne gúnyolódjon!

– Melyikkel ne? A tudománnyal, vagy a teológiával?

– Egyikkel sem. Akarja hallani a többi kérdést is, vagy nem? – kérdezte Ela.

– Mondd!

– Nézzük csak... Az a fű, amin most fekszik... Mi pázsitfűnek nevezzük. A vízisiklók mindig itt jönnek a világra. Persze akkor még parányi, alig észrevehető kis kukacok. Tövig rágják a füvet, egy mást is felzabálják, és mikor nőnek egy kicsit, mindig levedlik a régi bőrüket. Aztán amikor a föld már síkos a bőrcafataiktól, valamennyien bele csúsznak a folyóba, és soha többé nem bukkannak elő.

A Szószóló nem volt xenobiológus, így nem értet te meg azonnal a problémát.

– A siklók itt jönnek a világra – magyarázta Ela. De sohasem térnek vissza a partra, hogy lerakják a tojásaikat.

– Tehát még azelőtt párzanak, hogy belemásznak a vízbe.

– Igen, nyilvánvalóan. Már láttam őket párosodni De nem is ez a probléma. Sokkal inkább az, hogy miért vízisiklók?

A Szószóló még mindig nem értette a dolgot.

– Nézze, ezek teljes mértékben alkalmazkodtak a vízi életmódhoz, van tüdejük, de vannak kopoltyúik is. Remekül úsznak, vannak uszonyaik, szóval teljes mértékben arra fejlődtek ki, hogy a vízben éljék le az életüket. De akkor miért a száraz földön párosodnak, és miért ott jönnek a világra? Az evolúciót abszolút nem érdekli, hogy a fajfenntartás végrehajtása után mi történik az egyes egyedekkel. Kivéve persze abban az esetben, ha a felnőtteknek gondoskodniuk kell a kicsinyeikről. A siklók azonban nem törődnek az ivadékaikkal. A vízi életmód semmivel sem segíti elő, hogy reprodukció bekövetkeztéig életben maradjanak. Még az sem lenne érdekes, ha belefulladnának a folyóba, hiszen amikor a vízbe csúsznak, életük reprodukciós szakasza már véget ért.

– Igen – mondta a Szószóló –, már értem.

– A víz időnként tele van parányi, átlátszó tojásokkal. Én magam még sohasem láttam tojásrakó siklót, de mivel a folyó közelében rajtuk kívül egyetlen akkora lény sem él, amitől ekkora peték származhatnának, logikusnak, hogy csakis siklótojások lehetnek. Csakhogy ezek az átlátszó peték – az átmérőjük úgy egy centi lehet, –teljesen sterilek. Tartalmazzák a szükséges tápanyagokat, minden megvan bennük, csak éppen az embrió hiányzik belőlük. Némelyikükben van gaméta, vagyis egy sejtbe zárt, kombinálódásra képes fél génkészlet, de egyikben sincs élet. A szárazföldön még egyszer sem találtunk siklótojásokat. Az egyik nap még csak a pázsitfű van a folyó partján, ám a következő reggelen a fűszálak között már apró siklócsemeték hemzsegnek. Elég érdekes probléma? Ugye megérné, hogy foglalkozzunk vele?

– Talán spontán szaporodásról van szó.

– Igen, ez is lehetséges. Szeretném összegyűjteni a tárgyra vonatkozó információkat, és szeretném megvizsgálni az alternatívákat, de anyám úgysem. engedné meg. Egyszer megemlítettem neki a problémát, de ő válaszul a nyakamba varrta a teljes amaránt tesztet, így nem maradt időm rá, hogy a folyó partján caplassak. És van még egy fontos kérdés: miért él a bolygón csupán ilyen kevés faj? Más világokon, még a félsivatagos, kietlen, vagy a Trondheimhez hasonló bolygókon is több ezer különböző állatfajt találhatunk. Ha máshol nem is, de legalább a vizekben. A Lusitanián azonban csak néhány él. A xinadora az egyetlen madárfaj, amit itt láttam. A legyeket és rovarokat egyedül a bögölyök és a puladorok képviselik, A cabrák az egyetlen növényevők; ők a capimfűvel táplálkoznak. Rajtuk kívül csak egyetlen nagyobb testű élőlény őshonos: a malackák. Ez erdők fái kivétel nélkül ugyanahhoz a fajhoz tartoznak, a prérin csak a capimfű nő. Ezen kívül csupán egy növény létezik: a tropeco. Ezek több méter hosszú indák. A xinadorák ezekből építik meg a fészküket. Ennyi. A xinadorák csak a bögölyöket eszik. A bögölyök a folyóparti algákon élnek, meg kolóniánk hulladékán. A xinadorákra semmi sem vadászik, és a cabráknak sincs ragadozójuk.

– Ez tényleg nem sok – mondta a Szószóló.

– Elképesztően kevés! Ezen a bolygón legalább tízezer ökológiai niche üres. Hihetetlen, hogy az evolúció ilyen üresen hagyta ezt a világotl

– Talán valamilyen katasztrófa okozta a fajok tömeges kipusztulását?

– Pontosan!

– Valami mindent kiirtott. Csak az a néhány faj maradt meg, ami képes volt alkalmazkodni a megváltozott körülményekhez.

– így van – mondta Ela. – Érti már? Bizonyítékom is van. A cabráknak van egy furcsa szokásuk: mikor valaki a közelükbe megy, a felnőtt egyedek védelmezőén körbeveszik a kicsiket, és úgy helyezkednek, hogy a hátsó lábaikkal meg tudják rúgni az idegent.

– Veszély esetén, a csordában élő állatok majd' mindegyike így tesz.

– Igen. De mitől akarják megvédeni a borjaikat? A malackák az erdőkben élnek, sohasem vadásznak a prériken. De egykor létezett egy ragadozó, ami miatt a cabrák kifejlesztették ezt a védekezési rendszert. Igen, élt egy állat, ami rájuk vadászott, de már kihalt. És nem is olyan régen, talán valamikor a legutóbbi százezer, talán egymillió évben.

– Egyetlen jel sem utal arra, hogy az utóbbi húszmillió évben nagyobb meteor zuhant a bolygóra – mondta a Szószóló.

– Így van. Egy ilyen katasztrófa valamennyi nagyobb állat– és növényfajt elpusztította volna, de a kisebb test élőlények fajai még mindig százszámra léteznének. Egy becsapódó meteor megölte volna valamennyi szárazföldi lényt, de az óceánokat érintetlenül hagyta volna. Ám itt a szárazföldön, a vízben, mindenütt csak egy-két faj maradt meg, és ezek között vannak nagyobb méretűek is. Nem, én biztos vagyok benne, hogy nem meteorról van szó, hanem sokkal inkább egy járványról. Egy olyan kórról, ami valamennyi élőlényt megtámadta. Persze mi már nem tudtuk volna felfedezni a járvány kórokozóját, mert mire ideértünk, a most létező élőlények mindegyike alkalmazkodott hozzá, beolvasztotta magába. Csak úgy szereztünk tudomást a létéről, hogy mi is...

– ... megkaptuk a betegséget – fejezte be a mondatot a Szószóló. – A Descolada!

– Most már tényleg érti? Minden kérdéssel visszakanyarodtunk a Descoladához. A nagyszüleim genetikai manipulációk segítségével megtalálták a módját, hogyan védekezhetünk ellene. A cabrák és a siklók is alkalmazkodtak a kórokozóhoz, és nem hiszem, hogy hozzánk hasonlóan ők is rendszeresen szednék az ellenszerét. Azt hiszem, minden összefügg; a különös reproduktív anomáliák, az ökológiai rendszer üressége, minden kapcsolatban van a Descolada-testtel. Anyám pedig nem engedi, hogy tanulmányozzam a kórt, nem hagyja, hogy megtudjam, valójában mi ez, hogyan működik, milyen kapcsolatban lehet a ...

– A malackákkal.

– Igen, persze, a malackákkal. De nem csak velük, hanem valamennyi állattal... A Szószólón látszott, alig bírja leplezni az izgatottságát. Mintha Ela valamilyen elképesztően bonyolult dolgot magyarázott volna el neki.

– Pipo halálának éjszakáján az anyád zárolta azokat az adatbázisokat, amelyekben az éppen akkor végzett munkájával, és a Descolada kutatásokkal kapcsolatos információk voltak. Alikor este megmutatott valamit Piponak, és ez a valami kapcsolatban van a Descolada-testekkel és a malackákkal is...

– Tényleg akkor zárta el a feljegyzéseit? – kérdezte Ela.

– Igen... Igen.

– Ez is azt bizonyítja, hogy igazam van.

– Igen – mondta a Szószóló. – Köszönöm. Többet segítettél, mint gondolnád.

– Ez azt jelenti, hogy már hamarosan szólni fog apám haláláról? A Szószóló óvatosan a lányra pillantott.

– Te valójában nem azt akarod, hogy az apádról beszéljek. Te azt szeretnéd, hogy az anyádról szóljak.

– Ő még nem halt meg.

– De te tudod, hogy nem beszélhetek Marcaoról anélkül, hogy meg ne magyarázzam, miért vette feleségül Novinhát, és miért maradtak együtt ennyi éven át.

– így van. Szeretném, ha kiderülnének a titkok. Azt akarom, hogy kerüljön nyilvánosságra a zárolt adatbázisok tartalma, hogy ne legyen több titkolózás.

– Nem tudod, mit kérsz – mondta a Szószóló. – Fogalmad sincs róla, mekkora fájdalmat fog okozni az igazság.

– Nézzen a családomra. Szószóló! – felelte a lány. – Az igazság sem okozhat nagyobb fájdalmat annál, amit eddig a titkok okoztak.

A Szószóló együtt érzően, szinte sajnálkozva elmosolyodott.

– Igazad van – mondta. – Tökéletesen igazad van, de amikor majd megismered a teljes történetet, ez nem fog eszedbe jutni.

– Én már most tudom a teljes történetet.

– Mindenki ezt hiszi magáról – és mindenki téved.

– Mikor fog beszélni?

– Amint lehet.

– Miért nem most? Miért nem ma? Mire vár?

– Semmit sem tehetek, amíg nem találkoztam a malackákkal.

– Most ugye csak viccel? A zenadorokon kívül senki sem beszélhet velük. A Kongresszus rendelkezett így. Ez mindenkinek tilos.

– Igen – mondta a Szószóló. – Ezért nem is lesz könnyű a dolog.

– Ez nem nehéz, ez lehetetlen...

– Tálán. – A Szószóló felállt, és Ela is felemelkedett. – Ela, borzasztóan sokat segítettél. Mindenre megtanítottál, amit tőled tanulhattam. Éppen úgy, ahogy Olhado is, csak neki nem tetszik, amit a tőle szerzett tudással tettem, és ezért most azt hiszi, elárultam.

– Olhado még gyerek. Én tizennyolc éves vagyok. A Szószóló bólintott, felemelte a kezét, és megszorította a lány vállát.

– Akkor jó. Barátok vagyunk. Ela biztosra vette, hogy volt valami irónia a Szószóló szavaiban. Irónia, és talán védekezés is.

– Igen – ismételte. – Barátok vagyunk. Örökre.

A Szószóló újra bólintott, majd megfordult, ellökte a parttól a csónakját, és belegázolt a vízbe. Ahogy a csónakot elkapta az áramlat, a Szószóló beleugrott, és evezni kezdett. Hirtelen felnézett, és a lányra mosolygott. Ela visszamosolygott rá, de még így sem tudta kifejezni jókedvét és megkönnyebbülését. Ez az ember végighallgatta, mindent megértett, és biztos, hogy mindent jól fog csinálni. Ela hitt ebben; annyira hitt benne, hogy még arra sem jött rá, ez a bizalom hirtelen támadt boldogsága forrása. Semmit sem tudott, csak azt, hogy elég volt egyetlen órácskát eltöltenie a Holtak Szószólójával, és annyira élőnek érezte magát, mint az elmúlt hosszú évek alatt még soha.

Megkereste a cipőit, felhúzta a lábára, és haza ment. Tudta, az anyja még mindig a Biologista Állomáson van, de ő ezen a délutánon már nem akart dolgozni. Haza akart menni, el akarta készíteni a vacsorát; ezt a munkát mindig egyedül végezhette.

Remélte, senki sem fog majd beszélgetni vele. Szerette volna, ha ez a különös, jó érzés örökre az övé marad. Még csak néhány perce ért haza, mikor Miro rontott be a konyhába.

– Ela! Nem láttad a Holtak Szószólóját?

– De igen – felelte a lány. – A folyón volt.

– A folyón hol?

Ha elmondom neki, hogy hol találkoztam a Szószólóval, rögtön tudni fogja, nem véletlenül futottunk össze, gondolta Ela.

– Miért? – kérdezte.

– Figyelj, Ela! Most nincs időm ilyesmire. Meg kell találnom a Szószólót. Már hagytunk neki üzenetet, de a komputer nem találja, és...

– A folyón evez lefelé. Valószínűleg nemsokára hazaér.

Miro kirohant a konyhából, át a másik szobába. Ela hallotta ahogy a terminál billentyűit csapkod ja. Miro hamarosan visszaszáguldott a konyhába.

– Kösz – mondta. – Ne várjatok meg a vacsorával

– Mi ilyen fontos?

– Semmi. – Miro izgatottsága miatt annyira nevetségesnek tűnt ez a szó, hogy mindkettejükből ki tört a nevetés. – Rendben – mondta Miro. – Nem semmi. Valami, de most nem beszélhetek róla.

– Jól van. – Nem baj, Miro, már nem kell sokat várnunk, és minden titok kiderül.

– Csak azt nem értem, miért nem kapta meg az Üzenetünket. A komputer kereste, de nem találta, pedig még implantot is visel a fülében. A rendszernek azon keresztül mindenképpen el kellett volna érnie. Persze lehet, hogy kikapcsolta,

– Nem – mondta Ela. – Világított rajta a jelzőfény. Miro oldalra hajtotta a fejét, és végigmérte a lányt.

– Ha a Szószóló a folyó közepén evezett, nem láthattad az implantján azt a parányi vörös fényt.

– Kijött a partra. Beszélgettünk.

– Miről?

Ela elmosolyodott.

– Semmiről.

Miro visszamosolygott rá, de közben bosszúsnak látszott. Ela megértette miért. Az rendben van, hogy neked vannak előttem titkaid, de az már baj, ha én nem mondok el valamit, gondolta. Ugye így van, Miro?

Miro annyira sietett, hogy nem állt le vitatkozni. Haladéktalanul meg kellett találnia a Szószólót, és vacsorára sem ér majd haza. Ela úgy érezte, a Szószóló sokkal hamarabb fog beszélni a malackákkal, mint ő lehetségesnek tartotta. Egy pillanatra felvidult. Vége a várakozásnak!

A jókedve azonban hamar elpárolgott, és valami más került a helyére. Félelem. Egy iszonyatos kép; China papája, Libo a domboldalon feküdt; a malackák széttépték a testét. Ela már sokszor maga elé képzelte ezt a jelenetet, de most mégsem úgy látta, mint máskor. Most nem Libo holtteste feküdt ott, hanem Miroé, Nem, nem is Miro volt az hanem a Szószóló. A malackák a Szószólót kínozták halálra.

– Nem! – suttogta Ela.

Megremegett, és a rémkép kiszállt az agyából Folytatta a munkáját Jól megfűszerezte a tésztát. így legalább nem lehet majd érezni rajta, hogy amarántpempőből készült.

Tizennegyedik fejezet

RENEGÁTOK

LEVÉLFALÓ: Ember azt mondja, hogy mikor a fivéreitek meghalnak, a föld alá temetitek őket. aztán ebből a földből építitek fel a házaitokat. (Nevetés.)

MIRO: Nem így van. Soha sem ásunk ott. ahová az embereket temetjük.

LEVÉLFALÓ: (mozdulatlanná válik az izgatottságtól): Akkor a ti halottaitoknak semmi hasznuk sincs

– Ouanda Quenhatta Figueira Mucumbi: Párbeszédek 103:0:1969:4:13:111

Ender arra számított, hogy a kapun való átjutás nehezebb lesz. Ouanda azonban egyszerűen a nyitószerkezetre tette a tenyerét, Miro szélesre tárta a kaput, és mind a hárman akadálytalanul átsétáltak rajta. Ela is valami hasonlóról beszélt – mivel senki sem akarta elhagyni a kolónia területét, nem volt szükség komolyabb biztonsági intézkedésekre. Milagre lakói vagy túl büszkék voltak, vagy talán mert féltek a malackáktól, vagy mert gyűlölték a bezártságot, de valamennyien úgy tettek mintha a kerítés nem is létezett volna.

Ouanda és Miro idegesek voltak és rémültek. Ez természetesen érthető volt, hiszen azzal, hogy őt is magukkal hozták, megszegték a Kongresszus által hozott törvényt. Ender azonban érezte, ennél sokkal többről van szó. Miro idegességéhez türelmet. lenség és sietség is társult; lehet, hogy félt, de alig várta hogy lássa, mi történik majd ezután. Ouanda kimérten lépkedett mögötte, és ridegsége nemcsak félelmet, de ellenséges érzéseket is kifejezett. Ender tudta, a lány nem bízik benne, ezért nem lepődött meg túlságosan, mikor az addig elől haladó Ouanda a kerítéshez legközelebb álló hatalmas fa mögé húzódott, és bevárta őt és Mirot. Ender látta, hogy Miro egy pillanatra bosszús lett, de aztán uralkodott magán. A fiú arca a közömbösség maszkja volt. Ender azon kapta magát, hogy önkéntelenül is azokhoz a fiúkhoz, a régi bajtársaihoz hasonlítgatja Mirot, akiket a Harci Iskolában ismert meg, és úgy érezte, ő is megállta volna a helyét a kiképzés során. Ouanda is megfelelt volna a követelményeknek, persze egészen más okok miatt; hiába volt jóval fiatalabb Endernél, mindenért magára vállalta a felelősséget. Látszott rajta, még mindig nem nyugodott bele abba, hogy Ender velük tart, de az is nyilvánvaló volt, hogy nem a hatóságoktól fél.

– Itt? – kérdezte Miro tétován.

– Most, vagy soha – felelte Ouanda. Ender leült a fa tövébe.

– Ez Turkáló fája, igaz? – kérdezte.

A két fiatal – természetesen – megőrizte a nyugalmát. Ám pillanatnyi tétovázásuk nem csak azt árulta el Endernek, hogy helyesen tippelt, hanem azt is, meglepődtek, hogy a Szószólónak olyasmiről is van tudomása, amiről eddig azt hitték, egyedül ők tudják. Lehet, hogy itt framling vagyok, gondolta Ender, de ettől még ne nézzetek ostobának.

– Igen – mondta Ouanda. – Ez az a totem, amitől a malackák állítólag a legtöbb... útmutatást kapják. Legalábbis az utóbbi hét, talán nyolc évben. Még egyszer sem engedték meg, hogy végignézzük a szertartásaikat, ezért nem tudjuk, hogyan beszélgetnek az őseikkel. Abban azonban biztosak vagyunk, hogy nehéz, simára csiszolt pálcákkal püfölik a fák törzseit. Valószínűleg ez a kommunikáció módja. Éjszakánként már többször hallottuk.

– Pálcákkal? A lehullott faágakból készítik a dobverőiket?

– Feltételezésünk szerint igen. Miért?

– Mert nincsenek kőből vagy fémből készült szerszámaik, amivel kivághatnák a fákat. Így van? Mellesleg faimádók, ezért nem is nyúlnának hozzájuk.

– Szerintünk a fák nem a bálványok szerepét töltik be náluk, sokkal inkább totemnek tartják. Úgy gondolják, a fák halott ősök emlékét őrzik, azokét, akikbe... akiknek a testébe beleültették a facsemetéket.

Ender tudta, Ouanda azért akart megállni, hogy kérdéseket tegyen fel neki. Ender azonban nem akarta, hogy a lány – vagy akár Miro – egy percig is azt higgye, ők ketten, vagy közülük az egyik az expedíció vezetője. Ő saját maga akart beszélni a malackákkal, és miközben előkészült egy-egy szólásra, sohasem hagyta, hogy mások osszák be az idejét, mások szabják meg, mit tegyen. Most is csak azért engedett a lány akaratának, mert úgy érezte, még nem készült fel a malackákkal való találkozásra. Mellesleg volt egy előnye a két zenadorral szemben: ő ismerte Ela elméletét.

– És máshol mi a helyzet? – kérdezte. – Más esetekben is ültetnek fákat? A két fiatal összenézett.

– Még nem láttunk ilyesmit – mondta Miro. Ender nem csupán kíváncsiságból kérdezősködött. Egyfolytában az járt a fejében, amit Elától a reproduktív anomáliákról hallott.

– A fák maguktól is szaporodnak? Az erdőben vannak palánták és facsemeték? Ouanda megrázta a fejét,

– Megfigyeléseink szerint csak a hullák testébe ültetnek fákat Különben három kivételével valamennyi meglehetősen vén.

– Ha nem sietünk, a háromból hamarosan négy lesz! – szólt közbe Miro. Hohó! Tehát ezért ilyen idegesek, gondolta Ender. Miro azért siet ennyire, hogy megmentsen egy malackát, akit a társai egy újabb fa táptalajának akarnak használni. Ouanda viszont más miatt aggódik. Leleplezték magukat előttem, viszonzásul most hagynom kellene, hogy kifaggasson.

Ender ültében kihúzta magát, hátra hajtotta a fejét, és felnézett a fa leveleire, a terpeszkedő ágakra, a fotoszintézis sápadt zöldjére, ami megerősítette a konvergenciát, és ami minden világon az evolúciós folyamat kihagyhatatlanságát igazolja. Ez volt Ela paradoxonjainak a lényege: a Lusitanián az evolúció megfelelt annak, amit a xenobiológusok a Száz Világ többi bolygóján is megfigyelhettek, de közben a megszokott folyamat valahol megszakadt. A malackáké is egyike volt annak a néhány fajnak, ami túlélte ezt a törést. A fő kérdés tehát az, hogy valójában mi a Descolada, és a malackáknak hogyan sikerült alkalmazkodni hozzá?

Ender már-már azon volt, hogy más irányba terelje a beszélgetést; már kis híján megkérdezte: "Miért vagyunk most itt, a fa mögött?" Tudta, ezzel jelt adna Ouandának, hogy rá zúdíthatja a kérdéseit. Ám ahogy meg akart szólalni, a feje hátrabicsaklott, és miközben az alig érezhető szellőben szelíden himbálózó, sápadtzöld faleveleket figyel te, erőt vett rajta a déja vu érzése. Már korábban is látta ezeket a leveleket! Nem, ez lehetetlen. A Trondheimen nem voltak ekkora fák, és Milagreben sem nőtt egy sem. De akkor miért találja ennyire ismerősnek az ágak között átszivárgó nap fénypászmákat?

– Szószóló... – mondta Miro.

– Igen? – Ender hagyta, hogy a fiú kirángassa merengéséből.

– Mi nem akartuk magát idehozni – mondta Miro határozottan, de ahogy beszéd közben Ouanda felé fordult, Ender tudta, ő szerette volna, ha eljön, de hogy kifejezze, a lány mellett áll, most mégis azonosítja magát annak ellenkező véleményével. Szerelmesek vagytok egymásba, gondolta Ender. De ma este, mikor szólni fogok Marcao haláláról, el kell mondanom nektek, hogy testvérek vagytok. Egy megszeghetetlen tabuból épített fallal választalak el benneteket egymástól. Egészen biztos, hogy meg fogtok gyűlölni.

– Nemsokára látni fog néhány... dolgot, ami... – Ouanda képtelen volt befejezni a mondatot.

Miro elmosolyodott.

– Mi "kérdéses tevékenységnek" nevezzük az ilyesmit. Az egész még Pipo idejében kezdődött. Véletlenül. Libo már tudatosan cselekedett, és mi folytattuk a megkezdett munkáját. A legnagyobb óvatossággal jártunk el. Megszegtük a Kongresszus által hozott szabályokat, de volt néhány krízis, és segítenünk kellett. Néhány évvel ezelőtt például, a malackák kifogytak a maciokból... Tudja, ezek a kéregférgek a legfontosabb táplálékuk...

– Először éppen ezt akarod elmondani neki? – kérdezte Ouanda.

Aha, gondolta Ender. A lány nem tartja valami fontosnak, hogy szolidáris legyen Miroval.

– A Szószóló részben azért van itt, mert szólni fog Libo haláláról is – felelte Miro. –Ez az eset pedig éppen a tragédia előtt történt.

– Egyetlen bizonyítékunk sincs, hogy valóban kapcsolat lenne a...

– Az összefüggések felderítése az én feladatom – mondta Ender halkan. – Halljuk, mi történt, mikor a malackák éhesek lettek?

– Azt mondták, éheznek az asszonyaik. – Miro már nem törődött Ouanda idegességével. – Tudja, náluk a férfiak gyűjtik össze az élelmet az asszonyok és a kicsinyek számára. A táplálék pedig kevés volt. Egyfolytában arról beszéltek, háborúba kell indulniuk, ahol valószínűleg valamennyien meghalnak majd. – Miro megrázta a fejét. – Mintha örültek volna a dolognak.

Ouanda felállt.

– Még csak esküt sem tett! – mondta. – A Szószóló nem ígért meg semmit!

– Mit akarsz megígértetni velem? – kérdezte Ender.

– Azt, hogy ne... Ebből az egészből semmit...

– Hogy ne árulkodjam? – kérdezte Ender.

A lány bólintott, és nem sértődött meg a gyermeki kifejezés hallatán.

– Ilyesmit nem ígérhetek – mondta Ender. – Az én dolgom az, hogy elmondjam az igazságot. Ouanda Mirora támadt.

– Látod?

Miro megrémült.

– Erről nem beszélhet senkinek! Lezárnák a kaput. Többé nem jöhetnénk át ide!

– És akkor más munka után kellene néznetek? – kérdezte Ender. Ouanda megvetően nézett rá.

– Maga azt hiszi, a xenológia csupán ennyi? Egy munka? Ezekben az erdőkben egy intelligens faj él. Ramanok, nem varelsék. Meg kell ismernünk őket!

Ender nem felelt, de tekintetét egyeden pillanatra sem vette le a lány arcáról.

– Ez ugyanolyan dolog, mint amiről a Méhkirálynő és a Hegemón szól – mondta Miro. – A malackák olyanok, mint a hangyok, csak valamivel kisebbek, gyengébbek, és primitívebbek. Tanulmányoznunk kell őket, de ez nem elég. Az állatokat úgy is meg lehet figyelni, hogy egy jottányit sem törődünk vele, mikor az egyikük elpusztul, vagy éppen felzabálja valami. De ezek a lények... Ők olyanok, mint mi. Képtelenség, hogy tétlenül figyeljük ahogy éheznek, ahogy kiirtják egymást a háborúkban. Mi már ismerjük őket, és...

– Szeretitek őket – mondta Ender.

– Igen! – jelentette ki Ouanda határozottan.

– De akkor is ugyanígy léteznének, ha elhagyná tok őket, ha itt sem lennétek. így van?

– Nem – mondta Miro.

– Megmondtam neked, hogy éppen úgy fog beszél ni, mint a bizottság! – nézett Ouanda a fiúra.

Ender eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Mi történne velük, ha magukra hagynátok őket? – kérdezte.

– Olyan lenne, mintha... – Miro kínlódva kereste a megfelelő szavakat. – Mintha visszamehetne a régi Földre, vissza a Fajirtás és a csillagközi utazás előtti korba, és megmondaná az embereknek, hogy utazhatnak a csillagok között, sőt, áttelepülhetnek más bolygókra. Mintha ezernyi apró csodát mutatna meg az embereknek. A kapcsolók elkattintására felizzó fényeket. Az acélt. Vagy olyan egyszerűbb dolgokat, mint például az agyagedények, amikben vizet tarthatnak. Megismertetné velük a mezőgazdaságot. Azok az emberek látnák magát, tudnák, hogy kicsoda. Biztosak lennének benne, hogy ők is olyanok lehetnek, mint maga, hogy ők is megtehetik mindazt, amit magától láttak. Mit gondol, mit mondanának? Talán azt, hogy hagyja őket békén, ne mutasson meg nekik semmit, és engedje, hogy tovább éljék a saját barbár kis életüket, hogy inkább kivárják, míg az evolúció végül a kezükbe adja mindezt? Nem! Megkérnék, hogy tanítsa őket, segítsen nekik!

– Ekkor még mindig megmondhatnád nekik, hogy nem teheted meg. Még mindig magukra hagy hatnád őket.

– De már késő! – kiáltott fel Miro. – Hát nem érti? Már látták a csodákat! Látták ahogy iderepültünk. Hatalmasnak és erősnek tartanak minket, azt hiszik, varázseszközeink vannak, és olyan tudással rendelkezünk, amiről ők még csak nem is álmodtak. Már túl késő; nem hagyhatjuk őket egyedül. Megismerték a lehetőségeket. Minél tovább maradunk, annál többet tanulnak tőlünk. És minél többet megtudnak, annál inkább kitűnik, hogy a tudás segít nekik. Ha egy parányi részvét is van magában, ha megérti, hogy ők... ők...

– Emberek?

– Ramanok. Ők a mi gyermekeink. Érti? Ender elmosolyodott.

– Milyen ember az, aki követ vet a fia elé, ha az kenyeret kér tőle...? Ouanda bólintott.

– Pontosan erről van szó. A Kongresszus törvényei szerint köveket kellene adnunk nekik. Annak ellenére, hogy rengeteg kenyerünk van.

Ender felállt.

– Menjünk!

– Még nem ígérte meg... – próbált tiltakozni a lány.

– Olvastátok a Méhkirálynő és a Hegemónt?

– Én igen – mondta Miro.

– Képesek vagytok azt feltételezni, hogy egy olyan ember, aki a Holtak Szószólójának nevezi magát ártani tudna ezeknek a kis szerencsétleneknek? Ezeknek a pequeninóknak?

Ouanda idegessége szemmel láthatóan csökkent, de ellenséges érzelmei nem csillapodtak.

– Maga nagyon ravasz, Senhor Andrew. Maga nagyon okos, Holtak Szószólója. Mirot a Méhkirálynőre emlékezteti, nekem pedig a Bibliából idéz.

– Mindenkihez azon a nyelven szólók, amelyiket megérti – mondta Ender. – Ez nem ravaszság, sokkal inkább érthetőség.

– Tehát bármit megtehet, amit csak akar.

– Mindent, amivel nem ártok a malackáknak.

– Persze a saját megítélése szerint – vicsorgott Ouanda.

– Senki más ítéletére nem hagyatkozhatom. – A Szószóló ellépett a lánytól, ki a fa szétnyúló ágainak árnyékából, és elindult a dombtetőn sorakozó fák felé. Miro és Ouanda utána futott.

Valamiről tudnia kell – mondta Miro. – A malackák kérték, hogy jöjjön el hozzájuk. Azt hiszik, hogy maga az a szószóló, aki a Méhkirálynő és Hegemónt írta.

– Olvasták?

– Beépítették a saját vallásukba. Szent könyvként kezelik a tanulmány kinyomtatott változatát. Azt állítják, hogy a Méhkirálynő is szólt hozzájuk.

Ender a fiúra meredt.

– És mit mondott nekik? – kérdezte.

– Azt, hogy maga az eredeti szószóló; hogy magánál van a Méhkirálynő, akit maga el fog hozni közéjük, akivel együtt fognak élni, és aki mindenre megtanítja majd őket, amit a fémekről tudni kell... Csupa ehhez hasonló őrültséget ismételgetnek. Az egészben az a legrosszabb, hogy ilyen lehetetten elvárásaik vámnak magával szemben.

Miro minden bizonnyal azt hitte, hogy a malackák vágyálmaik beteljesülését várják a Szószólótól, Ender azonban tudta, hogy a gubójában rejtőző Méhkirálynő valóban beszélgetett valakivel.

– Azt nem mondták el, hogy a Méhkirálynő hogyan szól hozzájuk? A két fiatal menet közben közrefogta a Szószólót.

– Valójában nem is hozzájuk beszél, hanem Turkálóhoz, ő pedig közvetíti a malackáknak az üzeneteket. Ez is a totemimádatuk része. Mi is bele mentünk a játékba, és mindig úgy tettünk, mintha elhinnénk amit mondanak.

– Milyen kegyes volt tőletek! – jegyezte meg Ender.

– Ez nem kegy, hanem az antropológusoknál elfogadott gyakorlat – felelte Miro.

– És közben annyira lekötött benneteket ez a színjáték, hogy nem maradt időtök arra, hogy bármit is megtanuljatok tőlük.

Miro és Ouanda néhány lépessel lemaradt, így Ender egyedül lépett be az erdőbe. . Mi az egész életünket arra tettük fel, hogy minél többet megtudjunk róluk! – kiáltotta Miro, mikor a Szószóló után loholtak.

Ender megtorpant.

– Igen. Róluk, de nem tőlük.

A fák között álltak; a levelek között átszűrődő fényfoltok kifürkészhetetlenné tették az arcukat, de Ender pontosan tudta, a két zenador vonásai mit fejeznek ki. Bosszúságot, neheztelést és meg vetést – hogy merészeli ez a képzetlen idegen meg kérdőjelezni az ő szakmai tudásukat?

– Mi a kulturális felsőbbrendűség, ha nem ez? Végrehajtjátok az úgynevezett kérdéses tevékenységeket, hogy segítsetek a szegény, szerencsétlen kis malackákon, de közben még véletlenül sem veszitek észre, hogy ők is tudnak valamit, amire megtaníthatnának benneteket.

– Például? – kérdezte Ouanda ingerülten. – Arra, hogy hogyan öljük meg legnagyobb jótevőnket, hogyan kínozzuk halálra azt, aki megmentette az asszonyaink és gyermekeink életét?

– Ha ez a véleményetek, akkor miért viselitek el őket? Miért segítetek nekik azok után, amit tettek?

Miro a lány és Ender közé állt. Meg akarja védeni Ouandát, gondolta Ender, vagy legalábbis azt akarja megakadályozni, hogy a lány leleplezze saját gyengeségét.

– Mi szakemberek vagyunk. Megértjük, hogy vannak közöttünk ma még megmagyarázhatatlan kulturális különbségek, és...

– Ebben az derül ki, hogy állatoknak tartjátok a malackákat, és ezért éppúgy nem tartjátok felelősnek őket Libo és Pipo haláláért, mint egy cabrát, ami lelegeli a capimfüvet!

– Ez igaz – mondta Miro. Ender elmosolyodott.

– És éppen ez az oka, hogy soha, semmit sem fogtok tanulni tőlük. Hiszen állatok! Legalábbis szerintetek.

– Mi ramanoknak tartjuk őket! – furakodott Miro elé a lány, aki nyilván úgy gondolta, nincs szüksége védelemre.

– Úgy bántok velük, mintha nem lennének felelősek azért, amit tesznek – felelte Ender. – A ramanok felelősek a saját tetteikért!

– Most mit akar csinálni? – kérdezte Ouanda metsző gúnnyal. – Megkeresi őket, és valamennyiüket elítéli?

– Mondok én nektek valamit. A malackák többet megtudtak rólam a halott Turkálótól, mint ti, pedig itt vagyok veletek.

– Ezzel mit akar mondani? Talán azt, hogy maga valóban az eredeti szószóló? –Miron látszott, elképesztően nevetségesnek tartja a feltételezést. – Gondolom, a Lusitania körül keringő űrhajója pedig tele van hangyokkal, és csak annyit kell tennie, hogy lehozza őket ide, és...

– Ez az egész azt jelenti – vágott közbe Ouanda – hogy ez az amatőr azt hiszi magáról, ő jobban ért a malackákhoz, mint mi. Ez is azt bizonyítja, hogy nekem volt igazam. Nem lett volna szabad idehoznunk őt, hogy találkozzon a...

Ouanda hirtelen elhallgatott. Az aljnövényzetből egy malacka ugrott eléjük. A termete kisebb volt, mint amire Ender számított, a szaga – ami bár nem volt egészen kellemetlen – pedig erősebb volt, mint Jane komputerszimulációi sejtették.

– Késő – mormolta Ender. – Azt hiszem, a találkozás már megtörtént.

A malacka arckifejezése – ha egyáltalán volt neki ilyen – Ender számára teljességgel megfejthetetlen volt. Miro és Ouanda azonban minden valószínűség szerint értették ezt a szavak nélküli beszédet.

– Most megdöbbent – suttogta a lány.

Azzal, hogy világossá tette Ender előtt, ő igenis sok mindent tud, amit a férfi nem, azonnal visszanyerte az önbizalmát. Ez rendjén is volt. Ender tudta, hogy ezen a téren ő még csak tapasztalatlan kezdő, de remélte, valamelyest mégis sikerült eltérítenie a két zenadort a megszokott gondolkodásmódjától. Nyilvánvaló volt, hogy eddig egy jól kitaposott ösvényen haladtak, és ha segítséget akar kapni tőlük, segítenie kell nekik, hogy törjenek ki a régi sablonok közül, és másképpen fogják fel a dolgokat.

– Ez Levélfaló – mondta Miro. Levélfaló le sem vette a szemét Enderről.

– A Holtak Szószólója! – suttogta.

– Elhoztuk hozzátok – mondta Ouanda. Levélfaló megfordult, és eltűnt a bokrok között.

– Ez mit jelent? – kérdezte Ender. – Miért ment el?

– Úgy érti, hogy magától még nem jött rá? – kérdezett vissza Ouanda.

– Nézd, akár tetszik neked, akár nem – mondta Ender –, a malackák beszélni akarnak velem, és ezért én találkozni fogok velük. Azt hiszem, helyesebb lenne, ha segítenétek nekem megérteni, mi történik körülöttem. Vagy talán ti sem értitek?

A két bosszúsan tétovázó fiatalra nézett. Végül – Ender nagy megkönnyebbülésére – Miro elhatározta magát, és ahelyett, hogy kihívó hangon odavetett volna neki valami választ, egyszerűen, kedvesen magyarázni kezdett.

– Így van. Mi sem értjük. A malackákkal kapcsolatban sokszor mi is csak találgatunk. Kérdéseket tesznek fel nekünk, mi is faggatjuk őket, de szerintem eddig sem ők, sem mi nem tudtunk meg semmi lényegeset. Mi nem tehetjük fel azokat kérdéseket, amelyekre leginkább szeretnénk választ kapni, mert attól félünk, hogy ezekből túl sokat megtudnának rólunk.

Ouanda azonban még nem akart Mirohoz hasonlóan szövetségre lépni a Szószólóval.

– Mi többet tudunk, mint amennyit maga húsz év alatt kideríthet róluk – mondta. –Őrültség, ha azt feltételezi, hogy egy tízperces beszélgetés során minden fontosabb információt megszerezhet a malackákról.

– Nincs szükségem arra, hogy megtudjam azt, amit ti már tudtok – felelte Ender.

– Valóban? És miért? – kérdezte Ouanda.

– Mert itt vagytok velem – mosolyodott el Ender. Miro ezt a kijelentést bóknak vette. Visszamosolygott a Szószólóra.

– Elmondom amit tudunk, bár nem valami sok. Levélfaló valószínűleg nem örül magának. A malackáknál ugyanis bekövetkezett egy szkizma, és így Levélfaló ellentétbe került az Embernek nevezett társával. Amikor azt mondtuk nekik, hogy nem fogjuk magát elhozni hozzájuk, Levélfaló azt hitte, ő győzött. Most viszont meg kell válnia a dicsőségtől, és talán sikerült megmentenünk Ember életét.

– Ezek után meg fogják ölni Levélfalót? – kérdezte

Ender. – Ki tudja? Valami azt súgja, itt egyedül Ember sorsa volt a tét, és Levélfaló semmit sem veszít majd, mert nem sikerült őt megbuktatnia.

– De ezt nem tudjátok biztosan, igaz?

– Ilyesmiről sohasem kérdeztük őket. – Miro újra elmosolyodott. – És igaza van. Annyira szokásunkká vált a közömbösség, hogy nekünk általában már fel sem tűnik, hogy nem kérdezünk tőlük semmit. Ouanda feldühödött.

– Igaza van? Hiszen még nem is látta, hogyan dolgozunk, és máris kritizálja a... Ender nem sokat törődött a vitájukkal, inkább elindult abba az irányba, amerre

Levélfaló eltűnt, és a zenadorokra bízta, utána mennek-e. Természetesen követték, és későbbre halasztották a veszekedést. Ahogy Ender látta, hogy a két fiatal újra mellette van, ismét faggatózni kezdett.

– A "kérdéses tevékenységek" során – mondta menet közben – új ételeket is bevezettetek az étrendjükbe?

– Megtanítottuk nekik, hogyan egyék a merdona gyökeret – felelte Ouanda. Rideg volt és hivataloskodó, de legalább válaszolt kérdésre. Egy biztos: nem akarta hagyni, hogy dühe miatt kimaradjon a hamarosan bekövetkező sorsdöntő találkozásból. –Megmutattuk, beáztatással és a napon történő kiszárítással hogyan lehet nullára csökkenteni a cianid tartalmát. Persze a merdonát csak ideiglenes megoldásnak szántuk.

– A végleges megoldást az anyám által kifejlesztett amaránt adaptációk jelentették –mondta Miro. – Anyám létrehozott néhány olyan fajtát, ami kitűnően alkalmazkodott a Lusitanián uralkodó körülményekhez, de az emberek számára mégsem bizonyult megfelelőnek. Ezekben túlnyomórészt lusitaniai protein-struktúra volt, és sokkal kevesebb földi. De úgy látszott, a malackáknak ennek ellenére is meg fog felelni. Elától sikerült szereznem néhány amarántpéldányt. Persze nem mondtam meg neki, mire kell, és így nem tudhatja, milyen fontos szerepük lett.

– Fogalmad sem lehet róla, hogy Ela mit tud és mit nem, gondolta Ender.

– Az amarántot Libo adta oda a malackáknak és ő mutatta meg nekik, hogyan kell elültetni, learat ni, megőrölni, és lisztet, majd kenyeret készíteni belőle. Elég vacak íze van, de a malackáknak most először van biztos élelemforrásuk. Azóta sem éheztek, és valamennyien kövérek, jóltápláltak.

– De rögtön azután, hogy átadták az asszonyaiknak az első néhány vekni kenyeret, megölték apát – tette hozzá Ouanda keserűen.

Ender a gondolataiba mélyedt, és megpróbálta megérteni a történtedet. Tehát a malackák rögtön azután végeztek Liboval, hogy az megmentette őket az éhezéstől.

Hihetetlen, de mégis ez történt. De hogy jöhetett létre egy olyan társadalom, ami sorra legyilkolja azokat, akik a legtöbbet tették a fenn maradása érdekében? A malackáknak éppen az ellenkezőjét kellett volna tenniük; a közösség számára legértékesebbeknek jutalomképpen lehetőséget kellett volna adniuk önmaguk reprodukálására, hiszen a csoportok éppen így növelhetik saját életben maradásuk esélyeit. Egyáltalán hogyan létezhetnek a malackák, ha megölik azokat, akik megmentik a közösséghez tartozó egyedek életét?

Igaz, az embereknél is előfordul hasonló eset. Ez a két gyerek, Miro és Ouanda a maguk kis "kérdéses tevékenységeivel" együtt hosszú távon bölcsebbnek bizonyultak, mint a Csillagközi Bizottságok, melyek megalkották az életüket szabályozó, és kezeiket megkötő törvényeket. Ám ennek ellenére ha kiderül amit tettek, otthonukról átszállítják őket egy másik világra – ez pedig már magában egyenlő a halálos ítélettel, hiszen ha egyáltalán visszatérhetnek, már egyetlen ismerősük sem lesz életben –, elítélnék, megbüntetnék, és valószínűleg bebörtönöznék őket. Így aztán sem az elméleteik, sem a génjeik nem terjedhetnének tovább, ennek pedig végső soron az egész emberi társadalom látná a kárát.

De annak ellenére, hogy az emberek is elkövetnek hasonló hibákat, a malackák tette még nem válik megbocsáthatóvá. Annál is inkább nem, mert Miro és Ouanda letartóztatására és bebörtönzésé re talán lehetne valami magyarázatot találni –persze csak akkor, ha az emberi társadalmat egy mindentől elszigetelt közösségnek, a malackákat pedig ellenségnek tekintjük, – vagyis ha úgy fogjuk fel a dolgot, hogy a malackák léte csökkenti az emberiség életben maradásának esélyeit. Ebben az esetben a malackák civilizálódását elősegítő embereket valóban felelősségre kell vonni – és nem a malackák védelme miatt, sokkal inkább a további fejlődésük elkerülése érdekében.

Ender hirtelen megértette, hogy az emberek és a malackák közötti kapcsolatot szabályozó törvények valójában nem a malackák védelmét szolgálják, hanem az emberek felsőbbrendűségének és erejének megtartását. Ebből a szemszögből nézve Miro és Ouanda a "kérdéses tevékenységek" végre hajtásával saját fajuk árulói lettek.

– Renegátok – mondta Ender fennhangon.

– Micsodák? – kérdezte Miro. – Mit mondott?

– Renegátok vagyunk. Olyanok, akik megtagadják saját népüket, és átpártolnak az ellenséghez.

– Aha! – mondta Miro.

– Mi nem vagyunk ilyenek! – tiltakozott Ouanda.

– De igen – mondta Miro.

– Én nem tagadtam meg emberi mivoltomat!

– Pedig Peregrino püspök fogalmai szerint már rég megtettük – felelte a fiú.

– De az én definícóim szerint... – kezdte Ouanda.

– A te definícióid szerint a malackák is emberek – mondta Ender. – Éppen ezért vagy renegát.

– De hiszen éppen maga mondta, hogy úgy bántunk velük, mint az állatokkal! –kiáltott a lány

– Mikor semmiért sem tartjátok Őket felelősnek, mikor nem tesztek fel nekik direkt kérdéseket mikor megpróbáljátok megtéveszteni őket, akkor valóban úgy viselkedtek, mintha állatok lennének.

– Más szóval – mondta Miro –, mikor betartjuk a törvényeket.

– Igen – mondta Ouanda. – Igen, valóban renegátok vagyunk.

– És maga? – kérdezte Miro. – Maga miért renegát?

– Az emberi faj engem már nagyon régen kivetett magából – felelte Ender. – Ezért lett belőlem a Holtak Szószólója. Ekkor megérkeztek a malackák tisztására.

Anya és Miro nem jött haza vacsorára. Ela élvezte a helyzetet. Mikor egyikük sem volt otthon, nem sokat törődött a tekintéllyel. A kicsiknek úgysem tudott parancsolni; egyikük sem engedelmeskedett neki, de olyan sem volt, aki mindenáron fenn akarta volna tartani a rendet. Ezért amikor egyedül maradtak otthon, minden csendesebb és nyugodtabb volt.

Persze a kicsik ilyenkor sem voltak jobbak, de legalább nem ellenkeztek vele annyit, mint más kor. Elég volt egypárszor rákiabálnia Gregora, aki az asztal alatt egyfolytában bökdöste és rugdosta Quarát, és a kisfiú máris felhagyott a rosszalkodással. Sőt, ezen az estén még Quim és Olhado is szokatlanul csendes volt; nem piszkálták egymást, ahogy szokták. Legalábbis amíg véget nem ért a vacsora. Ahogy befejezték az evést, Quim hátradőlt a székében, és kajánul Olhadora vigyorgott.

– Szóval te mutattad meg annak; a kémnek, hogyan tud beletúrni Anya feljegyzéseibe!

Olhado Elára nézett.

– Már megint elfelejtetted bezárni Quim száját, Ela. Jó lenne, ha máskor nem lennél ilyen rendet-len.. – Olhado ezzel a humorosnak szánt megjegyzéssel kérte a nővére közbelépését.

Quim azonban nem akarta hagyni, hogy Olhado segítséget kapjon.

– Ela most nem a te oldaladon áll, Olhado! Egyedül maradtál. – segítettél annak a mocskos spionnak, hogy hozzáférjen Anya adatállományaihoz, és ettől te is ugyanolyan bűnös vagy, mint ő. – Az az ember a sátán szolgája, és te is az vagy!

Ela látta, ahogy Olhado megremeg a dühtől, és már azt várta, mikor vágja Quim fejéhez a tányér ját. Olhado azonban uralkodott magán.

– Sajnálom – mondta. – Nem szándékosan tettem. Olhado megadta magát Quimnek! Elismerte, hogy igaza van!

– Remélem – mondta Ela –. ezt úgy érted, sajnálod, hogy nem szándékosan tetted. Remélem most nem azért kérsz bocsánatot, mert segítettél a Holtak Szószólójának.

– De igen! Természetesen azért kér bocsánatot, mert segített annak a kémnek! –kiáltott fel Quim.

– Csak azért – folytatta Ela –, mert mindannyiunknak segítenünk kell a Szószóló munkáját. Ahogy tőlünk telik.

Quim talpra ugrott, áthajolt az asztal fölött, és Ela arcába üvöltött.

– Hogy mondhatsz ilyet? Ez az ember megsértette Anya magánéletét, kifürkészte a titkait, és...

Quim legnagyobb meglepetésére Ela is felugrott visszanyomta őt a székbe, és még hangosabban ordítani kezdett.

– Éppen Anya titkai okozzák annak a kínnak a felét, ami ebben a házban van! Anya titkai tesznek minket beteggé! Mindannyiunkat, beleértve őt ma gát is! Talán csak úgy hozhatjuk rendbe a dolgokat, ha megszerezzük és szabadjára engedjük ezeket a titkokat, hogy mindet megölhessük!

Ela elhallgatott. Quim a vele szemben állt, Olhado mellette, és mind a ketten úgy tapadták a falhoz, mintha a lány minden szava egy-egy puskagolyó lenne, amelyek végrehajtják rajtuk a halálos Ítéletüket.

Ela sokkal halkabban, de éppen olyan hevesen folytatta.

– Szerintem egyedül a Holtak Szószólója segíthet nekünk, hogy újra egy család legyünk. Anya titkai pedig akadályozzák őt. Ma mindent elmondtam neki, amit Anya feljegyzéseiről tudtam. Oda akarom adni neki az igazságnak azokat a foszlányait, amik nálam vannak.

– Te vagy a leggyalázatosabb valamennyi áruló között! – mondta Quim. Reszkető hangja elárulta, a sírás kerülgeti.

– Én pedig azt mondom, a Szószóló segítése egyenlő egy hűségnyilatkozattal –felelte Ela. – Szerintem éppen az az árulás, ha engedelmeskedünk Anyának, mert amit ő akar, amin egész életében dolgozott, azzal csak magának és ennek a családnak árt.

Ela meglepetésére nem Quim, Olhado kezdett el sírni. Mivel a mesterséges szemek beültetésekor eltávolították a könnymirigyeit, nem lehetett rajta látni semmit, de a kapkodó hang így is elárulta. Lecsúszott a fal tövébe, leült a padlóra, fejét a térdei közé hajtotta, és vigasztalhatatlant zokogott. Ela megértette, az öccse azért sír, mert ő kijelentette, a Szószóló iránti szeretetét nem tartja árulásnak, tehát nem követett el bűnt. Olhado Ela minden szavát elhitte.

Ela felnézett. Az ajtóban az anyjuk állt. A lány hirtelen nagyon gyengének érezte magát, és rémülten megremegett, mikor felfogta, az anyjuk mindent hallott.

Novinha azonban nem volt dühös, csak egy kicsit szomorú, és rettenetesen fáradt. Ő is Olhadot nézte.

Quim nagy nehezen magához tért.

– Hallottad amit Ela mondott? – kérdezte az anyjától.

– Igen. – Novinha egy pillanatra sem vette le a szemét Olhadoról. – És azt hiszem, igaza van.

Ezen Ela legalább annyira megdöbbent, mint Quim.

– Menjetek a szobátokba, gyerekek – mondta Novinha csendesen. – Beszélni akarok Olhadoval.

Grego lecsusszant a székéről, és Quarával együtt

Elához húzódott. Mind a ketten kábák voltak a szokatlan eseményektől; Olhadot még egyikük sem látta sírni, még Apa sem tudta megríkatni. Ela kivezette a két kicsit a konyhából, és beterelte őket a hálószobáikba. Quim végigvonult a hallon, tüntetően becsapta maga mögött a szobája ajtaját, és az ágyára vetődött. A konyhában Olhado zokogása megenyhült. Amióta elvesztette a szemeit, most történt meg először, hogy az anyja a karjai közé vette, vigasztalgatta, és elringatta. Novinha könnyei benedvesítették a fiú haját.

Miro nem tudta, mit gondoljon a Holtak Szószólójáról. Korábban mindig úgy képzelte, valahogy a szószólók is olyanok, mint a papok – vagyis inkább olyanok, mint a papoknak kellett volna lenniük Azt hitte, csendes, kontemplatív, a világtól visszavonultan élő emberek, akik a döntéseket és tetteket másokra hagyják. – Miro arra számított, hogy a Szószóló bölcsen fog viselkedni. Arra azonban még álmában sem gondolt, hogy ilyen tolakodó és veszélyes lesz. Igen, persze okos is volt, átlátott mindenen, és megbotránkoztató dolgokat művelt és mondott – de ahogy az ember jobban belegondolt, mindenben igaza volt. Úgy tűnt, annyira ismeri az emberek gondolkodás módját, hogy pusztán az arcuk láttán jobban meg érti a vágyaikat és tulajdonságaikat, mint ők maguk.

Miro és Ouanda már számtalan alkalommal állt ugyanígy, de akkor azt figyelték, Libo hogyan bánik a malackákkal. Mindent megértettek, amit Libo csinált, ismerték a technikáját és célját, ám a Szószóló Miro számára teljesen idegen és új gondolatmenetet követve ténykedett. Olyan mások voltak a módszerei, és sokszor legalább annyira érthetetlen volt, mint a malackák, hogy a fiú eltűnődött, emberi formája ellenére a Szószóló valóban framling, vagy inkább raman – egy idegen, nem ember és nem állati lény

Vajon mit vett észre a szószóló? Mit látott meg? Felfedezte az íjat Nyílvessző kezében? És a napszítta agyagedényt, amiben a merdona gyökerek pácolódtak? Vajon hány olyan dolgot látott meg, ami a "kérdéses tevékenységek" eredménye volt, és hányat tart a malackák saját találmányának?

A malackák előszedték a Méhkirálynő és a Hegemón példányát.

– Ezt te írtad? – kérdezte Nyílvessző.

– Igen – felelte a Holtak Szószólója.

Miro Ouandára pillantott. A lány győzedelmesen nézett vissza rá. Tehát mégis neki volt igaza: a Szószóló hazug.

– A másik kettő – mondta Ember –, Miro és Ouanda hazugnak tartanak. Miro gyorsan a Szószólóra nézett, de az nem törődött velük.

– Ez természetes – felelte a malackának. – Még egyszer sem hitték el, hogy Turkáló igazat mond.

Mirot összezavarták a Szószóló nyugodt szavai. Elképzelhető egyáltalán, hogy ez tényleg igaz? Végülis a csillagok között utazgató emberek évtizedeket, gyakran évszázadokat ugranak át, miközben az egyik naprendszertől eljutnak a másikig. Talán még az is előfordulhat, hogy egy fél évezredet hagynak ki. Nem is kellene olyan sok csillagközi utazást végrehajtani ahhoz, hogy egy ember relatíve háromezer évig éljen. De nem, mégis képtelenség az egész. Túl kicsi a valószínűsége annak, hogy valóban az eredeti szószóló jött el hozzájuk. Ha csak... Hacsak nem az első szószóló írta meg a Méhkirálynő és a Hegemónt. Ebben az esetben érthető lenne, hogy érdeklődik a hangyokkal való találkozás óta felfedezett egyetlen idegen faj iránt. Nem hiszem el, gondolta Miro, de közben érezte, nagyon is valószínű lehet a dolog.

– Miért ilyen ostobák? – kérdezte Ember. – Nem ismerik fel az igazságot? Pedig hallották.

– Nem ostobák – mondta Ender. – Az emberek ilyenek. Megkérdőjelezünk mindent, amiben hiszünk. Ez alól csak az kivétel, amiben igazán hiszünk, mert azt mindig, fenntartások nélkül is elfogadjuk. Annak ellenére, hogy tudják, a csillag közi utazások meghosszabbítják az életet, még sohasem jutott az eszükbe, hogy az eredeti Szószóló talán mégsem halt meg háromezer évvel ezelőtt

– De mi elmondtuk nekik,

– Nem... Ti csak azt mondtátok el nekik, amit Turkáló megtudott a Méhkirálynőtől. Azt. hogy én írtam ezt a könyvet,

– Éppen ezért el kellett volna fogadniuk, hogy ez az igazság – mondta Ember, –Turkáló bölcs, Ő már apa. Sohasem téved.

Miro visszafojtotta a mosolyát. Lehet, hogy a Szószóló nagyon okos. de most ő is besétált abba a zsákutcába, ahol minden fontos beszélgetés végetért. A malackák szokás szerint nem tágítanak attól a feltételezéstől, hogy a totemfák szólnak hozzájuk.

– Nagyon sok dolog van még, amit nem értünk – mondta Ender. – És sok olyan, amit ti nem értetek. Több mindent el kellene mondanunk egymásnak

Ember Nyílvessző mellé telepedett, és tisztelettudó testtartás vett fel

– Holtak Szószólója – mondta – elhozod közénk a Méhkirálynőt?

– Ezt még nem döntöttem el – felelte a Szószóló, Miro újra Ouandára nézett. Talán őrült ez az ember? Olyasmiről beszél, amit semmiképpen sem hozhat el a malackákhoz?

Aztán eszébe jutott, amit a Szószóló a hiedelmek megkérdőjelezéséről mondott. Miro – mint mindenki más – abban a hitben élt, hogy a hangyok rég kipusztultak. Igen ám, de mi van akkor, ha a Méhkirálynő esetleg mégis életben maradt? Talán a Holtak Szószólója is csak azért tudta megírni a könyvét, mert volt mellette egy hangy, akivel mindent megbeszélhetett. Elképesztően valószínűtlen feltételezés, de mégsem lehetetlen. Miro nem tudta, nem tudhatta biztosan, hogy valóban valamennyi hangy elpusztult; csak azt tudta, hogy mindenki ebben hisz, és háromezer év alatt még senki sem volt, aki az ellenkezőjét bebizonyította volna.

De ha esetleg – esetleg! – mindez igaz, honnan tudhat róla Ember? Erre a legegyszerűbb magyarázat az lenne, hogy a malackák beépítették a vallásukba a Méhkirálynő és a Hegemón történetét és képtelen elfogadni, hogy sok olyan szószóló él, akinek semmi köze a könyv megírásához, képtelen belenyugodni, hogy a hangyokat az utolsó szálig kiirtották, és a Méhkirálynő már sohasem jöhet el közéjük. Igen, ezt az elméletet lehetne a legkönnyebben elfogadni, hiszen a többi magyarázatnak az lenne a feltétele, hogy Turkáló totemfája valahogy valóban beszélt a malackákhoz.

– És mitől függ hogyan döntesz? – kérdezte Ember. – Az asszonyainknak ajándékokat adunk, hogy elnyerjük a jóindulatukat, de te a legbölcsebb ember vagy, és semmire sincs szükséged.

– Pedig adhatnátok valamit – mondta a Szószóló.

– Mit? Talán nem tudnál szebb és jobb edényeket készíteni mint mi? Vagy használhatóbb nyílvesszőket? Az én köpenyem cabragyapjúból készült, de a te ruháid sokkal finomabbak ennél.

– Nekem semmi ilyesmire sincs szükségem – mondta a Szószóló. – Én igaz történeteket akarok kapni.

Ember közelebb hajolt hozzá, és az izgalomtól hírtelen megmerevedett a teste.

– Ó, Szószóló! – mondta ünnepélyes hangon. – A mi történetünket is hozzá akarod írni a Méhkirály nő és a Hegemónhoz?

– Nem ismerem a történeteteket – felelte a Szószóló.

– Kérdezz! Kérdezz bármit!

– De hogy szólhatnék rólatok? Én csak a holtak történeteit beszélem el.

– Hiszen mi halottak vagyunk! – ordította Ember Miro még sohasem látta ennyire izgatottnak Minden nap meghalunk. Megölnek minket. Az emberek benépesítik valamennyi világot, a hajóik egyik csillagtól a másikig utaznak, át az éjszaka sötétjén, és utasaik elfoglalnak minden üres helyet. Mi pedig közben itt vagyunk, itt, a magunk kis világán, és csak bámuljuk, ahogy az ég megtelik emberekkel. Az emberek felépítették azt az ostoba kerítést, hogy távol tartsanak minket valamitől, de ez semmit sem számít. A mi valódi kerítésünk az ég! – Ember hirtelen felugrott. Lábai erősek voltak, így meglepően magasra felért. – Nézzétek, hogyan hajít vissza ez a kerítés a földre!

A legközelebbi fához rohant, és gyorsan felkapaszkodott a törzsén. Magasabbra mászott, mint addig Miro bármelyik malackától látta; kióvakodott az egyik ág végére, és felugrott a levegőbe. Egy iszonyatos pillanatig egy helyben lebegett, de aztán testét lerántotta a gravitáció ereje. Ember a földre zuhant.

Miro hallotta, ahogy a rettenetes ütéstől elakad a lélegzete. A Szószóló Emberhez rohant, Miro követte. Ember már nem lélegzett.

– Meghalt? – kérdezte Ouanda.

– Nem! – rikoltotta egy malacka a Férfiak Nyelvén. – Nem halhatsz meg! Nem, nem, nem!

Miro körülnézett, és meglepődve látta, Levélfaló üvöltözik.

– Nem halhatsz meg!

Ember ekkor erőtlenül felemelte a kezét, és meg érintette a fölébe hajló Szószóló arcát. Mély lélegzetet vett, majd megszólalt.

– Érted, Szószóló? Bele is halhattam volna abba, hogy át akartam mászni a kerítésen, ami elzár bennünket a csillagoktól.

Miro már évek óta ismerte a malackákat, de még sem ő, sem az elődei nem hallották, hogy a csillag közi utazásról beszéltek vagy faggatóztak volna. A fiú azonban egyszeriben megértette, tulajdonképpen valamennyi kérdésük erre irányult. A xenológusok erre nem jöhettek rá, hiszen biztosak voltak benne, hogy a malackák olyan távol vannak attól a kulturális szinttől, ami lehetővé teszi a csillaghajók megépítését, hogy még legalább ezer évnek kell eltelnie, míg egyáltalán lehetőségük nyílik rá. Ám így egyszeriben érthetővé vált a fémekre, a motorokra, a talaj fölötti repülésre vonatkozó információk utáni sóvárgásuk: azért akarták meg szerezni a tudást, hogy megfejtsék az űrutazás titkait. Ember megfogta a Szószóló kezét, és lassan feltápászkodott. Miroval még egyszer sem fordult elő, hogy egy malacka megérintette volna. Először elcsodálkozott, majd beléhasított a féltékenység éles fájdalma Most hogy kiderült, Embernek nem esett baja, a többi malacka is közelebb húzódott a Szószólóhoz. Nem tolakodtak, de mind mellette akart állni.

– Turkáló azt mondja, a Méhkirálynő tudja, hogyan kell megépíteni a csillaghajókat

– mondta Nyílvessző.

– Turkáló szerint a Méhkirálynő mindenre megtanít majd minket – mondta Csészés.

– Megmutatja a fémeket, megtanítja nekünk hogyan rakjunk sziklákból tüzet, hogyan építsünk házakat a fekete vízből. Mindent megtanít.

– A Szószóló felemelte a kezeit, és véget vetett a fecsegésnek.

– Ha szomjasak lennétek, és látnátok, hogy nekem van vizem, inni kérnétek tőlem. De mi van akkor, ha én közben tudom, a vizein mérgezett?

– A csillagok közé repülő hajókban nincs semmi mérgező – mondta Ember.

– Az űrutazáshoz nem egyetlen ösvény vezet – mondta a Szószóló. – Némelyik jobb, mint a többi. Minden olyat megkaptok tőlem, ami nem lehet a károtokra.

– A Méhkirálynő a szavát adta! – kiáltott fel Ember.

– És ezt most én is megteszem.

Ember előrelendült, megmarkolta a Szószóló haját és füleit, és maga elé rántotta a fejét. Miro még sohasem látta őket ilyen erőszakosnak. Hirtelen azt hitte, bekövetkezett, amitől a legjobban félt: a malackák újabb gyilkosságot készülnek el követni.

– Ha ramanok vagyunk – üvöltötte Ember a Szószóló arcába –, akkor nekünk is jogunk van dönteni, nem csak nektek! Ha viszont varelsék vagyunk, akkor akár meg is ölhetsz minket. Ugyanúgy kiirthatsz bennünket, ahogy a Méhkirálynő nővéreivel tetted!

Miro megszédült. Az még hagyján, hogy a malackák ennek a Szószólónak tulajdonítják a könyvet, de vajon hogyan jutott eszükbe, hogy bűnösnek tartsák a rettenetes Fajirtásban? Kinek tartják ezek a Szószólót? Talán azt hiszik, azonos azzal az Ender nevezetű szörnyeteggel?

A Holtak Szószólója lehunyt szemekkel ült. Arcán könnyek csorogtak, és úgy viselkedett, mintha Ember vádjai igazak lennének. Ember oldalt fordította a fejét, és Mirora nézett. – Mi ez a nedvesség? – kérdezte suttogva, és megérintette a Szószóló könnyeit.

Mi így mutatjuk ki a fájdalmunkat, a bánatunkat és a szenvedésünket – felelte Miro. Mandachuva váratlanul felordított. Miro még egyszer sem hallott tőlük ilyen velőtrázó, egy haldokló állat sikolyára emlékeztető kiáltást.

– Mi így mutatjuk ki a fájdalmunkat – suttogta Ember.

– Ah! Ah! – rikoltozott Mandachuva. – Én már láttam ilyen vizet! Libo és Pipo szemeiben már láttam ilyet!

A malackák egymásután üvölteni kezdtek. Miro megrettent, elcsodálkozott és izgatottá vált. Fogalma sem volt róla, mit jelent ez az egész, de biztos volt benne, a malackák az elmúlt negyvenhét évben még egyszer sem mutatták ki ilyen nyíltan az érzelmeiket az őket tanulmányozó xenológusok előtt.

– A pápa miatt ilyen bánatosak? – kérdezte Ouanda. Szemei izgatottan ragyogtak, haján a félelem verítéke csillogott. Miro hirtelen mindent megértett. – Eddig nem tudták, hogy Pipo és Libo sírtak a haláluk pillanatában.

Miro el sem tudta képzelni, milyen gondolatok örvénylenek Ouanda fejében, és tehetetlenül figyel te, ahogy a lány megfordul, lép egyet-kettőt, majd térdre zuhan, és keservesen sírni kezd.

A Szószóló érkezése mindent felkavart... Miro a Szószóló mellé térdelt, aki lehajtott fejjel, némán ült a helyén.

Szószóló – kezdte a fiú –, como pode ser? Hogy lehet az, hogy maga az első szószóló, és közben maga Ender is? Nao pode ser.

Többet elmondott nekik, mint gondoltam – suttogta a Szószóló.

– De a Holtak Szószólója, az, aki megírta ezt a könyvet... Ő a legbölcsebb ember volt, aki a csillagközi utazások korában a világon élt! Ender pedig gyilkos volt, egy egész népet kiirtott, megsemmisített egy csodálatos raman fajt, akiktől pedig oly sok mindent tanulhattunk volna...

– Mindketten emberek voltak – mondta a Szószóló.

Ember eléjük lépett, és idézni kezdett a Méhkirálynő és a Hegemónból.

– "Minden szívben benne van a betegség és a gyógyulás. Minden kéz képes halált és életet osztani."

– Ember – nézett fel rá a Szószóló –, mondd meg a társaidnak, ne bánkódjanak egy olyan tett miatt, amit tudatlanságukban követtek el.

– De ez iszonyatos! – mondta Ember. – Mi a legnagyobb ajándékban akartuk részesíteni őket!

– Mondd meg a társaidnak, hallgassanak el, és figyeljenek rám.

Ember felüvöltött, de ezúttal nem a Férfiak Nyelvét, hanem az Asszonyok Nyelvét használta – így nagyobb hatást érhetett el. A malackák elnémultak, leültek, és várták, mit akar mondani nekik a Szószóló.

– Minden tőlem telhetőt megteszek – kezdte Ender. – De először meg kell ismernem a népeteket, mert másképp nem mondhatom el a történeteteket. Kell hogy megismerjelek titeket, mert egyedül így tudom eldönteni, mérgező e a számotokra az ital, amit tőlem kaphattok. De a legnagyobb probléma ezután is meg fog maradni. Az emberi faj nyugodtan szeretheti a hangyokat, hiszen úgy tudják, már egy sem él közülük. De ti viszont léteztek, és az emberek félnek tőletek.

Ember felállt, és olyan gesztussal mutatott végig magán, mintha teste erőtlen, végtelenül gyenge len– Méghogy tőlünk! Mi ugyanattól a dologtól félünk mint ti, mikor felnéztek az emberekkel benépesített csillagokra. Az emberek attól rettegnek, hogy egy nap, amikor leszállnak egy új világra, rá kell majd jönniük, ti már rég megszereztétek magatoknak, hogy ti értetek oda elsőként.

– Mi nem akarunk elsők lenni – mondta Ember –, mi csak el akarunk jutni oda.

– Adjatok egy kis időt – kérte a Szószóló. – Mutassátok meg, kik vagytok, és én mindent tovább adok az embereknek.

Levélfaló is felemelkedett. A Férfiak Nyelvén be szélt, de Miro így is elég jól megértette.

– Vannak dolgok, amiket nem mutathatunk meg nektek. Ember éles hangon, starkul válaszolt neki.

– Piponak, Libonak, Ouandának és Mironak sem lett volna szabad megtanítania nekünk mindazt, amit tőlük tudunk, mégis megtették.

– De ettől nekünk még nem kötelező elkövetnünk ugyanazt az őrültséget, amit ők! –Levélfaló még mindig a Férfiak Nyelvét használta.

– Ez igaz, de ők sem kötelesek megosztani velünk a bölcsességüket – vágott vissza Ember.

Levélfaló erre a Fák Nyelvén válaszolt valamit, és ezt már Miro sem értette. Ember nem reagált a megjegyzésre, Levélfaló pedig odébb állt.

Alighogy elment, Ouanda lépett vissza a csoport hoz. A szemei vörösek voltak a sírástól.

Ember újra a Szószóló felé fordult.

– Mit akarsz tudni? – kérdezte. – Ha képesek vagyunk rá, elmondjuk vagy megmutatjuk.

A Szószóló Mirora és Ouandára pillantott – Megkérdezzek tőlük? Olyan keveset tudok ró luk, hogy fogalmam sincs, mire kellene választ kapnom. Miro a lányra nézett.

– Nincsenek kőből vagy fémből készült szerszámaitok – mondta Ouanda –, de a házatok, az íjatok és a nyilaitok fából készültek.

Ember szótlanul, várakozva állt A csend egyre hosszabbra nyúlt.

– Mi a kérdésed? – kérdezte végül Ember. Vajon miért nem jött rá magától?, tűnődött Miro.

– Mi, emberek – mondta a Szószóló – kő– vagy fémszerszámokat használunk a fák kivágásához. Csak szerszámokkal tudjuk a fát olyanná formáz ni, hogy megfelelő legyen a házaink felépítéséhez, és az olyan nyílvesszők meg bunkók elkészítéséhez, amilyet néhányatoknál látok.

Egy hosszú percig tartott, míg a malackák meg értették a Szószóló szavait. Hirtelen talpra szökkentek, és őrültek módjára, céltalanul rohangászni kezdtek. Időnként felbotlottak egymásban, vagy a fáknak, és a közelben álló barakkok falának ütköztek. Eleinte valamennyien némák voltak, de aztán némelyikük ugyanazt a kétségbeesett rikoltást hallatta, amit – mint korábban megmagyarázták – fájdalmuk kifejezésére használtak. A látvány kísérteties volt; úgy tűnt, mintha a malackák egy szeriben elvesztették volna testük fölött az uralmukat. A xenológusok hosszú éveken át a kommunikációmentesség biztonságos fedezékébe húzódtak, óvakodtak attól, hogy bármi fontosat eláruljanak a malackáknak. A Szószóló azonban más módszerekhez folyamodott – és ennek ez az esze veszett káosz lett az eredménye.

Ember kivált a szédült forgatagból, és a földre, a Szószóló elé vetette magát.

– Ó, Szószóló! – ordította. – ígérd meg, hogy sohasem fogod megengedni nekik, hogy a kőből és fémből készített szerszámaikkal kivágják az apámat, Turkálót! Ha mindenképpen meg akartok ölni valakit, az ősi testvérek között sokan vannak, akik örömmel odaadnák magukat. Ha kell, én is boldogan meghalok, de ne hagyd, hogy megöljék az apámat!

– Vagy az én apámat! – kiáltott néhány malacka. – Az enyémet se!

– Nem ültettük volna Turkálót ilyen a közel a kerítéshez – mondta Mandachuva –, ha tudjuk, hogy ti... Hogy ti varelsék vagytok!

A Szószóló ismét felemelte a kezeit.

– Előfordult már a Lusitanián, hogy az emberek kivágtak akár egyetlen fát is? Nem. Soha. A törvény megtiltja nekik, hogy ezt megtegyék. Nem kell félnetek tőlünk.

Csend támadt; a malackák mozdulatlanná dermedtek. Végül Ember is feltápászkodott.

– Megrémítesz minket. Most még jobban félünk az emberektől, mint eddig – mondta a Szószólónak. – Bárcsak be se léptetek volna az erdőnkbe!

– Hogy mondhatsz ilyet azok után, amit az apámmal tettetek? – harsogta túl Ouanda a malacka siránkozását.

Ember csodálkozva a lány felé fordult. Képtelen volt válaszolni. Miro átölelte Ouanda vállait.

– Megígértétek, hogy minden kérdésemre válaszolni fogtok – törte meg a kínos csendet a Szószóló hangja. – Halljátok az elsőt! Hogyan építettétek fel a házaitokat, hogyan készítettétek el az íjaitok, a nyílvesszőiteket, a bunkóitokat? Hallhattátok, mi csak egyetlen módszert ismerünk az ilyesmire Most mondjátok el, ti hogyan csináljátok!

– A testvéreink átadják magukat nekünk – felelte Ember. – Megmondjuk az ősi testvérnek, mire van szükségünk, megmutatjuk neki, milyen formájú tárgyat kérünk tőle, és ő feláldozza magát értünk.

– Láthatnánk, hogyan történik? – kérdezte Ender Ember végignézett a társain.

– Azt akarod, hogy megkérjük az egyik fivérünket, áldozza fel magát csupán azért, mert ti látni szeretnétek a halálát? Most évekig nincs szükségünk új házra, és éppen annyi nyílvesszőnk van amennyi kell...

– Mutassuk meg nekik!

Miro megfordult. Az erdeiből Levélfaló tűnt fel. Határozottan a tisztás közepére vonult; nem nézett senkire, és úgy beszélt, akár egy kikiáltó, egy hírnök, aki nem törődik vele, figyelnek-e rá, vagy sem. Az Asszonyok Nyelvét használta, így Miro csak szófoszlányokat értett meg.

– Mit mond? – kérdezte suttogva a Szószóló. Miro megpróbált fordítani.

– Azt hiszem, elment az asszonyokhoz, akik azt mondták neki, tegyenek meg mindent, amit maga mond. De... Elég bonyolult... Nem ismerem ezeket a szavakat... Azt mondja, hogy... Mindannyiuk haláláról beszél... hogy a fivéreknek mindenképpen meg kell halniuk. Nézzen csak rájuk! Nem úgy néznek ki, mintha félnének.

– Nem tudom, ők hogyan mutatják ki a félelmüket – felelte a Szószóló. – Egyáltalán nem ismerem őket.

– Én sem – mondta Miro. – Maga fél óra alatt több zűrzavart keltett, mint amennyit az elmúlt években összesen láttam.

– Igen, ehhez valóban értek. Így születtem... Ajánlok nektek egy egyezséget. Senkinek sem beszélek a kérdéses tevékenységeitekről, ti pedig titokban tartjátok, ki vagyok.

– Ez nem lesz nehéz – mondta Miro. – Úgysem hiszem el az egészet. Levélfaló közben befejezte a mondókáját. A barakkhoz sietett, és bement.

– Meg fogjuk kérni egyik ősi fivérünket, ajándékozzon meg bennünket – mondta Ember. – Az asszonyok így akarják.

Nem sokkal később Ouanda, a lányt átölelve tartó Miro, és a másik oldalán álló Szószóló tanúja lett egy olyan csodának, amihez képest jelentéktelen semmiségnek tűnt az a tett, amiért szentté avatták az öreg Gustot és Cidát.

A malackák a tisztás szélén magasló egyik vastag, vén fa köré álltak, majd egyenként felmásztak rá, és bunkóikkal csapkodni kezdték. Hamarosan mindannyian az ágak között voltak, és miközben énekeltek, bonyolult ritmusban ütötték a fát. – Az Atyák Nyelve – suttogta Ouanda. Néhány perccel később a fa észrevehetően meg dőlt. A malackák legtöbbje leugrott a földre. Mi közben nekiveselkedetek, hogy a tisztásra döntsék a fát, társaik egyre hangosabban dalolva még dühödtebben püfölték az ágakat.

A fa vaskos ágai egymás után lehullottak a törzsről. A malackák villámgyorsan összeszedték a gallyakat, és félrevonszolták a nagyobb ágakat arról a helyről, ahová a törzset dönteni akarták. Ember az egyik fadarabot a Szószólóhoz vitte, aki óvatosan átvette, és Miro meg Ouanda elé tartotta. A gallynak az a vége, ami egy perccel korábban még egy volt a fa törzsével, most teljesen sima volt. A felület nem volt sík, inkább egy kissé hullámos, de semmi érdesség, semmi egyenetlenség –semmi sem utalt arra, hogy erőszakkal lett volna elválasztva a fától. Miro végighúzta rajta az ujját. Olyan hideg és sima volt, akár a márvány.

A fából végül már csak a fenséges, meztelen törzs maradt. Az ágak helyén virító foltok sápadtan fény lettek a délutáni napsütésben. A malackák kántálása elérte a csúcspontját, majd elhallgatott. A fa megmozdult, és lassan, méltóságteljesen dőlni kezdett. Mikor a talajra ért megremegett a föld, de utána minden elcsendesedett.

Ember a kidőlt fához lépett, és halkan énekelve ütögetni kezdte a felületét Érintésére megpattant a kéregpáncél; a repedés egyre tovább terjedt. A kéreg végül teljes hosszában végighasadt. A malackák lefeszegették a törzsről, de furcsa módon nem tört apró darabokra. A malackák félre vonszolták a két kéregszeletet.

– Tudjátok, hogy mire használják a kérget? – kérdezte a Szószóló Mirotól. A fiú képtelen volt megszólalni, így csak a fejét rázta.

Ekkor Nyílvessző is előrelépett, és alig hallhatóan dalolni kezdett. Néhányszor végighúzta az ujját a fatörzsön. Miro úgy látta, mintha egy pontosan beméretezett íjat rajzolt volna rá. A törzsön repedések futottak végig, a fa recsegve-ropogva szét nyílt, és végül egy tökéletes, sima felületű íj jelent meg a mélyedésben.

Néhány másik malacka is a fatörzs mellé állt. Folyamatosan énekelve mindegyikük rárajzolt valamit, és egy-két perc múlva bunkókkal, íjakkal és nyilakkal, vékony pengéjű késekkel, és vékony, kosarak fonására alkalmas vesszőkkel húzódtak vissza. Mikor végül a törzs felét széthordták, mind annyian hátra léptek, és kántálni kezdtek. A fa megremegett és féltucatnyi egyforma, csiszolt felületű gerendává hasadt. A malackák a törzs minden apró részét felhasználták. Ember lassan előre lépett, a gerendák mellé térdelt és gyengéden megsimogatta az egyiket. Hátra hajtotta a fejét, és rázendített egy fájdalmas bánatos énekre. A dal mintha soha nem akart volna végetérni. Miközben Ember hangját hallgatta, Miro egyszercsak ráeszmélt, hogy valamennyi malacka őt nézi. Mintha vártak volna valamire. Mandachuva végül megszólította. – Kérlek – mondta halkan –, tegyél meg valamit. jó volna, ha te is énekelnél a fivérünkért.

– Nem tudom hogyan kell csinálni – felelte Miro rémült ügyefogyottsággal.

– Az életét adta, hogy megválaszolja a kérdéseiteket – mondta Mandachuva. Hogy megválaszoljon egy kérdést, és közben felvessen ezer másikat, gondolta

Miro. Mégis Ember mellé térdelt, ujjait arra a hideg, sima gerendára fonta, ami a malacka kezében volt, hátra hajtotta a fejét, és kieresztette a hangját. Először halkan és tétován dalolt, azt sem tudta, mit éne keljen, de aztán ahogy megértette a dallamtalan kántálás célját, ahogy átérezte a fa halálát, hangja erősebb lett, és agonizáló diszharmóniában együtt csengett Ember duruzsolásával. Ember megköszönte a fának, hogy lemondott az életéről, és biztosította, áldozatára a törzs boldogulása, a fivérek és az asszonyok érdekében volt szükség, akik élni és gyarapodni fognak. Ez volt a dal, és a fa halálának értelme. Mikor az ének véget ért, Miro előre dúlt, homlokával megérintette a fát, és kábul tan ugyanazokat a szavakat ismételte el, amiket öt évvel korábban a domboldalon, Libo holtteste fölött elsuttogott.

Tizenötödik fejezet

A BESZÉD

EMBER: Miért van az, hogy a többi ember soha sem jön el hozzánk?

MIRO: Egyedül csak nekünk szabad átlépnünk a kapun. EMBER: De miért nem másznak át a kerítés fölött?

MIRO: Még soha egyikőtök sem érintette meg a kerítést, ugye? (Ember nem válaszol.) Ha mégis hozzáérne valaki, rettenetes fájdalmat érezne. A kerítésen való átjutás közben hihetetlenül fájna az egész tested.

EMBER: Ez ostobaság, hiszen mindkét oldalán nő fű.

– Ouanda Quenhatta Figueira Mucumbi: Beszélgetés-jegyzetek 103:0:1970:1:1:5

A nap már csak kétórányi távolságban volt a horizont szélétől, mikor Bosquinha polgármester a Katedrálisba ért, és felkapaszkodott a Peregrino Püspök fogadótermébe vezető lépcsősoron. Dom és Dona Cristaes már ott várakoztak; mindkettőjük arca komor volt. Peregrino püspökön azonban látszott, elégedett önmagával. Mindig élvezettel töltötte el, ha Milagre politikai és vallási vezetői az ő házának fedele alatt gyűltek össze. Még az sem csorbította az örömét, hogy ezt az értekezletet Bosquinha hívta össze, és ő volt az, aki a Katedrálist jelölte meg a találkozó színhelyéül. Peregrino mindig szerette azt hinni magáról, hogy ő a Lusitanía Kolónia vezetője. Még nem sejtette, hogy a megbeszélés végén rá kell döbbenniük, valójában egyikük szava sem ér semmit... Bosquinha üdvözölte az egybegyűlteket, de nem ült le a felkínált székre; inkább a püspök terminálja elé telepedett, bejelentkezett, és elindította a korábban előkészített programot. A terminál fölött megjelent egy kicsi kockákból álló falszerű ábra. A "fal" tetején csak néhány téglácska sorakozott, az alsóbb szinteken viszont egyre több. Az ábra felső fele piros volt, az alsó kék.

– Nagyon szép – mondta Peregrino püspök. Bosquinha Dom Cristaora nézett.

– Felismeri ezt a modellt? Dom Cristao megrázta a fejét.

– Nem, de azt hiszem, már tudom, miért gyűltünk most össze. Dona Crista előre hajolt a székében.

– Van még olyan biztonságos hely, ahová elrejthetnénk azt, amit mindenképpen meg akarunk tartani?

Peregrino püspök arcáról eltűnt a sugárzó elégedettség.

– Én még nem tudom, miért vagyunk itt! Bosquinha megfordult, és a püspök szemébe nézett.

– Még nagyon fiatal voltam, mikor kineveztek a Lusitanián létrehozott új kolónia kormányzójának Nagy megtiszteltetésnek éreztem, hogy éppen rám esett a választás, azt hittem, bíznak bennem. Gyermekkorom óta a társadalmi rendszereket és az államigazgatást tanulmányoztam, és rövid, de szép karriert futottam be az Oportón is. A kinevezésemet adományozó bizottság figyelmét azonban elkerülte az a tény, hogy már akkor is gyanakvó, fortélyos és soviniszta voltam.

– Ezeket a tulajdonságait már mindannyian megtanultuk értékelni – mondta Peregrino püspök.

Bosquinha elmosolyodott.

– A sovinizmusom abban nyilvánul meg, hogy mihelyst a Lusitania Kolónia az enyém lett, sokkal lojálisabb lettem ahhoz a bolygóhoz, mint a Száz világhoz, vagy a csillagközi Kongresszushoz. Viszont elég fortélyos voltam ahhoz, hogy a bizottsággal szemben mindíg úgy viselkedjem, mintha valójában mindíg a Kongresszus érdekeit tartanám a legfontosabbnak. De elég gyanakvó is voltam, és így rájöttem, a Kongresszus a Lusitaniának nem adja meg a függetlenségi státuszt, és távolról sem tartja egyenlőnek a Száz Világ többi bolygójával.

– Ez természetes – mondta Peregrino püspök –, hiszen egy gyarmatbolygón élünk.

– Nem. Ez nem gyarmat – felelte Bosquinha –, hanem egy kísérleti telep. Megvizsgáltam az alapítólevelet, az engedélyeket, és a ránk vonatkozó összes kongresszusi határozatot, és rájöttem, ránk nem vonatkoznak a szokásos polgárjogi törvények. Kiderítettem, hogy a bizottságnak joga van hozzáférni a Lusitania valamennyi adatbázisához, beleértve a magánfeljegyzéseket, és az intézmények adatállományait is.

A püspök egyre dühösebb lett.

– Ezt úgy értsem, hogy a bizottságot felhatalmazták rá, hogy a bizalmas egyházi dokumentumokba is betekintést nyerjen? – kérdezte.

– Ó! – kiáltott Bosquinha. – Tehát ön is soviniszta. – A Csillagközi Törvénykönyv szerint az Anyaszentegyháznak vannak bizonyos jogai! – Ne rám haragudjon!

– Ezt eddig sohasem mondta!

Ha elmondom, ön minden bizonnyal tiltakozik, ők pedig visszavonulást színleltek volna. Akkor pedig képtelen lettem volna megtenni mindazt, amit most végrehajtottam.

– Vagyis?

– Vagyis nem sikerült volna lefuttatnom ezt a programot, ami kimutatja, ha valaki az ansibleon át beleles a Lusitania Kolónia adatbázisaiba.

Dom Cristao halkan felnevetett.

– Ehhez nem volt joga!

– Tisztában vagyok vele. De ahogy már mondtam, van néhány rejtett hibám. A programom egyszer sem jelzett komolyabb beavatkozást. Persze a xenologusaink halálakor kiolvastak néhány, a malackákra vonatkozó adatállományt, de azt hiszem, ez természetes. Nem volt tehát semmi gond – egészen négy nappal ezelőttig.

– Akkor érkezett meg a Holtak Szószólója – mondta Peregrino püspök. Bosquinha elcsodálkozott rajta, hogy a püspök mintegy új időszámítás kezdeteként

gondol a Szó szóló érkezésére, és hogy a problémát azonnal vele hozza kapcsolatba.

– Három nappal ezelőtt – folytatta –, az ansibleon át kiolvasásra került néhány adatbázis. A folyamat nagyon érdekes szisztéma szerint zajlott le. – Bosquinha a terminálhoz fordult, és megnyomott néhány gombot. Az ábra megváltozott, és a kockákból rakott falnak csak egy apró része színeződött el. – A Milagre xenológusaival és xenobiológusaival kapcsolatos adatokat érintette. Ha valahol biztonsági rutinokkal találkozott, úgy haladt át rajtuk, mintha nem is léteznének. Néhány személyről minden információt megszerzett, bele értve a magánjellegű adatokat is. Igen, Peregrino püspök, azt hiszem, ennek valóban köze lehetett a Szószólóhoz.

– Pedig a Csillagközi Kongresszustól erre valószínűleg nem kapott felhatalmazást –mondta a püspök. Dom Cristao tűnődve bólintott. – San Angelo egyszer azt írta az... Az egyik privát feljegyzésében, amit az Elme Gyermekein kívül még senki sem olvasott el... A püspök haragosan nézett rá.

– Tehát az Elme Gyermekeinek valóban vannak San Angelotól származó titkos iratai!

– Egyáltalán nem titkosak – mondta Dona Crista –, csupán unalmasak. Bárki hozzájuk férhet, de mi vagyunk az egyetlenek, akik érdeklődünk irántuk.

– Tehát San Angelo azt írta – folytatta Dom Cristao –, hogy Andrew Szószóló öregebb, mint gondolnánk. Még a Csillagközi Kongresszusnál is idősebb, és a maga módján talán erősebb is.

Peregrino püspök felhorkant.

– Gyerek még! Még negyven éves sem lehet.

– Csak az időt vesztegetik ezzel az ostoba vitával.' – szólt rájuk Bosquinha éles hangon. – Azért hívtam össze ezt a tanácskozást, mert vészhelyzetbe kerültünk. Tulajdonképpen az egészet csak udvariassági gesztusnak szántam, mert a Lusitania kormánya érdekében máris megtettem bizonyos lépéseket.

A többiek elhallgattak, Bosquinha pedig újra az első ábrát jelenítette meg a terminál fölött.

– Ma reggel a programom másodszor is Jelzett. Egy újabb szisztematikus, az ansibleon keresztül történő adatolvasást mutatott ki, ami ezúttal nem olyan szelektív jellegű volt, mint a három nappal ezelőtti. Most minden kiolvasásra került, mégpedig adattovábbítási sebességgel. Ez azt jelenti, hogy valamennyi adatállományukat átmásolták valami bolygón kívüli komputer memóriájába. A rutinok átszerkesztődtek, így egyetlen ansible-paranccsal ki lehet törölni a mi komputereinkben tárolt valamennyi adatot. Bosquinha látta, Peregrino püspök meglepődik, az Elme Gyermekeit azonban nem érte váratlanul a hír.

– De miért? – kérdezte a püspök. – Teljeskörű adatmegsemmisítés... Ezt csak olyan kolóniákkal vagy világokkal teszik, amelyek... fellázadták... Amiket fel akarnak számolni!

– Úgy látom – mondta Bosquinha az Elme Gyermekeinek –, hogy önök is soviniszták és gyanakvóak voltak.

– Attól tartok, nem annyira, mint maga – felelte Dom Cristao. – Igen, mi is észleltük a behatolást, és természetesen nekiláttunk, hogy irtózatos költségekkel átmásoljuk feljegyzéseinket az Elme más világokon élő Gyermekeinek komputereibe. Ők majd megpróbálják megőrizni a számunkra, talán vissza is küldik majd. De ha lázadókként kezelnek minket, azt hiszem, erre nem fogunk engedélyt kapni, ezért elkezdtük a legfontosabb információk kinyomtatását. Természetesen nem reménykedhetünk benne, hogy mindenről sikerül papírmásolatot készítenünk, de talán eleget ki tudunk nyomtatni, és így az eddig végzett munkánk nem semmisül meg teljesen,

– Ti is tudtatok erről? – kérdezte a püspök. – És nem szóltatok nekem?

– Bocsáss meg, Peregrino püspök, de arra nem gondoltunk, hogy ti nem fedezitek fel a dolgot.

– Talán arról van szó, hogy úgy gondoljátok, a mi munkánk nem olyan fontos, hogy az eredményeit érdemes legyen elmentem vagy kinyomtatni?

– Ebből elégi – kiáltott fel Bosquinha polgármester. – Kinyomtatással legfeljebb az adatok egy nagyon kis mennyiségét tudjuk megőrizni. A Lusitanián nincs elég printer ahhoz, hogy a problémát így meg tudjuk oldani. Különben a létfontosságú komputerfunkciókat így sem tudjuk tovább működtetni. Azt hiszem, az adataink teljes kiolvasása egy óra múlva befejeződik. Akkor pedig kitörlik a komputereink? memóriáját. Ha ma reggel, közvetlenül a beavatkozás észlelése után hozzáláttunk volna a másolatok gyártásának, mostanáig az összes tárolt információnak legfeljebb egy század százalékát tudtuk volna kinyomtatni. Gyengék és sebezhetőek vagyunk.

– Tehát semmi reményünk sincs – mondta a püspök.

– Nem, nem az, de szerettem volna világossá tenni, milyen kétségbeejtő szituáció. Talán így könnyebben beleegyeznek, hogy elfogadjuk a másik lehetséges alternatívát. Előre megmondom, ez sem lesz igazán ínyükre.

– Ebben nem kételkedem – mondta Peregrino püspök –, de halljuk!

– Egy órával ezelőtt a probléma megoldásán törtem a fejem, és megpróbáltam olyan adatállományokat találni, amelyek immúnisak a külső beavatkozással szemben. Sikerrel jártam, ugyanis felfedeztem, hogy a bolygón van egy ember, akinek az adatbázisai érintetlenek maradtak. Először arra gondoltam, ennek az az oka, hogy egy framling-ról van szó, de aztán rájöttem, ennél sokkal egyszerűbb oka van a dolognak. A Holtak Szószólója egyetlen információt sem tárolt el a kolónia komputereinek memóriájában. – Hogyan? Ez képtelenség! – csodálkozott Dona

Crista. – Valamennyi adatbázisához az ansibleon keresztül jut hozzá. Egy másik világon tárolja az adatait, a feljegyzéseit, az anyagi helyzetével kapcsolatos információit, mindent. Még a számára küldött üzeneteknek sincs nyoma a mi rendszerünkben. Értik?

– Mégis könnyedén hozzáfér mindenhez... mondta Dom Cristao.

– A Szószóló láthatatlan a Csillagközi Kongresszus számára. Ha a Kongresszus embargót rendel el a Lusitaniára érkező és az innen kifelé irányuló adatáramlásban, a Szószóló adatállományaihoz változatlanul hozzá lehet férni, mert a komputereknek nem lesz tudomása a műveletekről...

– Ezzel azt akarja mondani – szólt közbe Peregrino püspök –, hogy a legbizalmasabb és legfontosabb adatainkat egyszerű üzenetként helyezzük át ennek a... ennek a hitetlennek az állományaiba?

– Ezzel azt akarom mondani, hogy én pontosan ezt tettem. Már majdnem teljes egészében elvégeztük kormányunk legfontosabb adatainak transzferálását. Magas prioritású adatátvitelt hajtottunk végre, ami sokkal gyorsabb, mint a Kongresszus olvasási folyamata. Felajánlom önöknek, hogy az én személyes, a Lusitanián legmagasabbnak számító prioritási fokozatom használatával tegyék meg ugyanezt. Ha nem akarják kihasználni a lehetőséget... Nos, úgy is jó. Ebben az esetben nekilátok a kormány másodlagos adatbázisainak transzferáláshoz.

– De ha ezt megtesszük, a hitetlen betekintést nyer a feljegyzéseinkbe! – tiltakozott a püspök

– Igen, erre valóban módja lesz. Dom Cristao megrázta a fejét.

– Ha megkérjük rá, nem teszi meg. – Olyan naiv vagy, akár egy gyermek – fordult felé Peregrino püspök. – Még arra sem kényszeríthetnénk, hogy adja vissza az adatainkat!

Bosquinha bólintott.

– Ez is igaz. Valamennyi létfontosságú információnk nála lesz, és kedve szerint megtarthatja, vagy visszaküldheti nekünk. De nekem is az a véleményem, mint Dom Cristaonak. A Szószóló jó ember és szükség esetén számíthatunk a segítségére. Dona Crista felállt.

– Bocsássanak meg – mondta –, haladéktalanul szeretném elkezdeni a legfontosabb adatok transzferálását.

Bosquinha a püspök terminálja felé fordult, és gyorsan beütötte a saját prioritási kódját.

– Csak annyit kell tennie, hogy összeszedi az adatbázisait, és átküldi Andrew Szószóló üzenet blokkjába. Mivel már hozzáláttak a kinyomtatásukhoz, gondolom rég felállították a fontossági sorrendet.

– Mennyi időnk van? – kérdezte Dom Cristao. Dona Crista szédült sebességgel nyomkodta a billentyűket.

– Ezek a számok mutatják a hátralevő időt – felelte Bosquinha, és a holomonitor felső sarkába mutatott.

– Azzal ne foglalkozz, amit már kinyomtattunk – mondta Dom Cristao a feleségének.

– Szükség esetén mindent visszaírhatunk. Igaz, nem valami sok, de most legalább annyival is kevesebbel kell törődni.

Bosquinha a püspökre nézett.

Tisztában vagyok vele, hogy nehéz választás elé állítottam. A püspök gúnyosan felnevetett.

– Méghogy nehéz!

– Remélem, azért gondosan mérlegeli a lehetőségeket, mielőtt visszautasítja ezt a...

– Visszautasítani? – kérdezte a püspök. – Bolondnak néz? Lehet, hogy gyűlölöm a holtak szószólóinak pszeudo-vallását, de ha Isten most ezt az egyetlen esélyt adta nekünk, hogy megőrizzük az Egyház létfontosságú feljegyzéseit... Az Úr legszánalomraméltóbb szolgája lennék, ha a büszkeségem miatt visszautasítanám ezt a lehetőséget. Mi még nem állítottuk prioritási sorrendbe az adatbázisaink tartalmát, ezért szükségünk lenne néhány percre. De biztos vagyok benne, hogy az Elme Gyermekei elég időt hagynak majd nekünk az adatok továbbítására.

– Mennyi időre lenne szükségetek? – kérdezte Dom Cristao.

– Nem sokra. Azt hiszem, legfeljebb tíz percre.

Bosquinha kellemesen csalódott. Arra számított, a püspök még egy utolsó kísérletet tesz hatalma kimutatására, és ragaszkodni fog ahhoz, hogy átmásolja az adatállományait, és félbeszakítja az Elme Gyermekinek munkáját. Szerencsére nem így történt.

– Köszönöm – mondta Dom Cristao, és megcsókolta a püspök kinyújtott kezét. Peregrino hűvös tekintettel végigmérte Bosquinhát.

– Ne lepődjön meg, Bosquinha polgármester. Az Elme Gyermekei a világ tudásával dolgoznak, így nagy mértékben függnek a világi gépektől. Az Anya szentegyház azonban a lélek mestere, ezért a komputereinkkel csupán írnoki munkát végeztetünk Mi olyan régimódiak vagyunk, hogy még többtucatnyi bőrkötéses, papírra nyomtatott Bibliát is meg őriztünk katedrálisunkban. Még a Csillagközi Kongresszus sem lophatja el tőlünk Isten igéit. – Elmosolyodott. Természetesen kegyesen. Bosquinha vidáman viszonozta a mosolyt. – Eszembe jutott egy apróság – mondta Dom Cristao.

– Az addig rendben van, hogy miután kitörlik a komputereink memóriáját, a Szószóló adatbázisaiból mindent visszamásolunk. De hogyan tudjuk megakadályozni, a Kongresszust abban, nehogy újra végrehajtsa az adatmegsemmisítést? Annyiszor teszik ezt meg, ahányszor csak akarják.

– Ez komoly probléma – bólintott Bosquinha –, de mivel minden attól függ, a Kongresszus mit akar velünk tenni, a megvitatását későbbre halaszthatjuk. Elképzelhető, hogy nem is fogják letörölni az adatállományainkat. Talán csak erődemonstrációt tartanak, és a legfontosabb adataink továbbra is a rendelkezésünkre állnak majd. Mivel nem tudom, miért akarnak megfenyíteni bennünket, fogalmam sincs, meddig mennek el. Ha megengedik, hogy továbbra is hűségesek legyünk hozzájuk, természetesen védtelenek maradunk az esetleges későbbi büntetésekkel szemben is.

– De mi van akkor, ha valamilyen oknál fogva lázadóknak tartanak minket?

– Nos, ha bekövetkezik a legrosszabb, mindent visszamásolunk a komputereinkbe, és... És meg szüntetjük az ansible kapcsolatot.

– Isten, segíts rajtunk! – sóhajtott fel Dona Crista. – Akkor teljesen egyedül maradunk!

Peregrino püspök bosszúsnak látszott.

– Mire véljem ezt az abszurd kijelentést, Detestai o Pecado nővér? Vagy te talán azt hiszed, Krisztus léte az ansible-től függ? Hogy a Kongresszusnak hatalmában állt elnémítani a Szentlelket? Dona Crista elvörösödött, és folytatta a munkáját a terminálnál.

A püspöki titkár Peregrino kezébe adott és listát. – A személyes levelezésemet kihagyhatjuk – mondta a püspök. – Már útjukra bocsátottam az üzeneteimet, és majd az Egyház eldönti, melyik levelem ér annyit, hogy megőrizzék. Számomra egyiknek sincs különösebb értéke.

– A püspök úr készen áll – mondta Dom Cristao a feleségének, aki felállt a terminál elől, és átadta a helyét a titkárnak.

– Mellesleg – mondta Bosquinha –, gondolom érdekli magukat, hogy a Szószóló bejelentette, ma este a pracán Marcos Maria Ribeira haláláról fog beszélni. – A polgármesternő az órájára pillantott. – Hamarosan elkezdi.

– Talán azt hiszi, törődöm vele? – kérdezte a püspök maró gúnnyal.

– Úgy gondoltam, esetleg ön is képviseltetni akarja magát.

– Köszönöm, hogy szólt – mondta Dom Cristao. – Azt hiszem, én elmegyek. Szeretném meghallgatni annak az embernek a szónoklatát, aki San Angelo halálról is beszélt. – A püspökre nézett. – Ha gondolod, beszámolok róla, mit mondott.

A püspök hátra dőlt a székében, és zordan elmosolyodott.

– Köszönöm, de majd inkább elküldök oda valakit.

Bosquinha elhagyta a püspök fogadótermét, lesietett a lépcsőn, és kilépett a Katedrális kapuján. Sietett vissza az irodájába. Tudta, ha a Kongresszus egyáltalán közli velük a Lusitaniával kapcsolatos terveket, egyedül ő kaphatja meg az üzenetet

A vallási vezetőknek nem árulta el – elvégre minden nem tartozik rájuk –, de ő pontosan tudta, vagy legalábbis sejtette, hogy a Kongresszus miért csinálja ezt az egészet Azok a paragrafusok, amelyek felhatalmazták a Kongresszust, hogy új bánjon a Lusitaniával mint egy rebellis kolóniával, valamilyen módon kapcsolatban álltak a malackákkal is.

Nyilván a xenológusok követtek el valami végzetes baklövést. Mivel Bosquinhának nem volt tudomása semmiféle szabálysértésről, valami olyasminek kellett történnie, amit a szatellitek – az egyetlen olyan megfigyelőrendszer, ami a polgármester ki hagyásával, közvetlenül küldte az adatokat a bizottságnak – észleltek. Bosquinha megpróbált rá jönni, mit követhetett el Miro és Ouanda. Talán erdőtüzet okoztak? Kivágtak néhány fát? Háborút szítottak a malackák törzsei között? Mindegyik ötletet abszurdnak tartotta.

Megpróbálta felhívni a két xenológust, hogy ki faggassa őket, de természetesen nem találta meg őket. Átmentek a kerítés túlsó oldalára, vissza az erdőbe, hogy folytassák azt a tevékenységet, ami bajba sodorta a Lusitania Kolóniát. Bosquinha azzal nyugtatgatta magát, hogy talán csak valamilyen félreértésről van szó, hogy a fiatalok csak valamilyen nevetséges hibát követtek el.

De nem, hiszen már nem olyan fiatalok, és ők a legbrilliánsabb elmék az egész kolónián. Pedig itt aztán szép számmal vannak kivételesen intelligens emberek. Még szerencse, hogy a Csillagközi Törvénykönyv tiltotta minden olyan tárgy birtoklását, amelyet kínzóeszközként lehetett felhasználni. Bosquinha most, életében először olyan dühös volt, hogy még ilyesmit is képes lett volna alkalmazni.

Nem tudom mit akartatok csinálni, Miro és Ouanda fogalmam sincs mit tettetek, de bármi legyen is az, most a kolónia lakói fogják megfizetni az árát. És ha van igazság, akkor valahogy sikerül majd elérnem, hogy ti se ússzatok meg szárazon.

Sokan azt mondták, soha, semmiféle szószólást nem hallgatnának végig. Végülis jó katolikusok, ugye? Vagy nem figyelmezetett mindenkit a püspök, hogy a Szószóló a Sátán hangján beszél? A Szószóló érkezése után azonban már másról is suttogni kezdtek. A híresztelések legnagyobb része persze alaptalan volt, de Milagre egy olyan aprócska település volt, ahol a pletyka megfűszerezi a sokszor ízetlen életet. A pletykáknak különben sincs semmi jelentősége – kivéve ha akad, aki elhiszi. Hamar elterjedt a hír, hogy Marcao kisebbik lánya, Quara, aki apja halála óta meg sem szólalt, most hirtelen olyan beszédes lett, hogy az iskolában sokszor bajba került a fecsegése miatt. És Olhado, az a goromba, mégis félszeg, fémszemű fiú – róla azt beszélték, hogy hirtelen vidám és érdeklődő lett. Talán megbolondultak, vagy az ör dög bújt beléjük? A híresztelésekből az ember arra következtethetett, hogy a Szószóló kézrátéttel gyógyított, sátáni tekintete volt, hogy áldásai elűzték a bajt, de meghalt, akit elátkozott, hogy szavaival mindenkit elbűvölt. Persze a telep lakói közül nem mindenki hitte el, szóbeszédet, de a Szószóló érkezése, és a Marcos Maria Ribeira haláláról tartott szónoklata között eltelt négy napban Milagre közössége úgy döntött, bármit is mondott róla a püspök, meghallgatják az idegent.

Tulajdonképpen a püspök tehetett arról, hogy így határoztak. Sátáninak nevezte Andrew Wiggint olyannak, aki lehető legtávolabb áll tőle és minden jó katolikustól; kijelentette, hogy a Szószóló éppen annak az ellentét képviseli, amiben ők hisznek. De a teológiailag nem túlságosan képzett emberek számára a hatalmas Isten legalább annyira félelmetes volt, mint a Gonosz. Elég jól megértették a jóság és a gonoszság kontinuumát, de mivel mindennapi életükkel ez függött össze leginkább, sokkal jobban érdekelte őket, milyen kapcsolatban van egymással az erős és a gyenge. Ebben a kontinuumban pedig ők voltak a gyengék, az Isten, a Sátán, és a püspök pedig az erősek. Azzal, hogy tartott tőle, a püspök beismerte, a Szószólónak legalább olyan hatalma van, mint neki, ezért az emberek titokban kezdték elhinni a csodatételekről szóló híreszteléseket.

Így aztán annak ellenére, hogy csak a szertartás megkezdése előtt egy órával szereztek tudomást róla, mire készül a Szószóló, a praca megtelt; a tér körül álló házaknál, az utcákon és a füves sétányokon emberek gyülekeztek. Bosquinha polgármester – a törvény előírása szerint – átengedte a Szószólónak azt a kis hangosítóberendezést, amit a ritkán megtartott népgyűlések alkalmával ő is használni szokott. Az emberek körülállták: az emelvényt, és körbe tekintgettek, ki jött el. Mindenki ott volt; Marcao családtagjainak és a polgármesternek a jelenlétét mindenki természetesnek tartotta, de eljött Dom Cristao és Dona Crista, sőt még a Katedrális néhány csuhás papja is. Navio doktor. Pipo özvegye, a vén Conceicao, a könyvtáros. Libo özvegye, Bruxinha, és persze a gyermekeik. A pletykák szerint a Szószólónak szándékában állt, hogy nemsokára Pipo és Libo haláláról is beszéljen.

Ahogy a Szószóló végül fellépett az emelvényre, izgatott moraj futott végig a pracán: felfedezték, hogy maga Peregrino püspök is eljött. Igaz, nem a szokásos öltözékét viselte, de még az egyszerű papi csuhában is könnyen fel lehetett ismerni. A püspök személyesen akarja végighallgatni a Szószóló istenkáromlását! Milagre legtöbb polgára megremegett a várható félelmetes, mégis kellemes események előérzetétől. Lehet, hogy a püspök egyszercsak felemelkedik, és szent varázserővel lesújt a sátánra? Lehet, hogy nemsokára olyan csata szemtanúi lesznek, ami egyedül Szent János apokaliptikus látomásához fogható? A Szószóló a mikrofon elé állt, és megvárta míg hallgatósága elcsendesedik. Viszonylag magas, fiatalos külsejű férfi volt; bőre a barna Lusokhoz képest betegesen sápadtnak tűnt. Mintha egy kísértet lett volna...

Az emberek elhallgattak, a Szószóló pedig beszélni kezdett.

– Ezt a férfit három néven is ismerték. A három közül az első az, ami a hivatalos feljegyzésekben szerepel: Marcos Maria Ribeira. Az adatai: született 1929-ben, elhunyt 1970-ben. Az acélöntödében dolgozott. A törvénnyel nem került összeütközésbe. Egyszer sem tartóztatták le. Nős volt, hat gyermek apja. Mintapolgárnak is nevezhetnénk, hiszen soha semmi olyan bűntettet nem követett el, ami miatt neve bekerült volna a feljegyzésekbe. Az emberek legtöbbje csalódott volt. Zengzetes szónoklatra számítottak, de a Szószóló hangja teljesen hétköznapi volt, beszéde pedig nélkülözte a vallásos igehirdetés valamennyi formalitását. Egyszerűen beszélt, szinte köznapiasan. Az egybegyűltek között csak néhányan értették meg, hogy éppen ez az egyszerűség volt az, ami a Szószóló szavait végtelenül hihetővé tették. Nem harsonaszóval hirdette ki az Igazságot, hanem elmondta az igazat, azt a történetet, amiben senki sem kételkedhetett. Peregrino püspök is azok között volt, akik ezt észrevették, és meglehetősen kényelmet lenül érezte magát. Egyre inkább félelmetes ellen félnek látta a Szószólót, olyannak, akit nem lehet elpusztítani a szent oltárból kicsapó egyetlen tűz-áradattal.

– A második neve Marcao volt. A Nagy Marcos. Ezt azért kapta, mert óriási termetű férfi volt. Már élete első éveiben elérte teljes felnőttkori magassá gát. Hány éves is lehetett, mikor két méteres lett? Tizenegy? De tizenkét éves korára már egész biztosan ekkora volt. Testalkata és ereje miatt értékes embernek számított az öntödében, ahol az egy szerre megolvasztott és lecsapolt acélmennyiség olyan kicsi, hogy a legtöbb munkát gépek helyett inkább kézzel végzik. Itt aztán valóban számít a testi erő. Több ember élete függött Marcao erejétől.

A pracán tartózkodó öntödei munkások bólintottak. Korábban megfogadták egymásnak, hogy egyikük sem fog beszélni ezzel a framling ateistával. Most viszont, hogy a jelek szerint valamelyikük mégis megtette, jó érzéssel töltötte el őket, hogy a Szószóló megértette, hogyan emlékeznek Marcaora. Már mindegyikük azt szerette volna, bár csak ő lenne az, aki beszélt az idegennek a halottról. Még csak eszükbe sem jutott, hogy a Szószóló nem is próbált beszélni velük. A sok év alatt Andrew Wiggin annyi tapasztalatot összegyűjtött, hogy sok mindent már kérdezősködés nélkül is tudott.

– A harmadik neve Cao volt. Kutya.

Na tessék, gondolták a Lusok. Tehát igaz, amit a holtak szószólóiról beszélnek. Még a halottakat sem tisztelik, és nem ismerik a kegyeletet.

Ezen a néven emlegettétek, mikor tudomást ereztetek róla, hogy a felesége, Novinha, egy újabb monoklit kapott tőle a szeme alá, sántít, és felrepedt az ajka. Ez a férfi valóban állat lehetett, ha képes volt ezt tenni az asszonyával. Ezt meg hogy merte kimondani? Hiszen egy halottról beszéli A Lusok dühöngtek, de lelkük mélyén egészen más ok miatt érezték magukat kényelmetlenül. Szinte mindegyikük mondott, vagy hallott hasonlót Marcaoról. A Szószóló indiszkréciója valójában nem volt más, mint hogy most nyilvánosan elismételte ugyanazokat a szavakat, amiket életében ők maguk is használtak, ha arról az emberről beszéltek.

– Nem mintha olyan sokan szeretnék Novinhát Nem is lehet, hiszen az az asszony olyan komor, hogy sokszor még a köszönéseteket sem fogadja. Ám mégiscsak nő, gyengébb volt a férjénél, akinek hat gyermeket szült. Mikor a feleségét verte, ez a férfi ugyancsak rászolgált a Cao gúnynévre.

Az emberek zavarukban halkan beszélgetni kezdtek. Azok, akik Novinha közelében ültek a füvön, lopva a nőre pillantgattak, és leplezett kíváncsisággal lestek, hogyan reagál az igazságra, amit a Szószóló kimondott, hogyan fogadja azt, hogy nem szeretik őt, és miközben sajnálták, féltek is tőle.

– Mondjátok hát, ez az az ember, akit ti is ismertetek? Több időt töltött a kocsmában, mint bárki más, mégsem barátkozott össze senkivel, még az ital sem szerzett számára társakat. Feszült és ingerlékeny volt ha nem ivott – de mikor berúgott, akkor sem változott meg. Soha senki sem látott különbséget józan és részeg viselkedése között. Egyszer sem hallhattátok, hogy a barátairól beszél, és egyikőtök sem örült, amikor belépett közétek egy helyiségbe. Ezt az embert a legtöbben ilyennek ismertétek. Cao. Kételyeitek voltak, ember-e egyáltalán.

Igen, gondolták az emberek, valóban ilyen volt Már magukhoz tértek a kegyeletsértés okozta első sokkból, és kezdték megszokni a tényt, hogy a Szószóló semmit sem szépít meg. A kényelmetlen érzésük azonban még mindig megmaradt, mert ha a hangjában nem is, de a Szószóló szavaiban gúny rejlett, "...ember-e egyáltalán...", mondta. Hát persze, hogy ember volt! Halványan mindannyian érezték, a Szószóló pontosan megérti, ők hogyan vélekedtek Marcaoról, de ettől még nem feltétlenül kell egyetértenie velük.

– A Bairro das Fabricadoras öntödéjében dolgozó emberek úgy ismerték Őt, mint egy erős karú társat, akire mindig számíthatnak. Ez a férfi soha sem vállalkozott többre annál, mint amennyit valóban meg bírt tenni. Bízni lehetett benne. Az öntöde falai között kivívta magának a megbecsülést, de mikor kiléptek a munkahelyükről, a munkatársai is ugyanúgy bántak vele, mint mások. Nem törődtek vele, nem is gondoltak rá.

A Szószóló még mindig ugyanazon az egyszerű hangon beszélt, mint az elején, de mégis nyíltan kifejezte rosszallását. Az öntödében dolgozó férfiak valamennyien ugyanarra a dologra gondoltak: "Nem lett volna szabad így viselkednünk Marcaoval. Ha odabent jó volt, kint is meg kellett volna becsülnünk..."

– Néhányan közületek tudtok valamit, amit nem sűrűn emlegettek. Tudjátok, hogy miért ragasztottátok rá erre az emberre a Cao gúnynevet jóval azelőtt, hogy kiérdemelte volna. Tíz, tizenegy, talán tizenkét éves gyerekek voltatok. Kisfiúk. Ő már akkor is sokkal, de sokkal magasabb volt nálatok. Olyan hatalmas volt, hogy szégyelltétek magatokat, ha a közelében kellett lennetek. És féltetek is, mert tehetetlennek, gyámoltalannak ereztétek magatokat vele szemben.

– A emberek azért jöttek ide, hogy egy újabb pletykát halljanak – mormolta Dom Cristao a feleségének –, de a Szószóló most felébreszti bennük a bűntudatot.

– Úgy viselkedtetek vele, mint általában az emberek a náluk nagyobb lényekkel –mondta a Szószóló. – Összefogtatok. Bandába tömörültetek, mint a masztodonra vadászó ősemberek. Mint a bikaviadalon a torreádorok és a picadorok, akik együttes erővel készítik elő a bika megölését. Gúny, ugratás, mocskolódás volt a fegyveretek. Megpróbáltátok legyőzni őt. Sohasem sejthette, honnan kapja a következő csapást. Apró tűkkel döfködtétek őt, amik aztán a bőre alatt maradtak. Fájdalmat okoz tatok neki, hogy meggyengítsétek. Feldühítettétek. Rá akartátok kényszeríteni, hogy megtegyen bizonyos dolgokat. Hogy kiabáljon, hogy meneküljön. Hogy sírjon... Meg mertétek tenni, mert még ő sem volt olyan erős, hogy valamennyiőtökkel elbírjon. Ela dühös volt. Azért hívta a Szószólót, hogy elmondja Marcao bűneit, és nem azért, hogy mentségeket találjon a számára. Azért, mert nehéz gyerekkora volt, gondolta, még nem feltétlenül kellett volna vernie az anyánkat!

– Senkit sem vádolok. Gyerekek voltatok, és a gyerekek sokszor csak azért kegyetlenek, mert nem jut eszükbe más. Ma már nem tennétek ilyet. De most, hogy felidéztem ezt az emléket, könnyen rájöhettek egy válaszra. Ti kutyának neveztétek, és ő valóban azzá vált. Egész életére. Védtelen embereket bántott. Verte a feleségét. Olyan kegyetlenül és gyalázatosan viselkedett Miroval, hogy a fiú menekült otthonról. Úgy viselkedett, ahogy ti bántatok vele, az lett, aminek ti tartottátok. Te bolond, gondolta Peregrino püspök Ha minden ember úgy viselkedne, ahogy mások bánnak vele, akkor senkit sem lehetne felelősségre vonni semmiért. Ha a bűnöd nem is a tiéd, hogy nyerhetsz bocsánatot?

Mintha meghallotta volna a püspök néma ellen vetését, a Szószóló felemelte a kezét, és félresöpörte saját szavait.

– De a legkönnyebb válasz helytelen. A kínzásaitokkal nem vadítottátok meg, hanem komorrá tettétek. Amikor aztán felnőttetek, és nem kínoztátok többé, már ő sem gyűlölt benneteket. Nem volt haragtartó ember. Dühe kihűlt, és gyanakvássá változott Tudta, hogy megvetitek, és megtanulta, hogyan élhet békében nélkületek.

A Szószóló egy percnyi szünetet tartott, aztán kimondta a kérdést, ami az emberek fejében járt. – Tehát hogyan vált olyan kegyetlenné, amilyennek ismertétek? Gondolkozzatok el egy pillanatra. Ki szenvedett a kegyetlensége miatt? A felesége. A gyermekei. Sok férfi van, aki hatalomra vágyik, de mivel túl buták vagy túl gyengék, hogy a világban megszerezzék, megverik a feleségüket és a gyermekeiket, hogy valamit azért érezzenek belőle. Az ilyen emberek csak ahhoz elég erősek, hogy a feleségük és a gyermekeik, vagyis a szokás, a szükség, vagy – érdekes módon – a szeretet által kötött hozzákötött tehetetlen áldozatok fölött uralkodjanak.

Igen, gondolta Ela, és az anyjára pillantott Ezt akartam. Azért hívtam Szószólót, azért akartam, hogy az apám haláláról beszéljen, mert pontosan ezt szerettem volna hallani.

– Léteznek ilyen férfiak – folytatta a Szószóló –, de Marcos Ribeira nem tartozott közéjük. Gondolkozzatok el egy percre. Hallottatok valaha olyasmit, hogy a gyermekeit is megverte volna? Ti, akik együtt dolgoztatok vele – előfordult, hogy rátok kényszerítette az akaratát? Marcao nem volt gyenge, sem gonosz. Erős ember volt. Nem akart hatalmat. Szeretetet akart. Nem akart uralkodni senki fölött csak arra vágyott, hogy szeressék. Peregrino püspök zordan elmosolyodott, és úgy nézett a Szószólóra, mint egy párbajhős egy komoly ellenfélre. Kanyargós ösvényen haladsz, Szószóló, gondolta. Kerülgeted az igazságot, vársz, de amikor lecsapsz, halálos sebet ejtesz. Ezek az emberek azért jöttek ide, mert szórakozni akartak. De most éppen ők a célpontjaid. Halálra kínzod őket.

– Némelyikőtök valószínűleg még jól emlékszik egy bizonyos incidensre – mondta a Szószóló. – Marcos úgy tizenhárom éves lehetett, akárcsak a társai, akik az iskola mögötti füves domboldalon heccelődtek vele. Sokkal vadabbul támadtatok rá, mint addig bármikor. Kövekkel dobáltátok, éles szálú capimfűvel csapkodtátok. Apró sebeket ejtettetek rajta, de ő tűrt. Könyörgött, hagyjátok békén. Hiába. Aztán egyikőtök keményen gyomorba vágta. Ez sokkal jobban fájt neki, mint gondoltátok volna, mert már akkor is abban a betegségben szenvedett, ami végül végzett vele. Nem volt hozzászokva a fájdalomhoz. Úgy érezte, menten vége. Sarokba szorítottátok, és azt hitte, megölitek. Ezért aztán közétek csapott.

Ezt meg honnan tudja?, tűnődött féltucatnyi ember. Olyan régen történt az egész. Ki mondhatta el neki, hogyan történt? Balul ütöttek ki a dolgok, ennyi az egész. Nem akartunk mi semmi rosszat, de amikor lecsapott... Az ökle hatalmas volt, az ütése olyan erős, mint egy cabra rúgása... Bántani akart...

– Bármelyikőtöket eltalálhatta volna. Az áldozat a földre rogyott. Már tudtátok, ez a nagydarab fiú erősebb, mint addig hittétek, de a legjobban az rémisztett meg benneteket, hogy ereztétek, oka van a bosszúra. Segítséget hívtatok. Megérkeztek a tanárok. És vajon mit láttak? Egy sebzett, vérző kisfiú a földön zokog, és felnőtt méretű kölyök – akinek a testén csupán néhány karcolás van – pedig előtte áll, és egyre azt hajtogatja, sajnálja, és nem így akarta. Egy tucatnyi gyerek tanúsítja, mi történt: a nagyfiú leütötte a kicsit. Minden ok nélkül rátámadt. Megpróbáltuk megfékezni, de Cao olyan erős! Mindig kikezd a nála kisebbek kel...

Még a kicsi Grego is jól maga elé tudta képzelni a történteket. – Mentirosos! –kiáltotta. Hazudtak! A közelben ülő emberek közül néhány felnevetett, Quara pedig csendre intette az öccsét.

– A szemtanúk vallomása alapján egyértelmű volt a dolog– mondta a Szószóló. – A tanárok csak egyet tehettek: elhitték az állításaikat. Ekkor eléjük állt egy lány, és közömbösen bejelentette, hogy mindent látott. Marcos azért ütött, hogy megvédje magát a csapatnyi kölyök veszélyes támadásaitól Azok fiúk viselkedtek úgy, mint a cao-k, a kutyák, és nem Marcos. A lánynak mindenki hitt, hiszen az Os Venerados gyermeke volt.

Grego csillogó szemekkel az anyjára nézett, majd felugrott, és a körülötte ülő emberekre pillantott. – A mamae o libertou! – A mama megmentette! Az emberek nevetni kezdtek, és Novinha felé fordultak. A nő arca azonban kifejezéstelen maradt, és mintha nem vett volna tudomást pillanatnyi rokonszenvükről. Az emberek megbántottan újra elfordultak tőle.

– Novinha – folytatta a Szószóló. – Hűvös modora és ragyogó elméje miatt éppen olyan számkivetett ként élt a többi gyerek között, akár Marcao. Nem hiszem, hogy bárki vissza tudna emlékezni rá, hogy valaha is barátságos lett volna valakivel. És most megmentette Marcaot. Nos, ti is tudjátok, valójában mit tett. Ő nem Marcaot akarta kihúzni a bajból, csak azt szerette volna elérni, a valódi bűnösök nehogy megússzák a dolgot. Azok az emberek, akiknek iménti baráti gesztusát a nő visszautasította, most bólintottak és elmosolyodtak. Igen, Dona Novinha, a biologista valóban ilyen.

– Marcos nem így látta. Olyan sokszor csúfolták állatnak, hogy már-már ő is elhitte, valóban az. Novinha azonban könyörületesen viselkedett vele, úgy, ahogy egy emberrel kell. Egy csinos, briliáns eszű kislány, a szent Venerados gyermeke, aki mindig olyan megközelíthetetlen volt, akár egy istennő, most leereszkedett hozzá, megáldotta és meghallgatta imáit. Marcos imádta Novinhát, hat évvel később pedig elvette feleségül. Gyönyörű szerelmi történet, igaz? Ela Mirora nézett. A fiú kérdően nézett vissza rá.

– A végén még megkedvelteti velünk a vén fattyút – mondta Miro szárazon.

A Szószóló hosszabb szünetet tartott, majd hirtelen emelt hangon folytatta. Az emberek összerezzentek.

– Vajon miért gyűlölte meg Marcao Novinhát. miért verte a gyermekei anyját? És ez a kivételesen intelligens, erős akaratú nő miért tűrte mindezt? Bármikor véget vethetett volna a házasságuknak. Igaz, az Anyaszentegyház nem engedélyezi a válást, de nem ő lett volna Milagre-ban az első nő, aki elhagyja a párját. Novinha foghatta volna szenvedő gyermekeit, és elköltözhetett volna Marcaotól. De ő inkább maradt. A polgármester és a püspök is azt javasolta neki, hagyja el a férjét. Novinha válaszul a pokolba kívánta őket.

A Lusok felnevettek. Maguk elé képzelték, ahogy a szabad szájú Novinha a püspökre ordít, ahogy leteremti Bosquinhát. Senki sem szerette igazán, de mindenki biztosra vette, ha létezik a Lusitanián olyan ember aki baj nélkül megúszna egy ilyen vitát, akkor az ő.

A püspök még jól emlékezett a tíz évvel korábban, a fogadótermében lezajlott jelenetre. Novinha nem pontosan azokat a szavakat használta, amiket a Szószóló neki tulajdonított, de a jelentésük ugyanaz volt. De csak ketten voltak, és a püspök még senkinek sem tett említést az esetről. Ki ez a Szószóló, hogy ennyi olyan dolgot tud, amiről sejtelme sem lehetne? Mikor a nevetgélés elcsitult, a Szószóló folytatta.

– Volt egy erős szál, ami ehhez a mindkettejük által meggyűlölt házassághoz kötötte Novinhát és a férjét. Ez a szál pedig Marcao betegsége volt.

A Szószóló hangja elhalkult. A Lusok a fülüket hegyezve lestek a szavait.

– Attól a pillanattól kezdve, hogy megértette a lényegét, ez a betegség alakította Marcao életét. A szüleitől Örökölt gének úgy kombinálódtak a testében, hogy amikor elérte a pubertás kort, a mirigyei megakadályozhatatlanul zsíros szövetcsomókká változtak. Dr. Navio jobban el tudná magyarázni ezt a folyamatot, mint én. Marcao gyermekkorától fogva tisztában volt a helyzettel. Mielőtt a Descolada végzett velük, a szülei is megtudták. A baj akkor derült ki, mikor Gusto és Cida genetikai vizsgálatoknak vetette alá a Lusitania valamennyi lakóját. De ők már nem éltek, és rajtuk kívül csupán egyetlen ember tudott a dologról: a xenobiológiai adatállományok örököse, Novinha. Dr. Navio megdöbbent. Ha Novinha már a Marcaoval kötött házassága előtt tudta... De hiszen akkor azzal is tisztában kellett lennie, hogy ez a betegség a legtöbb embert sterillé teszi! Ugyan miért ment hozzá mégis Marcaohoz, amikor biztosra vehette, hogy a férfi nemzőképtelen? Navio ekkor megértett valamit. Valamit, amire már korábban rá kellett volna jönnie: Marcao sem volt kivétel. Ez a kór senkinek sem kegyelmezett, tehát... Navio arca elvörösödött. A Szószóló nyilvánosságra akarja hozni az iszonyatos tényt!

– Novinha tudta, hogy Marcao haldoklik – mondta a Szószóló. – Azt is tudta, hogy a férfi abszolút steril. Mégis összeházasodott vele.

Egy hosszú percig tartott, míg az emberek meg értették, mindez mit jelent. Ela úgy érezte, mintha elolvadtak volna a szervei. A szeme sarkából látta, Miro mozdulatlanná merevedik és elsápad.

A Szószóló nem törődött a hallgatóság soraiból felröppenő suttogó megjegyzésekkel. Folytatta.

– Láttam a genetikai vizsgálatok eredményeit Marcos Maria Ribeira sohasem nemzett gyermeket. A felesége többször is szült, de ezekhez a gyerekekhez Marcaonak semmi köze sem volt. És ezt ő is, Novinha is tudta. Sőt, ez is annak az egyezségnek a részét képezte, amit az esküvőjük előtt egymással kötöttek.

A suttogás mormolássá változott, a mormolás morgássá. A zaj egyre erősödött, és ahogy a te tőpontjára ért, Quim felugrott, és a Szószólóra üvöltött.

– Az anyám nem csalta meg az apámat! Meg fogom ölni magát, mert szajhának merte nevezni!

Szavai mintha megálltak volna a hirtelen támadt sűrű csendben. A Szószóló nem felelt; némán várt és egyetlen másodpercre sem vette le a tekintetét Quim szégyentől és dühtől égő arcáról. A fiú végül rádöbbent, nem a Szószóló, hanem éppen ő mondta ki a fülébe csengő förtelmes szót. Megtántorodott, és az anyjára nézett. Novinha Quim mellett, összeroskadva ült a földön, ölében tartott kezei reszkettek.

– Mondd meg nekik az igazat, anyám! – kérte Quim. A hangja sokkal könyörgőbb volt, mint szerette volna.

Novinha nem feleit. Egyetlen szót sem szólt, és nem nézett a fiára. Quim azonban mindent megér tett; anyja kezeinek remegését vallomásnak, szégyenteljes beismerésnek fogta fel. Már biztos volt benne, a Szószóló azt mondta, amit Isten is válaszolt volna, ha felteszik neki ezt a kérdést. Quim jól emlékezett Mateu atya szavaira, amikor a pokol kínjairól beszélt: Isten leköpi a házasságtörőket, akik gúnyt űznek a teremtés nekik ajándékozott hatalmából, akikben semmivel sincs több jóság, mint az amőbákban. Quim epekeserű ízt érzett a szájában. A Szószóló igazat mondott!

– Mamae – kiáltotta gúnyosan –, quem fode p'ra fazer-me?

Az emberek megdöbbentek. Olhado ökölbe szorította a kezeit, és talpra ugrott. Novinha csak ekkor mozdult meg. Felemelte a kezét, és megakadályozta, hogy Olhado az öccsére támadjon. Quim nem törődött vele, hogy Olhado az anyjuk védelmére kelt; csak az érdekelte, hogy Miro nem tett semmit. Tehát Miro is elhiszi, hogy igaz a vád.

Quim mély lélegzetet vett, megfordult, tétován körülnézett, és átfurakodott az emberek között. Senki sem szólította meg, mindenki tétlenül nézett utána. Ha Novinha tagadta volna a Szószóló állítását, és kijelenti, hogy ártatlan, mindenki hitt volna neki, az istenkáromló idegen pedig megbűnhődött volna azért, hogy volt mersze ilyen bűnnel megvádolni az Os Venerados leányát. De Novinha nem tagadott. Végighallgatta, hogy saját fia mocskos szavakat vágjon a fejéhez, de nem szólalt meg. Tehát beismeri... Az emberek elképedve hallgattak, de a legtöbbjüket már csak az érdekelte, ki lehetett Novinha gyermekeinek valódi apja.

A Szószóló halkan folytatta a megkezdett történetet

– Szülei halála után és gyermekei születése előtt Novinha csak két embert szeretett igazán. Az egyik Pipo volt, akit a második apjának tartott. Novinha erősen kötődött ehhez az emberhez, aki mellett néhány évre megízlelhette, milyen az, ha valaki egy valódi családban él. Amikor Pipo meghalt, Novinha úgy érezte, ő ölte meg.

Quara Ela elé térdelt. A Novinha családja köze lében ülő emberek jól hallották, mit kérdezett.

– Quim miért ilyen dühös?

– Mert igazándiból nem a Papa volt az apánk – felelte Ela halkan.

– Ó! Akkor most már a Szószóló a papánk? – Quara hangja reménykedő volt. Ela csendre intet te.

– Pipo halálának éjszakáján – mondta a Szószóló – Novinha megmutatta neki egyik felfedezését. Valami olyan dologra sikerült rájönnie, ami kapcsolatban volt a Descoladával, és a kórnak a Lusitanián élő állatokra és növényekre kifejtett hatásával. Pipo sokkal többet megértett ezekből az eredményekből, mint Novinha. Kirohant az erdőbe, a malackák közé. Talán elmondta nekik, mire sikerült rájönnie, de az is lehet, hogy a malackák maguktól találták ki. Bekövetkezett a tragédia, és Novinha magát okolta Pipo haláláért. Úgy érezte| nem lett volna szabad megmutatnia neki azt a titkot, aminek megőrzéséért a malackák akár ölni

is képesek... De már hiába akart mindent visszacsinálni. Csak egyet tehetett: meg kellett akadályoznia, hogy a szörnyűség újra megtörténjen. Novinha valamennyi feljegyzését elzárta, aminek köze volt a Descoladához, és ahhoz, amit azon az éjszakán Piponak mutatott. Nagyon jól tudta, ki akar majd leginkább belenézni ezekbe az adatállományokba: Libo, az új zenador. Ha Pipot Novinha második apjának neveztük, Libo a testvére volt. Sőt, több annál. Novinha nehezen viselte el Pipo halálát, és úgy érezte, Libo elvesztését már nem élné túl. Libo elkérte tőle az adatállományokat. Követelte, hogy belenézhessen a feljegyzések be. Novinha azonban határozottan közölte vele, ezt soha sem fogja lehetővé tenni a számára... Mind ketten nagyon jól tudták, ez mit jelent. Tisztában voltak vele, ha valaha összeházasodnak, Libo könnyedén hozzáférhet a levédett adatbázisokhoz. Szerették egymást, szükségük volt egymásra, de Novinha nem lehetett Libo felesége. Libo nem ígér te meg, hogy nem olvassa el azokat a bizonyos feljegyzéseket, de még ha meg is tette volna, képtelen lett volna megtartani a szavát. Akkor pedig megtudta volna azt, amit az apja. És ez egyet jelentett volna a halálával... Egy dolog volt vissza utasítani Libo házassági ajánlatát, és egy másik nélküle élni. Novinha nem bírt meglenni Libo nélkül, ezért kötött egy üzletet Marcaoval. Törvényesen Marcao felesége lett, de valódi férje és gyermekei apja ennek ellenére Libo volt.

Bruxinha, Libo özvegye remegő lábakkal felállt. Arcán könnyek csorogtak, és fájdalmasan felkiáltott.

– Mentira, mentira! – Hazugság, hazugság! Nem dühében, bánatában zokogott; újra átélte azt, amit férje elvesztésekor érzett. Három lányára támaszkodva elhagyta a pracát.

Miközben távolodott, a Szószóló halkan folytatta.

– Libo tudta, bűnt követ el felesége, Bruxinha, és négy leányuk ellen. Gyűlölte magát azért, amit tett. Megpróbált távol maradni Novinhától. Hónapokig, időnként évekig ez sikerült is. Novinha is éppen ilyen elszántan próbálkozott. Nem találkozott, sokszor még nem is beszélt Liboval, és a gyermekeinek is megtiltotta, hogy beszéljenek róla. Aztán Libo úgy érezhette, már elég erős ahhoz, hogy találkozzon Novinhával, és mégse érezze iránta azt, amit régen. Novinha azonban magányos volt a férje mellett, aki nyomába sem ért Libonak. Soha sem áltatatták magukat azzal, hogy megbocsátható lenne, amit tesznek, de egyszerűen képtelenek voltak sokáig egymás nélkül élni.

Bruxinha ezt még hallotta, és egy kissé megnyugodott. Peregrino püspök tudta, a Szószóló szándékosan ajándékozta meg a nőt ezekkel a szavakkal. Ő volt a kegyetlen igazság legártatlanabb áldozata, de a Szószóló nem eresztette el úgy, hogy csak hamu maradjon meg neki a férje emlékéből, lehetőséget adott neki, hogy együtt éljen azzal, amit Libo tett. Nem a te hibád volt, Bruxinha, éreztette vele a Szószóló. Te semmi olyat nem tettél, amiért ezt érdemelted volna. A férjed hibázott, nem te. Szent Szűz, fohászkodott a püspök hangtalanul, add, hogy Bruxinha meghallja és elhiggye ezeket a vigasztaló szavakat!

Nem Libo özvegye volt az egyetlen, aki sírt. Mi közben a támolyogva távolodó nő után néztek, sok száz szem telt meg könnyekkel. Novinha bűne meghökkentette őket, de valahogy mégis élvezték, hogy az acélszívű asszony is elkövetett valamit hogy ő sem jobb, mint mások. De annak már senki sem örült, hogy éppen Libo volt az, akivel vétkezett. Libot mindenki szerette; becsülték kedvessége, nyíltsága és bölcsessége miatt, és nem sejtették hogy mindez csupán álca volt.

Szinte meglepődtek, mikor a Szószóló emlékeztette őket, hogy nem Libo haláláról beszél.

– Mi volt az oka, hogy Marcos Ribeira mindezt elviselte? Novinha azt hitte azért, mert feleséget akart, és annak illúzióját, hogy vannak gyermekei. Valószínűleg abban bízott, hogy így elkerülheti a szégyent. Valóban így volt, de csak részben. Legfőképpen azért vette feleségül Novinhát, mert szeret te őt. Soha sem remélte, hogy az asszony egyszer ugyanígy fog érezni iránta. Marcos istennőként imádta, bálványként tisztelte a feleségét, önmagát pedig beteg, mocskos, alávaló állatnak tartotta. Tudta, hogy Novinha nem fogja imádni vagy szeretni Őt, de azt remélte, egyszer mégis érez majd iránta valamit. Talán egy kis rokonszenvet. És talán hűséges lesz hozzá...

A Szószóló egy másodpercre lehajtotta a fejét. Nem mondott semmit, de a Lusok hallani vélték a kegyetlen mondatot: "Hiába reménykedett".

– Az egymás után születő gyermekek mindegyike Marcos számára kudarcának egy-egy újabb bizonyítéka volt. Az istennő még mindig nem részesíti őt kegyeiben. De miért nem? Ő megtartotta a szavát: egyszer sem fordult elő, hogy utalt volna rá, a gyerekek nem tőle vannak. Nem szegte meg a Novinhának tett ígéretet, és úgy érezte, ezért valami viszonzást érdemelne. Időnként már nem bírta elviselni a helyzetet. Novinha nem istennő, és mindegyik gyereke fattyú! Marcos ezt mondogatta magának, amikor verte a feleségét, és akkor is, amikor Miroval üvöltözött.

Miro hallotta a nevét, de úgy érezte, nem sok köze van hozzá. A valósággal való kapcsolata sokkal törékenyebb volt, mint hitte, és ezen a napon rengeteg sokkhatás érte. A malackák hihetetlen varázslata azzal a fával. Anya Libo szeretője volt. Ouanda akit már saját részének érzett, most elszakadt tőle, olyan messze került, mint Ela vagy Quara, a másik két húga. Miro tekintete elhomályosult; hallotta, de nem értette a Szószóló jelentés nélküli szavait; a beszéd számára iszonyatos hangok sorozatává változott. De hiszen ő hívta ide ezt az embert, hogy beszéljen Libo haláláról! Honnan is tudhatta volna, hogy az egyik emberközpontú vallás szelíd papja helyett maga az eredeti Szószóló, ez a könyörtelen, tökéletes elme fog eljönni hozzájuk? Honnan tudhatta volna, hogy az empatikus maszk Endert, a pusztítót takarja, az emberiség legnagyobb bűnének mitikus Luciferét, aki egyetlen óra alatt mindazt megtudta a malackákról, amit másoknak közel ötven éven át nem sikerült kideríteniük, és így nevéhez, hírnevéhez híven most sárba tiporta Pipo, Libo, Ouanda és az ő munkáját; aki az igazság kardjának egyetlen kegyetlen csapásával elvágta őt Ouandától? Miro hallotta ezt a hangot, és bármilyen irgalmatlan volt, ez maradt az egyetlen biztos dolog. Megpróbált belekapaszkodni, megpróbálta gyűlölni, de hiába: tudta, önmagát képtelen becsapni, biztos volt benne, hogy Ender pusztító, de amit megszüntetett csupán illúzió volt, és az illúziónak meg kellett szűnnie. Ki kellett derülnie az igazságnak. Mindenről: a malackákról, és az emberekről. Önmagunkról... Ez a fiatal, de ugyanakkor vénséges vén ember képes rá, hogy meglássa az igazságot: És az igazság nem vakította el, nem őrjítette meg. Hallgatnom kell ezt a hangot, és hagynom, hogy magával ragadjon az ereje, mert így talán én is túlélem Ha belenézek a fénybe...

– Novinha tisztában volt vele, mit tett Házasság törést követett el, hipokrita módon viselkedett Fájdalmat okozott Mironak, Libonak, a gyermekeinek, Bruxinhának. Úgy gondolta, ő ölte meg Pipot. Bűnhődni akart, de semmilyen büntetést nem tartott elegendőnek. Bármennyire gyűlölte őt Marcao Novinha százszor jobban utálta önmagát.

A püspök lassan bólintott A Szószóló elképesztő dolgot művelt azzal, hogy a nyilvánosság elé tárta ezeket a titkokat, amelyekről egyedül gyónás alkalmával lett volna szabad beszélni. Peregrino mégis úgy érezte, használt az embereknek, hogy rákényszerítették őket, fedezzék fel azokat a társaikat, akiket – eddig legalábbis ezt hitték – ismertek. A közösség a történet hallatán kénytelen volt újra és újra átértékelni a szereplőket, beleértve saját magukat is, hiszen ők is részesei voltak. Eddig százszor, ezerszer találkoztak már úgy egymással, hogy nem tudták, valójában ki érinti meg őket, és ki az, akit ők megérintenek. Fájdalmas és félelmetes folyamat volt ez, ami a végén furcsa módon mindenkire nyugtatóan hatott. A püspök a titkárához hajolt.

– Az biztos, hogy erről senki sem fog pletykálni – suttogta. – Egyetlen titok sem maradt rejtve.

– Ennek a történetnek a szereplői valamennyien sokat szenvedtek – mondta a Szószóló. – Mind annyian áldozatot vállaltak a szeretteikért. Mind annyian iszonyatos fájdalmat okoztak azoknak, akik szerették őket. És ti, akik ma eljöttetek, hogy mindezt meghallgassátok, ti is rengeteg fájdalmat okoztatok. De egyet ne felejtsetek el: Marcao élete tragikus és kegyetlen volt ugyan, de bármikor fel bonthatta volna a Novinhával kötött egyezséget. Ő viszont inkább a felesége mellett maradt. Valószínűleg ez okozott neki örömet. Novinha pedig... Nos ő megszegte azt az isteni törvényt, ami össze fogja ezt a közösséget, de már elnyerte méltó büntetését. Még az Egyház sem kívánta volna tőle, hogy ilyen kegyetlen módon vezekeljen. Novinha meg büntette magát. Ha valamelyikőtöknek most az jár a fejében, hogy még ezen a felül, a ti kezetektől is meg kellene bűnhődnie, jusson eszetekbe valami. Novinha mindent egy cél érdekében tett: meg akart akadályozni, hogy a malackák megöljék Libot.

A Szószóló szavai hallatán az indulatból csak hamu maradt az emberek szívében.

Olhado felállt, az anyjához lépett, letérdelt mellé, és átölelt a vállát. Ela is Novinha mellé húzódott, és zokogva a földet bámulta. Quara az anyja elé állt, és csodálattal rábámult. Grego Novinha ölébe fúrta az arcát és sírt. A közelben tartózkodók jól hallották, mit ismételgetett:

– Todo papai é morto... Nao tenho nem papai... – Mindegyik papám halott. Most már nincs apám.

Ouanda a pracára vezető egyik sikátor végében állt, ott, ahová még a beszéd vége előtt átkísérte az anyját. Tekintetével Mirot kereste, de hiába: a fiú eltűnt.

Ender az emelvény mögül figyelte Novinha családját, és azt kívánta, bárcsak enyhíthetné valamivel a fájdalmukat. Mivel a holtak szószólói soha sem szépítettek az igazságon, az ilyen beszédek minden esetben sok kínt okoztak. De ritkán akadtak olyan emberek, akiknek az élete annyira csalóka lett volna, mint Marcaoé, Liboé és Novinháé; a szószólás ritkán okozott ennyi és ilyen mértékű sokkot a hallgatóságnak, és az sem sokszor fordult elő hogy az embereknek a kapott információk alapján ennyire át kellett volna értékelniük ismerőseiket és szeretteiket. Ender látta az emberek arcán, ezen a napon rengeteg fájdalmat okozott. A legjobban Bruxinha döbbent meg. De Ender tudta, mégsem ő kapta a legmélyebb sebet, hanem Miro és Ouanda. A két fiatal, akik eddig azt hitték, közös lesz a jövőjük. De Ender tapasztalatból azt is tudta ezek a friss sebek sokkal hamarabb begyógyulnak majd, mint a régiek. Lehet, hogy Novinha meg nem jött rá, de most végre megszabadult attól a tehertől amit különben sem tudott volna tovább elvisel ni.

– Szószóló! – Bosquinha polgármester lépett Ender elé.

– Polgármester? – nézett rá Ender. Nem szeretett a beszédek után társalogni, de már megszokta, hogy mindig akad valaki, aki ragaszkodik ehhez. Mosolyt erőltetett az arcára. – Nem számítottam ennyi emberre.

– A legtöbbjük számára ez az egész nem sokat jelent – mondta Bosquinha. –Reggelre már el is felejtik, amit most hallottak.

Endert bosszantotta, hogy a nő trivializálja a szószólást.

– Nem hiszem. Hacsak az éjszaka folyamán nem történik valamilyen monumentális esemény.

– így van. És a jelek szerint valóban történni fog valami.

Ender csak ekkor fedezte fel, hogy a polgármesterasszony rettenetesen izgatott, és alig bír uralkodni magán. Átkarolta Bosquinha vállát A nő hálásan közelebb húzódott hozzá.

– Szószóló, szeretném tájékoztatni a helyzetről. A Csillagközi Kongresszus lefoglalta az űrhajóját. Nem magával van gondjuk. A Lusitanián bűntény történt. Olyan szörnyű bűntény, hogy a tetteseket át kell szállítani a legközelebbi világra, a Trondheimre. Ott kerül majd sor a tárgyalásra, és ott hajtják végre az ítéletet is. Az utazáshoz pedig szükség van a maga hajójára.

– A tetteseket? Mirot és Ouandát?

Bosquinha oldalra fordította a fejét, és metsző tekintettel nézett Enderre.

– Úgy látom, nem lepi meg a dolog.

– Nem. És megfogom akadályozni, hogy elmenjenek. Bosquinha elhúzódott Endertől.

– Meg fogja akadályozni?

– Azt hiszem tudom, mivel vádolják őket.

– Még csak négy napja van a bolygón, és máris tudja azt, amit én még csak nem is gyanítottam?

– Bizonyos dolgokról a kormány értesül legutoljára.

– Akkor most elmondom, miért nem fogja meg akadályozni, hogy elmenjenek, és miért fogjuk mi is lehetővé tenni, hogy bíróság elé álljanak. A Kongresszus kitörölte az adatbázisaink tartalmát. Egyedül az energia– és vízellátást, meg a hulladékfeldolgozást ellenőrző programok maradtak a komputer memóriájában. Holnap minden munkát abba kell hagynunk, mert nincs elég energiánk a gyárak, a bányák, a munkagépek működtetéséhez. Még engem is elmozdítottak a hivatalomból. Most már nem polgármester vagyok, hanem csak a Lusitania Evakuációját Ellenőrző Bizottság utasításainak végrehajtását ellenőrző helyettes rendőrfőnök.

– Evakuáció?

– A kolónia engedélyét visszavonták. Csillaghajókat küldenek értünk. Valamennyiünknek el kell hagynunk a bolygót. Eltüntetik az emberi jelenlétre utáló nyomokat. Még a halottaink emlékére állított sírköveket is felszedik majd.

Ender elgondolkodott. Nem olyan embernek látta Bosquinhát aki vakon végrehajtja a hatalom birtokosainak ostoba parancsait.

– Maga engedelmeskedni akar a parancsoknak? – Az energia– és vízellátást az ansibleon keresztül kontrollálják. A kerítést is. Ha úgy akarják, itt hagynak minket víz és energia nélkül, és még csak ki sem léphetünk a kolónia területéről Azt mondták, ahogy Miro és Ouanda a maga űrhajójának a fedélzetén lesz, útban a Trondheim felé, enyhítenek majd a megszorításokon. – Bosquinha felsóhajtott. – Ó, Szószóló, attól tartok, ez nem a legmegfelelőbb idő arra, hogy a Lusitanián turistáskodjon!

– Nem vagyok turista. – Ender nem akarta elmagyarázni a nőnek, hogy érzése szerint nem pusztán a véletlenek egybeeséséről van szó, hogy a Kongresszus éppen akkor fedezi fel a "kérdéses tevékenységeket", amikor ő a bolygón tartózkodik. . Sikerült elmenteniük az adatállományaikat? Bosquinha újra felsóhajtott. – Igen, de sajnos magát is belekevertük az ügybe. Felfedeztem, hogy a maga adatbázisai bolygón kívüli komputerekben vannak, és az ansible segítségével jut hozzájuk. A legfontosabb dokumentumainkat üzenetként elküldtük magának. Ender felnevetett

– Jól van! Helyest Nagyon ügyes megoldás.

– Sajnos nem tökéletes, ugyanis nem kaphatunk vissza semmit. Vagyis... Meg tudnánk csinálni, de a Kongresszus biztosan felfedezné, és akkor maga éppen olyan nagy bajban lenne, mint mi. És hiába másolnánk vissza az adatokat, újra kitörölnék valamennyit.

– Ha az én állományaimból átmásolják az adatokat a helyi komputerekbe, és utána rögtön megszüntetnék a külvilággal az ansible-kapcsolatot, akkor nem lesz rá idejük. – Ez nyílt lázadásnak minősülne. És ugyan mit érnénk el vele?

– Lehetőséget kapnának rá, hogy a Lusitaniát a Száz Világ legjobb és legfontosabb bolygójává tegyék. Bosquinha felnevetett.

– Azt hiszem, máris fontosnak tártnak minket, de az árulás és a lázadás nem a legjobb módszer arra, hogy bebizonyítsuk, milyen jók vagyunk.

– Ne tegyen semmit! Kérem... Ne tartóztassa le Mirót és Ouandát. Adjon egy kis időt. Egy óra múlva szeretnék találkozni magával, meg minden ki mással, akire szükség van a döntésnél.

– Arról akar határozni, fellázadjunk, vagy sem? Nem tudom magának mi köze van a mi döntéseinkhez, Szószóló....

– A megbeszélésen meg fogja érteni. Kérem! Ez a bolygó túlságosan fontos hely. Most olyan lehetőséget kaptunk, amit nem szalaszthatunk el.

– Lehetőséget? Ugyan mire?

– Arra, hogy jóvátegyük azt, amit Ender három ezer évvel ezelőtt, a Fajirtás során elkövetett.

Bosquinha metsző pillantást vetett a férfira.

– És én még azt hittem, éppen most bizonyította be magáról, hogy nem más, mint egy rémhírterjesztő pletykafészek.

Ender nem tudta eldönteni a nő tréfának szánta-e a megjegyzését, vagy komolyan gondolta.

– Ha azt hinné, hogy amit az előbb tettem nem más, mint rémhírterjesztés, akkor túl ostoba lenne ahhoz, hogy vezesse ezt a közösséget. – Ender elmosolyodott.

Bosquinha széttárta a karjait, és megvonta a vállát.

– Pois é – mondta. – Ez igaz.

– Lehetővé teszi a megbeszélést?

– Igen. A püspök fogadótermébe hívom össze. Ender hunyorogni kezdett.

– A püspök nem lenne rá hajlandó, hogy máshol találkozzon velünk – magyarázta Bosquinha. – Hiába döntenénk a lázadás mellett, az ő beleegyezés nélkül semmit sem érne a határozatunk. – a férfi mellkasára tette a kezét. – Elképzelhető, hogy nem fogja magát beereszteni a Katedrálisba. Elvégre maga hitetlen.

– De ettől függetlenül megkérdezi tőle.

– Azért fogom megpróbálni, amit ma este tett. Csak egy bölcs ember képes ilyen rövid idő alatt ennyire kiismerni másokat. És csak egy könyörtelen ember képes rá, hogy nyilvánosság elé tárjon ilyen dolgokat. Azt hiszem, szükségünk lesz a maga erkölcsi tisztaságára... És a romlottságára is.

Bosquinha megfordult és elsietett. Ender tudta, hogy a nő a szíve legmélyén nem akar engedelmeskedni a Csillagközi Kongresszusnak. Minden túl hirtelen történt, és túl komoly volt; az elöljárói olyan gyorsan és egyszerűen fosztották meg a hatalmától, mintha valamilyen bűnt követett volna el. Közben persze nagyon jól tudta, semmi rosszat sem tett, ezért meg akarta találni a módját, hogyan kényszeríthetné várakozásra a Kongresszust, hogyan nyugtathatná le a bizottságot. Még arra is készen állt, hogy szükség esetén nyíltan szakítson velük, de nem volt bolond. Bármibe belekezdett volna, amiről tudja, hogy sikerülni fog és népe hasznára lesz. Ender biztos volt benne, hogy Bosquinha jó kormányzó, olyan ember, aki a kolónia lakói érdekében örömmel feláldozta volna saját büszkeségét, jóhírét és jövőjét.

Ender egyedül maradt a pracán. Miközben Bosquinhával beszélgetett, mindenki elment. Ender úgy érezte magát, mint egy vén katona, aki végigsétál a réges-rég lezajlott csata békéssé vált helyszínén és közben a fűszálak között susogó szellőben újra hallja az ágyúk dörrenésének visszhangját

– Ne engedd, hogy megszüntessék az ansible kapcsolatot. Ender a hang hallatán meglepődött, de rögtön tudta, ki szólt hozzá. –Jane!

– El tudom hitetni a külvilággal, hogy kikapcsol tátok az ansible-t, de ha valóban megteszitek, képtelen leszek segíteni nektek.

– Jane! – mondta Ender. – Ez az egész a te műved, igaz? Biztosan te csináltad. Csak úgy vehették észre amit Libo, Miro és Ouanda tett, ha valaki felhívta rá a figyelmüket. így van?

Jane nem felelt.

– Jane, sajnálom, hogy kikapcsoltam az implantot Soha többé...

Ender biztos volt benne, hogy Jane tudja, mit akar mondani; amikor vele beszélgetett nem volt rá szükség, hogy befejezze a mondatait. Jane azonban még most sem válaszolt.

– Soha többé nem fogom kikapcsolni a....

Mi értelme lenne befejezni a mondatot, ha egy szer úgyis érti, mit akarok mondani?, gondolta Ender. Jane még mindig nem bocsátott meg nekem, különben felelne, és nem hagyná, hogy a szavakkal erőlködjem...

Ender mégis tett egy utolsó kísérletet.

– Hiányoztál, Jane. Komolyan. Hiányoztál!

Jane nem felelt. Elmondta amit mondania kel lett, figyelmeztette Endert, hogy az ansible-t sem miképpen ne kapcsolják ki, és ezzel befejezte a beszélgetést. Egyelőre. Endert nem érdekelte, hogy várnia kell. Pillanatnyilag elég volt neki, hogy tudta, Jane még mindig figyelemmel kíséri. Már nem volt egyedül. Ender meglepődött, mikor felfedezte az arcán csorgó könnyeket. A megkönnyebbülés könnycseppjei, gondolta. Vagy a katarzisé, Egy szószólás, egy krízis, cafatokra tépett emberi életek, kétséges, hogy a kolóniának van-e jövője... én pedig sírok örömömben, mert egy nagyhangú és sértődékeny komputerprogram újra szóba állt velem.

Ela az otthonában várt a Szószólóra.

– Hello – mondta. A szemei vörösek voltak a sírástól.

– Azt tettem, amire számítottál? – kérdezte Ender.

– Erre sohasem gondoltam... Nem ő volt az apánk. Tudhattam volna!

– És ugyan honnan?

– Mit tettem? Idehívtam magát, hogy beszéljen apánk... Marcao haláláról, és... – Ela újra sírni kezdett. – Anyám titkai... Azt hittem, mindegyiket ismerem. Azt hittem, csak a feljegyzéseit rejtegeti... Azt hittem, gyűlöli Libot!

– Én csak kinyitottam az ablakokat, és beeresztettem egy kis friss levegőt.

– Ezt inkább Mironak és Ouandának mondja!

– Gondolkozz, Ela! Előbb-utóbb úgyis rájöttek volna. Inkább az a szörnyű, hogy ennyi éven át nem is sejtették, mi az igazság. Most, hogy már tudják, mindketten megtalálhatják a módját, hogyan és kivel felejtsék el a bánatukat.

– Talán úgy ahogy Anya tette? Csakhogy ezúttal nem egy szimpla házasságtörésről lenne szó, ha nem sokkal rosszabbról!

Ender megsimogatta a lány haját. Ela tűrte az érintést és elfogadta a vigasztalást. Ender képtelen volt visszaemlékezni rá, hogy őt valaha megérintette-e így a saját anyja vagy az apja. Bizonyára megtették, különben hol és kitől tanulta volna el ezt a gesztust? – Ela, segítenél nekem?

– Segíteni? Magának? Miben? Már elvégezte a munkáját, nem?

– Amiről most szó van, annak semmi köze a szószóláshoz. Egy órán belül meg kell ismernem a Descolada teljes folyamatát.

– Kérdezze meg az anyámtól. Ő tudja.

– Nem hiszem, hogy ma este örömmel látna.

– Talán azt akarja, hogy én kérdezzem meg tőle? Jó estét, Mamae! Igaz, hogy csak az előbb derült ki rólad egész Milagre előtt, hogy megcsaltad a férjed, és hazudtál a gyerekeidnek, de ha ráérsz, feltennék egy-két tudományos kérdést!

– Ela, most a Lusitania sorsáról van szó! És a bátyádéról. – Ender a terminál felé intett. – Jelentkezz be! – mondta.

A lány semmit sem értett az egészből, de engedelmeskedett. A komputer nem ismerte fel a nevét

– Nem vagyok benne a nyilvántartásban! – Rémülten Enderre nézett. – De miért nem?

– Nem csak a te nevedet törölték ki, hanem mindenkiét.

– Ez nem műszaki hiba! – kiáltotta a lány. – Valaki belepiszkált a fő adatállományba!

– A Csillagközi Kongresszus kitörölte bolygó komputereinek memóriáját. Minden adat meg semmisült. Úgy bánnak velünk, mintha, lázadók lennénk. Mirot és Ouandát le fogják tartóztatni. A Trondheimre akarják átszállítani őket. Ott lesz a tárgyalásuk. Hacsak... Hacsak nem sikerül meg győznöm a püspököt és Bosquinhát, hogy valóban lázadjunk fel. Érted? Ha az anyád nem mondja el, amit mindenképpen meg kell tudnom, Mirot és Ouandát elviszik innen. A Trondheim huszonkét fényévnyire van. Árulással vádolják őket, és ennek büntetése pedig halál. De már egyedül az utazás felér egy életfogytig tartó börtönbüntetéssel. Mire esetleg visszatérhetnek a Lusitaniára, mi már valamennyien halottak, vagy nagyon, nagyon öregek leszünk. Ela üres tekintettel a falra bámult.

– Mit akar megtudni?

– Azt, hogy a bizottság mit talál majd anyád adatállományaiban. Mindent, ami a Descoladával kapcsolatos.

– Jól van – mondta Ela. – Miroért meg fogja tenni, amit kér. – Kihívóan Enderre nézett. – Anyánk szeret minket! A fiáért még arra is képes, hogy személyesen beszéljen magával.

– Helyes – mondta Ender. – Jobb is lesz, ha személyesen jön el. A megbeszélés egy óra múlva kezdődik a püspök fogadótermében.

– Rendben. – Ela egy percig mozdulatlanul ült a helyén, aztán mikor egy szinapszisa hozzácsatlakozott valamihez felállt, és az ajtóhoz sietett.

Megtorpant. Visszafordult, Enderhez lépett, és arcon csókolta.

– Örülök, hogy elmondta. Örülök, hogy most már én is mindent tudok. Ender megcsókolta a homlokát, és szelíden az ajtó felé tolta.

Mikor az ajtó becsapódott Ela mögött, Ender lefeküdt az ágyára, és a mennyezetre meredt. Novinhára gondolt, és megpróbálta elképzelni, mit érezhet. Nem számít, milyen szörnyű állapotban vagy, Novinha, gondolta. A lányod nemsokára hazaér hozzád, és bármilyen megpróbáltatáson mentél keresztül, bármilyen fájdalom gyötör, mindent el fogsz felejteni, mikor megtudod tőle, hogy a fiad bajban van. És mindent el fogsz követni, hogy megmentsd Mirot. Ki foglak használni téged, Novinha, de nem magamért teszem.

Tizenhatodik fejezet

A KERÍTÉS

Egy bölcs rabbi áll a piactéren. Egy férj aznap reggel véletlenül teljes bizonyossággal megtudta, hogy a felesége megcsalta. A tömeg a piactérre viszi az asszonyt, és halálra akarják kövezni. (Van ennek a történetnek egy másik, hasonló verziója is, de az egyik barátom – aki a holtak egyik szószólója – még két másik rabbiról is mesélt nekem, akiknek körülbelül ugyanilyen szituációval kellett szembenézniük. Most ezt a két esetet fogom elmondani.)

A rabbi előrelép, és az asszony mellé áll. A tömeg tisztelettudóan várakozik, de az emberek már a kezükben szorongatják a nehéz köveket – Van köztetek olyan – kérdi a rabbi –, aki még nem kívánta más férfi asszonyát, más asszony férjét?

– Mindannyian ismerjük a vágyat, rabbi – mormolja a tömeg –, de még egyikünk sem váltotta valóra.

A rabbi így felel:

– Akkor térdeljetek le, és adjatok hálát az Istennek, hogy ennyi erőt adott nektek!

Az emberek letérdelnek, a rabbi pedig kézen fogja az asszonyt, és kivezeti a piactérről Mielőtt elereszti, ezt suttogja a fülébe:

– Mondd el a békebírónak, ki mentette meg a szeretőjét Ebből tudni fogja, hogy hű szolgája vagyok. Így eztán az asszony életben maradhatott, mert a közösség túl korrupt volt ahhoz, hogy megvédje magát a törvénytelenségtől

Egy másik rabbi, egy másik város. A rabbi ugyanúgy a csalfa asszonyhoz lép, és ugyanúgy megállítja a tömeget, mint az előző történetben. – Melyíkőtök nem követett el bűnt? – kérdi a rabbi. – Az vesse rá az első követ! Az megdöbbennek, és miközben felidézik saját bűneiket megfeledkeznek róla, mit akartak tenni.

Lehet, gondolják, hogy egy nap majd én leszek olyan helyzetben, mint most ez az asszony, és én fogok megbocsátásért és egy újabb lehetőségért könyörögni. Úgy bánok vele, ahogy szeretném, ha velem is bánnának.

Az emberek a földre ejtik a köveket. A rabbi felemeli az egyiket, felemeli, a nő fölé tartja, és teljes erejéből a fejéhez vágja. Az asszony koponyája szétreped, az agya az utca kövére fröccsen.

– Nekem is vannak bűneim – mondja a rabbi az embereknek –, de ha csak tökéletes emberek szerezhetnének érvényt a törvénynek, akkor a rend, és vele együtt a városunk is hamarosan elpusztulna.

Ebben az esetben az asszony azért halt meg, mert a közösség elnéző volt vele szemben.

Ennek a történetnek van egy olyan változata is, ami mindenki előtt ismert. Ezt valóban érdemes megjegyeznünk, mert saját életünkben nem sokszor találkozhatunk ilyen tökéletes megoldással A legtöbb közösség a romlottság a rigor mortis között egyensúlyoz, és mikor túlságos átbillen valamelyik oldalra, elpusztul Csupán egyetlen egy rabbi volt, aki megmutatta nekünk milyen a tökéletes egyensúly, aki megtanította hogyan tudjuk úgy betartani a törvényt, hogy közben megbocsátunk a vétkeseknek. Hálából természetesen megöltük őt

– San Angelo: Levelek egy kezdő eretneknek (Amai a Tudomundo Pára Que Deus Vos Ame Cristao fordítása] 103:72:54:2

Minha irma. A húgom. A szavak addig dörömböltek Miro fejében, míg végül már nem hallotta őket, míg beolvadtak a háttérzajok közé. A Ouanda é minha irma. Ouanda a húgom. Miro anélkül, hogy tudná, merre jár, a pracától a sportpályákon át a dombhát felé tartott. A magasabb csúcsok koronáján a Katedrális és az apátság állt, alattuk pedig a Zenador Állomás lapult. A két magas épület úgy tornyosult az apró kis ház fölé, mintha egy várkaput őrző bástyák lennének. Vajon Libo is ezen az úton járt, mikor anyámhoz ment? Lehet, hogy a Xenobiológus Állomáson találkoztak? Vagy sokkal diszkrétebbek voltak, és a mezőn, a füvön enyelegtek, a földön henteregtek, mint a fazendákon a disznók?

Miro megállt a Zenador Állomás ajtaja előtt, és megpróbált valami okot találni, amiért bemehetne. Semmi dolga sem volt. Igaz, még nem készítette el a szokásos napi jelentését, de fogalma sem volt róla, mit írhatna. Talán arról a varázslatról számoljon be, aminek tanúja volt? A malackák éne keltek egy fának, ami válaszul darabokra hasadt, és tökéletesen megmunkált, kész eszközöket adott nekik A Lusitania őslakói sokkal magasabb értelmi színvonalon vannak, mint az évek során velük foglalkozó emberek hitték. Náluk mindennek több rendeltetése van; valamennyi fa egyszerre totem, síremlék és fűrészmalom. A húgom... Van valami, amit el kellene végeznem, de nem jut eszembe, mi az...

A malackák sokkal okosabbak, mint az emberek. A fivéreikkel élnek, és nem foglalkoznak az asszonyokkal. Talán jobb lett volna, ha te is ezt teszed, Libo, mert akkor... Vagy talán jobb lenne, ha apámnak szólítanálak, és nem Libonak. Kár, hogy anyám még neked sem árulta el a titkát, mert akkor legalább a térdedre ültethettél volna. Egy szerre játszhattál volna a két legnagyobb gyermekeddel. Ouanda ült volna az egyik térdeden, és a kis Miro a másikon. Ugye büszke lettél volna ránk? Mindketten ugyanabban az évben születtünk. Csak két hónappal vagyok idősebb Ouandánál. Akkoriban nagyon elfoglalt lehettél, papa! Végig osontál a kerítés mellett, és a saját háza udvarában másztál rá a mamára... Mindenki sajnált, mert csak lányaid voltak, mert nem született fiad, aki tovább vihette volna a családod nevét. Persze senki sem tudhatta, hogy valójában fiaid is voltak... Most persze az is kiderült, hogy nekem több húgom van, mint eddig hittem. És eggyel több, mint szeretném...

Miro a kerítés kapuja elé állt, és felnézett a malackák dombjának tetejére. Egyetlen tudományos oka sincs, hogy éjszaka is meglátogassam őket, ezért azt hiszem, most egy tudománytalan oktalanságot fogok elkövetni. Átmegyek hozzájuk, és megkérdezem őket, van-e hely a törzsben egy újabb fivér számára. A barakkban biztos túl sok helyet foglalnék el, tehát a szabadban fogok aludni. Igaz, nem tudok olyan jól fára mászni, mint ők, de tudok egy-két dolgot a technikáról, és most már semmi sem fog visszatartani attól, hogy ezt a tudást megosszam veletek.

Miro a nyitószerkezet személyazonosító dobozába dugta a jobb kezét, balját pedig előre nyújtotta hogy félrehúzza a kapu szárnyát. Az első másod percben nem értette mi történt. A keze úgy égett mintha tűzbe tartotta volna, mintha valaki nyiszálni kezdte volna egy rozsdás fűrészlappal. Felordított, és elkapta a bal kezét a kaputól. Amióta a kerítés állt, még egyszer sem fordult elő, hogy a kapu forró maradt volna., miután egy zenador keze megérintette a nyitószerkezetet!

– Mar cos Vladimir Ribeira von Hesse! A Lusitania Evakuációját Ellenőrző Bizottság parancsa értelmében az ön áthaladási engedélye visszavonásra került.

Amióta a kerítés állt, még soha, egyetlen zenadort sem szólított meg a figyelmeztető gép hang. Eltartott egy percig, míg Miro felfogta a szavak értelmét.

– Önnek és Ouanda Quenhatta Figueira Mucumbinak haladéktalanul jelentkezniük kell Faria Li ma Maria do Bosque helyettes rendőrfőnöknél, akinek a Csillagközi Kongresszus nevében kötelessége letartóztatni, és a Trondheimen lefolytatandó tárgyalásra útnak indítani önöket.

Miro megszédült, és összeszorult a gyomra. Te hát tudják! Ma éjszaka mindennek vége. Elvesztettem Ouandát, a malackákat, a munkámat... Vége. Letartóztatás. Trondheim. A Szószóló is onnan érkezett. Huszonkét fényévnyi utazás. Mindenkit elvesztek, egyedül Ouanda marad mellettem... Ouanda – a húgom!

Miro villámgyorsan előrenyúlt, hogy félrehúzza a kaput, de újra a karjába hasította a fájdalom. Úgy érezte, mintha meggyulladtak volna az idegei. Te hát nem léphetek meg ilyen egyszerűen. Lezárták a kaput, és már senki sem léphet át rajta. Senki sem mehet át a malackákhoz, senki sem mondhatja el nekik, mi történt. A malackák várni fognak ránk. de hiába. Sem én, sem Ouanda, de még a Szószoló sem találkozhat velük, és semmire sem kapnak magyarázatot.

Az Evakuációt Ellenőrző Bizottság. Tehát evakuálnak minket, és minden nyomot eltörölnek utánunk. Mintha soha nem jártunk volna itt. Ez benne volt a játékszabályban. De mit vehettek észre? Hogy jöhettek rá? Talán a Szószóló mindent jelen tett nekik? Lehetséges, hiszen az ő célja az, hogy mindig kiderüljön az igazság. Meg kell magyaráznom a malackáknak, miért nem fogunk ellátogatni hozzájuk. Igen, el kell mondanom nekik!

Valahányszor beléptünk az erdőbe, egy malacka mindig szemmel tartott bennünket. Lehetséges, hogy egyikük most is figyel? Miro integetni kezdett, de már túl sötét volt ahhoz, hogy az erdőből látni lehessen. De az is lehet, hogy remekül látták – senki sem tudta, a malackák hogyan tájékozódnak sötétben. Akárhogy is volt, nem jöttek elő. Nemsokára késő lesz. Ha a framlingok figyelik a kaput, már minden bizonnyal értesítették Bosquinhát, aki közben már el is indulhatott. Lehet, hogy máris a kocsijában ül, és a föld fölött lebegve errefelé suhan. Hamarosan ideér, és a maga ó-de-nagyon-sajnálom módján letartóztat. Igen, biztos sajnálni fog, de elvégzi a munkáját. Semmi értelme sem lenne vitába szállni vele, vagy elmagyarázni neki, hogy az emberek, vagy a malackák – vagy talán mindkét faj – számára káros lenne, ha továbbra is fenntartanánk ezt az egymástól való mesterséges elszigeteltséget. Bosquinha nem az a fajta ember, aki kételkedik a törvények helyességében – ő egyszerűen végrehajtja a kapott parancsokat. Meg fogom adni magam. Semmi értelme sem lenne a védekezésnek, elrejtőzni pedig nem lehet. Hová is bújhatnék a kerítésen belül? Talán a cabrák közé De mielőtt feladom, elmondom a malackáknak, mi a helyzet. El kell mondanom nekik!

Miro a kerítés mellett haladva eltávolodott a kaputól, és a Katedrális dombja tövében elterülői füves mező felé indult. Arrafelé senki sem lakott így nem kellett attól tartania, hogy meghallják a hangját. Menet közben időnként felordított. Nem emberi szavakat kiáltott, hanem magas hangon huhogott. Ouandával akkor hallatták ezt a hangot, mikor a malackák között eltávolodtak egymástól, és valami fel akarták hívni a másik figyelmét. A malackák ezt egész biztosan meghallják – meg kell hallaniuk! – és felismerik. Akkor majd közelebb húzódnak a kerítéshez, és beszélhet velük.

Gyertek! Ember, Levélfaló, Mandachuva, Nyíl vessző, Csészés, Kalendárium! Gyertek mind! Jöjjön bármelyikőtök! Gyertek, és hallgassátok meg azt, amiről többé már nem beszélhetek nektek!

Quim letörten kuporgott a püspök fogadótermében álló széken.

– Estevao – mondta halkan a püspök –, itt néhány percen belül kezdetét veszi egy megbeszélés, de előtt még szeretnék váltani veled egy szót.

– Nincs miről beszélnünk – felelte Quim. – Maga előre figyelmeztetett minket, mégis megtörtént a baj. Az az ember maga a Sátán.

– Estevao, egy percig még beszélgethetünk, de aztán menj haza, és feküdj le szépen.

– Oda soha többé nem megyek vissza!

– A Megváltó olyanokkal vacsorált együtt, akik sokkal nagyobb bűnt követtek el, mint a te anyád. Együtt evett a vétkesekkel, és megbocsátott nekik. Ugye te is vagy olyan jó, mint ő?

A Megváltó könnyen megbocsáthatott a csalfa asszonyoknak, hiszen a saját anyja nem volt közöttük. – Nem mindenki lehet a Szent Szűz fia.

– Maga is átpártolt a Szószólóhoz? Lehet, hogy a jövőben az Egyház fogja idehívni a holtak szószólóit? Lehet, hogy le kell majd rombolnunk a Katedrálist, hogy a köveiből egy amfiteátrumot építsünk, ahol a temetésük előtt nyilvános megrágalmazzuk majd a halottainkat?

– A püspököd vagyok, Estevao – suttogott Peregrino. – Ezen a bolygón én vagyok Krisztus vikáriusa, és ezért olyan tisztelettudó hangon beszélj velem, amilyen hivatalomnak kijár.

Quim dühösen felállt.

– Nekem is az a véleményem – folytatta a püspök –, hogy jobb lett volna, ha a Szószóló nem tárja a nyilvánosság elé ezt a történetet. Vannak dolgok, melyekről jobb csendben, titokban tudomást szerezni, hogy senki ne lássa rajtunk a megrázkódtatást, amit okoznak. Éppen ez a szerepe a gyónásnak. Mi a nyilvánosság kizárásával, nézőközönség nélkül birkózunk meg saját bűneinkkel. De légy őszinte, Estevao. A Szószólónak nem lett volna szabad így előadnia a tényeket, de amit mondott, az igaz. Né?

– Né.

– Tehát, Estevao, gondolkozzunk el egy kicsit. A mai esemény előtt szeretted az anyádat?

– Igen.

– És anyád, miközben te szeretted, már régóta bűnös volt, hiszen házasságtörést követett el.

– Tízezerszeresen is bűnös volt!

– Azt hiszem, ennyire azért nem volt buja. De most azt mondtad, annak ellenére szeretted őt, hogy bűnös volt Ma talán mar nem ugyanaz az ember? Megváltozott tegnap óta? Vagy talán te vagy az, aki kicserélődött?

– Ami tegnap volt, az nem igaz.

– Ezt úgy érted, hogy mert szégyellte bevallani a gyermekeinek a bűnét, akkor is hazudott nektek, mikor felnevelt, tanított titeket? Mikor megbízott bennetek...?

– Soha nem volt valami gondos anya!

– Ha meggyónta volna a bűnét, és feloldozást nyer, soha nem is kellett volna elárulnia nektek a titkát. Valamennyien úgy kerültetek volna a sírotokba, hogy semmit sem tudtok az egészből. Anyád ebben az esetben nem hazudott volna, mert a feloldozással bűne semmivé vált volna. Mintha soha nem is létezett volna. Valld be az igazat, Estevao; téged nem anyád csalfasága dühít, sokkal inkább az, hogy miközben védeni próbáltad őt, az egész város előtt szégyenbe kerültél.

– Úgy beszél rólam, mintha nem lennék épelméjű!

– Senki sem hiszi rólad, hogy bolond vagy. Mindenki tudja, hogy szereted az anyádat, és hű vagy hozzá. De most, ha a Megváltó igaz követőjének tartod magad, meg fogsz bocsátani az anyádnak, és kimutatod az iránta érzett szeretetedet. Sokkal jobban, mint eddig, mert most már teljes egészében megértheted, mennyit szenvedett. – A püspök az ajtóra pillantott. – Most megbeszélést tartok, Estevao. Kérlek, menj át a belső szobámba, és imádkozz a Szent Anyához, bocsássa meg neked a szívedben lakozó könyörtelenséget.

Quim dühös volt, de ahogy a püspök íróasztala mögötti függöny mögé lépett, valahogy mégis szánalomra méltónak tűnt.

A püspök titkára a következő percben kitárta az ajtót, és bevezette a helyiségbe a Holtak Szószóló ját Peregrino nem állt fel, hogy üdvözölje a vendégét. Legnagyobb meglepetésére a Szószóló azonban illendően elétérdelt, és lehajtotta a fejét. A katolikusok is csak nyilvánosság előtt köszöntötték így a püspököt, ezért Peregrino elképzelni sem tudta, a Szószóló mit akar kifejezni ezzel a gesz tussal. A Szószóló mozdulatlanul térdelt, így Peregrino végül mégis felállt, hozzálépett, és csókra nyújtotta a kezét. A Szószóló meg sem moccant, még mindig várt valamire.

– Megáldalak téged fiam – mondta Peregrino kényszeredetten –, bár nem tudom, nem csupán gúnyból színlelsz-e ilyen alázatot.

– Távol áll tőlem az ilyesmi – felelte a Szószóló, és lassan felemelte a fejét. – Az apám katolikus volt. Igaz, a nyilvánosság előtt megtagadta hitét, de ezt valójában sohasem bocsátotta meg magának.

– Téged is megkereszteltek?

– A nővéremtől úgy tudom, igen. Nem sokkal a születésem után apám hajtotta végre a szertartást. Az anyám protestáns volt, így az ő vallása tiltotta a gyermekek megkeresztelését, de apám mégis megtette. Sokat veszekedtek ezen.

A püspök kinyújtotta a kezét, és felállította a térdelő férfit.

– Képzelje csak el a helyzetet! – mosolyodott el a Szószóló. – Egy katolikus és a protestáns egy vallási ceremónia miatt vitatkozik, és közben hivatalosan mindketten azt állítják magukról, nem hisznek Istenben.

Peregrino még mindig szkeptikus volt. Túlságosan meglepő fordulat lenne, ha a Szószólóról kiderülne, hogy tulajdonképpen katolikus.

– Azt hittem – mondta –, hogy mielőtt nekilátnak... mondjuk úgy, hivatásuk gyakorlásának, maguk, szószólók megtagadják a vallásukat.

– Nem tudom, a többiek mit tesznek. Úgy tudom, erre a dologra semmiféle szabály sem vonatkozik. Legalábbis amikor én szószóló lettem, még nem voltak efféle megkötések.

Peregrino püspök tudta, hogy a szószólóknak mindig igazat kell mondaniuk, de most mégis úgy érezte, kitérő választ kapott.

– Andrew Szószóló, a Száz Világon egyetlen olyan hely sincs, ahol egy katolikusnak titkolnia kellene hitét. Legalábbis háromezer éve nincs ilyen emberlakta település. Az áldásos űrutazást követően sikerült hatályon kívül helyezni a túlnépesedett Földön érvényben levő, a népszaporulatra és a hitre vonatkozó szigorú törvényeket. A szavaiból csak arra tudok következtetni, hogy az ön apja háromezer évvel ezelőtt, a Földön élt...

– Én csak azt akartam kifejezni, hogy apám megkeresztelt engem, és hogy ő is katolikus volt. Az imént olyasmit tettem, amire neki soha életében nem volt lehetősége: letérdeltem egy püspök elé, és áldást kértem. Mondjuk úgy, helyette tettem.

– De én magát áldottam meg. – Megint kitértél az egyenes válasz elől, tette hozzá gondolatban Peregrino. Nem tagadod, hogy az apáddal kapcsolatos feltételezésem igaz, de nem akarsz beszélni a dologról. Talán igaza volt Dom Cristaonak, mikor azt mondta, nem csupán az vagy, aminek látszol...

– így van rendjén – mondta a Szószóló. – Nekem sokkal nagyobb szükségem van az áldásra, mint apámnak. Ő már nem él, és nekem jóval több problémával kell szembenéznem. – Foglaljon helyet, kérem.

A Szószóló a fa mellett álló egyik padra telepedett, a püspök pedig visszaült az íróasztala mögé, a jókora, kényelmes karosszékbe.

– Jobb lett volna, ha nem tartja meg a mai szónoklatát – mondta Peregrino. – Nem a legmeg felelőbb időben került rá sor.

– Nem tudhattam, hogy a Kongresszus mire készül.

– Azzal azonban tisztában volt, hogy Miro és Ouanda megszegte a törvényt. Legalábbis Bosquinha így informált.

– Ezt is csak néhány órával a beszédem kezdete előtt tudtam meg. Különben köszönöm, hogy még nem tartóztatták le őket.

– Ez polgári ügy. – A püspök úgy tett, mintha nem érdekelné az ügy, de mindketten tudták, ha ragaszkodott volna a letartóztatás végrehajtásához, Bosquinha a Szószóló kérése ellenére végrehajtotta volna a parancsot. – A beszéde rengeteg fájdalmat és bánatot okozott.

– Igen, attól tartok, még a szokásosnál is többet.

– Tehát úgy gondolja, hogy a maga feladata ezzel véget ért? Sebeket ejt, és másokra hagyja a gyógyítást?

– Nem ejtettem sebeket, Peregrino püspök. Műtétet hajtottam végre, és ha tudok enyhíteni a fájdalmon, ha elősegíthetem a gyógyulást, akkor maradok és megteszem. Mivel nem alkalmazhatok érzéstelenítőt, megpróbálkozhatom az antiszepszissel.

– Jó pap lenne magából.

– Annak idején a másodszülött fiúknak csak két választásuk volt: vagy papnak szegődtek, vagy beléptek a hadseregbe. A szüleim úgy döntöttek, számomra a második megoldás a megfelelőbb.

– Másodszülött fiú? De volt egy nővére is, igaz? Maga olyan korban született, mikor a népességszabályzási törvények egy családban legfeljebb két gyermek születését engedélyezték. A szülők csak akkor adhattak életet egy harmadiknak, ha meg kapták a kormány különleges engedélyét. A magához hasonlókat nevezték Harmadiknak, ugye?

– Jól ismeri a történelmet.

– Maga a Földön, a csillagközi utazások kora előtt született?

– Most inkább a Lusitania jövőjével kellene foglalkoznunk, és nem egy csupán harmincöt éves szószóló életrajzával.

– A Lusitania jövője az én gondom, Andrew Szószóló, és nem a magáé.

– Magának a Lusitanián élő emberek jövőjével kell foglalkoznia, püspök, nekem pedig a pequeninókéval is.

– Semmi értelme azon versengenünk, melyikünk felelőssége nagyobb.

A titkár ismét kinyitotta az ajtót. Bosquinha, Dom Cristao és Dona Crista lépett be a helyiségbe. Bosquinha a püspökre, majd a Szószólóra, pillantott.

– Hiába keresi a padlón a vérfoltokat, néni estünk egymásnak – mondta a püspök.

– Csak a hőmérsékletet vizsgáltam meg – felelte Bosquinha.

– Azt hiszem, ez a ki nem mondott tisztelet melege – mondta a Szószóló –, és nyoma sincs a düh forróságának, vagy a gyűlölet hidegének.

– Bár a hite szerit nem katolikus, a Szószólót is megkeresztelték – jelentette be a püspök. – Megáldottam, és úgy tűnik, ettől békéssé vált

– Mindig tiszteletben tartottam a világi és egyházi vezetőket – felelte a Szószóló.

– Mégis inkvizícióval fenyegetett minket – emlékeztette a püspök mosolyogva. A Szószóló viszonozta a dermesztő mosolyt.

– Ön pedig azt mondta az embereknek, hogy én vagyok a Sátán, és megtiltotta nekik, hogy beszél jenek velem.

Miközben a püspök és a Szószóló egymásra vigyorgott, a többiek idegesen nevetgélve leültek.

– Valamennyien itt vagyunk, Szószóló – mondta Bosquinha. – Kezdheti.

– Bocsássanak meg, de még egy embert meghívtam. Azt hiszem sokkal könnyebb dolgunk lesz, ha megvárjuk.

Ela a ház előtt, a kerítés közelében talált rá az anyjára. A merev capimszálakat meg sem borzoló gyenge szellő szelíden meglobogtatta Novinha ha ját. Beletelt egy percbe, míg Ela rájött, mi olyan furcsa az anyján. Novinha hosszú évek óta most először eresztette le a haját, és ettől valahogy furcsán szabadnak tűnt. Ahogy az oly sokáig kontyba kényszerített tincsekre pillantott, Ela rájött, valami megváltozott, és a Szószóló nem tévedett, mi kor azt mondta, anyja eleget fog tenni a kérésének. Az esti beszéd által okozott szégyen és fájdalom hatására Novinha a napnyugta utáni szürkületben kiment a háza elé, és a malackák dombjára – vagy a kerítésre? –bámult. Talán arra a férfira emlékezett, akivel valamikor éppen itt, vagy ennek a helynek a közelében találkozgatott, akivel a capimfű rejtekébe bújva háborítatlanul és mindig bujdokolva, mindig titokban szerethették egymást. Anya örül, gondolta Ela, hogy végre kiderült, valójában Libo volt a férje, és Libo az igazi apánk. Anya boldog –és én is az vagyok...

Novinha nem fordult hátra, pedig jól hallhatta a fűszálak ropogását, a feléje közeledő léptek neszét Ela néhány lépésnyi távolságban megállt. – Anyám...

– Olyan zajt csapsz, Ela, mint egy cabracsorda. –A Szószólónak szüksége van a... a segítségedre.

– Igazán?

Ela gyorsan elmondta, amit a Szószólótól hallott. Novinha még ekkor sem fordult meg, de mikor a lánya elhallgatott, lassan elindult a domboldalon. Ela utána sietett.

– Anya! Anya, elmondod neki, amit a Descoladáról tudsz?

– Igen.

– Miért? Évekig titokban tartottad. Nekem miért nem mondtad el soha?

– Mert egyedül, a segítségem nélkül sokkal jobban tudtál dolgozni.

– Te tudod, mit csináltam?

– A segédem vagy, így anélkül is belenézhetek az adatállományaidba, hogy te azt észrevennéd. Ugyan miféle mester az olyan, aki nem kíséri figyelemmel a tanítványa munkáját?

– De...

– Azokat a feljegyzéseket is elolvastam, amiket Quara neve alatt rejtettél el. Még nem vagy anya, így azt sem tudhatod, hogy a szülők hetente jelentést kapnak a tizenkét év alatti gyerekeik minden komputerrel kapcsolatos ténykedéséről. Quara feltűnően figyelemreméltó eredményeket ért el. Jó, – hogy most velem tartasz. Mindent elmondok a Szószólónak, és közben te is megismerheted a titkokat.

– Rossz irányba indultál – mondta Ela. Novinha megtorpant. A Szószóló háza nem a praca mellett van?

– A megbeszélés a püspök fogadótermében lesz. Novinha most először fordult szembe a lányával. – Te és a Szószóló... Mire készültök, mit akartok tenni velem?

– Megpróbáljuk megmenteni Mirot – felelte Ela. – És ha sikerül, a Lusitania kolóniát is.

– Egyenest a pók hálójába visztek...

– A püspöknek is mellénk kell állnia, különben...

– Mellénk! Amikor azt mondod mi, akkor magadra és a Szószólóra gondolsz, igaz? Azt hiszed, semmit sem vettem észre? Azt hiszed nem tudom, hogy az az ember egymás után elhódította tőlem a gyermekeimet...?

– Ő nem hódított el senkit!

– Téged például úgy csábított el, hogy pontosan tudja, mit szeretnél megtudni, mit...

– A Szószóló nem hízelgett nekünk! – jelentette ki Ela. – Még nem fordult elő, hogy pontosan azt mondta volna, amit hallani akartunk. Ő csak arról beszél, amiről tudjuk, hogy igaz. Ő nem a szeretetünket nyerte el, anyám, hanem a bizalmunkat!

– Bármit is adtok neki, én sohasem kaptam meg tőletek ugyanazt.

– Nem rajtunk múlott

Elát anyja átható, szigorú pillantása nem kész tette meghátrálásra. Mereven állta a tüzes tekintetet, és végül Novinha volt az, aki elfordult, és könnyes szemekkel nézett vissza rá.

– El akartam mondani nektek. – Ela tudta, anyja most nem a feljegyzésekben elrejtett titkokról be szél. – Mikor láttam, mennyire gyűlölitek, mindig meg akartam mondani, hogy nem ő az apátok. Azt akartam, hogy tudjátok, a ti valódi apátok jó és kedves ember, aki...

– Akinek nem volt bátorsága hozzá, hogy meg mondja nekünk az igazat.

Novinha szemében düh lobbant.

– Meg akarta tenni, de én nem engedtem!

– Elárulok neked valamit, anyám. Ugyanúgy szerettem Libot, mint Milagre valamennyi lakója. De most kiderült róla, hogy éppen olyan képmutató álszent volt, mint te, és anélkül, hogy sejtettük volna, a ti hazugságaitok mérgezték meg az életünket. Nem hibáztatlak anyám, és már Libot sem, de hálát adok Istennek, hogy elhozta közénk a Szószólót. Ő volt ugyanis az egyetlen ember, aki meg merte mondani nekünk az igazat, és ezzel megszabadított minket minden fájdalmunktól.

I Könnyű dolog kimondani az igazat olyanokról, akiket nem szeretsz – mondta Novinha csendesen.

– Gondolod, hogy így van? – kérdezte Ela. – Én pedig azt hiszem, inkább nekem van igazam, anyám. Szerintem az ember soha nem tudhatja meg olyanokról az igazságot, akiket nem szeret igazán. Biztos vagyok benne, hogy a Szószóló meg szerette apámat... Úgy értem, Marcaot Szerintem megszerette, és mielőtt beszélt volna róla, meg is értette.

Novinha tudta, a lányának igaza van, és ezért nem felelt.

– És abban is biztos vagyok – folytatta Ela –, hogy Gregot is szereti. Meg Quarát, meg Olhadot, Mirot is. Még Quimet is. És tudom, hogy engem is szeret. Amikor azt mutatja, hogy szeret, tudom, hogy Valóban így van, mert ő senkinek sem hazudik.

Novinha szemébe könnyek tolultak, és lassan végigcsorogtak az arcán.

– Én pedig hazudtam nektek, és mindenki másnak – mondta erőtlen, elgyötört hangon. – De még így is hinnetek kell nekem, amikor azt mondom, hogy szerettek benneteket.

Ela átölelte az anyját. Évek óta most először érezte úgy. hogy valóban a szívéből szólt. A Szószóló segítségével végre leomlott közöttük a hazugságokból emelt fal, és már nem volt rá okuk, hogy kételkedjenek egymásban, hogy óvatosan, félve be széljenek a másikkal.

– Most is arra az átkozott Szószólóra gondolsz, igaz? – kérdezte Novinha suttogva.

– Ahogy te is – felelte Ela.

Novinha nevetése mindkettőjük testét megremegtette.

– Igen, igazad van. – Novinha elkomolyodott, hát rálépett, és Ela szemeibe nézett. –Most már mindig közöttünk fog állni?

– Igen – mondta Ela. – De nem úgy, mint egy válaszfal, hanem inkább mint egy híd. Miro már akkor észrevette a malackákat, mikor még félúton jártak az erdő és a kerítés között. A fák között ügyesen és nesztelenül mozogtak, de ahogy a nyílt terepen futottak, hangosan recsegtek a lábaik alatt a capimfűszálak. Lehet, hogy egyéb ként nem csaptak volna ekkora zajt, de most meghallva Miro hívását nem törődtek vele, hogy óvatosan közelítsék meg a kerítést. Ahogy közelebb értek, a fiú felismerte őket: Nyílvessző, Ember, Mandachuva, Levélfaló és Csészés rohant feléje. Miro nem üdvözölte őket, és mikor megérkeztek, a malackák sem beszéltek. Megálltak a kerítés mögött, szemben a fiúval, és némán vártak. Eddig még egyszer sem fordult elő, hogy egy zenador kerítéshez hívta volna őket. Mozdulatlanságuk és hallgatásuk elárulta idegességüket.

– Soha többé nem mehetek át hozzátok – mondta Miro.

A malackák nem kérdezősködtek; csendben vártak a magyarázatot. S A framlingok mindenre rájöttek. Tudják, hogy megszegtük a törvényt. Lezárták a kaput.

Levélfaló megsimogatta az állát.

– Megtudtad, mit láttak a framlingok? – kérdezte. Miro keserűen felnevetett.

– Úgy érted mit nem láttak? Eddig még csak egyetlen framling járt közöttetek, és neki mindent megmutattatok.

– Nem – mondta Ember. – A Méhkirálynő azt mondja, nem a Szószóló árult el minket. A Méhkirálynő szerint az égből fürkésztek ki bennünket.

A szatellitekről?, gondolta Miro csodálkozva.

– Mit láthattak az égből?

– Talán a vadászatokat – mondta Nyílvessző.

– Vagy a cabranyírást – vélte Levélfaló.

– Vagy esetleg az amarántmezőket – mondta Csészés.

– Ezt mind – mondta Ember –, és talán még azt is, hogy az asszonyok az első amaránt aratás óta háromszázhúsz gyermeknek adtak életet.

– Háromszáz! – kiáltott fel Miro elképedve.

– És még húsz – mondta Mandachuva.

– Az asszonyok tudták, hogy sok élelmünk van – mondta Nyílvessző. – Most már biztos, hogy a következő háborút mi nyerjük meg. Az ellenségeinkből egy új erdőt csinálunk, és az asszonyok minden fát anyafává változtatnak majd.

Mironak hányingere támadt. Lehet, hogy minden munkájuk, minden áldozatuk csak arra volt jó, hogy ezek a malackák a háborúban előnyt szerez zenek egy másik törzzsel szemben? Libo nem azért halt meg, hogy ti meghódíthassátok a világot! Már majdnem felkiáltott, de felindultságán végül győzedelmeskedett az évek során beleivódott higgadtság, és egy közömbösnek ígérkező témára terelte a szót.

– Hol vannak ezek az új gyermekek?

– A kis fivéreink közül még egy sem jött el hozzánk – magyarázta Ember. – Most túl sok dolgunk van. Sokat kell tanulnunk tőletek, és a tanítanunk kell a más barakkokban élő fivéreinket is. Most nem foglalkozhatunk a kis fivérek felkészítésével. – Elhallgatott, majd büszkén hozzátette: – A három százból százötven az én apám, Turkáló gyermeke.

Mandachuva ünnepélyesen bólintott.

– Az asszonyok nagyon hálásak nektek mind azért, amit megtanítottatok nekünk. És nagy reményeket fűznek a Holtak Szószólójához is. De amit most mondtál, az nagyon rossz hír. Mit tehetünk, ha a framlingok gyűlölnek minket?

– Nem tudom – vallotta be Miro. Pillanatnyilag nem igazán tudott ezzel a problémán gondolkozni, mert agya a frissen szerzett információk feldolgozásával volt elfoglalva. Háromszázhúsz újszülött. Népességrobbanás! És kicsik felének Turkáló az apja. Korábban Miro az ilyen kijelentéseket a malackák totemimádatával magyarázta, de most, miután látta, ahogy egy fa a közös dalra saját maga széthullásával felelt, kezdett kételkedni az addigi feltételezéseiben.

De mi értelme lenne bármire is magyarázatot találni? Soha többé nem lesz rá lehetősége, hogy jelentést készítsen, már semminek sem járhat a végére. A következő negyed századot egy csillaghajó fedélzetén fogja tölteni, miközben majd valaki más végzi az ő munkáját. Vagy ami még rosszabb, senki sem lép a helyébe...

– Ne szomorkodj – mondta Ember. – Meglátod a Holtak Szószólója minden problémára megtalálja a megoldást.

– A Szószóló. Igen, ő majd mindent megold. És mindent kiderít. Ouanda... A testvérem!

– A Méhkirálynő szerint a Szószóló elmagyarázza majd a framlingoknak, hogy szeressenek minket.

– Elmagyarázza a framlingoknak... – ismételte Miro. – Akkor jó lenne, ha minél előbb hozzálátna. Engem és Ouandát már nem menthet meg. Le fognak tartóztatni minket, és utána elvisznek erről a bolygóról.

– A csillagok közé? – kérdezte Ember reménykedve.

– Igen, a csillagok közé... Egy tárgyalásra! Azért, hogy megbüntessenek bennünket, mert segítettünk nektek. Huszonkét évbe telik majd, míg oda érünk, és soha többé nem jöhetünk vissza ide.

Egy hosszú percig tartott, míg a malackák felfogták Miro szavainak jelentését. Jól van, gondolta a fiú. Higgyetek a Szószólóban, bízzatok benne, hogy ő majd ő megoldja a problémáitokat. Én is bíztam benne, de rajtam nem sokat segített.

A malackák tanácskozni kezdtek. Végül Ember kivált a csoportból, és közelebb lépett a kerítéshez.

– Elbújtatunk téged – mondta.

– Az erdőben sohasem találnak meg – tette hozzá Mandachuva.

– Vannak gépeik, amik a szagom alapján a nyomomra bukkannak – mondta Miro.

– Ó! De a törvény tiltja, hogy megmutassák nekünk azokat a gépeket, ugye? –kérdezte Ember. Miro megrázta a fejét.

– Hiába minden. Lezárták a kaput. Nem juthatok át a kerítésen. A malackák egymásra néztek.

– Hiszen a te oldaladon is van capimfű! – mondta Nyílvessző. Miro ostobán a fűszálakra nézett.

– Na és? – kérdezte.

– Rágj össze egy szálat – mondta Ember.

– Minek?

– Már láttuk, hogy időnként az emberek is meg rágják a capimfüvet – mondta Levélfaló. – Tegnap este megfigyeltük, hogy a Szószóló, meg az egyik csuhás ember is capimot rágott.

– És nem csak tegnap este történt ilyen, hanem már sokszor – mondta Mandachuva.

A malackák türelmetlensége feldühítette Mirot.

– Mi köze van ennek a kerítéshez?

A malackák újra összenéztek. Mandachuva letépett egy fűszálat, óvatosan galacsinná gyűrte, a szájába dugta és összerágta. A társai cibálni kezdték, az ujjaikkal bökdöstek és csipkedték. Mandachuva látszólag semmit sem érzett az egészből. Ember végül egy hatalmasat csípett a testébe.

– Kész – mondta a Férfiak Nyelvén, mikor Mandachuva erre sem reagált. – Mehetsz. Most. Kész.

Mandachuva bizonytalanul feltápászkodott. Futni kezdett, felugrott a kerítés tetejére, átlendült fölötte, és négykézlábra érkezve Miro mellé huppant.

Ahogy Mandachuva a kerítés tetejére ért, Miro felugrott és ordítani kezdett Ám még be sem fejez te a kiáltást, Mandachuva már felállt, és leporolta magát.

– Ez képtelenség! – mondta Miro. – A kerítés valamennyi fájdalomérző idegedet stimulálja. Nem lehet átjutni rajta!

– Valóban? – kérdezte Mandachuva.

– Nem tudta! – mondta Ember a kerítés másik oldalán, és izgatottan összedörzsölte a combjait. – Az emberek ezt nem ismerik!

– Tehát a fű érzéstelenítő – mondta Miro. – Meg rágtad, és nem éreztél fájdalmat...

– Nem – felelte Mandachuva. – Éreztem a fájdalmat. Nagyon nagy fájdalmat. Ez a legrosszabb a világon.

– Turkáló szerint a kerítés rosszabb még a halálnál is – mondta Ember. – Az egész testben fájdalmat okoz.

– De te nem törődtél vele – mondta Miro.

– Az egész a másik önmagaddal történik – magyarázta Mandachuva. – A benned lakó állattal, de a fa, ami ugyanúgy te vagy, nem érez semmit. A kerítés rákényszerít, hogy átváltozz a fa önmagaddá.

Mironak hirtelen az eszébe jutott egy apró részlet Libo halálával kapcsolatban. A holttest szájában egy köteg capimfüvet találtak, ugyanúgy, ahogy a halott malackákéban is. Fájdalomcsillapító. Eddig azt hitte, Libo rettenetes kínok közepette pusztult el, de a szertartásnak nem a fájdalomkeltés lehetett a célja, hiszen a malackák érzéstelenítőt használtak. Tehát nem kínzás volt...

– Tehát – mondta Mandachuva –, rágd össze a füvet, és gyere velünk. Elrejtünk téged.

– Ouanda... – suttogta Miro.

– Majd én elmegyek érte! – mondta Mandachuva.

– Nem tudod hol lakik.

– De igen – felelte Mandachuva.

– Minden évben többször átmászunk a kerítésen – magyarázta Ember. – Mindenkiről tudjuk, hogy hol lakik

– De hiszen még soha, senki sem látott benneteket ideát!

Óvatosak voltunk – mondta Mandachuva. – Különben senki nem is keresett minket.

Miro maga elé képzelte, ahogy egy tucatnyi malacka az éjszaka közepén végigoson Milagre utcáin. Őrökkel természetesen sehol sem találkoztak, és sötétedés után csak nagyon kevés embernek van dolga a szabadban. A malackák alacsonyak, elég kicsik ahhoz, hogy észrevétlenül elrejtőzhessenek a magas capimfűben. Tehát kémkedtek... Ezek után már nem csoda, hogy a rendszabályok ellenére is annyi mindent sikerült megtudniuk a fémekről és a gépekről. Egészen biztos, hogy meg vizsgálták a bányát, látták, ahogy földet ért az űrsikló, végignézték hogyan készülnek a téglák az égetőkemencékben, hogyan ültetik és gondozzák a fazendirok az emberek számára kitenyésztett amarántot. Nem is csoda, hogy pontosan tudták, mit kérjenek...

Milyen ostobák voltunk, mikor azt hittük, hogy távol tudjuk tartani őket a civilizációnktól! Ők sokkal több titkukat megőrizték, mint amennyi nekünk maradt előttük. Ennyit a kulturális felsőbbrendűségről.

Miro letépett egy szál füvet.

– Így nem lesz jó – mondta Mandachuva, és kivette a kezéből a fűszálat. – Csak a gyökér fölötti rész nélkül jó. Ha azt is összerágod, nem lesz rád hatással. – Eldobta Miro fűszálát, és letépett egy másikat. Gondosan ügyelt rá, hogy a tőtől legalább tíz centire csippentse el. Összegyúrta, és átnyújtotta Mironak, aki azonnal rágcsálni kezdte.

Mandachuva megbökdöste a fiút. – Ne velem foglalkozz! – mondta Miro. – Inkább menj, és hozd ide Ouandát. Bármelyik percben letartóztathatják. Menj! Most rögtöni Indulj!

Mandachuva a társaira nézett, és amikor meg kapta a Miro számára észrevehetetlen jelet, a kerítés mellett haladva a Vila Alta, Ouanda lakhelye felé indult.

Miro még egy darabig rágcsálta a fűszálat, és közben időnként magába csípett. Minden úgy történt, ahogy a malackák mondták: érezte ugyan a fájdalmat, de nem törődött vele. Már csak arra tudott gondolni, hogy megtalálta az egyetlen kiutat, az egyetlen lehetőséget, hogyan maradhatna a Lusitanián. Ha minden jól megy, Ouandával együtt. Végre megfeledkezhet a törvényekről. Mindegyikről, kivétel nélkül. Ha elhagyja az emberek telepét, és belép a malackák erdeibe, már senkinek sem lesz hatalma fölötte. Olyan renegát lesz, mint amilyennek most is tartják. Ouandával együtt maguk mögött hagyhatják az emberi élet valamennyi szabályát. Kedvük szerint élhetnek majd, és a malackáktól tanultak, meg saját erdei tapasztalataik alapján felnevelhetnek egy abszolút új érték rend szerint élő családot. Létrehozhatnak valami olyat, ami egészen újnak számít majd a Száz Világ valamennyi bolygóján, és a Kongresszusnak nem lesz módja ártani nekik.

Miro a kerítés felé rohant, és mindkét kezével belekapaszkodott. A testébe hasító fájdalom sem mivel sem volt kisebb, mint korábban, de most nem törődött vele. Felkapaszkodott a kerítés tetejére. A fájdalom minden egyes mozdulattal egyre erősödött, és most már egyre jobban érezte Mire rádöbbent, hogy a capimfű rá egyáltalán nem fejti ki a kívánt hatást, már nem volt visszaút. A fájdalom őrjítővé vált; Miro már gondolkodni sem tudott. A lendület átvitte a kerítés fölött, a feje pedig keresztüljutott a vertikális mezőn. A testében égő fájdalom hirtelen az agyába áramlott, és úgy érez te, mintha minden egyes porcikája lángolna.

A Kicsikék elborzadva figyelték, ahogy barátjuk a kerítés tetején egyensúlyoz. Miro feje és felsőteste már átjutott az ő oldalukra, de csípőtől lefelé még mindig odaát volt. A malackák felrikoltottak, fel nyúltak, és megpróbálták átrángatni Mirot maguk hoz, de mivel egyikük sem rágott capimfüvet, nem mertek hozzáérni a kerítéshez.

Az ordítozás hallatán Mandachuva visszarohant hozzájuk. Az ő testében még elég érzéstelenítő maradt ahhoz, hogy felmásszon, és átlökje Mirot. A fiú teste csontrepesztő zökkenéssel csapódott a fölhöz, és karjai még mindig a hozzáértek a kerítéshez. A malackák gyorsan elhúzták a közeléből. Miro arcát eltorzította az agónia.

– Gyorsan! – kiáltotta Levélfaló. – Azonnal el kell ültetnünk, mielőtt még meghal!

– Nem! – üvöltött rá Ember, és félrelökte Miro mozdulatlanná dermedt testétől. –Nem tudhatjuk biztosan, hogy valóban halálán van-e. Mindenki tudja, a fájdalom csak illúzió. Nincs sebe, és a fájdalom elmúlik...

– Ez nem fog elmúlni – mondta Nyílvessző. – Nézz rá!

Miro keze ökölbe szorult, lábai kitekeredtek, gerince és nyaka hátra hajlott. Kapkodva lélegzett, de az arca minden másodpercben egyre jobban eltorzult a fájdalomtól.

– Gyerünk! Mielőtt meghal – mondta Levélfaló. – Adjunk neki gyökeret!

– Menj, hívd ide Ouandát! – fordult Ember Mandachuva felé. – Siess! Menj el hozzá, és mondd el neki, hogy Miro haldoklik. Mondd el, hogy a kaput lezárták, és Miro ezen az oldalon van, és nemsokára meghal!

Mandachuva elrohant.

A titkár kinyitotta az ajtót, de Ender csak akkor könnyebbült meg, mikor megpillantotta Novinhát. Mikor elküldte érte Elát, biztos volt benne, hogy eljön, de a várakozás hosszúra nyúló percei alatt egyre inkább kételkedett benne, valóban sikerült-e megértenie a nőt. Feleslegesen tette: Novinha valóban olyan volt, amilyennek gondolta. A nő leeresztett haját összekócolta a szél, és amióta megérkezett a Lusitaniára, Ender most először fedezte fel az arcán annak a fiatal lánynak a vonásait, aki kétségbeesésében két héttel, vagyis húsz évvel ez előtt szószólót hívott.

Novinha feszültnek és riadtnak tűnt. Ender tudta, azért ideges, mert nem sokkal bűne leleplezése után a püspök rezidenciájába kellett jönnie, és mert aggódik a fiáért – ha Ela egyáltalán elmondta neki, hogy Miro veszélyben van. Az arckifejezése, mozdulatainak lassúsága, tekintetének merevsége viszont mind-mind arról tanúskodott, hogy Ender reményei beigazolódtak: csalódásai és szenvedései véget értek. Nem azért jöttem ide, hogy bántsalak, Novinha, gondolta Ender. Örülök, hogy a beszédemmel adhattam valamit, hogy nem csak szégyent zúdítottam rád.

Novinha egy percig mozdulatlanul állt, és a püspökre meredt. Nem volt alázatos, inkább udvarias méltósággal viselkedett. Peregrino ugyanilyen módon intett, üljön le. Dom Cristao felállt a székéről, hogy átengedje a helyét, de Novinha megrázta a fejét, elmosolyodott, és leült a fal mellett álló padra, Ender közelébe. Ela úgy helyezkedett, hogy félig az anyja, félig a Szószóló mögött álljon.

Olyan, mint egy gyermek, aki a szülei mögé húzódik, tűnődött Ender, de gyorsan elhessegette magától a gondolatot. Most sokkal fontosabb ügyekkel kellett foglalkozniuk.

– Úgy látom, érdekes tanácskozás részesei leszünk – jegyezte meg Bosquinha.

– Azt hiszem, erről egyedül a Kongresszus tehet – mondta Dona Crista.

– A fiát vád alá helyezték – kezdte Peregrino püspök. – A bűnei...

– Tudom, mivel vádolják – szakította félbe Novinha. – Ma estig, míg Ela el nem mondta, fogalmam sem volt róla, mit tett, de nem vagyok meglepve. A lányom, Elanora is megszegett néhány, a mestere által felállított szabályt. A fiam és a lányom egyaránt inkább a saját lelkiismeretük szerint, és nem a mások által megalkotott törvények szerint cselekedtek. Ha a célunk a rend fenn tartása, akkor ez hiba, de ha a tudás megszerzésé re törekszünk, akkor inkább erénynek nevezném.

– Mi itt és most nem akarjuk elítélni a fiút – mondta Dom Cristao.

– Azért kérettem ide önöket – kezdte Ender –, mert egy nagyon komoly ügyben kell határoznunk. El kell döntenünk, engedelmeskedünk-e a Csillag közi Kongresszus parancsainak, vagy sem.

– Nem sok választási lehetőségünk van – mondta Peregrino püspök.

– De igen – felelte Ender. – És okunk is van rá, hogy válasszunk. Önök máris döntöttek valamiben: mikor rájöttek, hogy az adatállományaik meg semmisítésre kerülnek, úgy határoztak, megpróbálják menteni amit még lehet, és mindent rám, az idegenre bíznak. Mellesleg nem fogok visszaélni ezzel a bizalommal, és amikor kérik, olvasatlanul és hiánytalanul visszakapják tőlem az adatállományaikat.

– Köszönjük – mondta Dona Crista. – Igen, ebben valóban döntöttünk, de akkor még nem tudtuk hogy ilyen súlyos bűnnel vádolnak minket.

– Evakuálni fognak bennünket – mondta Dom Cristao.

– Mindent az ellenőrzésük alá vontak – tette hozzá Peregrino püspök.

– Erről már tájékoztattam a Szószólót – mondta Bosquinha.

– Nem vontak mindent az ellenőrzésük alá – jelentette ki Ender. – Egyedül az ansible kapcsolat teszi lehetővé a számukra, hogy a helyzet urai maradjanak.

– Az ansible-t nem kapcsolhatjuk ki! – mondta Peregrino püspök. – Egyedül ennek segítségével maradhatunk kapcsolatban a Vatikánnal.

– Én sem azt javaslom, hogy kapcsoljuk ki az ansible-t, viszont elmondom, mit tehetek. És ami kor ezt elárulom, ugyanúgy megbízom önökben, mint ahogy önök megbíztak bennem. Ha bárkinek továbbadják azt, amit most hallani fognak... Nos, ezzel mérhetetlen kárt okoznának nekem. És nem csupán nekem, hanem valaki másnak is, akit szeretek, és akitől nagy mértékben függök.

Ender sorra végignézett az arcokon. A jelenlévők mindegyike beleegyezően bólintott.

– Van egy barátom, aki teljes egészében felügyelete alatt tartja a Száz Világ közötti valamennyi ansible vonalat. És mindezt úgy, hogy senki sem tud róla. Én vagyok az egyetlen, aki tisztában van vele, mire képes. Ez a barátom megígérte, ha megkérem rá, el tudja intézni, hogy valamennyi framling azt higgye, hogy itt, a Lusitanián kikapcsoltuk az ansible-t, de közben mi ettől függetlenül üzeneteket tudjunk küldeni bizonyos helyekre. Mondjuk a Vatikánra, vagy a Dom Cristao rendjének rendházaiba. Továbbra is képesek leszünk rá, hogy bármilyen feljegyzéshez hozzáférjünk, és bár milyen kommunikációba belehallgassunk. Röviden: mi látni fogunk, de őket megvakítjuk.

– Az ansible tényleges vagy látszólagos kikapcsolása egyenlő a lázadással. A háborúval! – Bosquinha a tőle telhető legnagyobb erélyességgel beszélt, de Ender látta rajta, annak ellenére, hogy teljes erejével ellenezni fogja a végrehajtását, tetszik neki az ötlet. – Viszont ha elég őrültek vagyunk ahhoz, hogy a háború mellett döntünk, előnyünkre lenne a Szószóló javaslatának megvalósítása. Minden előnyt ki kell használnunk – ha vagyunk olyan bolondok, hogy fellázadunk.

– A lázadással semmit sem nyerhetünk – mondta a püspök –, de mindent elveszíthetünk. Mélyen átérzem a tragédiát, amit Miro és Ouanda letartóz tatása, és egy másik bolygóra szállítása jelentene. Különösen azért sajnálom őket, mert még nagyon fiatalok. De semmi kétségem nincs afelől, hogy a bíróság figyelembe fogja venni az életkorukat, és könyörületes ítéletet fog hozni. Ha végrehajtjuk a bizottság parancsait, rengeteg szenvedéstől meg óvhatjuk a közösségünket.

– Ön szerint a Lusitania evakuálása nem okozna nekik szenvedést? – kérdezte Ender.

– De igen. Igen, ez fájdalmas dolog lesz, de a törvény megsértése mindig büntetést von maga után.

– És ha a törvény egy félreértésen alapszik, a büntetés pedig jóval kegyetlenebb annál, mint ami az elkövetett bűnért kijárna?

– Ezt mi nem ítélhetjük meg – mondta a püspök.

– Pedig éppen hogy nekünk kell megítélnünk. Ha követjük a Kongresszus utasításait, akkor elfogadjuk, hogy a törvény helyes, és a büntetés igazságos. Lehetséges, hogy ennek a megbeszélésnek a végén önök pontosan így fognak dönteni. De mielőtt határoznának, meg kell ismerniük néhány tényt. Ezek közül egy párat én fogok önök elé tárni, a többit pedig csak Ela és Novinha mondhatja el. Addig nem ítélkezhetnek, míg nem tudják mind azt, amit mi.

– Mindig örömmel tölt el, ha a lehető legjobban megismerhetek egy problémát –mondta a püspök.

– De a végső döntés joga természetesen nem az enyém, hanem Bosquinháé...

– A végső döntést önöknek, a Lusitania polgári és egyházi vezetőinek közösen kell meghozniuk. Ha bármelyikük a lázadás ellen szavaz, akkor el kell vetnünk ezt a lehetőséget. Az Egyház támogatása nélkül Bosquinha nem tehet semmit, a kormány támogatása nélkül pedig az Egyháznak nincs elég hatalma.

– Nekünk nincs hatalmunk – mondta Dom Cristao –, csak véleményünk.

– A Lusitania minden felnőtt polgára tudja, hogy önök bölcsek és igazságosak.

– Megfeledkezett a negyedik erőről – mondta Peregrino püspök. – Saját magáról.

– Én itt framling vagyok.

– De nem közönséges framling – felelte a püspök. – A négy nap alatt, amióta a bolygón tartózkodik, megszerezte magának az emberek lelkét. Éppen azt tette, amitől féltem, és éppen úgy, ahogy meg jósoltam. Most rá akar bírni bennünket, hogy lázadjunk fel, pedig ha megtesszük, mindenünket elveszíthetjük. Maga legalább olyan veszélyes, mint a Sátán. Köztünk van, aláveti magát az akaratunknak, és úgy tesz, mintha nem szállhatna fel bármikor egy űrsiklóra, és nem hagyhatná maga mögött a Lusitaniát, mikor a csillaghajó a Trondheimre viszi a két fiatal bűnöst.

– Alávetem magam az akaratuknak – mondta Ender –, mert nem akarok framling lenni ezen a bolygón. A Lusitanía polgára szeretnék lenni, az önök tanítványa, az egyházközség tagja.

– Mint a holtak egyik szószólója? – kérdezte a püspök.

– Mint Andrew Wiggin. Van még egy-két dolog, amihez értek, és amivel hasznossá tehetem magam. Különösen akkor, ha fellázadnak. És van még egy feladatom, amit nem tudok végrehajtani, ha a Lusitaniáról eltávolítják az embereket.

– Nem kételkedünk az őszinteségében – mondta a püspök –, de meg kell bocsátania nekünk, ha bizonyos fenntartásaink vannak azzal szemben, aki ilyen helyzetben osztozni akar a sorsunkban.

Ender bólintott. A püspök nem mondhat többet, amíg nem tud többet.

– Először engedjék meg, hogy elmondjam, amit én tudok. Ma, a délután folyamán Miro és Ouanda társaságában kimentem az erdőbe.

– Kiment? Hiszen akkor maga is megszegte a törvényt! – A püspök félig felemelkedett a székében.

Bosquinha felemelte a kezét, és nyugalomra intette Peregrinót.

– Az adatállományaink manipulációja már jóval az említett időpont előtt megkezdődött. A Kongresszus beavatkozása valószínűleg nincs kapcsolatban a Szószóló tettével.

– Igen, megsértettem a törvényt – mondta Ender mert a malackák találkozni szerettek volna velem. Vagyis, talán az a helyesebb kifejezés, hogy követelték, hogy elmenjek közéjük. Megfigyelték az űrsikló landolását, és tudták, hogy itt vagyok Sajnos vagy szerencsére, de olvasták a Méhkirály nő és a Hegemónt..

– Odaadták a malackáknak azt a könyvet? hüledezett a püspök.

– Ahogy az Új-testamentumot is – mondta Ender. – De valószínűleg önök sem találják meglepőnek, hogy a malackák rengeteg közös vonást fedeztek fel maguk, és a Méhkirálynő között. Ha megengedik, elmondom, miről beszéltem velük. A malackák megkértek, győzzem meg a Száz Világot, hogy függesszék fel az őket izolációban tartó törvényeket. A malackák nem úgy tekintenek a kerítés re, ahogy mi. Szerintünk azért van rá szükség, hogy megóvjuk a kultúrájukat az emberek civilizációjának negatív hatásaitól. Ők viszont úgy gondolják, hogy ilyen eszközökkel akarjuk megakadályozni, hogy megismerjék azokat a csodálatos titkokat, melyeknek birtokosai vagyunk. Úgy képzelik, hogy hajóink egyik csillagtól a másikig haladva feltérképezik az űrt, hogy sorra kolonizáljuk és benépesítjük a világokat. Attól félnek, hogy mikor öt, esetleg tízezer év múlva maguktól is megszerzik mindazt a tudást, amit most megtagadunk tőlük, és kilépnek az űrbe, már egyetlen szabad bolygót sem találnak. Igen, attól félnek, hogy nekik már nem marad hely. Szerintük a kerítésünk nem más, mint a fajuk kiirtásának egyik eszköze. Szerintük a Lusitanián akarjuk tartani őket, hasonlóképpen, mint az állatkertben az állatokat, és miközben ők itt élnek, mi birtokba vesszük az univerzumot.

– Ez képtelenség! – mondta Dom Cristao. – Egyáltalán nem ez a szándékunk.

– Valóban nem? – kérdezte Ender. – Vajon miért vigyázunk ennyire, nehogy bármilyen hatással legyünk a civilizációjukra? Nem csupán a tudomány érdekében tesszük; ez az egész nem csak egy körültekintő xenológiai művelet része. Emlékezzenek csak vissza: az ansible, a csillagközi repülés, a gravitáció részleges kontrolljának a felfedezése de még az a fegyver is, amivel legyőztük a hangyokat –, mind-mind a hangyokkal való kapcsolatunk direkt eredménye. A technikánk java részt azon alapszik, hogy tanulmányoztuk a hangyok által a Föld naprendszerében létesített és kiürített bázison maradt szerkezeteket. Ezeket a gépeket már jóval azelőtt használtuk, hogy megér tettük volna működésüket, és jó néhány olyan van közöttük – például a filotikus struktúrák – amelyek elve még ma sem egészen világosak előttünk. Mi is pontosan egy, a miénknél felsőbbrendű civilizációval történt érintkezés eredményeképpen jutottunk ki az űrbe. Találkoztunk egy idegen fajjal, és néhány generációnyi idő múlva felülmúltuk, és végül elpusztítottuk őket. Ezt a kerítést valójában azért építettük meg, mert félünk, hogy a malackák esetleg ugyanazt teszik majd velünk, amit mi tettünk a hangyokkal. És ezzel a malackák is tisztában vannak. Mindent megértenek, és gyűlölik a helyzetet.

– Nem félünk tőlük – mondta a püspök. – Hála Istennek, ők még... vadak...

– A hangyok szemében mi is barbároknak tűnhettünk – felelte Ender. – De Pipo, Libo, Ouanda és Miro sohasem tartotta a malackákat vadaknak. Mások mint mi; sokkal másabbak, mint a framlingok. De mégis emberek. Ramanok, és nem varelsék. Mikor Libo látta, hogy éheznek, és háborúra készülődnek, hogy megritkítsák a népességet, nem úgy viselkedett, mint egy tudós. Nem figyelte meg a háborút, nem készített jegyzeteket az öldöklésről és a malackák haláláról, inkább azt tette, ami egy jó keresztényhez méltó. Megszerezte azt a kísérleti amarántot, ami annyira alkalmazkodott a Lusitania biokémiájához, hogy Novinha nem találta alkalmasnak emberi fogyasztásra, és megtanította a malackáknak, hogyan ültessék el, hogyan arassák le, és hogyan készítsenek belőle ételt. Biztos vagyok benne, hogy a Csillagközi Kongresszusnak éppen a malackák megnövekedett arányú népességszaporulata és az egyre növekvő amarántmezők szúrtak szemet. Pedig mindezt nem a törvény szándékos megsértése eredményezte, hanem egy könyörületes cselekedet.

– Hogy merészel egy ilyen törvénysértést keresztényi tettnek nevezni? – kérdezte a püspök.

– Miféle ember az olyan, aki követ hajít a gyermeke elé, amikor az kenyeret kér tőle?

– A Gonosz időnként a Szentírással magyarázza a saját tetteit – mondta a püspök.

– Nem én vagyok a Sátán – mondta Ender –, és nem is a malackák. A gyermekeiket az éhhalál fenyegette, és Libo az életüket mentette meg azzal, hogy élelmet adott nekik.

– És a malackák mindezt mivel hálálták meg?

– Elvették az életét. Pontosan úgy, ahogy a legtiszteletreméltóbb és legnagyobb tekintélyű társaikkal teszik. Mi következik ebből?

– Az, hogy a malackák veszélyes és nem értelmes lények – mondta a püspök.

– Nem. Az, hogy a halál az ő számukra mást jelent, mint nekünk. Ha valakiről biztosan tudná, püspök, hogy tökéletes ember, de minden egyes nappal egyre romlottabbá válhat, talán nem tenne jót vele, ha megölné, és egyenest a mennyországba küldené?

– Gúnyolódik? Hiszen maga nem hisz a menny országban!

– De ön igen! Mi a helyzet a vértanúkkal, Peregrino püspök? Talán ők nem jutottak fel a mennyekbe?

– De természetesen igen. Viszont azok, akik meg ölték őket, nem is emberek, állatok voltak. A szentek meggyilkolásával a pribékek nem váltak szent té, és a lelkük mindörökre a pokolba került.

– És mi a helyzet akkor, ha a halottak nem a mennyországba jutnak, hanem az élők szeme lát tára egy új élőlénnyé változnak? Mi van akkor, ha a halott malackákat azért tépik szét a társaik, hogy gyökeret eresszenek a földbe, és valami mássá, mondjuk egy olyan fává változzanak, ami még ötven, esetleg száz évig is elél?

– Miről beszél? – kérdezte a püspök ingerülten.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy a malackák valamilyen módon állatból növénnyé változnak? – kérdezte Dom Cristao. – A biológia alaptételei szerint ez lehetetlen.

– Általában lehetetlen – mondta Ender. – A Lusitanián csak néhány fajnak sikerült túlélnie a Descoladát. Azoknak, akik képesek voltak végre hajtani a transzformációt. Mikor a malackák ki végzik valamelyik társukat, a halott fává változik, és ez a fa bizonyos mértékig megőrzi az eredeti lény intelligenciáját. Ma tanúja voltam egy különös esetnek. A malackák egy fa köré álltak, daloltak neki. Meg sem érintették, de a fatörzs elvált a gyökerektől, ledobta magáról a kérget, és pontosan olyan formájú tárgyakká hasadt, amiket a malackák kértek tőle. Nem álmodtam. Miro és Ouanda is ugyanazt látta, amit én, ők is hallották az éneket, ők is megérintették a fát, és imádkoztak a halott lelkéért.

– De mi köze mindennek a döntésünkhöz? – kérdezte Bosquinha. – Rendben van, az erdő nem fákból, hanem halott malackákból áll. Ez a tudó sokra tartozik.

– Azt próbálom elmagyarázni, hogy amikor a malackák megölték Pipot és Libot, nem a halálukat kívánták, hanem a lét következő fázisába próbálták átsegíteni őket. Tehát a malackák nem vad-állatokként, sokkal inkább ramanokként viselkedtek, és a legnagyobb elismerésben akarták részesíteni azokat az embereket, akiknek oly sok mindent köszönhetnek.

– Ez is valami morális transzformáció? – kérdezte a püspök. – Ma, a beszéde közben mindig más és más színben tüntette fel előttünk Marcos Ribeirát. Most a malackákkal akarja ugyanezt tenni? Azt szeretné elérni, hogy nemes lényeknek tartsuk őket? Nos, rendben van, kijelentem: a malackák nemes lények! De ennek ellenére nem fogok fellázadni a Kongresszus ellen, nem fogom vállalni a rebellió következményeit csak azért, hogy a tudósainknak alkalma legyen megtanítani a malackáknak, hogyan csináljanak fridzsidert!

– Elnézést – szólt közbe Novinha. Mindannyian várakozóan pillantottak rá.

– A Kongresszus beavatkozása... Ezt úgy értsem, hogy valamennyi adatállományunkat felnyitották? Hogy mindent elolvastak?

– Igen – felelte Bosquinha.

– Akkor mindent tudnak, ami a feljegyzéseimben szerepel? Azt is, ami a Descoladára vonatkozik?

– Igen – mondta Bosquinha.

Novinha az ölébe ejtette a kezeit, és összefűzte az ujjait.

– Nem lesz evakuáció – jelentette ki.

– Sejtettem – mondta Ender. – Éppen ezért kértem meg Elát, hogy hozza önt ide.

– És miért nem lesz? – kérdezte Bosquinha.

– A Descolada miatt.

Képtelenség! – mondta a püspök. – Éppen az ön szülei találták meg az ellenszerét.

– Nem szüntették meg – mondta Novinha –, csak kontrollálták. Megakadályoztak, hogy a kórokozó újra aktiválódjon.

– Pontosan – bólintott Bosquinha. – Éppen ezért tesszük az ellenszerét, a Coladort az ivóvízbe.

– A Lusitanián minden ember magában hordozza a Descoladát. Ez alól talán csak a Szószóló kivétel. Ő valószínűleg még nem kapta el a betegséget.

– Az ellenszer viszonylag olcsó – mondta a püspök. – Talán izolálni fognak minket. Ezt is megtehetik.

– Nincs olyan hely, ahol megfelelően izolálni tudnának bennünket – felelte Novinha. – A Descolada hihetetlenül alkalmazkodó. Bármilyen genetikai anyagot képes megtámadni. Az embereknek be lehet adni az ellenszerét, de valamennyi fűszálnak, minden madárnak és halnak, a tengerek valamennyi planktonjának már nem.

– Ezek mind elkaphatják? – kérdezte Bosquinha. – Ezt nem is tudtam.

– Mert eddig senkinek sem mondtam el. Viszont minden általam kifejlesztett növénybe beleépítettem a védelmet. Az amarántba, a burgonyába, mindenbe. A munkám során nem az volt az igazi feladat, hogy a proteint emberi fogyasztásra alkalmassá tegyem. A valódi kihívást az organizmusok saját Descolada-gátjainak kifejlesztése jelentette.

Bosquinha megdöbbent.

– Tehát bárhová megyünk...

– Mindenhol elindíthatjuk a bioszféra teljes pusztulásához vezető folyamatot.

– És maga ezt eltitkolta? – kérdezte Dom Cristao.

– Nem volt rá szükség, hogy elmondjam. Soha senki sem hagyta el a Lusitaniát, és senki nem akart elutazni. – Novinha a kezeire meredt. – Különben ebben az információban rejlik az, ami miatt a malackák megölték Pipot Mindent titokban tartottam, nehogy valaki más is megtudja. Most viszont abból, amit Elának az elmúlt néhány évben sikerült kiderítenie, és abból, amit a Szószóló az imént elmondott... Most már tudom, mire jött rá Pipo. A Descolada nem egyszerűen szétrepeszti a genetikai molekulákat, nem csak a megújulásukat és duplikációjukat akadályozza meg, hanem arra ösztönzi őket, hogy teljesen idegen molekulákkal is egyesüljenek. Ela a tilalmam ellenére dolgozott ezen a témán, és sikerült rájönnie, hogy a Lusitanián minden őshonos faj növény-állat párt alkotva szaporodik. A cabrák párja a capimfű, a vízisik lóké a pázsitfű, a bögölyöké a nád. A xinadora madaraké a tropeco indák, a puladoroké a bokrok, a malackáké pedig az erdő fái.

– Azt akarja mondani, hogy az egyik élőlény átváltozik valami mássá? – kérdezte Dom Cristao csodálkozó hitetlenkedéssel.

– Valószínű, hogy erre egyedül a malackák képesek, csak az ő halottaik változnak fává – mondta Novinha. – De lehetséges, hogy a cabrákat a capimfű pollenje termékenyíti meg, a bögölyök pedig a folyóparti nádból kelnek ki. Még tanulmányoznom kell a kérdést. Igazság szerint eddig is inkább ezzel kellett volna foglalkoznom.

– És minderről a Kongresszus is tudomást szerez, miután elolvassák a feljegyzéseit? – kérdezte Dom Cristao.

– Nem biztos, hogy azonnal meglátják az összefüggéseket, de a következő tíz, esetleg húsz évben minden világos lesz a számukra. Mire a framlingok ideérhetnek, már tudni fogják, miről van szó – mondta Novinha.

– Én nem vagyok tudós – mondta a püspök. – Úgy látom, rajtam kívül mindenki mindent ért, de előttem még mindig nem világos, mi köze van ennek az evakuációhoz?

Bosquinha idegesen legyintett.

– Nem távolíthatnak el minket a Lusitaniáról – mondta. – Bárhová is küldenének bennünket, mindenhová magunkkal vinnénk a Descoladát, és a járvány mindet elpusztítana az új lakóhelyünkön. A Száz Világon Összesen nincs annyi Xenobiológus, amennyi képes lenne akár egyetlen bolygó meg mentésére. Mire ideérnek, rá fognak jönni, hogy mi nem mehetünk el innen.

– Nos – mondta a püspök –, ez megoldja a problémánkat. Ha már most a tudomásukra hozzuk, el sem küldik értünk a flottájukat.

– Nem – mondta Ender. – Nem, Peregrino püspök. Ahogy rájönnek, mire képes a Descolada, biztosítékot akarnak majd szerezni, hogy többé soha, senki ne hagyhassa el ezt a bolygót.

A püspök kötekedően felnevetett.

– Talán azt hiszi, hogy képesek lennének szétrobbantani a bolygónkat? Ugyan már, Szószóló! Az egész világon nincs még egy Ender, aki erre képes lenne. A legrosszabb esetben karanténban leszünk. A Lusitanián.

– Ha ez a helyzet – mondta Dom Cristao –, akkor egyáltalán miért engedelmeskedünk az utasításaiknak? Küldjünk nekik egy üzenetet, informáljuk őket a Descoladáról, mondjuk meg nekik, hogy innen senki nem mehet el, ide senki nem jöhet, és ezzel kész.

Bosquinha megrázta a fejét.

– Szinte hallom, mint mondanak majd "Ha a Lusitania lakói beteszik valahová a lábukat, elpusztítják az egész bolygót. Van egy csillaghajójuk, fellázadtak, és ráadásul ott vannak azok a vérszomjas malackák is. Amíg élnek, veszélyt jelentenek ránk."

– Ki mondana ilyet? – kérdezte a püspök.

– A Vatikánon valószínűleg senki – felelte Ender

– De a Kongresszus célja nem a lelkek megmentése.

– Talán igazuk is lenne – mondta a püspök. – Maga szerint a malackák az űrbe kívánkoznak. Ha ők eljutnak valahová, ugyanaz lesz az eredménye, mintha mi magunk mennénk. Még a lakatlan világokra is veszélyt jelentenek, igaz? Bárhová vetődnek majd, ugyanolyan kopárrá teszik a bolygókat, mint amilyen a Lusitania. Az erdőkben egyetlen fajta fa nőne, a prériken csak egy fajta fű létezne, a mezőkön csak cabrák legelésznének, az égen csak xinadorák röpködnének...

– Lehet, hogy egyszer sikerül majd teljesen meg fékeznünk a Descoladát – mondta Ela.

– Ennek nagyon kicsi a valószínűsége, ezért nem építhetjük rá a jövőnket – felelte a püspök.

– Éppen ezért kell most fellázadnunk – jelentette ki Ender. – A Kongresszus is ugyanígy gondolkodik. Most pontosan az a helyzet, ami háromezer éve, a Fajirtás előtt volt. Ma már mindenki elítéli a Fajirtást, mert kiderült, hogy egy veszélytelen idegen fajt pusztítottunk ki. De amíg úgy látszott, hogy a hangyok célja az emberiség elpusztítása, a vezetőink nem tehettek mást, mint hogy minden erejüket összeszedve csapást mértek az ellenségre. Mi most ugyanilyen dilemma elé állítjuk a Kongresszust. Már most félnek a malackáktól, és ahogy tudomást szereznek a Descoladáról, többé nem akarják majd megvédeni őket. Az emberiség érdekében el fognak pusztítani minket. Talán nem az egész bolygót, hiszen ahogy az előbb a püspök mondta, nincs még egy Ender, de Milagret meg fogják semmisíteni, és eltüntetnek minden nyomot, ami arról árulkodik, hogy itt valaha emberek jártak. Azokat a malackákat is megölik majd, akik ismernek minket. Végül őrséget állítanak a bolygó köré, ami meg fogja akadályozni, hogy a malackák kiemelkedjenek jelenlegi primitívségükből. Ha az ő helyükben lennének, önök nem ugyanígy döntenének?

– Ezt éppen a holtak egyik szószólója mondja? – kérdezte Dom Cristao.

– Maga ott volt! – kiáltott fel a püspök. – Maga ott volt a hangyok kiirtásánál!

– Akkor és ott nem tudtunk kommunikálni a hangyokkal, így fogalmunk sem lehetett róla, hogy ramanok vagy varelsék. De most mi vagyunk itt. És mi nem akarunk elmenni innét, hogy elpusztítsunk más világokat. Mi tudjuk, hogy addig nem hagyjuk el a Lusitaniát, amíg nem sikerül közömbösíteni a Descoladát. Ezúttal megvédhetjük a ramanokat, így végül nem egyedül a holtak szószólója, hanem bárki megírhatja a malackák történetét...

A titkár váratlanul kinyitotta az ajtót. Ouanda robbant be a helyiségbe.

– Püspök! Polgármester! Velem kell jönniük! Novinha...

– Mi történt? – kérdezte a püspök.

– Ouanda, kénytelen vagyok letartóztatni téged – mondta Bosquinha.

– Később! – kiáltott a lány. – Miro... Átmászott a kerítésen!

– Lehetetlen! – nézett rá Novinha. – Abba belehalna... – Hirtelen rádöbbent, mit mondott. – Vigyél oda hozzá...!

– Kerítsék elő Naviot! – mondta Dona Crista.

– Hát nem értik? | kérdezte Ouanda. – Nem mehetünk oda hozzá! A kerítés másik oldalán van!

– Mit tegyünk? – kérdezte Bosquinha.

– Kapcsolják ki a kerítést! – kiáltotta Ouanda. Bosquinha kétségbeesetten a többiekre nézett.

– Nem lehet. Azt is a bizottság kontrollálja. Az ansible-on keresztül. Ők pedig nem fogják kikapcsolni.

– Akkor Miro halott! – mondta Ouanda.

– Nem! – kiáltott Novinha.

Ouanda mögül egy újabb alak furakodott be a szobába. Alacsony volt, és szőrös. A jelenlevők közöl Ender kivételével még soha, senki sem látott egyetlen élő malackát sem, de mégis mindig azonnal felismerte a lényt.

– Bocsánat – mondta a malacka. – Ez azt jelenti, hogy elültethetjük Mirot? Pillanatnyilag senki sem törődött vele, hogyan juthatott át a malacka a kerítésen.

Mindenki azon törte a fejét, mit jelenthet az, amit mondott. Elültetni Mirot...

– Nem! – sikoltott fel Novinha. Mandachuva meglepetten fordult feléje. – Nem?

– Attól tartok – mondta Ender –, hogy többé egyetlen embert sem ültethettek el. Mandachuva mozdulatlanná dermedt.

– Ezt miért mondta? – kérdezte Ouanda dühösen.

– Most felizgatta!

– Azt hiszem, ma még éppen elég alkalma lesz izgulni – mondta Ender. – Gyere, Ouanda, vezess minket Mirohoz! – Mi értelme van ennek? – kérdezte Bosquinha. –

Képtelenek vagyunk átjutni a kerítésen!

– Hívják fel Naviot – mondta Ender.

– Elmegyek érte – állt fel Dona Crista. – Elfelejti, hogy a komputerek nélkül senkit sem hívhatunk fel.

– Azt kérdeztem, mit értelme van ennek? – ismételte Bosquinha.

– Az előbb már megmondtam: ha a lázadás mellett döntünk, megszüntethetjük az ansible kapcsolatot, és így kikapcsolhatjuk a kerítést.

– Miro balesetét akarja felhasználni arra, hogy ezt a döntést kényszerítse ki belőlünk? – kérdezte a püspök.

– Igen – felelte Ender. – Ő is a nyáj egyik bárány kaja, nem? Hagyja most a többi kilencvenkilencet, pásztor, és jöjjön velünk, hogy megmentsük ezt az egyet!

– Most mi lesz? – kérdezte Mandachuva.

– Elvezetsz minket Mirohoz – mondta Ender. – Siessünk!

Lerohantak a püspök rezidenciájából a Katedrálisba vezető lépcsősoron. Ender futás közben hallotta, a mögötte haladó püspök egyfolytában a Szentírás öncélú félremagyarázásáról morog valamit.

Mandachuvát követve végighaladtak a Katedrális padsorai között. Endernek feltűnt, hogy a püspök egy pillanatra megáll az oltár előtt, és elgondolkodva végigméri a kicsiny, szőrös lényt.

A Katedrális előtt a püspök felzárkózott Ender mellé.

– Maga szerint, Szószóló – mondta –, ha kikapcsoljuk a kerítést, ha fellázadunk a Csillagközi Kongresszus ellen, akkor a malackákkal kapcsolatos valamennyi törvény hatálytalanná válik?

– Remélem – felelte Ender. – Remélem, hogy többé egyetlen mesterséges akadály sem fogja elválasztani tőlük az embereket.

– Akkor arra is lehetőségünk lesz, hogy megtanítsuk nekik Jézus Krisztus evangéliumát, igaz? Ha valóban egyetlen törvényt sem szegünk meg vele

– Így van – mondta Ender. – Valószínűleg nem lehet megtéríteni őket, de meg lehet próbálni, mert nem lesz törvény, ami megtiltaná.

– Ezt még alaposan át kell gondolnom – mondta a püspök –, de azt hiszem, kedves hitetlenem, a maga lázadása lehetővé teszi egy nép megtérítését. Talán mégis Isten vezérelte magát a Lusitaniára.

Mire a püspök, Dom Cristao és Ender a kerítéshez ért, Mandachuva és a nők már egy jó ideje ott voltak. Abból, ahogy Ela a kerítés és az anyja között állt, ahogy Novinha az arca elé tartotta a kezeit, Ender rögtön tudta, a nő már megpróbált átmászni a fiához.

– Miro! – kiáltotta Novinha zokogva. – Miro, hogy tehettél ilyet, hogy mászhattál fel...? Ela megpróbálta lecsitítani az anyját. A kerítés túlsó oldalán négy ámuldozó malacka állt.

Ouanda reszketett az idegességtől, de mégis maradt annyi lélekjelenléte, hogy elmondja Endernek, amit az nem láthatott azonnal.

– Csészés, Nyílvessző, Ember és Levélfaló van odaát. Levélfaló mindenáron rá akarja venni a többieket, hogy ültessék el Mirot. Azt hiszem, már tudom, ezt mit jelent, de úgy látom, minden rendben van. Úgy tűnik, Ember és Mandachuva meg győzte a másik kettőt, hogy ne tegyék meg. – Rendben, de ettől még mindig nem kerültünk közelebb Mirohoz – mondta Ender. – Vajon miért tett ilyen ostobaságot?

– Mandachuva idefelé jövet elmagyarázta. A malackákra a szétrágott capimfű érzéstelenítőként hat, és így akkor másznak át a kerítésen, amikor csak akarnak. Valószínűleg már évek óta átjárnak hozzánk. Azt hitték, mi csak azért nem tesszük meg, mert engedelmeskedünk a törvénynek. Most viszont már tudják, a capim ránk nem fejt ki olyan hatást, mint rájuk. Ender a kerítéshez ment.

– Ember!

Ember előre lépett.

– Ki tudnánk kapcsolni a kerítést – mondta Ender –, de ha megtesszük, az azt jelenti, hogy háborúban állunk a többi világon élő emberekkel. Értitek? A Lusitania emberei és a malackák együtt az összes többi ember ellen.

– Ó! – csodálkozott Ember.

– Győzni fogunk? – kérdezte Nyílvessző.

– Talán – mondta Ender. – De lehet, hogy nem.

– Nekünk adod a Méhkirálynőt? – kérdezte Ember.

– Először találkoznom kell az asszonyaitokkal – felelte Ender. A malackák mozdulatlanná váltak.

– Miről beszélnek maguk? – kérdezte a püspök.

– Találkoznom kell az asszonyokkal – mondta Ender a malackáknak –, mert egyezményt kell kötnünk egymással. Meg kell állapodnunk. Hoznunk kell néhány közös törvényt. Értitek amit mondok? Az emberek nem élhetnek a ti törvényeitek szerint; és titeket sem irányíthatnak a mieink. De ha akkor is békében akarunk élni egymással mikor már nem választ el minket a kerítés, és ha azt akarjátok, hogy átadjam nektek a Méhkirály nőt, aki majd segít nektek, tanít benneteket, és veletek lesz, akkor meg kell ígérnetek néhány dolgot. És ezeket az ígéreteket be is kell tartanotok Értitek?

– Én értem – mondta Ember. – De te nem tudod, mit kérsz, amikor azt mondod, találkozni akarsz az asszonyokkal. Ók másképpen okosak, mint a fivérek.

– Mindenben ők döntenek, igaz?

– Természetesen – felelte Ember –, hiszen ők vigyáznak az anyákra. De figyelmeztetlek, veszélyes lehet a velük való találkozás. Különösen neked veszélyes, mert téged nagyon nagyra becsülnek.

– Ha a kerítés megszűnik, beszélnem kell az asszonyokkal. Ha nem beszélhetek velük, akkor a kerítés a helyén marad, Miro meghal, nekünk engedelmeskednünk kell a Kongresszus parancsának, és minden embernek el kell hagynia a Lusitaniát. –Ender nem árulta el, hogy a telepeseket minden valószínűség szerint meg fogják ölni. Mindig igazat mondott – de időnként nem mondta el a teljes igazságot.

– Elvezetlek az asszonyokhoz – mondta Ember. Levélfaló Ember elé lépett, és gúnyosan megbök te a hasát.

– Találó nevet kaptál – mondta. – Te valóban ember vagy, és nem közülünk való! Levélfaló nekiiramodott, hogy elfusson, de Nyíl vessző és Csészés elkapta.

– Elvezetlek az asszonyokhoz – ismételte Ember. – De most döntsétek le a kerítést, és mentsétek meg Miro életét!

Ender a püspökhöz fordult.

Ebben én nem dönthetek – mondta a püspök. – Ezt most Bosquinhának kell megtennie.

– Hűséggel tartozom a Csillagközi Kongresszusnak – mondta Bosquinha –, de hogy megmentsem népemet, most megszegem az eskümet. Én azt mondom, kapcsoljuk ki a kerítést, és lázadjunk fel!

– Csak akkor egyezem bele, ha majd prédikálhatunk a malackáknak – mondta a püspök.

– Ha találkozom az asszonyaikkal, ezt is megemlítem nekik – felelte Ender. – Ennél többet nem ígérhetek.

– Püspök! – kiáltott Novinha. – Pipo és Libo... Ketten már meghaltak a kerítés mögött!

– Kapcsoljuk ki – döntött a püspök. I Nem akarom, hogy úgy szűnjön meg a kolónia, hogy Isten itt élő teremtményei meg sem ismerhették az igét! – Zordan elmosolyodott. – Jó hogy, szentté avattuk az Os Veneradost. Most valóban szükségünk lesz a segítségükre.

– Jane – mormolta Ender.

– Ezért szeretlek – szólalt meg Jane. – Amíg nem alakítom ki a megfelelő helyzetet, semmit sem tudsz tenni.

– Szüntesd meg az ansible kapcsolatot, és kapcsold ki a kerítést. Kérlek... – mondta Ender.

– Kész.

Ender a kerítéshez rohant, és átmászott rajta. A malackák segítségével felemelte Mirot, és a másik oldalon állók – a püspök, polgármester, Dom Cristao és Novinha –karjaiba ejtette a merev testet. A domboldalon feltűnt Dona Crista, mögötte pedig Navio. Most már kísérletet tehettek, hogy meg mentsék Mirot.

Ouanda is felmászott a kerítésre.

– Menj vissza – szólt rá Ender. – Miro odaát van, már nincs szükség rád.

– Ha az asszonyokhoz megy – mondta a lány –, én is magával tartok. Szüksége lesz a segítségemre.

Ender erre nem tudott mit felelni. Ouanda Ender mellé ugrott. Navio Miro mellé térdelt.

– Átmászott a kerítésen? – csodálkozott. – Nincs benne a könyvekben, hogy ilyen esetben mit kell tenni. Ez lehetetlen! Senki sem bírhat ki ekkora fájdalmat!

– Életben marad? – kérdezte Novinha.

– Honnan tudjam? – Navio idegesen szétnyitotta Miro ingét, és a testhez csatlakoztatta a műszereit. – A medikai iskolában nem foglalkoztunk ilyen esetekkel.

Endernek feltűnt, hogy a kerítés újra megremeg. Ela is átmászott rajta.

– A te segítségedre nem lesz szükségem – förmedt rá Ender.

– Pedig éppen ideje, hogy végre egy Xenobiológus is lássa, mi történik itt – vágott vissza a lány.

– Inkább maradj itt, és vigyázz a bátyádra! – mondta Ouanda. Ela gúnyosan rápillantott.

– Ő a te bátyád is – mondta. – Menjünk, és bizonyítsuk be, ha meghal, nem hiába áldozta fel az életét.

A három ember követte Embert és a malackákat a fák közé. Bosquinha és a püspök tűnődve néztek utánuk.

– Amikor ma reggel felkeltem – mondta Bosquinha –, nem sejtettem, hogy lázadó lesz belőlem mire újra lefekszem.

– Én sem gondoltam volna, hogy éppen a Szószólót küldjük követségbe a malackákhoz – felelte a püspök.

– Már csak az a kérdést – mélázott Dom Cristao –, hogy valaha bocsánatot nyerünk-e azért, amit most tettünk.

– Szerinted hibáztunk? – nézett rá a püspök.

– Nem. Egészen biztos, hogy nem – felelte Dom Cristao. – Azt hiszem megtettük az első lépést egy nagyszerű dolog felé. De az emberi faj szinte soha sem bocsátja meg a valódi nagyságot.

– Szerencsére nem az emberek ítélik meg a tetteinket – mondta a püspök. – De úgy látom, az orvostudomány elért korlátozott lehetőségei határára. Azt hiszem, az lesz legjobb, ha imádkozni kezdünk a fiú életéért.

Tizenhetedik fejezet

AZ ASSZONYOK

Tudd meg, miként kerülhetett nyilvánosságra, hogy az Evakuációs Flotta fel van fegyverezve a kis doktorral! Most ennek a feladatnak van a LEGMAGASABB PRIORITÁSA! Ha ezt kiderítetted, tudd meg, ki ez az úgynevezett Démoszthenész. Azzal, hogy az Evakuációs Flotta küldetését a Második Fajirtásnak nevezte, a Tör vénykönyv szerint egyértelműen árulást követett el Ha a K.B.I. képtelen megtalálni és elhallgattatni, akkor egyetlen okot sem látok, miért lenne érdemes továbbra is fenntartani az irodátokat. Közben folytassátok a Lusitaniáról begyűjtött adatállományok tanulmányozását és értékelését Teljességgel irracionális, hogy a kolónia csupán azért lázadt fel, mert le akarjuk tartóztam azt a két eltévelyedett xenológust A polgármesternő előéletében semmi sem volt, ami alapján valószínűsíthettük volna, hogy képes ilyesmit tenni. Ha kiderülne, hogy a Lusitanián forradalom következett be, tudni akarom, kik a vezetői! Pjotr, tudom, hogy te mindent megteszel a cél érdekében. Ahogy én is. Ahogy mindenki más, ahogy valószínűleg a Lusitania lakói is. De az én felelősségem megőrizni a Száz Világ biztonságát és integritását. Százszor nagyobb a felelősségem, mint Peternek, a Hegemónnak volt, de ennek ellenére legfeljebb tizedannyi hatalmam van. Ráadásul korántsem vagyok olyan géniusz, mint ő volt. Te, és a többiek kétségtelenül sokkal boldogabbak lennétek, ha Peter még mindig él ne. Attól tartok, mire ezzel az üggyel végzünk szükségünk lesz egy második Enderre. Senki sem akar fajirtást, de ha mégis rosszabbodik a helyzet, biztos akarok lenne benne, hogy egy esetleges háborúban nem mi maradunk alul. Háborúban az ember ember, az idegen pedig idegen, és amikor az életünk forog kockánk, ez az egész raman-téma lényegtelenné válik.

Elégedett vagy? Most már elhiszed, hogy valóban keményen akarok fellépni? Most alkalmad van bebizonyítani, hogy te sem vagy puha. Eredményeket akarok, és gyorsan. Most! Szeretettel csókollak: Bawa.

– Részlet Gobawa Ekimbonak, a Xen. Felügy. Biz. elnökének Pjotr Martinovnak, a Kongr. Bizt. Ir. igazgatójának írt leveléből. 44:1970:5:4:2

(Idézet Démoszthenész: A Második Fajirtás című munkájából; 87:1972:1:1:1)

Ember átvezette a csapatot az erdőn. A malackák könnyedén megmásztak az emelkedőket ügyesen leereszkedtek a lejtőnkön, átkeltek a patakokon, átgázoltak a vastag aljnövényzeten. Ember mintha menet közben egy különös táncot járt volna; időn ként odafutott egy-egy fához, felmászott rájuk, megsimogatta a törzsüket, és beszélt hozzájuk. A többi malacka sokkal tartózkodóbban viselkedett, és csak időnként csatlakoztak hozzá. Mandachuva volt az egyetlen, aki végig az emberek mellett maradt.

– Ezt miért csinálja? – kérdezte Ender halkan. Mandachuva elcsodálkozott; nem értette a kérdést. Ouanda megmagyarázta neki.

– Miért mászik fel Ember a fákra? Miért érinti meg őket, és miért énekel nekik?

– A harmadik életről dalol – mondta Mandachuva. – Elég modortalan dolog, de Ember mindig különc és ostoba volt.

Ouanda meglepetten Enderre pillantott, majd Mandachuvára nézett.

– Azt hittem, mindenki szereti Embert – mondta.

– Nagy tekintélye van – felelte Mandachuva. – Bölcs. – Megbökte Endert. – De egy valamiben ostoba. Azt hiszi, hogy te, Szószóló, megtiszteltetésben fogod részesíteni. Azt hiszi, hogy átsegíted a harmadik életbe.

– Mi az a harmadik élet? – kérdezte Ender.

– Az az ajándék, amit Pipo megtartott magának – felelte Mandachuva. Szaporábbra fogta a lépteit, és a társai után sietett.

– Te értettél ebből valamit? – kérdezte Ender Ouandától.

– Még ahhoz sem szoktam hozzá, hogy maga direkt kérdéseket tesz fel nekik.

– Hiába, mégsem kapok egyenes válaszokat, igaz?

– Az biztos, hogy Mandachuva dühös. Az is biztos, hogy Pipora haragszik. A harmadik élet... Az ajándék, amit Pipo megtartott magának... Mindent meg fogunk érteni.

– De mikor?

– Húsz év múlva. Vagy húsz percen belül. Szerintem éppen ez teszi érdekessé a xenológiát. Ela is megérintett egy-két fát, és időnként meg vizsgálta a bokrokat.

– Mindegyik fa ugyanahhoz a fajtához tartozik. A bokrok is egyformák, és a fák törzsére kapaszkodó liánok is. Ezeken kívül láttál már más növényt is ebben az erdőben, Ouanda?

– Nem. Legalábbis nem tűnt fel. Nem is nagyon figyeltem ilyesmire. A liánt merdonának nevezzük. A maciok valószínűleg ezt eszik, a malackák pedig a maciokat. Mi tanítottuk meg a malackáknak, hogyan lehet fogyaszthatóvá tenni a merdona gyökereit. Ez még azelőtt volt, hogy termeszteni kezdték az amarántot. Most már a tápláléklánc alacsonyabb fokozatán levő növényeket is megeszik.

– Nézzétek! – mondta Ender.

A malackák megálltak, és egy tisztás felé fordultak. Egy perccel később Ender, Ouanda és Ela is utolérte őket, és végignéztek a holdfényes réten.

A tágas tisztás kopár talaját keményre döngölték. A szélén néhány barakk állt, a közepén egy magányos, hatalmas fa, amihez foghatót az egész erdőben nem láttak.

A fa törzse mintha mozgott volna.

– Csak úgy nyüzsögnek rajta a maciok – jegyezte meg Ouanda.

– Ezek nem maciok – mondta Mandachuva.

– Háromszázhúszan vannak – tette hozzá Nyílvessző.

– A kis fivérek – mondta Csészés.

– Ha bántani merészelitek őket – jelentette ki Levélfaló –, megölünk titeket, és kivágjuk a fátokat.

– Nem fogjuk bántani őket – felelte Ender.

A malackák mozdulatlanul várakoztak a tisztás szélén. Egy idő múlva a legnagyobb barakk köze lében, majdnem szemben velük megmozdult valami, és feléjük indult. Az emberek még sohasem láttak ilyen magas malackát.

– Egy asszony – mormolta Mandachuva.

– Hogy hívják? – kérdezte Ender.

A malackák döbbenten rábámultak.

– Ők nekünk nem mondják meg a nevüket! – mondta Levélfaló.

– Lehet, hogy nincs is nekik – tette hozzá Csészés Ember felnyúlt, és magához húzta Endert.

– Ezt az asszonyt magunk között Süvöltőnek hívjuk – suttogta. – De ezt ők nem tudhatják meg.

Az asszony rájuk nézett, és lágy hangon elénekelt nekik egy-két mondatot az Asszonyok Nyelvén.

– Téged hív – mondta Mandachuva. – Téged, Szószóló.

– Csak engem? – kérdezte Ender. – Ha lehet, magammal vinném Ouandát és Elát is.

Mandachuva hangosan mondott valamit az Asszonyok Nyelvén. Hangja az asszony dalához képest rekedt krákogásnak tűnt. Süvöltő egy rövidke dallal válaszolt.

– Azt mondja, hogy természetesen ők is mehetnek, mert ők is asszonyok – jelentette Mandachuva. – Nem nagyon ismeri az emberek és a kicsikék közötti különbséget.

– Még valamit mondj meg neki – kérte Ender. – Mivel szükségünk lesz tolmácsra, legalább egyikkőtöknek velünk kell tartania. Vagy esetleg starkul is beszél?

Mandachuva közvetítette Ender kérését. A válasz rövid volt. Mandachuva nem örülhetett neki túlságosan, mert le sem fordította.

– Azt mondja – vette át a szót Ember –, hogy csak akkor vihetsz magatokkal tolmácsot, ha engem választasz.

– Akkor téged választalak – mondta Ender.

– Mivel téged hívott, először neked kell belépned a szülőhelyre – mondta Ember. Ender a tisztásra lépett, és elindult. Hallotta, hogy Ela és Ouanda szorosan követi, és Ember is mögöttük caplat. Menet közben felfedezte, a szülőhelyen nem Süvöltő az egyetlen asszony. A barakkok ajtaiból kíváncsi arcok néztek rá.

– Hányan vannak? – kérdezte Ender. Ember nem felelt. Ender ránézett.

– Hány asszony van itt? – ismételte meg a kérdést. Ember még mindig hallgatott, és csak akkor szólalt meg, mikor Süvöltő hangosan és parancsolóan elénekelt neki valamit.

– A szülőhelyen, Szószóló, csak akkor szabad beszélni, ha az asszonyok kérdeznek tőled vala mit.

Ender bólintott, megfordult, és elindult vissza, a tisztás szélén várakozó hímek felé. Ouanda és Ela követte. A háta mögött Süvöltő dühösen énekelni kezdett, és Ender megértette, miért éppen ezt a nevet kapta a fivérektől: még a fák is megremegtek a hangjától. Ember Ender után futott, és megrángatta a ruháját.

– Süvöltő azt kérdezi, miért mész el? Azt mondja, még nem kaptál rá engedélyt. Most nagyon dühös. Szószóló, ebből baj lehet!

– Mondd meg neki, nem azért jöttem, hogy utasításokat osztogassak, de nem is azért, hogy teljesít sem a parancsait. Ha úgy bánik velem, mintha nem lennénk egyenlőek, akkor én is ezt fogom tenni vele.

– Ezt nem mondhatom meg neki! – suttogta Ember.

– Akkor amíg él, azon fogja törni a fejét, hogy most miért hagyom itt.

– De nagy megtiszteltetés, hogy az asszonyok magukhoz szólítottak!

– Számukra is nagy megtiszteltetés, hogy a Holtak Szószólója eljött hozzájuk. Ember néhány percig dermedten állt; moccanni sem bírt az idegességtől. Végül

mégis megfordult, és beszélni kezdett Süvöltőhöz.

– Remélem tudja, mit csinál, Szószóló – mormolta Ouanda.

– Fogalmam sincs – felelte Ender. – Csak improvizálok. Hogy megy? Ouanda nem válaszolt.

Süvöltő visszament a barakkjába. Ender újra elindult az erdő felé, de alig tett néhány lépést, újra feldörrent Süvöltő hangja.

– Azt parancsolta, hogy várj! – mondta Ember.

Ender megállás nélkül továbbment, és egy perccel később már a tisztás szélén álldogáló malackákat is maga mögött hagyta.

– Ha megkér rá, talán visszamegyek. De el kell mondanod neki, Ember, nem azért jöttem, hogy parancsoljak, vagy engedelmeskedjem.

– Ezt nem mondhatom meg...

– Miért nem? – kérdezte Ender.

– Az asszonyok nem értik a ti nyelveteket, Ember? – kérdezte Ender. A szülőhelyen nem beszélhetünk a Férfiak Nyelvén.

– Akkor mondd meg neki, hogy az Asszonyok Nyelvén nem tudod tolmácsolni a szavaimat, és... És mondd meg azt is, hogy én megengedtem neked, hogy a Férfiak Nyelvét használd.

– Sok baj van veled, Szószóló – mondta Ember, de megfordult, és beszélni kezdett Süvöltőhöz. A tisztáson hirtelen éktelen lárma támadt. Az Asszonyok Nyelvén felhangzó kiáltások leginkább egy tucatnyi különböző dalt éneklő kórus skálázására emlékeztetett.

– Szószóló – mondta Ouanda –, már eddig is sikerült megszegni az antropológiai gyakorlat majd' minden szabályát, és...

– Melyiket hagytam ki?

– Azt hiszem, csak egyet. Eddig még nem ölt meg közülük senkit.

– Te is elfelejtettél valamit. Nem azért jöttem ide, hogy tudósként tanulmányozzam őket. Követ vagyok, és egyezséget akarok kötni velük.

Az asszonyok váratlanul elhallgattak. Süvöltő kilépett a barakkjából, a tisztás közepére ment, az óriási fa mellé állt, és énekelni kezdett.

Ember a Férfiak Nyelvén válaszolt neki.

– Ember most magyarázza el az asszonynak, amit maga az egyenlőségről mondott neki – mormolta Ouanda.

Az asszonyok kakofonikus kórusa újra rázendített.

– Hogy reagáltak rá? – kérdezte Ela.

– Honnan tudjam? Én is éppen olyan gyakran járok ide, mint te.

– Egy pillanat! – lépett előre Ouanda. – Ember, azért nem mondhatod meg neki, mert félsz tőle, vagy azért, mert erre nincsenek megfelelő szavaitok?

– Nincsenek szavaink. A fivérek egyike sem beszélhet úgy, mintha ő parancsolna az asszonyoknak. Mi ilyen szavakat nem használhatunk – mert nem léteznek.

Ouanda Enderre mosolygott. – Zsákutcába jutottunk. Szószóló. Nyelvi problémáink vannak.

– Azt hiszem, mindent megértettek, és elfogadják a feltételeimet – mondta Ender.

– Miből gondolja? – kérdezte Ouanda.

– Én az égből jöttem, és a Holtak Szószólója vagyok.

– Ne magyarázza be magának, hogy maga a hatalmas fehér isten – mondta Ouanda. – Az ilyesminek soha sem volt jó vége.

– Nem vagyok Pizarro – felelte Ender.

– Kezdem érteni az Asszonyok Nyelvét – mormolta Jane Ender fülébe. – Pipo és Libo jegyzeteiben rátaláltam a Férfiak Nyelvének alapszabályaira, és Ember fordításai is hasznosak voltak. Az Asszonyok Nyelve nagyon hasonlít a férfiakéra, csak sokkal archaikusabb, sokkal közelebb van a nyelvi gyökerekhez. Az asszonyok felszólító módban szólnak a férfiakhoz, a férfiak viszont feltételes módban, könyörögve beszélnek hozzájuk. Az asszonyok szava a fivérek fogalomra nagyon közel áll ahhoz a szóhoz, amit a férfiak a maciokra, a faférgekre használnak. Ha náluk ez a szerelem nyelve, akkor furcsa, hogy egyáltalán sikerül fenn tartaniuk a fajt.

Ender elmosolyodott. Jó érzéssel töltötte el, hogy Jane újra beszélt vele, és jó volt tudni, hogy számíthat a segítségére.

Ender rájött, miközben ő Jane-re figyelt, Mandachuva kérdezett valamit Ouandától. A kérdésről már lemaradt, de a választ már hallotta.

– Az az ékszer beszél hozzá, amit a fülében hord – suttogta a lány Mandachuvának.

– A Méhkirálynő? – kérdezte a malacka.

– Nem – mondta Ouanda. – Ez egy... – Kínlódva próbálta megtalálni a helyes kifejezést. – Ez egy komputer. Egy gép, ami beszélni is tud.

Én is kaphatok egy ilyet? – kérdezte Mandachuva.

– Egyszer majd talán igen – segítette ki Ender a lányt, akinek fogalma sem volt róla, mit válaszolhatna.

Az asszonyok elhallgattak, és újra felsüvöltött Süvöltő hangja. A férfiak hirtelen idegesek lettek, és izgatottan topogni kezdtek.

– Süvöltő is a Férfiak Nyelvén beszél – suttogta Jane.

– Ez egy nagyon nagy nap! – mondta Nyílvessző halkan. – Az asszonyok a Férfiak Nyelvén szólnak, méghozzá éppen ezen a helyen! Ez most történik meg először.

– Megkért, lépj be a szülőhelyre – fordította Ember. – Úgy hívott, mint nővér a fivérét. Ender gondolkodás nélkül elindult. Átvágott a tisztáson, és egyenest Süvöltő felé tartott. Az asszony jóval nagyobbra nőtt, mint hímnemű malackák, de még így is jó ötven centiméterrel alacsonyabb volt Endernél. Hogy kiegyenlítse a különbséget, Ender letérdelt. Így már körülbelül egy magasságba került a szemük.

– Hálás vagyok, hogy ilyen kegyes vagy hozzám – kezdte Ender.

– Ezt az Asszonyok Nyelvén is el tudom mondani – jegyezte meg Ember.

– Nem számít. A te nyelveden beszélj! – szólt rá Ender.

Ember engedelmeskedett. Süvöltő kinyújtotta a kezét, végigsimított Ender homlokán és állkapcsán, az ajkához szorította az ujját. Ender lehunyta a szemét, és rezzenéstelen arccal tűrte, hogy az asszony megérintse a szemhéjait.

Süvöltő beszélni kezdett.

– Te vagy a szent Szószóló? – fordította Ember a kérdést.

– A szent szót Ember tette hozzá – korrigálta Jane. Ender szigorúan Ember szemébe nézett.

– Nem vagyok szent. Ember meghökkent.

– Mondd meg neki! – bíztatta Ender.

Ember egy pillanatig habozott, és végül úgy döntött, Ender kevésbé veszélyes a számára, mint Süvöltő.

– Nem mondta, hogy szent.

– Azt mondd, amit ő! A lehető legpontosabban fordítsd a szavait! – mondta Ender.

– Ha valóban nem vagy szent, akkor honnan tudod, mit mondott? – kérdezte Ember.

– Légy szíves pontosan közvetíts – kérte Ender.

– Amikor hozzád beszélek, pontos leszek – ígérte Ember. – De amikor hozzá szólok, az én hangomon hallja a te szavaidat, ezért... óvatosan kell fogalmaznom.

– Pontosan! – mondta Ender. – Ne félj semmitől. Fontos, hogy pontosan megértse, amit mondok neki. Ezt is magyarázd el neki. Mondd, hogy meg kérem, ne haragudjon rád, ha esetleg udvariatlanul beszélsz, de én csak egy durva framling vagyok, és neked pontosan azt kell mondanod, amit én.

Ember a Szószólóra meresztette a szemeit, de végül mégis Süvöltő felé fordult, és beszélni kezdett. Az asszony röviden válaszolt. Ember fordított.

– Azt mondja, nem merdona gyökérből faragták a fejét. Természetesen mindent megért.

– Akkor most mondd meg neki, hogy mi, emberek még sohasem láttunk ilyen óriási fát, mint ez itt. Kérd meg, hogy magyarázza el nekünk, mit csinálnak az asszonyok ezzel a fával! Ouanda megdöbbent.

Egyenesen a közepébe vág? – kérdezte ijedten. Feleslegesen aggódott. Ahogy Ember lefordított a Kérdést, Süvöltő a fához lépett, megérintette, és énekelni kezdett. Ahogy közelebb léptek a fához, már tisztán látták a kérgen hemzsegő pici lényeket. Az apróságok legtöbbje alig volt négy-öt centi hosszú. Nem látszott rajtuk, hogy bébimalackák, bár rózsaszínes testüket ugyanúgy vastag szőr borította, mint a felnőttekét. A szemeik nyitva voltak. Egymást taposva próbáltak helyet szerezni maguknak a repedezett kérgen éktelenkedő száraz foltok mellett.

– Amarántpüré – mutatott Ouanda a foltokra.

– Az újszülöttek – mondta Ela.

– Ők nem újszülöttek – magyarázta Ember. – már majdnem elég erősek ahhoz, hogy járni tudjanak.

Ender a fához lépett, és kinyújtotta a kezét. Süvöltő rögtön elhallgatott, de Ender még ekkor sem húzódott vissza. Egyik ujjával az egyik parány mellett megérintette a fa kérgét. A malackaivadék felmászott a kezére, és a bőrébe csimpaszkodott.

– Őt hogy hívják? – kérdezte Ender.

Ember halálra rémülten, kapkodva lefordította a kérdést, és Süvöltő válaszát.

– Ez az egyik fivérem – mondta. – Addig nem kap nevet, míg nem tud két lábon járni. Turkáló az apja.

– És ki az anyja? – kérdezte Ender.

– Ó, a parány-anyáknak nincs nevük – felelte Ember.

– Azért csak kérdezd meg.

Ember megkérdezte, Süvöltő pedig válaszolt.

– Azt mondja, a fivérem anyja nagyon erős és bátor volt. Eléggé felhizlalta magát ahhoz, hogy mind az öt gyermekét táplálni tudja. – Ember végigsimított a homlokán. –Öt gyerek... Ez szép! És elég kövér volt ahhoz, hogy mindnek enni adjon.

– Az anyák az amarántpürével táplálják a kicsiket? Ember elszörnyedt.

– Szószóló, ezt egyik nyelven sem kérdezhetem meg.

– Miért nem?

– Megmondtam: a fivérem anyja elég kövér volt, hogy enni adjon a gyermekeinek. Tedd vissza a kicsikét, és hagyd, hogy az asszony tovább énekel jen a fának!

Ender a fa törzsére tette a kezét. Az apró malacka visszamászott, és eliramodott. Süvöltő folytatta a dalát. Ouanda méltatlankodva Enderre pillantott, dühítette a Szószóló erőszakossága.

– Hát nem érti? – kérdezte Ela izgatottan. – Az újszülöttek felfalják a saját anyjukat! Ender megdöbbenve hátra lépett.

– Ela! Hogy feltételezhetsz ilyet? – kérdezte Ouanda.

– Nézd csak, éppen úgy nyüzsögnek a fa törzsén, mint a kis maciok. Valamikor éppen a maciok lehettek a vetélytársaik. – Ela a fára mutatott. – Itt nincs amarántpüré. A kéreg alól, ebből a repedésből valamilyen nedv szivárog. A Descolada előtti korban valószínűleg élt valamilyen rovar, ami ezt a nedvet fogyasztotta. A maciok és a gyermek malackák pedig harcoltak egymással a rovarokért, A malackák éppen ezért voltak képesek elegyíteni a genetikai molekuláikat a fákkal. A kicsik a fákban éltek, a felnőttek pedig megpróbálták távoltartani tőlük a maciokat. Az életciklusuk még akkor is ezekhez a fákhoz kötötte őket, amikor még rengeteg más élelemforrásuk volt. Már jóval azelőtt, hogy először fává váltak.

– Mi most a malackák társadalmát tanulmányozzuk – mondta Ouanda türelmetlenül –, és nem a távoli evolúciós múltat.

– Ha nem vettétek volna észre, egy tárgyalás kellős közepén vagyok – szólt rájuk Ender. Maradjatok csendben, figyeljetek meg mindent, és ne vitatkozzatok!

Süvöltő dala a tetőfokára ért. A fa törzsén meg jelent egy repedés.

– Ugye ezt a fát nem fogják kidönteni a kedvünkért? – kérdezte Ouanda ijedten.

– Az asszony megkérte a fát, hogy mutassa meg a szívét – Ember megtörölte a homlokát. – Ez az anyafa, az egyetlen az erdeinkben. Ha valami baj esne, a gyermekeink más fákból jönnének a világra, és atyáink mind meghálnának.

Közben a többi asszony is csatlakozott Süvöltőhöz. Az anyafa törzsén végigfutó repedés egyre jobban kitágult. Ender a nyílás elé állt. A fa belsejében sötét volt; semmit sem láthatott.

Ela előkapta a zseblámpáját, és a Szószóló felé nyújtotta. Ouanda hirtelen megmarkolta Ela csuk lóját.

– Egy mesterséges eszköz! – kiáltotta. – Ilyesmit tilos behozni az erdőbe! Ender szelíd mozdulattal kivette a lámpát Ela kezéből.

– Kikapcsoltuk a kerítést – mondta –, és most valamennyien "kérdéses tevékenységet" végzünk.

A föld felé fordította a lámpát, bekapcsolta, és gyengébbre állította a fényét. Az asszonyok felmordultak, Süvöltő pedig hasba bökte Embert.

– Már korábban is mondtam nekik, hogy ti éjszaka pici holdakkal szoktatok világítani – mondta Ember. – Azt is megmondtam, hogy ti is magatokkal hoztatok egy ilyen holdat.

– Baj lenne, ha bevilágítanék az anyafa szívébe? Ember lefordította a kérdést. Süvöltő a zseblámpa után nyúlt, és miközben halkan folytatta az éneklést, remegő kézzel a repedésbe irányította az ezüstös fénysugarat. Bevilágított a fa belsejébe, de szinte azonnal félrekapta, és egy másik irányba fordította a lámpát.

– A fény megvakítja a kicsiket – mondta Ember.

– Süvöltő hangja visszhangot ver az üregben – suttogta Jane Ender fülébe. – Mikor a fénysugár behatolt, a visszhang modulálódott. A fa Süvöltő saját hangját felhasználva válaszolt.

– Látsz valamit? – kérdezte Ender halkan.

– Térdelj le, és tarts a repedés közelébe – mondta Jane.

Ender engedelmeskedett. A fa előtt térdelve lassan ingatni kezdte a fejét, hogy az implantja minél jobb szögben "beláthasson" az üregbe. Ender hosszú ideig mozdulatlanul térdelt, majd a két lányhoz felé fordult.

– A parány-anyák vannak odabent. Mind viselősek. Legfeljebb négy centi hosszak. Az egyikük éppen most szül.

– Maga lát az implantjával? – csodálkozott Ela. Ouanda Ender mellé térdelt. Megpróbált belesni az üregbe, ám hiába erőltette a szemét, semmit sem látott.

– Elképesztő szexuális dimorfizmus! A nőstények már gyermekkorukban elérik a szexuális érettséget, szülnek, és meghalnak. – Ouanda Emberre nézett. – Akik a kérgen mászkálnak... Ezek mind egymás testvérei?

Ember elismételte a kérdést Süvöltőnek. Az asszony előre nyúlt, és a kezébe vette az egyik viszonylag nagy malacka-gyereket.

– Ez egy fiatal asszony – fordította Ember a válaszát. – Mikor eléri a megfelelő kort, csatlakozni fog a többi asszonyhoz, és velük együtt gondját fogja viselni a gyerekeknek.

– Csak egy ilyen van? – kérdezte Ela. Ender megrázkódott, és felállt.

– Ez a fiatal asszony terméketlen. Nem hozott a világra gyermekeket, különben már nem élne.

– Miért nem? – kérdezte Ouanda.

– Nincs szülőcsatornájuk – mondta Ender. – Az újszülöttek kirágják magukat az anyjukból...

Ouanda halkan imádkozni kezdett. Ela egyre jobban elképedt

– Lenyűgöző! De ha ilyen kicsik, akkor hogy közösülnek?

– Természetesen mi visszük el őket az atyákhoz – felelte Ember. – Világos, nem? Elvégre az atyák nem jöhetnek el ide, igaz?

– Az atyák... – tűnődött Ouanda. – A legnagyobb becsben tartott fáikat nevezik így...

– Pontosan – mondta Ember. – Az atyák a kérgük re, a nedvükbe juttatják a porukat. Mi elvisszük a parány-anyákat az asszonyok által kiválasztott atyához. A parány-anya végigmászik az atya kérgén, közben a por bekerül a hasába, és megtölti apróságokkal.

Ouanda némán az Ember hasán levő dudorokra mutatott.

– Igen – mondta Ember. – Ezekben hordozzuk őket. A kiválasztott fivérek a szütyőjükbe teszik a parány-anyákat, akik útban az atyák felé erősen kapaszkodnak. – Megérintette a hasát. – Ez a legnagyobb élvezet, amiben a második életünkben részünk van. Ha tehetnénk, minden éjszaka a parány-anyákat hordoznánk.

Süvöltő hosszan, hangosan felrikoltott; az anya fa testén tátongó rés lassan összezárult.

– Ezek a nőstények... A parány-anyák... Végig eszméletüknél vannak? – kérdezte Ela.

Ember nem ismerte a szót.

– Ébren vannak? – kérdezte Ender. I Természetesen – felelte Ember.

– A Szószóló azt szeretné megtudni – magyarázta Ouanda –, hogy a parány-anyák képesek gondolkodni? Megértik valamelyik nyelvet?

– Ők? – kérdezte Ember. – Nem, ők semmivel sem okosabbak a cabráknál, csak egy picit okosabbak a macioknál. Csak három dolgot tesznek: esznek, másznak, és kapaszkodnak a mi szütyőnkbe. Azok viszont, akiket a fa törzsén láttok... Nos, ők már megkezdték a tanulást. Én is vissza tudok emlékezni arra az időre, amikor még az anyafa kérgén másztam. Vannak emlékeim, de csak nagyon kevesen tudnak olyan messzire visszaemlékezni, mint én. Ouanda szemeibe könnyek tolultak.

– Az anyák... megszületnek, közösülnek, életet adnak, és meghalnak... És mindez gyermekkorukban történik velük. Meg azt sem fogják fel, hogy egyáltalán élnek.

– Nevetséges szexuális dimorfizmus – mondta Ela. – A nőstények már korán elérik a szexuális érettséget, de a hímek annál később. És a domináns nőstények valamennyien sterilek. Hát nem ironikus? Az egész törzset ők irányítják, de nem örökíthetik a génjeiket...

– Ela – mondta Ouanda. – Mi lenne, ha keresnénk egy megoldást arra, hogy a parány-anyák anélkül világra hozhassák a gyermekeiket, hogy szétszakadna a testük? Mondjuk császár metszéssel szülnének– Az újszülöttek pedig az anyjuk helyett valamilyen proteinben gazdag táplálékot kapnának. Ha ez sikerülne, a nőstények is elérhetnék a felnőttkort?

Elának nem maradt ideje a válaszra. Ender mindkettőjük karját megfogta, és elhúzta őket a fától.

– Ilyesmi eszetekbe se jusson! – suttogta Ender. – Mi lenne, ha ők találnának egy módszert arra, hogyan termékenyítsék meg gyermekkorukban az emberek kislányait, és hogyan születhetnének olyan csecsemők, akik az anyjuk pici testéből táplálkoznak?

– Miről beszél? – kérdezte Ouanda?

– Ez undorító! – mondta Ela.

– Nem azért jöttünk ide, hogy gyökeresen megváltoztassuk az életüket – mondta Ender. – Azért vagyunk itt, hogy megtaláljuk a módját, hogyan oszthatjuk meg velük ezt a bolygót. Száz, vagy Ötszáz év múlva, mikor már eleget tudnak ahhoz, hogy ők maguk is végrehajthassanak ilyen változtatásokat, akkor eldöntik, megteszik-e, vagy továbbra is megszokott módon hozzák világra a gyermekeiket. Fogalmunk sem lehet róla, mi történne, ha a nőstények a hímekhez hasonlóan fel nőnének. Mit csinálnának? Több gyermeket már nem szülhetnének, igaz? Belőlük nem lehet apa, mint a hímekből. Mire lennének jók?

– De úgy halnak meg, hogy még nem is éltek...!

– A malackák olyanok, amilyenek – mondta Ender. – Nekik kell eldönteniük, mit változtatnak meg, és nem nektek. Ők határoznak, és nem ti, akik elvakult emberi perspektívából nézitek őket, és megpróbáltok rájuk erőszakolni egy, a mienkéhez hasonló teljes és boldog életet.

– Igaza van – bólintott Ela. – Természetesen megint igaza van. Elnézést.

Ela számára a malackák nem emberek, hanem különös, Idegen állatok voltak; ő már hozzászokott, hogy a nem emberi lények meglepő életet élnek. Ender azonban látta, Ouanda viszont még mindig nem nyugodott meg. Ouanda már átesett a raman-tranzíción: nem úgy gondolt a malackákra, mint ők, hanem mint mi. Elfogadta különös viselkedésüket, még abba is beletörődött, hogy megölték az apját. Sokkal toleránsabb volt a malackákkal szemben, mint Ela, és sokkal inkább megviselte, amikor megismerte a barátainak tartott lények kegyetlen, bestiális szokásait.

Endernek feltűnt, hogy az erdőben töltött évek során Ouanda átvette a malackák egyik szokását: amikor izgatott lett, az egész teste megmerevedett. Ender átölelte a lány vállát, és hogy eszébe juttassa, valójában az emberek közé tartozik, apai gesz tussal magához húzta.

Ettől az öleléstől Ouanda egy kissé felengedett, és halkan, idegesen felnevetett.

– Tudja, mi jár a fejemben? – kérdezte. – Az, hogy a parány-anyák pogányon halnak meg.

– Ha Peregrino püspöknek sikerül megtérítenie a malackákat – mondta Ender –, talán megengedik neki, hogy megöntözze az anyafa belsejét, és meg tartsa a keresztelő szertartást.

– Ne gúnyolódjon! – suttogta Ouanda.

– Komolyan beszélek. De egyelőre még csak annyira szeretnénk megváltoztatni őket, hogy együtt tudjunk élni velük. Viszont nekünk is meg kell változnunk, hogy ők el tudjanak viselni minket. Vagy sikerül megegyeznünk, vagy újra bekapcsoljuk a kerítést, mert komoly veszélyt jelentünk rájuk. Ela beleegyezően bólintott, de Ouanda ismét mozdulatlanná dermedt. Ender durván a vállába mélyesztette az ujjait. Ouanda megrémült, de ő is bólintott. Ender enyhített a szorításon.

– Ne haragudj – mondta –, de ők olyanok, amilyenek, és kész. Ha így jobban tetszik: Isten ilyennek teremtette őket. Tehát, ne próbáld átformálni őket a saját képedre.

Ender visszament az anyafához, ahol Süvöltő és Ember várt rá.

– Elnézést, hogy félbeszakítottam a beszélgetésünket – mondta Ender.

– Semmi baj – felelte Ember. – Elmagyaráztam az asszonynak, hogy mit csináltatok. Ender megszédült.

– Mit mondtál neki?

– Azt, hogy azok ketten valami olyat akartak csinálni a parány-anyákkal, amitől valamennyien jobban hasonlítanánk az emberekre, de azt felelted nekik, ha ezt megteszik, visszaállítod a kerítést. Elmagyaráztam az asszonynak, hogy nekünk ezek után is Kicsikéknek kell lennünk, nektek pedig embernek kell maradnotok.

Ender elmosolyodott. Ember lefordította Süvöltőnek a lényeget, de volt annyi esze, hogy nem bocsátkozott bele a részletekbe. Nyilvánvaló volt, hogy az asszonyok is szerették volna, ha a parány-anyák túlélik a szülést, de az is biztos volt, hogy nem gondolták végig, ez milyen következmények kel járna. Ember kitűnő diplomatának bizonyult: igazat mondott, de nem beszélt mindenről.

Nos – mondta Ender –, most, hogy már minden kivel találkoztunk, ideje rátérni a komoly dolgokra.

Ender a földön ült, Süvöltő pontosan vele szemben guggolt.

Az asszony eldalolt néhány szót. – Azt mondja, tanítanotok kell bennünket. Mindenre, amit tudtok. Ki kell vinnetek minket a csillagok közé, el kell hoznod a Méhkirálynőt Süvöltő azt mondja, át kell adnod neki a lámpát amit ez az új ember hozott magával. Azt mondja ha nem teljesíted amit kér, az éjszaka sötétjében elküldi hozzátok a fivéreket, rájuk parancsol, minden embert öljenek meg, és jó magasra akasszanak fel, hogy ne legyen módotok áttérni a harmadik életbe. – Látva az emberek riadalmát Ember kinyújtotta a kezét, és megérintette Ender mellkasát. –Nem, nem mondja komolyan. Ez az egész semmit sem jelent. Mindig így kezdjük a beszélgetést, amikor egy másik törzzsel tárgyalunk. Azt hiszitek, elment az eszünk? Soha sem bántanánk titeket, hiszen nekünk adtátok az amarántot, az edényeket, meg a Méhkirálynő és a Hegemónt.

– Mondd meg neki, vagy visszavonja a fenyegetést, vagy soha többé nem kaptok tőlünk semmit!

– Hiszen mondom, Szószóló, ez semmit sem jelent, és...

– Kimondta a szavakat, és addig nem beszélek vele, amíg mindet vissza nem vonja.

Ember fordított.

Süvöltő talpra ugrott, az anyafához futott, fel emelte a karjait, és hangosan énekelni kezdett. Ember a Szószólóhoz hajolt.

– Most elpanaszolja az ősanyának és az asszonyoknak, hogy te olyan fivére vagy, aki nem ismeri a szokásainkat. Azt mondja, udvariatlan vagy, és képtelenség tárgyalni veled.

Ender bólintott.

– Igen, pontosan így van. Tehát eddig már eljutottunk.

Süvöltő visszajött, és újra Ender elé telepedett. Ezúttal a Férfiak Nyelvén beszélt.

– Azt mondja, sohasem ölne meg egyetlen embert sem, és azt sem fogja megengedni, hogy az asszonyok vagy a fivérek közül bárki ilyet tegyen. Azt mondja, ne felejtsd el, hogy kétszer olyan magas vagy, mint bármelyikünk, és ti mindent tudtok, mi pedig semmit. Ezzel már eléggé megalázta magát ahhoz, hogy hajlandó legyél beszélni vele?

Süvöltő szorongva leste Ender válaszát.

– Igen – felelte Ender. – Most már elkezdhetjük.

Novinha Miro ágya mellett, a padlón térdelt. Quim és Olhado mögötte állt. Dom Cristao a másik szobában Quarát és Gregot altatta. Egy halk dalt dúdolt a kicsiknek, de Novinha alig hallott belőle valamit. Miro szaggatott, kínlódó légzése mindent más neszt elnyomott. Miro kinyitotta a szemeit.

– Miro... – szólította meg Novinha. A fiú felhördült.

– Miro, itthon vagy, az ágyadban. Átmásztál a kerítésen. Navio doktor szerint megsérült az agyad. Még nem tudjuk, hogy csak ideiglenesen, vagy végleg. Valószínű, hogy részlegesen lebénul tál. De élsz, Miro, és Navio azt mondta, sok olyan dolgot tehet, ami segít hogy kompenzáld magadban azt, amit elvesztettél. Érted? Az igazat mondom. Lehet, hogy most egy ideig nagyon rossz lesz, de érdemes megpróbálnod.

Miro halkan felmordult. Nem fájdalmában nyögött, inkább úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit.

– Tudod mozgatni az állkapcsodat, Miro? – kérdezte Quim.

Miro lassan kinyitotta, majd becsukta a száját. Olhado egy méternyire Miro feje fölé emelte, és mozgatni kezdte a kezét.

– Tudod követni a szemeddel a kezemet? Miro megmozdította a szemeit. Novinha megszorította a kezét.

– Ezt érezted? Miro újra felmordult.

– Ha azt akarod mondani, hogy nem, csukd be a szád – javasolta Quim –, és nyisd ki, ha igent akarsz mondani.

Miro becsukta a száját.

– Mmmm...

Novinha képtelen volt tovább uralkodni magán. Ennél szörnyűbb dolog soha, egyik gyermekével sem történt. Amikor Lauro elvesztette a szemeit, és Olhado lett belőle –Novinha gyűlölte ezt a gúnynevet, de már ő is használta –, abban bízott, hogy annál rosszabb soha nem történhet. De most Miro magatehetetlenül, bénán fekszik, és még az érintését sem érezte... Ezt egyszerűen képtelen volt elviselni. Pipo halálakor Novinha bánatos volt, Libo elvesztésekor vigasztalhatatlan, Marcao halála napján pedig iszonyatos megbánást érzett. Még mindig jól emlékezett rá, milyen fájdalmasan üresnek érezte magát, amikor a szüleit leeresztették a sírba. De egyik fájdalom sem volt rosszabb annál, ami most hasított belé, amikor tehetetlenül néznie kellett fia szenvedését. Novinha felállt. Miro érdekében is jobb, ha nem itt, előtte kezd sírni.

– Mmmm... Mmmm... Mmmm...

– Nem akarja, hogy elmenj – mondta Quim.

– Maradok, ha azt szeretnéd – mondta Novinha. De aludnod kell. Navio szerint minél többet alszol, annál...

– Mmmm.... Mmmm... Mmmm...

– Aludni sem akar – mondta Quim.

Novinha visszafojtotta a dühét, és nem kiáltott rá Quimre, hogy ő is pontosan érti Miro válaszait. Most nem volt szabad veszekedni, különben valóban Quim volt az, aki kitalálta a jelrendszert, amivel Miro kommunikálni tudott velük. Igen, Quimnek joga van hozzá, hogy büszkélkedjen egy kicsit, és ő legyen Miro hangja. Ő így akarja bebizonyítani, hogy a pracán hallottak ellenére továbbra is a családhoz tartozik, gondolta Novinha. Így fejezi ki, hogy megbocsát az anyjának...

Novinha hallgatott.

– Lehet, hogy mondani akar nekünk valamit – szólalt meg Olhado.

– Mmmm...

– Vagy inkább kérdezni? – találgatott Quim.

– Ma. Aa...

– Ez óriási! – mondta Quim. – Ha képtelen meg mozdítani a kezét, még írni sem tud.

– Semmi gond – mondta Olhado. – Ha átvisszük a terminálhoz, sorra kivetítem elé a betűket. Ami kor az jelenik meg előtte, ami kell a szóhoz, amit mondani akar, jelez.

– Így egy örökkévalóságig fog tartani, míg összerak egy mondatot – ellenkezett Quim.

– Meg akarod próbálni, Miro? – kérdezte Novinha. Miro akarta.

Közös erővel átcipelték Mirot a nappaliba, és lefektették egy ágyra. Olhado írt egy rövidke programot, és utasította a komputert, hogy egymás után jelenítse meg a betűket, és úgy fordította a gépet, hogy Miro mindent jól láthasson. Néhány próba után sikerült megtalálniuk a betűk közötti megfelelő hosszúságú szünetet. Mironak így elég ideje volt jelezni, melyikre gondol.

Miro megpróbált minél gyorsabban reagálni, és a végtelenségig leegyszerűsítette a mondanivalóját.

M-A-L-A-C...

– Malackák! – mondta Olhado.

– Igen – bólintott Novinha. – Azt akarod elmondani, miért másztál át hozzájuk?

– Mmmmm!

– Kérdezni akar, anya – mondta Quim –, és nem válaszolni.

– Aa!

– Azokról a malackákról akarsz megtudni vala mit, akik veled voltak, mikor átmásztál a kerítésen? – kérdezte Novinha.

Miro jelzett: igen.

– Visszamentek az erdőbe. Ouanda, Ela és a Holtak Szószólója is velük tartott. Novinha gyorsan beszámolt a püspöknél lezajlott megbeszélésről. Elmondtak, mire sikerült rájönniük, és végül milyen határozatot hoztak.

– Azzal, hogy kikapcsolták a kerítést, hogy meg mentsenek téged, Miro, egyértelműen eldöntötték, fellázadunk a Kongresszus ellen. Érted? Már érvénytelenek a Bizottság törvényei. A kerítés most már nem egyéb, mint egy dróthalmaz. A kapu nyitva fog maradni.

Miro szemei megteltek könnyel.

– Csak ezt akartad megtudni? – kérdezte Novinha. – Ha igen, most már aludj. Nem, jelzett Miro. Nem, nem, nem.

– Várjuk meg, míg kitisztulnak a szemei – mondta Quim –, és folytassuk a betűzést. D-I-G-AF-A-L-...

– Diga ao Falante pelos Mortos – mondta Olhado. – Mit mondjunk meg a Szószólónak? – kérdezte Quim.

– Most inkább aludj. Később majd elmagyarázod, mit üzensz neki – mondta Novinha. – Különben csak órák múlva fog visszatérni. Most éppen azokról a törvényekről tárgyal a malackákkal, amelyek az egymással való kapcsolatunkat fogják szabályozni. A legfontosabb, hogy a malackák soha többé ne öljenek meg senkit, főleg nem úgy, ahogy Pipot és Li... az apádat.

Miro azonban nem aludt el. Folytatta a betűzést, és lassan összeállt az üzenet Mikor befejezte, Novinha és a két fiú már értette, miért kell még a tárgyalások befejezése előtt átadniuk a Szószólónak.

Novinha Dom Cristao és Dona Crista gondjaira bízta a házat és a kicsiket. Mielőtt elindult volna, még egy pillanatra Miro ágya mellé állt. A fiút kimerítette az erőfeszítés; lehunyt szemekkel feküdt, és már szabályosabba vált a légzése. Novinha megfogta és megszorította a kezét. Tudta, Miro semmit sem érez, de most magát akarta megvigasztalni az érintéssel.

Miro kinyitotta a szemeit, és gyengén, alig észre vehetően az anyja kezéhez szorította az ujjait.

– Éreztem – suttogta Novinha. – Rendbe fogsz jönni.

Miro lehunyta a szemeit. Könnyezett. Novinha az ajtóhoz botorkált. Valami belement a szemembe – mondta Olhadonak. – Vezess egy kicsit, mindjárt újra látni fogok. Quim már a kerítés mellett várt rájuk.

– A kapu túl messze van! – kiáltotta. – Át tudsz mászni, Anya? Novinha nagy nehezen felkapaszkodott a kerítés re.

– Bosquinha kénytelen lesz megengedni, hogy ide is vágjunk egy kaput!

Későre járt, már éjfél is elmúlt. A két lány egyre álmosabb lett, de Enderen nem látszott a fáradtság. Miközben hosszú órákon át alkudozott Süvöltővel, végig olyan feszült idegállapotban volt, hogy akkor is csak órák múlva tudott volna elaludni, ha rögtön hazamegy.

A tárgyalás közben rengeteget megtudott arról, mit akarnak a malackák, és mire van szükségük. Az erdő az otthonuk és a népük volt; tulajdonképpen csak ehhez a területhez ragaszkodtak, de mivel az amaránt termesztése közben rájöttek, a prérit is lehet hasznosítani, igényt tartottak egy bizonyos földterületre.

Nem nagyon értettek a földméréshez. Vajon mekkora megművelhető területre van szükségük? És mennyi földet tudnak használni az emberek? Mivel maguk a malackák sem tudták, mi kell nekik, Enderre maradt, hogy ezt kiderítse.

Még ennél is nehezebb volt megalkotni a törvények és a kormány koncepcióját. A malackák fölött az asszonyok uralkodtak – ez egyszerű volt. Ender végül nagy nehezen megértette velük, hogy az emberek másképpen alkották meg a törvényeiket, és hogy ezek a törvények csak a saját problémáik megoldásához adnak segítséget. Ahhoz, hogy az asszonyok felfogják, egyáltalán miért volt szükség ezekre a törvényekre, Ender kénytelen volt elmagyarázni nekik az emberek párzási szokásait. Meg hökkenve látta, Süvöltőt megdöbbente, hogy az emberek felnőtt korukban közösülnek egymással, és hogy a férfiaknak ugyanannyi joguk van a törvények megalkotásában, mint a nőknek. A család fogalmát, és a törzsi közösségtől eltérő rokoni kapcsolatok létét az asszony olyan ostobaságnak tartotta, ami náluk csak a fivéreknek juthatna eszébe. Azt elfogadta, hogy Ember büszke az atyja közösüléseire, de elmagyarázta, a malackáknál mindig az asszonyok választják ki az apákat, és döntésüknél pusztán a törzs érdekeit veszik figyelembe. Törzs és egyén – az asszonyok csak ezt a két fogalmat ismerték.

Végül abban egyeztek meg, hogy az emberek törvényei csak a saját településük határain belül, a malackáké pedig egyedül a törzsek területén érvényesek. Azt egyelőre nem sikerül eldönteniük, hol lesznek a határok, de három órányi vita után egy – és csak egy – dologban határozatot hoztak: az erdőben a malackák törvényei a mérvadóak, és amikor ott tartózkodnak, az emberek is kötelesek betartani őket; a kerítésen belül viszont az emberek törvényei érvényesek mindenkire. A bolygó többi része majd később kerül felosztásra. Ez nem volt valami komoly eredmény, de legalább megállapodtak valamiben.

– Meg kell értenetek – mondta Ender Süvöltőnek –, az embereknek sok mezőre lesz szükségük. De ez még csak a probléma egyik része. Azt akarjátok, hogy a Méhkirálynő tanítson benneteket. Azt akar játok, hogy megmutassa hogyan kell kibányászni az ércet, hogyan kell kiolvasztani a kövekből a fémet, és hogyan kell megmunkálni. Ez rendben van, de ne felejtsétek el, a Méhkirálynőnek is szüksége lesz bizonyos területre. Nagyon rövid idő múlva sokkal hatalmasabb lesz, mint az emberek és a malackák együttvéve. A hangyok abszolút engedelmesek, és végtelenül szorgalmasak. Hamar túl tesznek majd az embereken. Ha egyszer életre keltjük a Méhkirálynőt, utána már mindig, mindenben figyelembe kell vennünk őt, és a gyermekeit is.

– Turkáló szerint megbízhatunk benne – mondta Ember, majd lefordította Süvöltő válaszát is: – Az anyafa is megbízik a Méhkirálynőben.

– De a földeteket is odaadnátok neki? – kérdezte Ender.

– A világ nagy – tolmácsolta Ember Süvöltő válaszát. – A Méhkirálynő használhatja a többi törzs erdeit. Ahogy ti is. Azokat nektek adjuk, azt csináltok velük, amit akartok.

Ender Ouandára és Elára nézett.

– Szépen hangzik – mondta Ela. – De egyáltalán az övék azok az erdők, amikkel ilyen szabadon rendelkeznek?

– Valószínűleg nem – vélte Ouanda. – Háborúzni szoktak a többi törzzsel.

– Ha az ott élő malackák akadékoskodnak, szívesen megöljük őket – ajánlotta Ember. – Most már nagyon erősek vagyunk. Háromszázhúsz gyermekünk van. Tíz év múlva már egyetlen törzs sem lesz képes ellenállni nekünk.

– Ember – szólt Ender –, mondd meg Süvöltőnek, hogy mi most a ti törzsetekkel egyezkedünk, de később a többivel is fogunk tárgyalni.

Ember gyorsan, hadarva lefordította a szavait. Süvöltő azonnal válaszolt.

– Nem, nem, nem, nem, nem!

– Mi nem tetszik neki? – kérdezte Ender.

– Nem fogsz tárgyalni az ellenségeinkkel. Te mi hozzánk jöttél. Ha hozzájuk is elmész, akkor te is ellenség vagy!

Hirtelen fények villantak a fák között. A tisztás szélén feltűnt egy csoport. Elől Nyílvessző és Levél faló haladt, mögöttük Novinha, Quim és Olhado lépkedett.

– Miro küldött minket – magyarázta Olhado.

– Hogy van? – kérdezte Ouanda.

– Megbénult – felelte Quim. Nyersessége megmentette Novinhát a hosszas magyarázkodástól.

– Nossa Senhora! – suttogta Ouanda.

– Szerencsére csak átmenetileg – mondta Novinha. – Egyre javul az állapota. Mielőtt elindultunk, megszorítottam a kezét. Érezte, és ő is meg szorította az enyémet... Még gyenge, de az idegei nem szenvedtek károsodást. Legalábbis nem vala mennyi.

– Bocsánat – szólt közbe Ender –, de ezt odahaza, Milagre-ben is megbeszélhetik. Most nem érünk rá ilyesmire.

– Elnézést – mondta Novinha. – Üzenetet hoztunk Mirotól. Még nem tud beszélni, de lebetűzte nekünk... Tehát: a malackák háborúra készülnek, és ki akarják használni azokat az előnyöket, amikhez mi segítettük hozzá őket. A nyílvesszőket, a számbeli fölényüket, mindent. Legyőzhetetlenek lesznek. Miro azt mondta, ezek a háborúk nem egyszerű területszerző portyák. A genetikai keveredés is így válik lehetővé. A győztes törzs a felhasználja az elesettek testéből kinőtt fákat.

Ender Emberre, Levélfalóra és Nyílvesszőre pillantott.

– Ez igaz – mondta Nyílvessző. – Természetesen igaz. Most már a mienk a legbölcsebb törzs. Valamennyiünkből jobb apa lesz, mint bármely más malackából.

– Értem – bólintott Ender.

– Ezért akarta Miro, hogy még ma éjjel, a tárgyalások befejezése előtt megkeressük magát – mondta Novinha. – Meg kell akadályoznunk a háborút.

Ember felállt, és furcsán himbálni kezdte a testét. Úgy mozgott, mintha repülni akarna.

– Ezt nem fogom lefordítani az asszonyoknak – jelentette ki határozottan.

– Én viszont megteszem! – mondta Levélfaló. Ender felordított.

– Elég!

Mindenki elhallgatott, és csak Ender kiáltásának visszhangja törte meg a mély csendet.

– Levélfaló! – mondta Ender. – Emberen kívül senki sem tolmácsolhatja a szavaimat!

– Ki vagy te, hogy meg mered tiltani, hogy beszéljek az asszonyokkal? Én malacka vagyok, de te egy nagy semmi!

– Ember! Mondd meg Süvöltőnek, ha megengedi Levélfalónak, hogy lefordítsa azt, amit mi, emberek egymás között beszéltünk, akkor... Akkor Levélfaló kém! Ha pedig Süvöltő nem tiltja meg neki a kémkedést, valamennyien hazamegyünk, és semmit sem adunk nektek. A Méhkirálynőt sem a ti világotokon fogom feléleszteni, hanem elviszem egy másik bolygóra. Megértetted?

Ember természetesen mindent értett. Meglepődött. Levélfaló megpróbálta megszerezni magának a pozícióját, és – Enderével együtt– aláásni a tekintélyét.

Mikor Ember befejezte a tolmácsolást, Süvöltő Levélfaló felé fordult, és énekelni kezdett. Levélfaló rémülten a fák közé hátrált, és a társai mögé húzódott.

Ember semmi jelét nem adta, hogy hálás lenne a szószólónak.

– Azt mondtad, nem akartok megváltoztatni minket – nézett Ender szemébe.

– Azt mondtam, a kelleténél jobban nem fogunk megváltoztatni benneteket.

– Akkor ebbe most miért avatkoztok bele? Ez a mi ügyünk, meg a többi malackáé.

– Csak óvatosan – suttogta Ouanda. – Ember nagyon izgatott.

Ender tudta, mielőtt rátérhet Süvöltő megdolgozására, Ember véleményét kell megváltoztatnia.

– Ti vagytok az első barátaink a malackák között. Bízunk bennetek, és szeretünk titeket. Sohasem tennénk olyat, ami a károtokra lenne, és nem juttatnánk más malackákat előnyhöz veletek szemben. De nem csak hozzátok jöttünk. Mi az emberi fajt képviseljük, és azért vagyunk itt, hogy mindent megtanítsunk nektek. Nektek, és vala mennyi malackának, attól függetlenül, melyik törzshöz tartoznak.

– Ti nem képviselhetitek az emberi fajt. Ti háborúra készültök a többi ember ellen. Hogy mered azt mondani, hogy a mi háborúink rosszak, de a tiétek jó?

Pizarro – minden hibája ellenére – könnyebben elboldogult Arahualpával, mint én a malackákkal, gondolt Ender.

– Mi megpróbáljuk elkerülni a harcot – mondta. – De ha mégis belekényszerülünk, ez nem a mi háborúnk lesz, és nem azért fogunk harcolni velük, hogy legyőzzük őket. Ez a ti háborútok lesz, amit mi fogunk megvívni azért, hogy nektek is jogotok legyen utazni a csillagok között. – Ender a magasba emelte nyitott tenyerét. – Lemondtunk emberi mivoltunkról, hogy veletek együtt ramanok lehessünk. – Ökölbe szorította a kezét. – Ember malacka és hangy itt, a Lusitanián eggyé fog válni Minden ember. Minden hangy. Minden malacka!

Ember tűnődve, némán ült a helyén.

– Szószóló – mondta végül § ez nagyon nehéz dolog. Amíg ti, emberek nem érkeztetek meg ide, addig irtottuk a más törzsekhez tartozó malackákat. Még a harmadik életükben is minket szolgáltak. Valaha ez az erdő is csatamező volt. A legvénebb fák azok a harcosok, akik akkor vesz tették el az életüket. Legöregebb atyáink annak a háborúnak a hősei, barakkjainkat pedig az ellenségből építettük fel. Egész életünkben arra készülünk, hogy legyőzzük az ellenségeinket, és így lehetővé tegyük, hogy az asszonyok felneveljenek egy-egy új anyafát a megszerzett erdőkben. Eddig így váltunk egyre hatalmasabbá és erősebbé. Az elmúlt tíz évben megismertük az íjat, és most már messziről is tudunk ölni. Most már vannak edényeink és cabrabőr tömlőink, amikben vizet vihetünk magunkkal, ha át kell vágnunk a sivatagokon. Az amarántnak és a merdona gyökereknek köszönhetően megsokasodtunk, és erősebbek lettünk. Már messzire is eljuthatunk, nem kell a saját erdeink és a maciok közelében maradnunk. Örülünk ezeknek az új dolgoknak, mert hisszük, velük minden csatát megnyerhetünk. Asszonyaink, parány-anyáink és hőseink a világ minden sarkába eljutnak, és egy nap végül kiléphetünk a csillagok közé... Ez az álmunk, Szószóló, de te most azt kívánod, felejtsük el az egészet!

Hatásos szónoklat volt. Az emberek közül senki sem sietett Ender segítségére, senki sem tudta, erre mit lehetne felelni. Ember többé-kevésbé még őket is meggyőzte az igazáról.

– Szép álom – mondta Ender. – Minden élőlény ilyesmiről álmodik. Ez a vágy az élet gyökere: növekedni, gyarapodni, egészen addig, míg minden a részünkké válik, míg minden fölött mi uralkodunk. Ez a hatalom utáni vágy. Ezt az álmot két módon lehet valóra váltani. Az első az, hogy mindent megöltök, ami nem olyan, mint ti; mindent leigáztok és leromboltok, míg végül már semmi sem lesz, ami ellenetek fordulna. Ez a gonosz módszer. Olyan mintha odakiáltanátok a világmindenségnek: "A hatalom csak az enyém, félre előlem, mindeneteket adjátok nekem, és tűnjetek el!" Érted, Ember? Ha mi, emberek is így gondolkodnánk, minden malackát megölnénk, és az egész Lusitaniát a birtokunkba vennénk. Mi lenne az álmaitokkal, ha mi gonoszak lennénk?

Ember kínlódva próbálta felfogni a szavak értelmét.

– Igen, nagy ajándékokat kaptunk tőletek, pedig elvehettetek volna tőlünk még azt a keveset is, amink van. De miért adtátok nekünk mindezt, ha nem használhatjuk őket arra, hogy hatalmassá váljunk?

– Mi is azt szeretnénk, ha felnőnétek, és a csillagok között utaznátok. Mi, a Lusitanián élő emberek valamennyien azt akarjuk, hogy erősek és hatalmasok legyetek, hogy a törzsetekhez sok száz, sok ezer fivér és asszony tartozzon. Sok növény termesztésére, és rengeteg különböző állat tenyésztésére akarunk megtanítani benneteket. Ela és Novinha, ez a két nő egész életében azon fog dolgozni, hogy olyan növényeket fejlesszen ki, amik képesek életben maradni itt, a Lusitanián. És minden felfedezésüket megosztják majd veletek. Tehát gyarapodhattok, de miért kellene akár egyetlen malackának vagy fának meghalnia azért, megkaphassátok ezeket az ajándékokat? És miért zavarna titeket, ha másoknak is odaadnánk mind ezt?

– Mit nyertünk az egészen, ha ők is éppen olyan erősek lesznek, mint mi? Mit várok ettől a lénytől? – tűnődött Ender. Törzse mindig a többi néphez hasonlította magát, Ők nem hektárokban mérik az erdeiket, hanem azt nézik, hogy kisebb vagy nagyobb területet uralnak e, mint a tőlük nyugatra vagy délre élő törzs. Egy egész generáció munkáját kell most gyorsan és egyedül elvégeznem; meg kell tanítanom neki, hogy másképp nézzenek a hozzájuk hasonlókra, mint eddig.

– Turkáló hatalmas? – kérdezte.

– Igen – felelte Ember. – Ő az apám. Nem az ő fája a legöregebb és a legvastagabb, de egyetlen olyan atyára sem emlékszünk, akinek az elültetése után ilyen rövid idővel ennyi gyermeke lett volna.

– Tehát, bizonyos értelemben az általa nemzett malackák még mindig az ő részét képezik. Minél több gyermeket nemz, annál hatalmasabbá válik.

Ember lassan bólintott.

– És minél többet elérsz az életedben, annál hatalmasabbá teszed az apád. így van? – kérdezte Ender.

– Minden apafa számára nagy dicsőség, ha a gyermekei tekintélyesek.

– És annak érdekében, hogy apádnak még több dicsőséget szerezz, minden nagy fát el kell pusztítanod?

– Az más – felelte Ember. – A nagy fák a törzs atyjai, a kisebbek pedig még mindig a fivéreink.

Ember elbizonytalanodott. Már nem azért ellenkezett Enderrel, mert tévesek vagy érthetetlenek voltak az elméletei, hanem csak azért, mert egy szerűen furcsának találta az új gondolatokat. Kezdte felfogni a dolgot.

– Nézz az asszonyokra – mondta Ender. – Nincsenek gyermekeik. Ők sohasem lehetnek olyan hatalmasak, mint az atyák.

– Szószóló, te is tudod, hogy az asszonyok a leghatalmasabbak. A törzs minden tagja engedelmeskedik nekik. Amíg ők uralkodnak, a törzs boldogan él; ha a törzs gyarapszik, ők is egyre erősebbé válnak...

– Annak ellenére, hogy nincsenek saját gyermekeik?

– Hogy lehetne nekik gyerekük? – kérdezte Ember.

– Mégis naggyá teszi őket a te dicsőséged. Egyikük sem az anyád, de a te sikereid által még hatalmasabbá válnak.

– Ugyanahhoz a törzshöz tartozunk...

– De miért tartoztok ugyanahhoz a törzshöz? Nem attól az anyától és apától születtél, mint ők!

– Azért, mert mi vagyunk a törzs! Itt élünk az erdőben, és...

– Ha eljönne hozzátok egy másik törzshöz tartozó malacka, és megkérne titeket, engedjétek meg, hogy maradjon, hogy a fivéretek legyen...

– Belőle sohasem lehetne apafa!

– Pipoból és Liboból mégis apafát akartatok csinálni. Ember levegő után kapkodott.

– Értem – mondta. – Ők a törzshöz tartoztak. Az égből jöttek közénk, de befogadtuk őket, és szerettük volna, ha atya válik belőlük... Már értem. A törzs az, amit annak nevezünk. Ha azt mondjuk, hogy az erdőben élő valamennyi Kicsike és mind egyik fa összetartozik, akkor az a törzs. Még a régi csatában elesett ellenségeink vén fái is a törzs tagjai. Ha azt mondjuk, hogy egy törzs vagyunk, akkor egy törzset alkotunk.

Ender csodálta a pöttöm raman intelligenciáját Milyen kár, hogy csak nagyon kevés ember képes felfogni azt, amit ő most megértett; milyen kár, hogy az emberek ritkán tudnak kilépni a törzs, a család, a nemzet fogalmainak korlátai közül!

Ember a Szószóló mögé állt, és teljes súlyával rátámaszkodott. Ender az arcán érezte a malacka leheletét. Arcuk egymáshoz simult, és Ember úgy helyezkedett, hogy mindketten ugyanabba az irányba nézzenek. Ender megértette a gesztus jelentését.

– Te is azt látod, amit én – mondta.

– Ti úgy lesztek hatalmasok, hogy egyesítitek az embereket, a malackákat és a hangyokat. A ramanokat. Aztán amikor majd valamennyien egy törzshöz tartozunk, a mi dicsőségünk a tiétek lesz, a ti dicsőségetek pedig a mienk. – Ember teste megremegett az izgalomtól. – Azt mondod, úgy kell tekintenünk a malackák valamennyi törzsére, mintha mind összetartoznánk. Így mi válunk hatalmasabbá, ha naggyá tesszük őket.

– Küldjetek hozzájuk tanítókat – mondta Ender. – Menjenek tanítók a többi törzsben élő fivéreitekhez, akik ugyanúgy képesek átjutni a harmadik életbe, mint ti.

– Szokatlan és nehéz dolog ilyet kérni az asszonyoktól – mondta Ember. – Talán nem is engedik meg. Az ő agyuk nem úgy működik, mint a fivéreké. Mi több különböző dologra is tudunk gondolni, de az asszonyok csak eggyel foglalkoznak. Csali az érdekli őket, mi jó a törzsnek, és főként mi jó a gyermekeknek és a parány-anyáknak.

– De azért el tudod nekik magyarázni, nem? – kérdezte Ender.

– Jobban mint te... De talán mégsem. Lehet, hogy kudarcot vallok.

– Én pedig biztos vagyok benne, hogy sikerülni

Te azért jöttél ide ma este, hogy egyezséget köss velünk– Azért, hogy a mi törzsünkhöz tartozó malackák és az itteni emberek megállapodjanak egymással. De a Lusitanián kívül élő emberek és a mi erdőnkön kívül élő malackák nem fognak törődni az egésszel.

– Mindegyikükkel meg fogjuk kötni ezt a szerződést.

– És ebben a szerződésben megígéritek, hogy tanítani fogtok minket?

– Mindenre, amit csak meg tudtok érteni. | És feleltek minden kérdésünkre.

– Ha tudjuk a választ,

– Ha! Ez a szó nem illik egy szerződésbe! Egyenes válaszokat adj, Szószóló! –Ember felegyenesedett, megkerülte, és lenézett a még mindig térdelő Enderre. –Ígérjétek meg, hogy mindenre meg fogtok tanítani minket! Mindenre, amit tudtok!

– Ezt megígérhetjük...

– És azt is ígérd meg, hogy életre kelted a Méhkirálynőt, és lehetővé teszed, hogy segítsen nekünk!

– Életre keltem a Méhkirálynőt, de vele külön meg kell majd egyeznetek. Rá nem vonatkoznak az emberek törvényei.

– ígérd meg, hogy életre kelted a Méhkirálynőt, akár akar segíteni nekünk, akár nem!

– Rendben van.

– ígérjétek meg, hogy az erdőnkben betartjátok a törvényeinket! És a prérinek azon a részén is, ami a mienk lesz!

– Jól van.

– És ha szükség lesz rá, harcolni fogtok az ég csillagain élő emberek ellen, és megvédtek minket tőlük? És szembeszálltak az akaratukkal, és lehetővé teszitek, hogy eljussunk a csillagok közé?

– Ezt már megtettük.

Ember hátra lépett, leguggolt, és az ujjával egy vonalat húzott a porba.

– Most nézzük, amit ti akartok. A városotokban és a ti prériteken engedelmeskedni fogunk a tör vényeiteknek.

– Helyes.

– Nem akarjátok, hogy háborúzzunk egymással...

– Így van.

– Ez minden?

– Nem. Van még valami – mondta Ender.

– Az is lehetetlen, amit eddig kértetek – mondta Ember. – Még mit akartok? Úgysem tudjuk teljesíteni.

– A harmadik élet... – kezdte Ender bizonytalanul. – Akkor kezdődik, mikor megöltök egy malackát, és a teste fává változik? Így van?

– Az első életünkben az anyafa belsejében vagyunk. Ott sohasem látjuk a fényt, vakon élünk, és anyánk testét meg az anyafa nedvét esszük. A második életünkben a fák árnyékéban, a félhomályban élünk, látunk, éneklünk, beszélünk, és mozgunk. A harmadik életünkben kinyújtózunk, a napból iszunk, és végre teljes fény vesz körül minket. Nem mozgunk, csak ha fúj a szél, és csak akkor gondolkozunk, mikor a fivérek a törzsünkön dobolnak, és szólnak hozzánk... Igen, ilyen a harmadik élet.

– Az embereknek nincs harmadik életük. Ember döbbenten a Szószólóra meredt.

– Ha meghalunk – folytatta Ender –, hiába ültetnétek el minket, semmi sem nőne ki a testünkből. Mi nem változunk fává. Nem iszunk a napból. Mikor meghalunk, akkor halottak vagyunk.

Ember Ouandára nézett. – De az a másik könyv, amit tőletek kaptunk... Abban egész végig a halál utáni életről és az újjá születésről beszéltek!

– Mi nem faként születünk újjá – mondta Ender –, hanem egy olyan lény lesz belőlünk, amit nem lehet megérinteni vagy érezni, amihez nem lehet beszélni, ami nem válaszol.

– Ezt nem hiszem! – kiáltott Ember. – Ha ez igaz, akkor Pipo és Libo miért akarta, hogy elültessük őket?

Novinha Ender mellé térdelt, és közelebb húzódott – vagyis inkább ráhajolt I hogy jobban hallja a malacka szavait.

– Miből gondoltátok, hogy ezt akarták? – kérdezte Ender.

– Kiérdemelték a nagy megtiszteltetést Egy malacka és egy ember, közösen. Pipo és Mandachuva. Libo és Levélfaló. Mandachuva és Levélfaló azt hitte, ők fogják elnyerni a harmadik életet, de sem Pipo, sem Libo nem akart segíteni nekik, Pipo – és Libo is – úgy döntött, inkább megtartja magának az ajándékot. Miért tették volna, ha az embereknek nincs harmadik életük?

– Mit kellett volna tenniük, hogy Mandachuvát és Levélfalót hozzásegítsék a harmadik élethez? – kérdezte Novinha rekedtes, érzelmektől remegő hangon.

– Az embernek el kellett volna ültetnie a malackát – felelte Ember. – Ugyanaz volt a helyzet, mint ma.

– Milyen ma a helyzet? – kérdezte Ender.

– Ma itt vagy te, és itt vagyok én. Ember és a Holtak Szószólója. Ha megállapodunk... Vagyis ha az asszonyok megállapodnak az emberekkel, akkor a mai egy nagyon nagy nap lesz. Egy ilyen nemes napon pedig meg kell ajándékoznunk egymást. Vagy te adod nekem a harmadik életet, vagy én neked.

– A saját kezemmel kéne megtennem?

– Természetesen – mondta Ember. – Ha nem adod nekem ezt a megtiszteltetést, akkor kénytelen leszek én átadni neked.

Endernek eszébe jutott a kép, amit két héttel korábban látott először. Pipo széttépett, feldarabolt teste, szétszórt szervei... Elültették.

– Ember, a legnagyobb bűn, amit mi elkövethetünk, a gyilkosság. A gyilkosságnak pedig a legszörnyűbb módja éppen az lenne, ha szétvagdosnánk egy élő embert. Ember elgondolkodott.

– Értem – mondta végül. – Az embereknek nincs harmadik életük, és ha megöljük őket, örökre meghalnak. Mi viszont úgy látjuk, Libo és Pipo megtartotta magának a megtiszteltetést. Ők hagyták, hogy Mandachuva és Levélfaló olyan maradjon, amilyennek most látod, és úgy haljon meg, hogy nem kapta meg tetteiért az elismerést. Mi úgy látjuk, az emberek követtek el gyilkosságot, mikor átjöttek a kerítésen, elvitték Libo és Pipo testét, és nem hagyták, hogy gyökeret ereszthessenek. De most már mindent értek. Pipo és Libo nem segíthette át Mandachuvát és Levélfalót a harmadik életbe, mert akkor gyilkosokká váltak volna. Ezt el akarták kerülni, és hogy ne kelljen bántaniuk minket, inkább vállalták a halált. Így van?

– Igen – mondta Novinha.

– De ha ez így van, akkor amikor felfedeztétek a testüket a domb oldalán, miért nem jöttetek be az erdőbe, és miért nem öltetek meg minket? Miért nem gyújtottatok tüzeket, és miért nem pusztítottátok el az atyáinkat, meg az anyafát?

Az erdő szélén álldogáló Levélfaló iszonyatos, fájdalmas hangon felrikoltott.

– Ha kivágtátok volna a fáinkat, ha akár egyet is megöltetek volna, éjszaka az utolsó szálig kiirtottuk volna az embereket. Ha pedig maradtak volna túlélők, a futáraink elvitték volna a hírt a többi törzshöz. Egyetlen ember sem maradt volna életben. Miért nem öltetek meg minket Pipo és Libo meggyilkolásáért?

Hirtelen Mandachuva jelent meg Ember mögött. Nehezen lélegzett. A földre vetette magát, és Ender felé nyújtotta a kezeit.

– Ezekkel a kezekkel vágtam szét Pipot! – zokogta. – Meg akartam jutalmazni, de ehelyett örökre elpusztítottam a fáját!

– Nem – mondta Ender. Megfogta Mandachuva kezeit, – Mindketten azt gondoltátok, hogy meg mentitek a másik életét. Tévedtetek. Ő megbántott téged, te pedig... Igen, megölted. De mind a ketten azt hittétek, hogy helyesen cselekedtek... Tehát, most már ti is megismertétek az igazságot, és mi is. Tudjuk, hogy nem akartátok megölni őket, és ti is tudjátok, ha egy emberbe mártjátok a késeteket, örökre meghal. Ez lesz a szerződésünk utolsó pontja, Ember. Többé soha, egyetlen embert sem szabad átküldenetek a harmadik életbe, mert mi nem tudjuk, hogyan jussunk el oda.

– Amikor ezt az egészet elmondom az asszonyoknak, olyan szörnyű hangot fogtok hallani, mintha egy villám csapott volna egy fába – mondta Ember.

Megfordult, Süvöltő elé állt, és néhány percig beszélt Amikor befejezte, újra Enderhez lépett.

– Most menjetek el – mondta.

– Még nem kötöttük meg a szerződést.

– Beszélnem kell az asszonyokkal. Mindegyikkel. Amíg itt vagytok az anyafa árnyékában, nem jönnek elő. Ha megtennék, senki sem maradna a gyerekek mellett, aki megvédhetné őket. Nyílvessző kivezet benneteket az erdőből. A domb oldalában várjatok meg. Ott, ahol Turkáló őrzi a kaput. Aludjatok, ha tudtok. Mindent elmondok az asszonyoknak, és megértetem velük, hogy nekünk is olyan szeretettel kell bánnunk a többi törzzsel, ahogy ti bántatok velünk.

Ember szenvedélyesen kinyújtotta a kezét, és megérintette Ender hasát.

– Én már most megfogadok valamit – mondta. – Örökké tisztelni foglak, és soha nem öllek meg!

Ender is a malacka hasára, a forró dudorokra tette a kezét.

– Én is örökké tisztelni foglak.

– Ha sikerül megkötni a szerződést a törzsed és az enyéim között, megtisztelsz azzal, hogy átsegítesz a harmadik életbe? Lehetővé teszed, hogy felemelkedjem, és igyak a fényből?

– Nem csinálhatnánk gyorsan, és nem azzal a lassú és iszonyatos módszerrel, ahogy...

– Hogy néma fa legyen belőlem? Hogy ne nemzhessek gyermekeket? Hogy mindenki megvessen, és a nedvemből csak a mocskos maciok táplálkozzanak? hogy a fivéreknek adjam a testem, mikor kérik?

– Nem csinálhatná valaki más? Mondjuk a fivérek közül valaki, aki eléggé ismer téged...

– Semmit sem értesz – mondta Ember. – A törzs csak így fogja megtudni, hogy kimondtuk az igazságot. Vagy te küldesz át a harmadik életbe, vagy én teszem meg veled, különben nincs szerződés Én nem foglak megölni, Szószóló, és mindketten akarjuk az egyezséget.

– Megteszem – jelentette ki Ender.

Ember bólintott, elhúzta, a kezét, és visszament Süvöltőhöz.

– Ó Deus – suttogta Ouanda. –. Hogy lehet szíve hozzá...?

Ender nem felelt. Szótlanul követte Nyílvesszőt. Novinha a malackának adta a lámpáját. Nyílvessző úgy játszadozott vele, akár egy gyerek; állítgatta a fényerősséget és a fénykör nagyságát. Olyan boldog volt és vidám, amilyennek Ender addig egyetlen malackát sem látott.

Mögöttük felhangzott az asszonyok félelmetes, kakofonikus dala. Ember elmondta az igazat Pipo és Libo haláláról; elmagyarázta, hogy a két ember inkább a fájdalmas halált választotta, hogy ne kelljen "megölniük" Mandachuvát és Levélfalót.

Már jócskán eltávolodtak a szülőhelytől, mikor az asszonyok kórusának hangjai beleolvadtak a fák között ólálkodó szél susogásába, és saját lépteik neszébe.

– Most vettünk búcsút apám lelkétől – mondta Ouanda halkan.

– Meg az én apámétól – suttogta Novinha. Mind annyian tudták, nem a Venerado Gustora, hanem Pipora gondol.

Ender nem vett részt a beszélgetésben. Ő nem ismerte Libot és Pipot, így semmilyen emléket sem őrzött róluk magában. A fákra nézett, és azokra az élő, lélegző malackákra gondolta, akik egykor voltak. A malackák dalolhattak nekik, beszélhettek hozzájuk, és valahogy megértették a válaszukat. Ender viszont képtelen volt erre. Az ő számára a fák nem voltak emberek. Tudta, ha kést emel Emberre, a malackák nem fogják gyilkosnak tar tani. Mégis úgy érezte, képtelen véget vetni Ember második életének – az egyetlennek, aminek ő is részese lehet. Amíg malacka, addig Ember raman és fivér, de faként az emberek – és Ender számára – már nem lesz több, mint egy síremlék.

Újra gyilkolnom kell, gondolta. Pedig megfogadtam, hogy soha többé... Érezte, hogy valaki megfogja a karját. Novinha.

– Segítsen – hajolt hozzá a nő. – Semmit sem látok ebben a sötétben.

– Az én szemem éjszaka is jól működik – szólalt meg mögöttük Olhado vidám hangja.

– Hallgass, te ostoba! – szisszent rá Ela dühösen.

– Anya beszélgetni akar a Szószólóval! Novinha és Ender is jól hallotta a lány szavait, és mindketten érezték a másik csendes nevetését. Novinha még közelebb húzódott Enderhez.

– Azt hiszem, képes lesz megtenni – mondta olyan halkan, hogy csak Ender hallhatta.

– Hideg vagyok és kegyetlen? – kérdezte Ender. Hangja száraz humorral csengett, de a szavakat keserűnek és igaznak érezte.

– Nem. Inkább elég könyörületes ahhoz, hogy a sebbe merítse a forró vasat, amikor csak így lehet begyógyítani. Mivel az a bizonyos izzó vas már az ő legfájóbb sebét is kiégette, Novinhának joga volt így beszélni. Ender hitt neki, és megpróbálta megkeményíteni a szívét. Véres munka várt rá.

Ender nem gondolta volna, hogy a rá váró feladat nyomasztó tudata ellenére is képes lesz elaludni. Novinha halk szavaira ébredt fel. Ahogy körülnézett, rögtön rájött, hol van. A szabad ég alatt, a capimfűvel benőtt földön, fejét Novinha ölébe hajtva feküdt. Még sötét volt. – Jönnek – suttogta Novinha.

Ender felült. Valamikor régen, még gyermekkorában, a katonai kiképzésnek köszönhetően azonnal magához tért volna, de most eltartott egy percig, míg összeszedte a gondolatait. Már Ouanda és Ela is felébredt; Olhado még mindig aludt; Quim éppen akkor ébredezett. A harmadik életét élő Turkáló néhány méternyire tőlük állt; a közelben magasló kerítés mögött, a kis völgy aljában Milagre házai sorakoztak; a legközelebbi domb tetején a Katedrális és az apátság magaslott

A másik irányból, az erdő felől malackák közeledtek: Ember, Mandachuva, Levélfaló, Nyíl vessző, Csészés, Kalendárium, Kukac, Kéregtáncos, és még sokan, akiket Ouanda nem ismert név szerint.

– Vannak közöttük olyanok, akikkel még nem találkoztam – mondta. – Biztos a távoli barakkokból érkeztek.

Lehet, hogy megvan a szerződés? tűnődött Ender. Ez a legfontosabb. Vajon Embernek sikerült elfogadtatnia az asszonyokkal az újfajta világnézetet?

Ember egy levelekbe bugyolált tárgyat tartott a kezében. Némán a Szószóló elé tette, és óvatosan kicsomagolta. Egy könyv...

– A Méhkirálynő és a Hegemón kinyomtatott változata – suttogta Ouanda. – Mirotól kapták.

– A szerződés – mondta Ember.

Csak ekkor látták. Ember úgy tette le a komputerrel kinyomtatott könyvet, hogy lapjainak üres hátoldala legyen felfelé. Ahogy közelebb hajoltak, a zseblámpák fényéi felfedezték a papíron a halvány kézírást. A betűk nagyok voltak és esetlenek. Ouanda meghökkent.

Nem mutattuk meg nekik, hogyan kell tintát készíteni – mondta. – Írni sem tanítottuk őket.

– Kalendárium megtanulta a betűgyártást – magyarázta Ember. – Először a porba írt. Kukac cabratrágyából és szárított maciokból tintát csinált. Ilyen szerződéseket szoktatok írni, igaz?

– Igen – mondta Ender.

– Ha nem írtuk volna le a papírra, esetleg mind annyian másként emlékeznénk rá.

– Helyesen tettétek – mondta Ender. – Jó, hogy leírtátok.

– Van benne egy-két változtatás. Az asszonyok ragaszkodtak hozzájuk, és én úgy gondoltam, ti is elfogadjátok. – Ember a szövegre mutatott. – Az első: az emberek más malackákkal is köthetnek szerződést, de nem olyat, ami ettől eltér. Más malackákat nem taníthattok meg olyasmire, amit nekünk nem mutattok meg. Elfogadjátok?

– Természetesen – felelte Ender.

– Ez volt az egyszerűbb. Eszünkbe jutott, mi lesz, ha nem értünk egyet valamelyik törvényben? Mi lesz, ha nem tudjuk eldönteni, hol ér véget a ti földetek, és hol kezdődik a mienk? Süvöltő erre a következőket mondta: "Az emberek és a Kicsikék vitájában a Méhkirálynő legyen a bíró; a Kicsikék és a Méhkirálynő vitájában az emberek legyenek a bírók; a Méhkirálynő és az emberek vitájában a Kicsikék legyenek a bírók."

Milyen egyszerű lenne így, gondolta Ender. Mindenki másnál jobban emlékezett rá, háromezer évvel korábban az emberek milyen iszonyatosnak és rémisztőnek tartották a hangyokat. Ezek rovarszerű testek voltak a gyermekkorát élő emberiség rémálmai. Vajon Milagre lakói hogyan fogadják majd el ugyanezeknek a lényeknek a döntését?

Nehéz dolog, de mi sem kértünk könnyebbet a malackáktól.

– Jól van – mondta Ender. – Ez is el tudjuk fogadni. Jó elgondolás.

– Van még egy változtatás – mondta Ember. Enderre nézett, és elvigyorodott. Mivel a malackák arcát nem kifejezetten az emberi mimikához tervezték, a grimasz kísértetiessé torzította az ábrázatát. – Ezért tartott ilyen sokáig. Sok a változtatás.

Ender visszamosolygott rá.

– Ha a malackák valamelyik törzse nem írja alá a szerződést, és a későbbiek folyamán megtámadja a szerződést elfogadó törzsek valamelyikét, akkor háborút indítunk ellenük.

– Mit értesz megtámadáson? – kérdezte Ender. Ha a malackák minden apró incidenst támadás ként értékelnek, akkor ez a záradék hatálytalanítja a háborút tiltó cikkelyt.

– A támadás az, amikor behatolnak a földünkre, és megölik a fivéreinket vagy az asszonyokat. Az még nem támadás, ha háborúra készülődnek, vagy hadüzenetet küldenek. A támadás az, amikor közös megegyezés nélkül háborút indítanak ellenünk. Mivel mi sohasem fogjuk elfogadni a hadüzeneteket, egy másik törzs csak támadással indíthat ellenünk háborút. Tudtam, hogy erre rákérdezel.

Ember a szövegre mutatott, ahol pontosan taglalták a támadás fogalmát. – Ez is elfogadható – mondta Ender.

Ez azt jelentette, hogy a háború lehetőségét még néhány generáción át – esetleg évszázadokig – még nem vetik el. Érthető volt, hiszen hosszú időbe beletelik majd, míg a bolygó valamennyi törzséhez eljuttatják a szerződést. A békés egymás mellett élés előnyei viszont már jóval azelőtt meg fognak mutatkozni, hogy az utolsó törzs csatlakozik a megállapodáshoz. Nem sokan akarnak majd harcossá válni.

– Az utolsó változtatás következik – mondta Ember. – Az asszonyok meg akartak büntetni téged amiért ilyen bonyolulttá tetted a szerződést, de azt hiszem, te ezt nem fogod büntetésnek tartani. Mivel nekünk tilos átküldeni benneteket a harmadik életbe, a szerződés elfogadása után az embereknek is tilos lesz ugyanezt megtenni a malackákkal.

Ender egy pillanatra megkönnyebbült. Nem kell megtennie azt, ami helyett Libo és Pipo inkább a halált választotta!

– A szerződés elfogadása után – ismételte Ember. – Te leszel az első és egyben utolsó ember, aki ezzel megajándékozhat egy malackát.

– Jobban szeretném, ha... – kezdte Ender, de a malacka közbevágott.

– Tudom, mit szeretnél, Szószóló barátom. Számodra ez gyilkosság, de nekem... Mikor egy malacka engedélyt kap, hogy átlépjen a harmadik életbe, és apa lehessen belőle, a legnagyobb ellenségét vagy a legjobb barátját kéri meg, hogy indítsa útnak. Én téged kérlek meg erre, Szószóló... Ami óta megtanultam a stark nyelvet, és elolvastam a Méhkirálynő és a Hegemónt, arra vártam, hogy találkozzam veled. Sokszor mondtam is az apámnak. Turkálónak: "Az emberek között ez a Szószóló az egyetlen, aki megért minket". Turkáló szólt, mikor megérkezett a csillaghajód. Azt is elmondta, hogy ketten tartózkodnak rajta: te, és a Méhkirálynő. Már akkor tudtam, ha egyáltalán kiérdemlem a megtiszteltetést, engem te fogsz átküldeni.

– Kiérdemelted, Ember – mondta Ender.

– Itt pedig... Látod? Itt aláírtuk a szerződést. Úgy, ahogy az emberek szokták.

A szerződés utolsó oldalának legalján két precíz gondossággal odabiggyesztett szó díszelgett.

– Ember – olvasta Ender fennhangon az egyiket, de a másikat képtelen volt kibetűzni.

– Ez itt Süvöltő valódi neve – magyarázta Ember. – Csillagfürkész. Nem bánt valami ügyesen az író pálcával... Mivel minden munkát a fivérek végeznek, az asszonyok csak ritkán használják a szer számainkat. Azt akarta, hogy megtudd a nevét. Arra is megkért, hogy mondjam el, azért kapta, mert mindig az eget fürkészi. Azt mondta, régebben nem tudta, miért teszi, de most biztos benne, hogy mindig a te érkezésedre várt.

Nagyon sokan nagyon nagy reményeket fűztek hozzám, gondolta Ender. De végül is minden rajtuk múlott. Novinhán, Miron, és Elán, akik idehívtak, meg persze Emberen és Csillagfürkészen. Meg azokon is, akik féltek tőlem.

Kukac egy csészében tintát hozott, Kalendárium pedig az íróvesszőt. A szerszám egy vékony fapálca volt, a végén egy bemetszéssel és egy parányi tartállyal. Amíg leírta a nevét, Endernek ötször kellett a tollat a tintába mártania.

– Öt – mondta Nyílvessző.

Endernek eszébe jutott, a malackák nagy jelen tőséget tulajdonítanak az ötös számnak. Véletlen volt, hogy éppen ennyiszer mártotta be a tollat, de nem árthat, ha Ők jó óment látnak ebben.

– A kormányzónkhoz és a püspökhöz is elviszem a szerződést – mondta Ender.

– Az emberiség történelmének legbecsesebb dokumentumai közé kerül majd, és... –mondta Ouanda. Nem fejezte be a mondatot, de mindenki tudta, mire gondol.

Ember, Levélfaló és Mandachuva óvatosan visszacsomagolták a könyvet a levelekbe, és átnyújtották – Ouandának. Ender azonnal tudta, ez mit jelent. A malackák egy olyan munka elvégzését kívánják tőle, amihez mind a két kezére szükség lesz.

– A szerződést az emberek szokásai szerint már hivatalossá tettük – mondta Ember. – Most a Kicsi kék előtt is törvénnyé kell tenned.

– Nem elég, hogy aláírtuk? – kérdezte Ender.

– Csak akkor, ha az emberek részéről ugyanaz a kéz írta alá, amelyik a mi szokásaink szerint is megpecsételte.

– Akkor megteszem – mondta Ender. – Teljesítem az ígéretemet. Ember előrenyúlt, és hosszában végighúzta a kezét Ender mellkasán.

– A fivérek nem csak a szájukban tartják a szavaikat – mondta. – A fivérek aszerint élnek, amit mondanak. – A társai felé fordult. – Mielőtt mellé állok, még egyszer beszélni akarok az apámmal.

Az idegen malackák közül ketten Ember mellé álltak, és átkísérték Turkálóhoz. Kis bunkóikkal ütni kezdték a fa törzsét, és rázendítettek egy dalra. A Fák Nyelvén énekeltek. A fatörzs szinte azonnal megrepedt. A fa még viszonylag fiatal volt; törzse nem sokkal volt vastagabb, mint Ember dereka. Ember csak hosszas erőlködés után tudta átpréselni magát a résen, de amint befurakodott a fa belsejébe, a törzs összezárult mögötte. A dobolás ritmusa megváltozott, de a malackák egy pillanatra sem hagyták abba.

– Úgy hallom, a dobolás rezonanciája megváltozik a fa belsejében – suttogta Jane Ender fülébe. –A fa átalakítja a hangokat. Beszéddé formálja a koppanásokat.

A malackák nekiláttak, hogy megtisztítsák a talajt azon a területen, ahová Ember fáját akarták ültetni. Ender látta, Ember a kapuval szemközt, Turkáló bal oldalán fog állni. A malackák számára kemény munkát jelentett a capimfű kigyomlálása. Quim hamarosan a segítségükre sietett, végül Olhado, Ouanda és Ela is csatlakozott hozzájuk.

Ouanda átadta a szerződést Novinhának, hogy vigyázzon rá, míg Ő a füvet tépi. Novinha a könyvvel együtt Enderhez lépett. Kemény tekintettel a férfira nézett.

– Ender Wigginként írta alá – mondta komoran. – Ender...

Ender hirtelen undorítónak találta a saját nevét. Már túl sokszor hallotta negatív jelzőként emleget ni.

– Öregebb vagyok, mint amilyennek látszom – mondta. – Igen, ezen a néven ismertek meg, mikor elpusztítottam a hangyok bolygóját. De most, hogy odaírtam emberek és a ramanok közötti első szerződés aljára, talán megváltoztathatom a nevem jelentését.

– Ender... – suttogta Novinha. Kinyújtotta a kezét, és Ender melléhez tartotta a könyvet, melyben a lapok egyik oldalán a Méhkirálynő és a Hegemón szövege, a másikon a szerződés volt. – Még egyszer sem mentem el a papokhoz, hogy gyónjak, mert tudtam, megvetnének a bűnöm miatt. Azt viszont el bírtam viselni, hogy maga ma délután elsorolta valamennyi vétkemet. Biztos voltam benne, hogy maga nem vet meg. Fogalmam sem volt róla, miért nem. Nem tudtam... Egészen mostanáig.

– Nekem nincs jogom ahhoz, hogy megvessem az embereket a tetteikért – mondta Ender –, mert még senkivel sem találkoztam, aki nagyobb bűnt köve tett volna el, mint én.

– Ennyi éven át magán hordozta az emberiség bűneit...

– Igen, de nincs ebben semmi misztikus. Én úgy fogom fel, mintha Káin jele volna. Nem szerzek barátokat, de senki sem bánt.

A földet megtisztították. Mandachuva a Fák Nyel vén odaszólt a Turkáló testén doboló malackáknak. A ritmus ismét megváltozott, és a fa törzsén újra megjelent a repedés. Ember úgy csusszant ki rajta, mintha egy újszülött csecsemő lenne. A kijelölt terület közepére lépett. Levélfaló és Mandachuva átadott neki egy-egy kést. Miközben átvette a késeket, Ember rájuk nézett, és beszélni kezdett. Hogy nagyobb nyomatékot adjon szavainak – és hogy az emberek is jobban értsék – a portugál nyelvet használta.

– Elmondtam Süvöltőnek, félreértettétek Libot és Pipot, és így elvesztettétek a lehetőséget, hogy átjussatok a harmadik életetekbe. Azt felelte segít nektek, és hamarosan ti is felkapaszkodhattok a fény felé.

Levélfaló és Mandachuva megérintette Ember hasát, majd mindketten visszahúzódtak a megtisztított terület szélére.

Ember a Szószóló felé nyújtotta a két vékony fakést. Ender nem ismert olyan szerszámot, amivel ennyire simára és élesre lehetne csiszolni a fát, úgy, hogy ilyen erős maradjon. Persze ezt a két kést nem szerszámokkal készítették: tökéletesen meg munkálva emelkedett ki egy élő fa szívéből, hogy átsegítse a fivérek egyikét a harmadik életbe.

Ender felfogta, hogy Ember valójában nem fog meghalni, de valahogy mégsem tudta egészen elhinni. Először nem vette át késeket; a pengék helyett Ember csuklóit fogta meg.

– Számodra ez nem a halál, de nekem... Tegnap láttalak először, de ma már úgy érzem, a fivérem vagy, mintha nekem is Turkáló lenne az apám. De mire reggel felkel a nap, már nem tudok beszélni veled. Soha többé. Te bárhogy is érzed, Ember, számomra ez olyan, mintha meghalnál.

– Majd eljössz, és megpihensz az árnyékomban – mondta Ember. – Majd nézz a napba a leveleim között, majd a törzsemnek támasztod a hátad. Szeretnék kérni tőled valamit. Egészítsd ki a Méh királynő és a Hegemónt, írj hozzá egy újabb történetet. Ember élete legyen a címe. Mondd el az embereknek, valamennyi embernek, hogyan fogantam meg apám fájának kérgén, hogyan jöttem világra a sötétben, hogyan ettem anyám testéből. Mondd el nekik, hogyan hagytam magam mögött a sötétséget, és hogyan léptem ki második életem félhomályába, hogy az asszonyoktól megtanuljam a nyelveket, és megismerjem a csodákat, amiket Libo, Miro és Ouanda tanított meg nekünk. Mondd el nekik, hogy második életem utolsó napján hogyan kötöttem szerződést az égből érkezett fivéremmel; hogyan határoztuk el közösen, hogy az emberek törzse és a malackák törzse egyesül a ramanok első törzsében. És végül azt is mondd el nekik, hogyan küldött át a barátom a fényes harmadik életbe, ahol felnyújtózhatok az égig, és tíz ezer gyermeknek adhatok életet mielőtt meghalok.

– Elmondom a történetedet – bólintott Ender.

– Ha megteszed, örökké fogok élni.

Ender átvette a késeket. Ember lefeküdt a földre.

– Olhado! – mondta Novinha. – Quim! Menjetek vissza a kapuhoz! Te is, Ela!

– Én végignézem, anyám – jelentette ki Ela. – Tudós vagyok.

– Ne feledkezz meg a szemeimről – mondta Olhado. – Mindent rögzítek. A felvételeimmel bebizonyíthatjuk az embereknek, hogy valóban megkötöttük a szerződést, és a malackáknak is megmutathatjuk, hogy a Szószóló az ő törvényeik szerint is megpecsételte.

– Én sem megyek – mondta Quim. – A Szent Szűz is ott maradt a kereszt tövében...

– Maradhattok – suttogta Novinha.

Ember szája tele volt capimfűvel, de nem rágott össze sokat.

– Még adjatok neki! – mondta Ender. – Nem akarom, hogy fájdalmat érezzen.

– Nem – felelte Mandachuva. – Ezek második életének utolsó percei. Éreznie kell a fájdalmat, hogy emlékezni tudjon rá a harmadik életében, amikor többé már semmit sem fog érezni.

Mandachuva és Levélfaló elmagyarázta Endernek hol és hogyan vágjon Ember testébe. Figyelmeztették, hogy gyorsan kell dolgoznia. Időnként rámutattak egy-egy testrészre vagy szervre, és meg mutatták, melyiket hová kell tenni. Ender fürgén, biztos kézzel hajtotta végre a feladatot. Időnként felpillantott a vérmocskos testről, és érezte, Ember őt nézi. A malacka szemeiben hála és szeretet, agónia és a halál fénye csillogott.

Az átváltozás olyan gyorsan ment végbe, hogy az első néhány percben figyelemmel tudták kísérni. A szervek egy része remegve gyökeret eresztett; a testből indák nyúltak ki. Ember szemei tágra meredtek az utolsó agóniában; gerince felemelkedett, és megjelentek rajta az első levelek...

A folyamat hirtelen leállt. A test halott volt; utolsó rángásai már a gerincből kifejlődött fa reszketése volt. Ender látta, ahogy a vékony gyökerek és indák behálózzák a test maradványait. Ember emlékei lelkével együtt átköltöztek a facsemete sejtjeibe. Bevégeztetett – és elkezdődött Ember harmadik élete. Hajnalban a levelei meg fogják ízlelni a fényt.

A malackák örvendezve táncra perdültek. Levél faló és Mandachuva kivette a késeket Ender kezéből. Mindkettőt a földbe döfték, Ember feje mellé. Ender nem vett részt a vígasságban. Véres volt, gyomra kavargott a feldarabolt test átható szagától. Négykézlábra ereszkedve elkúszott Ember maradványaitól, felkapaszkodott a domb oldalán, hogy megszabaduljon a látványtól. Novinha követ te. Mindkettőjüket kimerítették a nap eseményei; nem beszéltek, nem csináltak semmit, csak bezuhantak a capimfű közé, és – miközben a malackák menete betáncolt az erdőbe –egymáshoz bújva, egymásba kapaszkodva az alvás menedékében kerestek megkönnyebbülést.

Peregrino püspök Bosquinha társaságában már napfelkelte előtt a kapuhoz vonult, hogy bevárják az erdőből visszatérő Szószólót. Körülbelül tíz percig várakoztak, mikor az erdő széle és a kapu között valami megmozdult.

Egy fiú volt; álmosan állt az egyik bokor előtt, és vizelt.

– Olhado! – kiáltott fel a polgármesterasszony.

A fiú megfordult, feléjük intett, gyorsan felrángatta a nadrágját, és ébresztgetni kezdte a fűben alvó társait. Bosquinha és a püspök kinyitotta a kaput, és hozzájuk sietett.

– Lehet, hogy ostobaság – mondta Bosquinha –, de számomra csak most tűnik valóságnak, hogy fellázadtunk. Most, mikor először lépek át a kerítésen túli területre.

– Vajon miért töltötték a szabad ég alatt az éjszakát? – tűnődött Peregrino fennhangon. – A kapu nyitva volt. Hazamehettek volna.

Bosquinha gyorsan végignézett a kis csoport tag jain. Ouanda és Ela – kart karba öltve állnak, mint két szerető nővér. Olhado és Quim. Novinha És igen, itt a Szószóló is. Éppen most ült fel. Novinha mögötte térdel, kezei a Szószóló vállán...

Várakozó csend támadt. Ender végül felnézett a püspökre és a polgármesterre.

– Megkötöttük a szerződést – mondta. – Nagyon jól sikerült. Novinha a felemelt egy levelekbe tekert csomagot.

– A malackák leírták. Már csak maguknak kell aláírniuk. Bosquinha a kezébe vette a csomagot.

– Éjfél előtt minden adatállományunk visszakerült a helyére – közölte. – Nem csak azok, amiket a maga üzenetbázisában rejtettünk el, Szószóló, ha nem minden. Nem tudom, ki a barátja, de az biztos, hogy nagy hatalmú férfi.

– Nő – javította ki a Szószóló. – Jane a neve.

A püspök és Bosquinha csak ekkor fedezte fel a domboldalon heverő holttestet. Rögtön megértették, mitől származnak a Szószóló kezein, karjain és arcán éktelenkedő sötét foltok. .

– Én nem tartottam volna olyan fontosnak a szerződést, hogy öljek érte – mondta Bosquinha.

– Várjunk még az ítélkezéssel! – csitította a püs pök. – Azt hiszem, ma éjszaka sokkal több dolog történt, mint gondolnánk.

– Ön bölcs ember, Peregrino atya – mondta a Szószóló halkan.

– Ha akarják, én elmagyarázom maguknak – szólt közbe Ouanda. – Ela és én már mindent értünk.

– Olyan volt, mint egy sákramentum – mondta Olhado. Bosquinha vádlón Novinhára pillantott.

– Ti hagytátok, hogy a fiú is végignézze? Olhado megérintette a szemeit.

– Egyszer majd minden malacka láthatja azt, aminek tanúi voltunk.

– A malacka nem halt meg – mondta Quim. – Feltámadt.

A püspök a feldarabolt tetemhez lépett, és meg érintette a mellkasban sarjadzó növényt.

– Ő Ember – mondta a Szószóló.

– Maga is az – suttogta a püspök. Megfordult, és végignézett nyája tagjain, akik egy lépéssel tovább vitték az egész emberi fajt tovább vitték az úton. Pásztor vagyok, tűnődött Peregrino, vagy a nyáj leggyámoltalanabb, legzavarodottabb báránykája?

– Jöjjenek! Jöjjenek el velem a Katedrálisba. Nemsokára megszólalnak az istentiszteletre hívó harangok.

A gyerekek összeszedelőzködtek. Novinha fel állt, és ellépett a Szószóló mellől. Hirtelen megtorpant, visszafordult, és hívogatóan a férfira pillantott.

– Rögtön – mondta Ender. – Egy pillanat. Novinha is a Katedrális felé tartó püspök után indult.

Az istentisztelet megkezdése után néhány perccel Peregrino meglátta a Katedrális kapuján belépő férfit. A Szószóló megállt, megkereste Novinhát és a gyermekeit, és helyet foglalt mellettük. Arra a helyre ült, ami egykor Marcaoé volt.

A szertartás egy kis időre minden figyelmét lekötötte, de mikor újra felnézett, Peregrino látta, Grego a Szószóló mellé húzódott. A püspök a szerződés szövegére gondolt, az Embernek nevezett malacka halálának jelentőségére, Pipo és Libo halálára. Minden tisztázódott, a kép összeállt. A bénán fekvő Mirot a húga, Ouanda ápolja. Novinha, az eltévelygett bárány visszatért a nyájhoz. A közelében élők lelkét oly hosszú időn át sötétségben tartó kerítés láthatatlanná, veszélytelenné, lényegtelenné vált

A püspök számára olyan volt ez, mint az ostya csodája, ami a kezeiben Isten testévé változott Mikor hiszünk benne, hogy csupán porból vagyunk, hamar felfedezzük magunkban Isten testét...

Tizennyolcadik fejezet

A MÉHKIRÁLYNŐ

Az evolúció nem adott az anyjának szülőcsatornát és melleket, így az a pici lény, aki egy nap majd az Ember nevet viseli, csupán a sajátfogai segítségével juthatott ki az anyaméhből Testvéreivel együtt az anyjuk testéből táplálkozott Mivel Ember volt a legerősebb és legfürgébb, ő ehette a legtöbbet, és így még erősebbé válhatott.

Ember teljes sötétségben élt Mikor az anyja húsa elfogyott, az őt körülvevő világ felületén csordogáló édes folyadékon kívül nem maradt más élelem a számára. Akkor még nem tudta, hogy ez a vertikális felület egy fa üregének belső fala, és azt sem sejtette, hogy a folyadék, amit evett, nem más, mint a fa nedve. Ember azt sem tudta, hogy a körülötte élő, nála sokkal nagyobb lények azok az idősebb malackák, akik már felkészültek a fa és a sötétség elhagyására. Ember azt sem tudhatta, hogy a mellette nyüzsgő parányok a nála fiatalabb társai, akik később jöttek a világra, mint ő.

Csak azzal törődött, hogy egyen, mozogjon, és lássa a fényt. Időnként előfordult, hogy érthetetlen, ritmusos lüktetések kíséretében hirtelen fény tört a sötétségbe. A fényáradat mindig ugyanazzal a hanggal kezdődött, de Embernek fogalma sem volt róla, mi lehet a forrása. A hangra megremegett a fa; a folyadék csordogálása abbamaradt Áfának minden energiájára szüksége volt ahhoz, hogy egy helyen meg tudja változtatni a törzsének alakját, hogy rést nyit hasson magára, amin át beszűrődhet a fény. Amint meglátta a fényt, Ember mindig elindult felé. Mikor a fényt újra felváltotta a sötétség, Ember elvesztette tájékozódó képességét Ilyen kor tétován elindult, hogy megkeresse a tápláló folyadékot

Végül egy nap, amikor a körülötte élők már mind kisebbek voltak nála, a fény újra bevillant hozzájuk. Ember már elég erős és gyors volt ahhoz, hogy elérje a rést, mielőtt az újra összezárult volna. Ember átlendítette a testét a repedés szélén, és életében először a hasán érezte a fa durva kérgének érintését De a fény annyira elkápráztatta, hogy nem törődött a fáj dalommal Fény... Már nem csupán egy helyen ragyogott de mindenhol ott volt Már nem szürke volt hanem élénk zöld és sárga. Percekig ámuldozott Aztán újra megéhezett. A folyadék idekint már csak a kéreg csatornáiban csordogált, olyan helyen, ahonnan nehéz volt megszerezni. Itt már nem kicsik vették körül, akiket könnyedén félretaszít hatott, hanem nála nagyobbak, akik ellökték a folyadék közeléből. Egy új világba került, egy új életet kellett élnie. Ember félt

Később, mikor megtanult beszélni, képes volt visszaemlékezni a sötétségből a fény felé vezető útra, amit az első, sötétségben töltött életből a másodikba, a félhomályba vezető átjárónak nevezett el.

Holtak Szószólója: Ember élete. 1:1-5

Miro elhatározta, elhagyja a Lusitaniát. Felszáll a Szószóló csillaghajójára, és mégis elutazik a Trondheimre. Abban bízott, a tárgyaláson mindent megmagyarázhat, és rábírhatja a Száz Világot, ne kezdjenek háborút a Lusitaniával. Legrosszabb esetben mártírt csinálnak belőle, de így legalább majd felkavarhatja az emberek lelkét, és úgy emlékeznek majd rá, hogy kiállt az igaza mellett. Úgy érezte, bármi lesz vele, minden csak jobb lehet annál, ami akkor történik vele, ha marad.

A sérülését követő első néhány napban gyorsan javult az állapota. Újra érezte a karjait és a lábait. Újra tudott járni – igaz csak csoszogó, öreges léptekkel. Tudta mozgatni a karjait és a kezét – legalábbis annyira, hogy nem kellett tovább elviselnie, hogy az anyja fürdesse. Ám a gyógyulási folyamat egyre lassabbá vált, végül pedig teljesen megállt.

– Ennyi, és nem több – mondta Navio. – Elértük a permanens károsodás szintjét. Szerencsés vagy, Miro. Tudsz járni és beszélni. Teljes ember vagy. Semmivel sem vagy tehetetlenebb, mint mondjuk egy kifejezetten egészséges száz éves. Én is boldog lennék, ha azzal bíztathatnálak, hogy olyan lesz a tested, mint a kerítés megmászása előtt volt, hogy olyan élénk és erős leszel, mint egy húsz éves. De én már annak is Örülök, hogy nem azt kell bejelentenem, hogy egész életedben az ágyhoz leszel kötve, hogy pelenkázni kell majd, és katéterek lógnak belőled, hogy zenehallgatáson és tűnődésen kívül semmire sem leszel képes.

Ó, milyen boldog vagyok!, gondolta Miro. Az ujjaim hasznavehetetlen pálcikák, a beszédem ért hetetlen dadogás, – képtelen vagyok normálisan megformálni a szavakat, és örüljek, hogy olyan vagyok mint egy száz éves vénember! Már csak nyolcvan évet kell élnem, hogy hozzáöregedjek a testemhez!

Amikor már nem kellett állandó felügyelet alatt tartani, a családja tagjai szétszéledtek, és egyre kevesebbet foglalkoztak vele. Ezek a napok túlságosan izgalmasak voltak ahhoz, hogy otthon maradjanak a nyomorékká vált testvérükkel, fiúkkal, barátjukkal. Miro megértette őket, és nem is akarta, hogy mellette legyenek. Arra vágyott, hogy ő lehessen velük. Félbehagyta a munkáját, és hiába dőlt le a kerítés, hiába váltak érvénytelenné a törvények, nem folytathatta. Pedig most már azokat a kérdéseket is feltehette volna. a malackáknak, amikre oly régóta szeretett volna választ kapni.

Először megpróbált Ouandán keresztül dolgozni. A lány minden reggel és este meglátogatta, és a Ribeira ház nappalijában álló terminálon készítet te el a jelentéseit. Miro elolvasta a feljegyzéseket, kérdezgetett, és végighallgatta Ouanda beszámolóit. A lány memorizálta a kérdéseit, és mindet fel tette a malackáknak. Néhány nap elteltével Mironak feltűnt, hogy bár Ouanda megszerzi a válaszokat, de semmi többet nem tesz: nem gondolja tovább a témát, nem deríti ki az összefüggéseket. A lány valójában csak a saját munkájával törődött. Miro abbahagyta a kérdezősködést. Azt hazudta, pillanatnyilag őt is jobban érdeklik azok a témák, amiken a lány dolgozik, és hogy az Ouanda által felvetett kérdések a legfontosabbak.

Az igazság azonban az volt, hogy egyre jobban gyűlölt találkozni a lánnyal. Számára az igazság, hogy Ouanda a testvére, mindennél fájdalmasabb és iszonyatosabb volt. Ha egyedül rajta múlt volna, félresöpri az ősi tabut, feleségül veszi a lányt még akkor is, ha arra kényszerül, hogy az erdőbe meneküljön, és a malackák közt éljen. Ouanda viszont hívő volt, és sohasem szegte volna meg az egyetlen univerzális emberi törvényt. Ő is szomorú volt, mikor kiderült, hogy Miro a bátyja, de hogy elfelejtse a simogatásokat, a csókokat, a suttogásokat, az egymásnak tett ígéreteket, a tréfákat, a közös nevetéseket, rögtön elhatárolta magát a fiútól.

Jobb lett volna, ha Miro is elfelejt mindent, de képtelen volt rá. Valahányszor találkozott Ouandával, fájdalmat okozott neki, hogy a lány milyen tartózkodó vele szemben, milyen kedves és milyen udvarias. Érthető, hiszen elvégre a bátyja volt, és nyomorék. Ouanda jó volt hozzá – de a szerelme eltűnt.

Miro egyre többször hasonlított össze Ouandát és az anyját. Novinha szerette a kedvesét, és még a közöttük magasló korlátokkal sem törődött. De az ő szeretője egészséges, erős ember volt, és nem egy hasznavehetetlen roncs.

Miro nem mozdult ki otthonról, de végigtanulmányozta a többiek jelentéseit. Fájdalmat okozott neki, hogy mindenről tudott, mégsem vehetett részt semmiben. De még ez is jobb volt a semmit tevésnél, a zenehallgatásnál, az unalmas videofilmek bámulásánál. A terminál billentyűzetét tudta használni: a két mutatóujját – valamennyi közül ezek voltak a legmerevebbek – pontosan a megfelelő betű fölé emelte, és a célzás után leeresztette a kezét. Ilyen "gyorsasággal" képtelenség volt begépelni bármilyen komolyabb feljegyzést, de mások adatállományait így is be tudta hívni, és elolvashatta, ki milyen témán dolgozik éppen. Tudta, a kapu megnyitása és a Lusitanián végzett munkák tempójának hirtelen felélénkülése összefügg egymással.

Ouanda néhány malackával együtt a Férfiak és az Asszonyok Nyelvének fonetikai átírásokkal ki egészített lexikonán dolgozott; azt szerette volna elérni, hogy a malackák a saját nyelvükön is tudjanak írni. Quim Ouandának segített, de Miro tudta, titokban arra készül, hogy misszionáriusként eljusson a többi törzshöz, és már azelőtt odaadja nekik a Szentírást, hogy egyáltalán látták volna a Méhkirálynő és a Hegemónt. Quim le akarta fordítani az írás bizonyos részleteit, és a saját nyelvükön akart szólni a malackákhoz. A malackák nyelveivel és kultúrájával kapcsolatos munkák nagyon jól haladtak, és nagyon fontosak is voltak, hiszen meg kellett őrizni a múlt emlékeit, és fel kellett készülni a többi törzzsel való kommunikációra, Miro azonban tudta, mindezt Dom Cristao tanárai is könnyedén elvégezték volna, akik szerzetesi csuhájukban a malackák között jártak keltek, mindenre a tőlük telhető legnagyobb pontossággal válaszoltak, és óvatosan feltették a saját kérdéseiket. Miro úgy érezte, Ouanda valójában nem akar a neki legjobban megfelelő feladatokkal foglalkozni.

Miro úgy látta, a legfontosabb munkát Ender, és a Bosquinha szervizegységének munkásai közül kiválasztott technikusok végezték. Vízvezetéket építettek a folyó és az anyafa tisztása között; bevezették az erdőbe az elektromos áramot, és megtanították a fivéreket a terminál kezelésére. Közben a mezőgazdaság alapjaira is megtanították a malackákat, és megpróbálták háziasítani és eke elé fogni a cabrákat. Szédítő volt, ahogy a technikai különböző szintjein levő találmányokat a malackákra zúdították, de Ender elmagyarázta Mironak, azt szeretné, ha a malackák azonnal látnák a szerződés eredményeit. Folyóvíz, komputer kapcsolat, holografikus terminálok, amikkel a könyvtárban őrzött bármilyen irathoz hozzáférhetnek, villanyfény az éjszakában... A malackák számára mindez csak varázslat, aminek léte az emberek közösségétől függ. Közben Ender megpróbálta magabiztossá, találékonnyá és leleményessé nevelni a malackákat. Az elektromosság káprázatában mítoszok születhetnek, amik az egész bolygón szétterjednek, minden törzshöz eljutnak, de hosszú-hosszú éveken át nem lesz több, mint szóbeszéd. A lényeg az eke, a kasza, a borona és az amaránt volt – egyedül ezek idézhették elő a valódi változásokat, amiknek következményeképpen a malackák népessége megtízszereződhet, attól függetlenül, hogy a bolygó melyik részén élnek. Ezek a találmányok könnyedén átvihetők egyik helyről a másikra: továbbadásukhoz elég egy cabrabőr zsákba rejtett palántaköteg, meg az emlékek, hogy végeztek el korábban egy bizonyos munkát.

Miro éppen ebben a munkában szeretett volna résztvenni, de mi hasznát látták volna egy amarántmezőn két béna kéznek, egy csoszogó öregembernek? Vagy mit segíthetett volna a cabragyapjú feldolgozásánál, a szövőszékeknél? Még tanítani sem tudott volna, hiszen beszélni is alig bírt.

Ela a Földről származó növények, kisebb állatok és rovarok átalakításán, új, a Descoladának ellen álló, a kórt esetleg közömbösítő fajok kifejlesztésén dolgozott. Novinha időnként segített neki az elméleti kérdések megoldásában, de egyre ritkábban. Ő maga a legfontosabb és legtitkosabb terv megvalósításával foglalkozott. Miro erről is Endertől szerzett információkat, tőle tudta meg azt, amiről csak az ő családjuknak és Ouandának volt tudomása: a Méhkirálynő él, és amint Novinhának sikerül ellenállóvá tennie őt és születendő gyermekeit, a hangyok újra elszaporodhatnak.

Miro ebben sem segíthetett. A történelemben először fordult elő, hogy az emberek két értelmes idegen faj tagjaival ramanokként együtt éltek egy bolygón, és ő mégsem vehetett részt semmiben. Úgy érezte, kevésbé emberi, mint a malackák, hiszen fele olyan jól nem tudott beszélni vagy dolgozni, mint ők. Többé már nem volt szerszámokat használó, beszélő állat. Varelse lett belőle. Egy kis kedvenc, egy öleb.

El akart menni. Vagyis inkább el akart tűnni, hogy még magától is megszabaduljon.

De nem azonnal. Rábukkant egy új rejtélyre. Egy titokra, amiről csak ő tudott, amit egyedül akart megfejteni: a terminálja egyre különösebben viselkedett. Már a teljes bénulás megszűnte utáni első héten észrevett valamit. Ouanda néhány feljegyzését tanulmányozgatta, mikor hirtelen rádöbbent, hogy akaratán kívül behatolt a bizalmas feljegyzéseket tartalmazó adatállományba. A logikai védelem több részből állt, és Mironak halvány fogalma sem volt róla, milyen kulcsszavakkal lehetne átjut ni rajta –mégis, egy szimpla olvasórutin használata közben sikerült előhoznia az információkat. A fel jegyzésekben a lány a pequeninok evolúciójáról, és a Descolada előtti társadalmi berendezkedésükről, életmódjukról elmélkedett. Az ilyesmit két héttel korábban még Miroval is megvitatta volna, de most bizalmas információként kezelte, és egyet len szóval sem említette meg a fiúnak.

Miro nem mondta meg Ouandának, hogy beleolvasott az adatállományába, de megpróbálta úgy irányítani a beszélgetésüket, hogy a lány előhozakodjon a témával. Mikor látta, hogy Miro érdeklődik az elméletei iránt, Ouanda örömmel elmondott mindent. Miro közben úgy érezte magát, mint régen, de mivel nem akarta hallani saját akadozó hangját, most megtartotta magának a véleményét. Úgy hallgatta végig a lány fejtegetéseit, hogy egyszer sem próbált vitatkozni vele.

Mironak tehát a bizalmas feljegyzésekből sikerült megtudnia, hogy Ouanda mi iránt érdeklődik, viszont azt még mindig nem értette, hogy sikerült hozzáférnie az információkhoz.

A dolog újra és újra megismétlődött. Miro bele olvasott Ela, Novinha, és Dom Cristao adatállományaiba is. Amikor a malackák is elkezdtek játszadozni a saját terminálukkal, Miro egy visszhang módszerrel – amihez hasonlót korábban még egy szer sem alkalmazott – képes volt figyelemmel kísérni őket, komputer műveleteiket, és időnként meg tudott változtatni bizonyos dolgokat. Jól elszórakozott, miközben megpróbálta kitalálni, mit akarnak csinálni a malackák, és amikor rájött, észrevétlenül segített nekik. De még mindig nem tudta, hogyan képes ilyen szokatlan módon kezelni a gépet.

A terminál egyre jobban alkalmazkodott hozzá. Már nem kellett beírnia a hosszú kódmondatokat; elég volt elkezdenie a jelsorozatot, és a gép máris engedelmeskedett az akaratának. Végül eljutott oda, hogy bejelentkeznie sem kellett. Megérintette a billentyűzetet, és a terminál máris elévetítette az általában használt rutinok listáját. Már az is elég volt, ha lenyomta az egyik billentyűt, és azonnal működött a kívánt rutin. Miro megmenekült a hosszú perceken át tartó kínkeserves karakter pötyögtetéstől.

Először arra gondolt, hogy Olhado készített a számára egy új programot, vagy valaki a polgármester irodájából. De amikor Miro megmutatta az öccsének, mit művel a terminálja, Olhado elképedve nézett rá.

– Bacana! – Ez óriási!

Miro ezután üzenetet küldött a polgármesternek. Bosquinha nem kapta meg, a Holtak Szószólója viszont nem sokkal ezután ellátogatott hozzá.

– Úgy hallom, jól működik a terminálod – mondta Ender.

Miro nem felelt. Azon törte a fejét, a polgármester miért a Szószólót küldte hozzá, hogy válaszoljon az üzenetre.

– A polgármester nem kapta meg az üzenetedet – mondta Ender. – Én viszont igen. Azt hiszem jobb lenne, ha senkinek sem beszélnél arról, amit a terminálod művel.

– Miért? – kérdezte Miro. Ezt az egy szót viszonylag tisztán ki tudta mondani.

– Mert nem egy új program segít neked, hanem... Valaki.

Miro felnevetett. Egyetlen ember sem lehet olyan gyors, mint ez a program. Ez gyorsabb volt, mint bármelyik más program, amit korábban használt, és nagyon intelligensen dolgozott. Gyorsabb volt mint egy ember, és okosabb mint egy program.

– Egy régi barátom – folytatta a Szószóló. – Ő mutatta meg nekem a polgármesternek szánt üzenetedet, és ő javasolta, hogy kérjelek meg a diszkrécióra. Tudod, ő egy félénk kislány. Nem sok barátja van.

– Mennyi?

– Most éppen kettő, de az elmúlt néhány évszázadban csak egy volt.

– Nem ember.

– Igen. Az anyád, az öcséid és húgaid, a malackákkal végzett közös munka, a Méhkirály nő. Régebben folyamatosan beszélgettünk a barátommal. Most nincs rá időm. Időnként megbántottuk egymást. Magányos lett, és azt hiszem, új társat keresett magának.

– Nao quero, – Nincs szükségem rá.

– De van – mondta Ender. – Már eddig is segített neked. Most, hogy tudsz a létezéséről, rá fogsz jönni, hogy ő... egy nagyon jó barát. Jobb barátod nem is lehetne. Hűséges. Segítőkész.

– Kiskutya?

– Ne szamárkodj! – mondta Ender. – Bemutatom neked a negyedik intelligens idegen fajt. Állítólag xenológus vagy. Ő ismer téged, Miro. Őt nem érdeklik a testi fogyatékosságaid. Neki egyáltalán nincs teste. A Száz Világ ansible kommunikációinak filotikus áramlatai között létezik. Ő a legintelligensebb élőlény, és te vagy a második ember, akinek megmutatta magát.

– Hogyan? – Hogy jött létre? Hogy ismert meg engem? Miért engem választott?

– Kérdezd meg tőle te magad. – Ender megérintette a fülbevalóját. – Egy jótanács: ha már megbízik benned és te is őbenne, mindig tartsd magadnál. Ne legyenek előtte titkaid. Egyszer volt egy szeretője, aki elhallgattatta. Csak néhány órára, de utána semmi sem volt a régi. Most... barátok lettek. Jó barátok, hűséges barátok lesznek, egészen addig, amíg az a bizonyos szerető él. Az a férfi egész életében bánni fogja, hogy elkövette azt a meggondolatlanságot.

Ender szemei csillogtak. Miro rájött, bárki, bár mi is a komputerben élő lény, az biztos, hogy nem fantom, és sokáig a Szószóló életének része volt.

– Raman – mondta Ender. – Emberibb, mint a legtöbb ember. Hosszú ideig szerettük egymást. Segítettünk egymásnak. Egymástól függtünk. De az elmúlt hetekben, amióta megérkeztem ide, egy kicsit eltávolodtunk egymástól. Többet foglalkoztam a körülöttem levő emberek életével, mint vele. Jobban érdekelt a családod.

– Az anyám.

És a Szószóló – mint apa a fiának – most átadja neki a jogot, hogy megismerheti ezt a barátot.

Ender búcsúzás nélkül távozott, Miro pedig a terminál felé fordult. A gép fölött egy nő hologramja vibrált. Alacsony volt, egy széken ült, és egy holografikus falnak támasztotta a hátát. Nem volt szép, de csúnya sem. Az arca karakteres, szemei ártatlanok, révedezőek, bánatosak. Szája kecses vonalú, egyszerre görbült sírásra és mosolyra. Áttetsző, fátyolszerű, de nem kihívó ruhája elfedte kislányos testét, pici melleit. Kezeit az ölében tartotta, lábait gyerekesen széttárta, lábujjai felfelé mutattak. Olyan volt, mint egy játszótéri homokozóban ücsörgő kamaszlány.

– Bom dia – mondta Miro kedvesen.

– Szia! – felelte a lány. – Én kértem meg, hogy mutasson be minket egymásnak.

A lány udvariasan, tartózkodóan viselkedett, Miro mégis zavarba jött. Hosszú ideig Ouanda volt az életében az egyetlen nő – leszámítva persze a családja nőtagjait –, és ezért nem igazán tudta, hogy kell viselkedni a lányokkal. Persze közben azt sem felejtette el, hogy csak egy hologramhoz kell beszélnie. Egy meggyőző hologramhoz, ami minden tökéletessége ellenére sem volt más, mint egy vetített lézer kép.

A kislány felemelte az egyik kezét, és végigsimított a mellén.

– Semmit sem érzek – mondta. – Nincsenek idegeim. Miro szemébe könnyek tolultak. Önsajnálat...

Már soha életében nem lesz ennél valódibb és kézzelfoghatóbb nője. Hogy is érinthetne meg egy valódi lányt? Simogatásnak szánt mozdulata csak durva tapogatás lenne. Időnként, amikor megfeledkezett magáról, nyáladzott – és még csak nem is érezte. Micsoda szerető!

– De vannak szemeim – mondta a kislány. – Meg füleim is. Mindent látok, ami a Száz Világban történik. Ezer teleszkóppal figyelem az eget. Minden nap trilliónyi beszélgetésbe hallgatok bele. – Elmosolyodott. – Én vagyok a legnagyobb pletyka fészek az egész univerzumban.

Hirtelen felállt, közelebb lépett és megnőtt. Már csak deréktól felfelé látszott –mintha egyenesen belehajolt volna egy láthatatlan kamerába. Szeme iben tűz lobbant, és Mirora meredt.

– Te pedig egy szűklátókörő kisfiú vagy, aki egy városon és egy erdőn kívül életében még semmit sem látott!

– Nem sok alkalmam van az utazgatásra – mondta Miro.

– Ezen majd segítünk – felelte a lány. – Nos, ma mit akarsz csinálni?

– Hogy hívnak? – kérdezte Miro.

– Nem fontos, hogy megtudd a nevem.

– Akkor hogy foglak hívni, ha kellesz?

– Mindig itt leszek, amikor szükséged lesz rám.

– De én tudni akarom a neved! A lány megérintette a fülét.

– Mikor eléggé megszeretsz, és mindenhová magaddal viszel, akkor majd elárulom, Miro a pillanat hatása alatt kimondta azt, amiről még senkinek sem beszélt.

– El akarok menni innen. El tudsz vinni a Lusitaniáról? A lány egyszeriben gúnyosan kacérrá változott.

– Hiszen még csak most találkoztunk! De igazán, Mr. Ribeira, én nem vagyok olyan lány!

Miro felnevetett.

– És akkor, ha majd jobban megismerjük egy mást?

A lány félelmetes, mégis lenyűgöző átalakuláson ment keresztül: egy faágon nyújtózkodó óriási macskává változott. Hangosan dorombolni kezdett, és kinyújtotta az egyik lábát.

– Mancsom egyetlen csapásával el tudom törni a nyakad! – suttogta csábító hangon, de közben meg villantotta gyilkos karmait. – Mikor egyedül leszel, egyetlen csókkal átharapom a nyakad!

Miro felnevetett. Csak most jött rá, hogy a beszélgetés közben megfeledkezett minden beszédhibájáról. A lány minden szavát értette. Egyszer sem kérdezte, hogy "Tessék? Bocsáss meg, mit is mondtál?", vagy más, ehhez hasonló dühítőén udvariasságot, amit oly gyakran hallott az emberektől. A lány minden különösebb erőlködés nélkül megértette amit mondott neki.

– Mindent meg akarok érteni – mondta Miro. – Mindenről tudni akarok. Össze akarom illeszteni a részleteket, hogy mindenre megtaláljam a választ.

– Csodálatos terv – mondta a lány. – Ez jól fog kinézni az életrajzodban.

Endernek el kellett ismernie, hogy Olhado sokkal ügyesebb pilóta, mint ő. A fiú mélységérzete jobb volt az övénél, és mikor a szemét hozzácsatlakoztatta a fedélzeti komputerhez, a navigáció gyerekjátékká vált. Ender minden figyelmét a bámészkodásnak szentelhette. Az első felderítő repüléseik során látott tájak meglehetősen egyhangúak voltak: végtelen prérik, hatalmas cabracsordák, időnként egy-egy távoli erdő. Az erdőktől természetesen távol maradtak, mert nem akarták magukra vonni a bennük élők malackák figyelmét. Különben is, a Méhkirálynő számára kerestek megfelelő otthont, olyan helyet kellett találniuk, ami lehetőleg minden törzs területétől egyformán távol esett.

Ezen a napon nyugat felé indultak, Turkáló erdejének másik oldalára. Egy kis folyó vonalát követték, és amikor megérkeztek a torkolatához, leszálltak, Ender megízlelte a vizet. Sós volt. A tenger.

Olhado utasította fedélzeti terminált, hogy jelenítse meg az erről a vidékről készült térképet, jelölje meg a pillanatnyi tartózkodási helyüket, Turkáló erdejét, és a közelben található malacka telepeket. A hely megfelelőnek látszott, és Ender agya hátsó részében érezte, a Méhkirálynőnek is tetszik. Közel a tenger, rengeteg víz, napfény...

Átrepültek a folyó fölött, és néhány száz méter nyit visszafelé haladtak. A folyó jobb partja egy alacsony sziklás heggyé csúcsosodott. – Le tudsz ereszkedni valahol? –kérdezte Ender. Olhado a hegy csúcsától ötven méterre talált egy alkalmas helyet. Gyalogosan indultak el a folyó pázsitfűvel benőtt partján. A Lusitanián természetesen a minden folyópart ilyen volt. Mikor megkapta Novinha feljegyzéseit, és a kutatáshoz szükséges engedélyt, Ela hamar beazonosította a genetikai mintázatokat. A nád együtt reprodukálódott a bögölyökkel. a pázsitfű a vízisiklókkal, a végtelen mezőkön burjánzó capimfű pedig a cabrák hasába juttatta be pollenjeit, hogy megszülethessen a trágyagyártó állatok új nemzedéke A capimfű tövében a tropeco, a hosszú kúszólián kígyózott, amiben Ela ugyanazokat a géneket találta meg, mint a xinadorában, a földön fészkelő madárban. Az erdőkben is hasonló párokat fedezett fel: a macio férgek a merdona indákból keltek ki, és merdona magoknak adtak életet. A puladorok, a kicsi rovarok a fényes levelű bokrokkal alkottak párt, és ami a legfontosabb volt: a malackák és a fákkal. Ebben az esetben állat és .növény egyaránt hosszú ideig élt.

Ez volt a Lusitania felszínén élő állatok és növények teljes listája. A vizekben még több ilyen pár létezhetett, de egy biztos volt: a Descolada végtelenül egyhangúvá tette a bolygót.

De a táj még az élővilág monotonitása ellenére is lenyűgöző volt. A felszín ugyanolyan sokszínű volt, mint más világokon: folyók, síkságok, dombok, hegyek, sivatagok, óceánok és szigetek váltogatták egymást. A capimszőnyeg és az erdők zöld foltjai háttérzenévé váltak a táj szimfóniájában. A szemet elkápráztatta a mélyedések, csúcsok, sziklák, üregek sora, de mindenekfelett a napfényben fürdő vizek csillogása. A Lusitania – a Trondheimhez hasonlóan – azon ritka világok közé tartozott, ahol egyetlen motívum dominált, és nem vonult fel a lehetőségek kavalkádja. De amíg a Trondheim éppen hogy csak megfelelt az emberek számára, a klímája pedig csupán a felszíni életformák kialakulását tette lehetővé, addig a Lusitania éghajlata és talaja szinte kiáltott az ekevas, az földgépek, a kőművesek vakolókanala után. Keltsetek életre, kérte.

Ender tudta, azért szereti annyira ezt a helyet, mert éppen olyan üres és kopár, mint a saját élete. Az ő gyermekkorát is ugyanúgy tönkretették bizonyos események, mint a Lusitaniáét a Descolada. A bolygó megtalálta az életnek azokat az erős láncszemeit, amikbe kapaszkodva életben marad hatott. A Descolada borzalmából kifejlődött a malackák három élete – a Harci Iskola évekig tartó izolációjából pedig Ender Wiggin. Ender úgy illett ehhez a helyhez, mintha ő maga tervezte volna. Még a mellette lépkedő fiút is a saját gyermekének érezte – mintha csecsemőkora óta ismerte volna. Én aztán igazán tudom, Olhado, milyen érzés ha egy fémfal választ el a világtól! De itt és most ledöntöttem a falat, és a test megérinti a földet, iszik a vízből, kényelembe helyezkedik és szeret...

A folyó partja teraszos emelkedővé változott. A talaj elég nedves volt ahhoz, hogy megtartsa a formáját. A Méhkirálynő imád ásni... Ender hirtelen leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy lyukat ásson az egyik terasz oldalába. Nem állt ellen a késztetésnek. A föld puha volt, de a kis barlang teteje mégis szilárd maradt.

Igen. Itt jó!

Megszületett a döntés.

– Ez az a hely – mondta Ender fennhangon.

– Novinha azt hiszi, megtalálta amit keresett – szólalt meg Jane. – A tesztek negatívak; a Descolada inaktív maradt az új Coladorral kezelt hangysejtekkel szemben. Ela szerint a margarétáival természetes módon is elő tudja állíttatni a Colador hatóanyagát. Ha igaza van, akkor elég lesz elültetni a palántákat, és a virágokat szívogató hangyok ellenállóvá válnak a Descoladával szemben.

Jane hangja élénk volt, de csak az elért sikerek miatt volt vidám. Semmi tréfa...

– Kitűnő – mondta Ender. Hirtelen féltékeny lett. Jane Miroval valószínűleg sokkal könnyedebben beszél. Ugratja, tréfálkozik, szórakoztatja. Úgy, ahogy valamikor vele tette...

Ender viszonylag könnyedén kirázta a fejéből a féltékeny gondolatokat. Olhado vállára tette a kezét, egy pillanatra magához húzta a fiút, majd visszasétáltak a gépükhöz. Olhado a térképen megjelölte a helyet, és utasította a komputert az információ eltárolására. Hazafelé egész úton tréfálkozott, és Ender együtt nevetett vele. A fiú nem olyan volt, mint Jane, de... Ő Olhado volt, és Ender szerette. Olhadonak szüksége volt Enderre, és – ahogy egy néhány millió évig tartó evolúciós folyamat meghatározta – Endernek eddig éppen ez hiányzott a legjobban. Ez a vágy gyötörte a Valentinénál töltött évek alatt, ez kergette egyik világról a másikra. De most itt van neki ez a fémszemű fiú, meg az az élénk rosszcsont, Grego is. És az ártatlan, éles eszű Quara, az aszkéta hívő Quim, és Ela, a bizonytalan, aki mégis mindig tudja, mikor mit tegyen. És Miro...

Miro. Most és ezen a világon én nem tudok vigaszt nyújtani a számára. Elvesztette az élete értelmét jelentő munkáját, a testét, a jövőbe vetett hitét, és én semmit sem tehetek érte, semmit sem mondhatok, és nem adhatok neki megfelelő és fontos feladatot. Fájdalom az élete, a szerelméről kiderült, hogy a testvére, és nem élhet a malackák között, mert azok már más emberek barátságát keresik, másoktól akarnak tanulni.

– Mironak szüksége van... – suttogta Ender, de Olhado közbevágott.

– Mironak arra van szüksége, hogy elhagyja a Lusitaniát.

– Hmm.

– Magának van egy csillaghajója, nem igaz? – kérdezte Olhado. – Olvastam egyszer egy történetet... De az is lehet, hogy film volt. A Hangy Háború egyik veteránjáról, Mazer Rackhamról szólt. Egy szer megmentette a Földet a pusztulástól, de tudták, a következő csatát már semmiképpen sem érheti meg. Beleültették egy csillaghajóba, és relativisztikus sebességgel kiküldték az űrbe. Aztán visszahozták. A Földön közben száz év telt el, de az ő számára csak kettő.

– Szerinted Miro problémáját is csak ilyen drasztikus módon lehet megoldani?

– Háború lesz. Döntéseket kell majd hozni. A Lusitanián Miro a legokosabb és legjobb ember. Ő nem veszti el könnyen a fejét. Még akkor is nyugodt maradt, amikor Apa a legkegyetlenebb volt vele... Vagyis Marcao. Elnézést, még mindig Apának nevezem...

– Semmi baj. Bizonyos szempontból az is volt.

– Miro mindig gondolkodik, és a legmegfelelőbbnek látszó megoldást választja. És mindig jól dönt. Én úgy látom, mikor a Csillagközi Kongresszus flottát küld ellenünk, szükségünk lesz Mirora. Ő áttanulmányozna minden információt, mindent, amit a távolléte alatt megtudtunk, mindent összerakna, és megmondaná nekünk, mit tegyünk.

Ender képtelen volt visszafojtani a nevetését.

– Tehát maga szerint buta ötlet, igaz? – kérdezte Olhado.

– Jobban átlátod a helyzetet, mint bárki más – mondta Ender. – Még át kell gondolnom amit mondtál, de lehet, hogy igazad van.

Egy ideig csendben repültek.

– Csak hangosan gondolkoztam – mondta Olhado. – Tudja, amikor az előbb Miróról beszéltem. Gondoltam beleteszem abba a régi történetbe... Ami talán nem is volt igaz.

– De igaz volt.

– Honnan tudja?

– Ismertem Mazer Rackhamet. Olhado felszisszent.

– Akkor maga nagyon öreg. Vénebb, mint bármelyik fa.

– Idősebb vagyok, mint bármelyik kolónia. De sajnos ettől még nem vagyok bölcs.

– Maga tényleg Ender. Az Ender?

– Igen. Ezért ez a kulcsszavam.

– Furcsa. Mielőtt idejött, a püspök megpróbálta bemagyarázni nekünk, hogy maga a Sátán. A családból egyedül Quim hitt neki. De ha a püspök azt mondta volna, hogy maga Ender, akkor már az érkezése napján halálra kövezzük.

– Most miért nem teszitek meg?

– Most már ismerjük magát. Ez egy kicsit meg változtatja a helyzetet. Már Quim sem gyűlöli ma gát. Amikor az ember igazán megismer valakit, azt többé nem tudja gyűlölni.

– Vagy az is lehet, hogy addig nem ismerhetsz meg senkit, amíg gyűlölöd.

– Körkörös paradoxon? Dom Cristao szerint a legtöbb igazságot csak körkörös paradoxonokkal lehet kifejezni.

– Nem hiszem, hogy ennek bármi köze lenne az igazsághoz, Olhado. Ez csak ok és okozat. Soha nem választhatjuk szét a kettőt. A tudomány nem ismer el egyetlen okot sem, ha nem létezik kiváltó ok – dönts el egy dominót, és a következő is eldől.

Amikor azonban emberekről beszélünk, egyetlen ok számít csupán: a végső ok, vagyis a cél. Az, hogy mit akar tenni az ember. Ha megérted, hogy az emberek valójában mit akarnak, többé már nem tudod gyűlölni őket. félhetsz tőlük, de képtelen leszel rá, hogy gyűlöld őket, mert az ő vágyaikat mindig megtalálod a saját szívedben is.

– Anyának nem tetszik, hogy maga Ender.

– Tudom.

– De ettől függetlenül szereti magát.

– Tudom.

– És Quim... Ez a legfurcsább: most, hogy tudja, hogy maga Ender, még jobban szereti érte magát.

– Azért, mert ő keresztes lovag, és én éppen azzal szereztem meg a rossz hírnevemet, hogy megnyertem egy keresztes háborút.

– Én pedig...

– Te pedig? – kérdezte Ender.

– Maga több élőlényt ölt meg, mint bárki más a történelem folyamán.

– Anyám mindig azt mondta: "Bármit teszel, te légy benne a legjobb".

– De amikor Apáról beszélt, sajnálatot ébresztett bennem iránta. Maga rábírja az embereket, hogy szeressék egymást, és bocsássanak meg egymásnak. Hogy volt képes végrehajtani a Fajirtást?

– Azt hittem, csak játékokat játszom. Nem tudtam, hogy minden valódi. De ez nem kifogás, Olhado. Ha tudtam volna, hogy a csata valódi, akkor is ugyanezt tettem volna. Azt hittük, a hangyok ki akarnak irtani minket. Tévedtünk, de erre csak utólag jöttünk rá. – Ender megrázta a fejét. – De én már korábban tudtam. Ismertem az ellenfelemet, így győzhettem' le őt, a Méhkirálynőt. Olyan jól ismertem, hogy szerettem, vagy annyira szerettem, hogy megismertem. Többé nem akartam harcolni ellene. Ki akartam ugrani az egészből. Haza akartam menni. Ezért felrobbantottam a bolygóját.

– Ma pedig megtalálta a helyet, ahol újra életre keltheti – mondta Olhado komoly hangon. – Biztos benne, hogy nem vesz elégtételt? Biztos benne, hogy nem öli meg magát, és nem irtja ki az emberi fajt?

– Igen. Olyan biztos vagyok benne, mint bármi másban lehetek.

– De nem teljesen biztos.

– Ahhoz elég biztos, hogy felélesszem – mondta Ender. – Ennél nagyobb bizonyosságot semmi felől nem szerezhetünk. Eléggé hiszünk a tetteinkben ahhoz, hogy végrehajtsuk őket. Mikor valamiben ennyire biztosak vagyunk azt tudásnak nevezzük. Ténynek. Az életünket feltennénk rá.

– Azt hiszem, maga éppen ezt teszi. Vajon a Méhkirálynő valóban olyan, amilyennek maga hiszi? Az élete a tét.

– Ennél sokkal durvább vagyok. A te életed is kockáztatom, meg mindenki másét, és közben senki véleményét nem kérem ki.

– Vicces – mondta Olhado. – Ha megkérdezném az embereket, rábíznának-e Enderre egy olyan döntést, ami az egész emberi faj jövőjére hatással lehet, természetesen azt mondanák, hogy nem. De ha azt kérdezném, hogy megbíznának-e a Holtak Szószólójában, a legtöbbjük igennel felelne. És közben eszükbe sem jutna, hogy Ender és a Szószóló egy és ugyanaz a személy.

– Igen – mondta Ender. – Ez valóban vicces. Egyikük sem nevetett. Hosszú hallgatás után

Olhado megint megszólalt. A gondolatai közben egy sokkal fontosabb dologra terelődtek.

– Nem akarom, hogy Miro harminc évre elmenjen közülünk.

– Te negyvenkét éves leszel.

– Ő meg annyi, mint most. Húsz. Feleannyi, mint én leszek. Ha akad egyáltalán olyan lány, aki hozzámegy egy fémszemű fiúhoz, már nős leszek, és gyerekeim is lesznek. Meg sem fog ismerni. Már nem leszek többé az öccse. – Olhado nyelt egyet. – Olyan lesz, mintha meghalt volna.

– Nem – mondta Ender. – Olyan lesz, mintha átlépett volna a harmadik életébe.

– Az is olyan, mint a halál.

– És közben olyan, mint a születés. Amíg az ember mindig megszületik, addig nem is olyan nagy baj, hogy időnként meg kell halnia.

Másnap Valentine felhívta Endert. Ender remegő ujjakkal gépelte be a megfelelő utasításokat a terminálba. Nem egyszerű üzenet volt, hanem teljes kép-hang ansible kommunikáció. Egy hihetetlenül költséges kapcsolat, de ez nem számított. Mivel a Lusitania látszólag megszakította az ansible kapcsolatot a Száz Világgal, valószínűleg sürgős lehetett, ha Jane átengedte a hívást. Endernek rögtön az jutott eszébe, hogy Valentiné bajba került. Lehet, hogy a Csillagközi Kongresszus rájött, a Holtak Szószólója is részt vesz a lázadásban, nyomozni kezdtek utána, és megtalálták a nővérét?

Valentiné megöregedett; arcának hologram másán is jól látszottak a Trondheim szigetein, úszó jégtáblái között, és a hajókon töltött szeles napok nyoma. De a mosolya a régi volt, és szemeiben is a megszokott fény lobogott. Ender elnémult, mikor meglátta, Valentine-t mennyire meg viselték az évek, és Valentine sem bírt megszólalni amikor megpillantotta a Változatlan Endert – a múltjából visszatérő látomást.

– Ó, Ender! – sóhajtott fel Valentine. – Voltam én valaha ilyen fiatal?

– Remélem, én is ilyen szépen fogok megöregedni.

Valentine felnevetett, aztán elsírta magát. Ender nem sírt – miért is tette volna? Még csak néhány hónapja vált el a nővérétől. Valentine-nak azonban huszonkét éve hiányzott az öccse.

– Gondolom már hallottál róla, hogy egy kis problémánk támadt a Kongresszussal –mondta Ender.

– Biztos megint nyakig benne voltál!

– Véletlenül keveredtem bele – mondta Ender –, de örülök neki, hogy éppen itt voltam. Maradni fogok.

Valentine a szemet törölgetve bólintott.

– Igen. Sejtettem. De azért felhívtalak, hogy biztos legyek a dolgomban. Nem fogok két évtizedet egy űrhajóban tölteni azért, hogy végén, ne találkozzam veled.

– Találkozni? Velem? – csodálkozott Ender.

– Egy kicsit felizgatott a forradalmatok, Ender. Húsz éven át nevelgettem a családomat, tanítgattam a diákjaimat, szerettem a férjemet, békében éltem önmagammal, és azt hittem, soha több nem kell felélesztenem Démoszthenészt. De aztán meg jött a hír a malackákkal létesített illegális kapcsolatról, utána meg a Lusitania lázadásáról, és az emberek nevetséges dolgokról kezdtek beszélni. Úgy láttam, megkezdődött a régi gyűlölködés. Emlékszel még a hangyokról készült videókra? Emlékszel, milyen rettenetesnek látszottak? Most hirtelen ránk zúdították a halott xenológusokról készült felvételeket... A nevükre már nem emlék szem, de a lényeg az, hogy bármerre néztem, mindenhol ezeket az undorító képeket láttam. Háborús uszítás... Aztán a Descoladáról keringő történetek! Hogy ennél veszedelmesebb betegséget el képzelni sem lehet, hogy a Lusitania minden lakó ja magával hurcolja a kórt, és ha akár egy is belép egy másik bolygóra, mindent elpusztít maga körül...

– Ez igaz – mondta Ender –, de már dolgozunk a megoldáson. Megpróbáljuk megtalálni a módját, hogyan akadályozhatnánk meg a Descolada terjedését.

– Igaz vagy sem, Ender, ebből háború lesz. Én még emlékszem a háborúra, de rajtam kívül senki. Szóval, feltámasztottam Demoszthenészt. Átrágtam magam néhány jelentésen és feljegyzésen. A flottájuknál ott van a kis doktor, Ender. Ha úgy döntenek, az egész Lusitaniát pici darabokra robbantják. Éppen úgy, mint...

– Ahogy én tettem a hangyok bolygójával. Költői igazságszolgáltatás lenne, ha én is ugyanúgy végezném, mint ők, nem gondolod? Aki kardot ragad, kard által vész el...

– Velem ne tréfálkozz, Ender! Középkorú hölgy vagyok, és a butaságommal együtt a türelmemet is elvesztettem. Legalábbis most. Megírtam a piszkos igazságot arról, amit a Csillagközi Kongresszus művel, és Démoszthenész neve alatt publikáltam a műveimet. Nyomoznak utánam. Árulásnak nevezik, amit tettem.

– Szóval idejössz?

– De nem egyedül. Az én drága Jaktom átadja a flottát a testvéreinek. Már vettünk egy csillaghajót. Azt hiszem, létezik valami engedetlenségi mozgalom, ami segít minket. Egy Jane nevezetű valaki összekuszálta a komputerek memóriáját, hogy el tüntesse a nyomainkat.

– Ismerem Jane-t – mondta Ender.

– Szóval itt is van egy szervezeted! Egészen meg döbbentem, mikor megkaptam az üzenetet, hogy felhívhatlak. Úgy tudtuk, felrobbantottátok az ansible-t.

– Erős barátaink vannak.

– Ender, Jakt és én ma elindulunk. Magunkkal visszük a gyermekeinket is. Hárman vannak. – Az első...

– Igen, Syfte. aki miatt a távozásodkor olyan kövér voltam, most már majdnem huszonkét éves. Nagyon csinos lány. És velünk jön egy jó barátunk, a gyerekek tanítója, Plikt is.

– Volt egy Ilyen nevű diákom – mondta Ender, és visszagondolt egy néhány hónappal korábban le zajlott beszélgetésre.

– Ó, igen! Nos, az huszonkét évvel ezelőtt volt, Ender. Nem kell kapkodnod –pontosan huszonkét éved van rá, hogy felkészülj a fogadásomra. Vagyis egy picit több. Majdnem harminc. Több ugrással hajtjuk végre az utazást, és az első néhányat rossz irányba tesszük, hogy senki ne sejthesse, a Lusitania felé tartunk.

Eljön, gondolta Ender. Harminc év múlva. Öregebb leszek mint most ő. Idejön. Addigra már nekem is lesz családom. Novinha gyermekei és az enyémek már felnőttek lesznek. Mint most az övéi.

Ahogy Novinhára gondolt, eszébe jutott Miro, és az, amit Olhado javasolt a Méhkirálynő fészekrakó helyének megtalálása után.

– Nagy baj lenne, ha elétek küldenék valakit? – kérdezte.

– Elénk? A mélyűrbe? Nem, ne küldj, senkit, Ender... Túl nagy áldozat lenne... Minek jönne ki ilyen messzire, mikor a komputerek segítségével is eltalálunk hozzátok...

– Nem is igazán elétek akarom küldeni, de szeretném, ha találkozna veled. Az egyik xenológusról van szó. Súlyosan megsérült egy balesetben. Az agyát is károsodás érte. Ő... ő a legokosabb ember a Lusitanián. Legalábbis ezt mondta róla valaki, akinek az ítéletében megbízom. Minden kapcsolatát elvesztette a mi életünkkel, de később szükségünk lesz rá. Akkor, amikor ti megérkeztek. Nagyon jó ember, Val. Sokat tanulhatnátok tőle, ha az utolsó hetet együtt töltenétek.

– A barátod össze tud hozni egy ilyen randevút? Navigátorok vagyunk, de csak a tengeren.

– Mikor elindultok, Jane minden szükséges navigációs információt betáplál a komputeretekbe.

– Ender... Neked ez harminc év lesz, de nekem... Pár hét múlva találkozom veled! –Valentine újra sírni kezdett.

– Lehet, hogy én is Miroval tartok, és elétek megyek!

– Azt már nem! – kiáltotta Valentiné. – Azt szeretném, hogy öreg és ráncos legyél, amikor találkozunk. Nem bírnék ellenállni egy olyan harminc éves fickónak, amilyet a terminálomon látok.

– Harmincöt.

– A bolygón leszel, amikor megérkezem!

– Itt leszek – mondta Ender. – Mirot pedig... A fiút, akit elétek küldök, tekintsétek a fiamnak.

Valentine komolyan bólintott.

– Veszélyes időket élünk, Ender. Szeretném, ha Peter is velünk lehetne.

– Én nem szeretném. Ha ő vezetné a forradalmunkat, a végén a Száz Világ Hegemónja lenne belőle. Mi csak azt szeretnénk, ha békén hagynának minket.

– Lehet, hogy az egyiket nem lehet elérni a másik nélkül – mondta Val. – De erről majd később vitatkozzunk. Viszlát, drága testvérem!

Ender nem felelt; csak nézte, nézte a nővérét, míg Valentiné végül szárazon elmosolyodott, és meg szakította a kapcsolatot.

Endernek nem kellett megkérnie Mirot a távozásra – Jane már mindenről tájékoztatta a fiút.

– Démoszthenész a maga nővére? – kérdezte Miro.

Ender már hozzászokott az alig érthető hanghoz. Vagy lehet, hogy Miro beszéde kitisztult egy kicsit? Mindenesetre már könnyebben meg lehetett érteni.

– Nagyon tehetséges család a miénk – felelte Ender.– Remélem megszereted.

– Remélem megszeret engem. – Miro elmosolyodott, de látszott rajta, hogy fél.

– Azt mondtam neki, hogy úgy nézzem rád, mint a fiamra. Miro bólintott.

– Tudom – mondta. Elhallgatott, majd gyorsan hozzátette: – A kislány megmutatta nekem a beszélgetésüket.

Ender megdermedt.

– A beleegyezésedet kellett volna kérnem – hallotta Jane hangját –, de tudom, hogy úgyis igent mondtál volna.

Endert nem a magánélet szentségének megsértése bosszantotta, hanem az, hogy Jane ilyen bizalmas viszonyba került Miroval. Jobb, ha hozzászoksz, vigasztalta magát. Jane most a fiúra visel gondot.

– Hiányozni fogsz nekünk – mondta Ender.

– Akiknek hiányozni fogok, már most is hiányzok – felelte Miro. – Úgy tekintenek rám, mint egy halottra.

– Élve van rád szükségünk.

– Amikor visszajövök, még mindig tizenkilenc éves leszek. És hibbant.

– Még mindig az okos és szeretett Miro leszel. Ezt a lázadást te robbantottad ki. Miattad kapcsoltuk ki a kerítést. Nem valami nagy ok miatt, hanem érted. Ne hagyj minket cserben.

Miro elmosolyodott. Ender képtelen volt eldönteni, hogy az ajkait a bénulás torzítja el, vagy szándékosan ilyen keserűen akart elmosolyodni.

– Áruljon el valamit! – kérte Miro.

– Ha én nem teszem meg, megteszi ő.

– Nem kérdezek nehezet. Csak azt szeretném tudni, miért halt meg Pipo és Libo. Miért akarták a malackák megtiszteltetésben részesíteni őket?

Ender jobban megértette a kérdést, mint Miro gondolta volna. Azt is tudta, a fiút miért érdekli ennyire a dolog. Néhány órával azelőtt, hogy átmászott a kerítésen, és elvesztette a jövőjét, Miro megtudta, hogy Libo volt a valódi apja. Pipo, Libo, Miro –apa, fiú, unoka – három xenológus, akiknek a malackák miatt tört ketté az életük. Miro abban reménykedett, ha sikerül megérteni, apja és nagy apja miért halt meg, akkor saját áldozatának is megtalálja az értelmét, és könnyebben elviseli a megpróbáltatást.

A baj csak az, gondolta Ender, hogy az igazság hallatán Miro rájöhet, egyikük áldozatának sem volt értelme. Kérdéssel válaszolt a kérdésre.

– Te még nem jöttél rá, miért?

Miro lassan, tagoltan beszélt, hogy Ender minden szavát könnyen megérthesse.

– Azt tudom, hogy a malackák azt hitték, meg tisztelik őket. Azt is tudom, hogy Mandachuvának és Levélfalónak kellett volna meghalnia helyettük. Libo esetében még azt is tudom, milyen alkalomból Ölték meg. Az első amaránt aratás után történt a dolog, amikor a malackák rengeteg élelemhez jutottak. Ezzel hálálták meg a jótettét. Csak azt nem értem, miért nem tették meg korábban? Miért nem akkor végeztek vele, amikor megtanítottuk nekik, hogyan használják fel a merdona gyökeret? Miért nem akkor, amikor megtanítottuk őket az edénykészítésre, az íj használatára?

– Az igazat akarod hallani? – kérdezte Ender.

Miro Ender hangsúlyából érzet, nem lesz könnyű elviselni az igazságot.

– Igen – felelte.

– Valójában sem Pipo, sem Libo nem érdemelte ki a megtiszteltetést. Az asszonyok nem az ama ránt miatt akarták megjutalmazni Libot. Levélfaló meggyőzte az asszonyokat, engedjék meg, hogy egy új malacka generáció jöjjön a világra. Annak ellenére, hogy az anyafa elhagyása után nem jutott volna mindegyiknek elég élelem. Ki akarták kényszeríteni az emberek segítségét. Rettenetes kockázatot vállaltak, és ha Levélfaló tévedett volna, egy egész nemzedék elpusztul. Libo azonban nekik adta az amarántot, és megmentette őket. De bizonyos értelemben mégis Levélfaló volt az, aki annyira megszaporította a népességet, hogy szükségük lett az új termésre.

Miro bólintott.

– És Pipo?

– Pipo elmondta a malackáknak, mire sikerült rájönnie. Felfedezte, hogy a Descolada, ami elpusztította az embereket, a malackák normál fiziológiájának része, és hogy a testük ellenáll azoknak a transzformációknak, amik minket megölnének. Mandachuva ekkor megmondta az asszonyoknak, hogy az emberek nem korlátlan hatalmú, istenszerű lények, hogy bizonyos tekintetben még a Kicsi kéknél is gyengébbek. Elmondta, hogy nem a méretünk, nem az agyunk vagy a nyelvünk miatt vagyunk erősebbek a malackáknál, hanem pusztán azért, mert néhány ezer évvel előttük haladunk a tudományokban. Mandachuva rájött, ha sikerül megszerezniük a tudásunkat, akkor többé nem lesz hatalmunk fölöttük. Mandachuva felfedezte, hogy a malackák potenciálisan egyenlőek az emberek kel... Az asszonyok ezt akarták honorálni, nem pedig azt a Pipotól származó információt, ami a felfedezést eredményezte. – Tehát mindketten...

– A malackák nem akarták megölni sem Pipot, sem Libot. Mindkét esetben egy-egy pequeninonak kellett volna megkapnia a jutalmat. Pipo és Libo pusztán azért halt meg, mert egyikük sem tudta felemelni kést, egyikük sem tudott meggyilkolni egy barátot...

Ender megpróbálta leplezni a fájdalmát, de Miro mégis megláthatta rajta.

– Maga bárkit képes megölni – felelt Ender ki nem mondott keserű gondolatára.

– Ez nálam születési rendellenesség – mondta Ender.

– Megölte Embert, mert tudta, ezzel átsegíti egy új, szebb életbe.

– Igen.

– És engem is...

– Igen – mondta Ender. – Az, hogy elküldelek olyan, mintha megölnélek.

– Én is egy új és szebb életet kapok?

– Nem tudom. De mindenesetre jobban érezheted magad, mintha fa lennél. Miro felnevetett.

– Igen, egy előnyöm van a jó öreg Emberrel szemben: képes vagyok a helyváltoztatásra. És anélkül is beszélek, hogy botokkal püfölnének. – Miro újra elkomorodott, – De persze neki akár ezer gyermeke is lehet.

– Arra ne számíts, hogy cölibátusban fogod leélni az életed – mondta Ender. –Lehet, hogy csalódni fogsz.

– Remélem is! – felelte Miro. Hosszú csend következett.

– Szószóló?

– Szólíts inkább Endernek.

– Ender... Ezek szerint Pipo és Libo semmit sem ért a halálával? Ender megértette a valódi kérdést: én is a nagy semmiért szenvedek?

– Sokkal rosszabb okai is lehetnek a halálnak mint az, hogy valaki nem képes gyilkolni.

– És mi van akkor, ha valaki nem tud ölni, nem tud meghalni, de képtelen élni?

– Ne ámítsd magad! – mondta Ender. – Egy nap mind a hármat meg fogod tenni. Másnap reggel könnyes búcsúzkodások közepette Miro útnak indult.

Miro hiánya olyan fájdalmat okozott Novinhának, hogy az elkövetkezendő hetekben alig bírt megmaradni az otthonában. Annak ellenére, hogy tiszta szívvel helyeselte, hogy Ender elküldte Mirot, elviselhetetlennek érezte gyermeke elvesztését. Szenvedése láttán Ender eltűnődött, vajon az ő szülei is így éreztek-e, mikor őt elvették tőlük. Gyanította, hogy nem, és a visszatérésében sem reménykedtek. O jobban szerette egy másik férfi gyermekeit, mint a szülei sajátjukat. Nos, megfelelő módon áll bosszút rajtuk azért, mert törődtek vele. Most, háromezer évvel később megmutatja nekik, milyennek kell lennie egy valódi apának!

Peregrino püspök a magánlakosztályában adta össze Endert és Novinhát.

Az esküvő előtt két emlékezetes esemény történt. Egy nyári napon Ela, Ouanda és Novinha kutatásaik és elméleti munkájuk eredményeivel ajándékozták meg Endert. A lehető legrészletesebben felvázolták malackák életciklusát, társadalmi struktúráját, a hím-nőstény viszonyt, és rekonstruálták a Descolada előtti életformát, amikor még csak a szokás, és nem a kór kötelékei vonzották őket a fákhoz. Ender megalkotta a saját elméletét arról, hogy kik a pequeninok, és ki volt Ember, mielőtt átlépett a harmadik életébe, majd egy héten keresztül együtt élt a malackákkal, és közben meg írta az Ember életét. Mandachuva és Levélfaló gondosan elolvasta a könyvet. Minden részletét megvitatták Enderrel, ahol kellett kijavították és kiegészítették. Végül elkészült a mű. Ezen a napon Ender mindenkit összehívott, aki a malackákkal vagy a malackákért dolgozott – a Ribeira családot, Ouandát és a húgait, a munkásokat, akik eljuttatták a malackákhoz a technika csodáit, az Elme Gyermekei Rend tudós szerzeteseit,. Peregrino püspököt, Bosquinha polgármestert –, és felolvasta a könyvet. Nem volt hosszú, egy óra alatt a végére ért. A domb oldalában gyűltek össze, annak a helynek a közelében, ahol Ember már három méter magasra növekedett fája az ég felé nyújtózkodott, és ahol Turkáló fájának árnyéka megvédte őket a délutáni napfénytől.

– Szószóló – mondta a püspök –, most majdnem sikerült meggyőznöd, hogy elfogadjam a hitetlenek humanizmusát.

Mások, akik nem voltak olyan ékesszólóak, mint a püspök, nem találtak szavakat, hogy kifejezzék érzéseiket. De ettől a naptól fogva valamennyien tudták, kik a malackák. Éppen úgy, ahogy a Méh királynő olvasói megértették a hangyokat, és ahogy a Hegemón olvasói megértették a gyanakvás és elszigeteltség vadonában a nagyságért végtelen harcot vívó emberi fajt.

– Ezért hívtalak ide téged – mondta Novinha Endernek. – Egyszer arról álmodtam, hogy ezt a könyvet én fogom megírni. De nem írhatta meg más, csak te.

– Sokkal nagyobb szerepet kaptam a történetben, mint szerettem volna – mondta Ender. – De beteljesült az álmod, Ivanova. A te munkád vezetett el ehhez a könyvhöz. Te és a gyermekeid megváltoztattatok, teljessé tettetek, és csak így voltam képes megírni.

Ender úgy írta alá a művét, mint korábban a többit is. Holtak Szószólója.

Jane az ansible segítségével a fényéveken át elvitte a könyvet a Száz Világ valamennyi részébe. Hozzácsatolta a Szerződés szövegét, és Olhado felvételeit, amiket az aláírásáról, és Ember harmadik életbe juttatásáról készített. Nem a tömegek előtt hozta nyilvánosságra, hanem olyan helyekre másolta be, ahol az érdeklődő és értő emberek hozzáférhettek. A másolatokat az emberek elküldték egymásnak, az anyag egyik komputerből a másikba vándorolt. Mire a Csillagközi

Kongresszus tudomást szerzett a létéről, már túl széles körben elterjedt ahhoz, hogy be lehessen tiltani.

A Kongresszus megpróbálta hamisítványként feltüntetni az egészet. A képek durva szimulációk. A szöveganalízis kiderítette, hogy a könyv nem ugyanattól a szerzőtől származik, mint az előző kettő. Az ansible nyilvántartások egyértelműen bebizonyítják, hogy az anyag nem a Lusitaniáról származik, hiszen annak a bolygónak már nincs ansible készüléke.

Voltak, akik hittek a Kongresszusnak, voltak, akiket az egész nem érdekelt. Azok, akik nem vették a fáradtságot, hogy elolvassák az Ember életét, képtelenek voltak ramanokként elfogadni a malackákat.

Azok viszont akik áttanulmányozták a könyvet, és elolvasták Démoszthenész néhány hónappal korábbi vádiratait, a Lusitania felé tartó flottát "Második Fajirtóknak" nevezték. Undorító név volt, de a Száz Világ valamennyi börtönében sem volt elég hely azok számára, akik emlegették. A Csillagközi Kongresszus arra számított, a harc csak akkor veszi majd kezdetét, mikor a csatahajók harminc vagy negyven év múlva elérik a Lusitaniát. A háború azonban már elkezdődött, és keménynek ígérkezett. A legtöbb ember elhitte amit a Holtak Szó szólója leírt; sokan hajlandóak voltak ramanoknak tekinteni a malackákat, gyilkosoknak nevezni az életükre törőkét.

Egy őszi napon Ender óvatosan becsomagolta a gubót, majd Novinha, Olhado, Quim és Ela kíséretében átszállt a capimmezők fölött, és leereszkedett a folyóparti hegy oldalába. A korábban elülte tett margaréták dühödten virágzottak; a tél enyhének ígérkezett; a Méhkirálynőnek nem kellett tartania sem a hidegtől, sem a Descoladától.

Ender a folyó partjára vitte a Méhkirálynő gubó ját, és befektette a kis barlangba, amit Olhado segítségével vájt a földbe. Az üreg bejárata elé egy frissen elejtett cabrát fektettek.

Miután mindent elrendeztek, Olhado visszaröpítette őket a városba. Ender sírt a féktelen örömtől, aminek érzését a Méhkirálynő küldte át az agyába. A Méhkirálynő boldogsága elviselhetetlen volt egy emberi szív számára. Novinha átölelte Endert; Quim halkan imádkozott; Ela azt a vidám népdalt dudorászta, amit egyszer a Minas Geráis nevű bányászfaluban, az öreg brazil caipiráktól és mineiróktól hallott... Ez az élet szebb volt annál is, amit Ender a Harci Iskola steril folyosóin, a gyermekként az életéért vívott csaták közben álmodott meg magának.

– Lehet, hogy most meghalok – mondta. – Minden munkát elvégeztem, ami az életben rám várt.

– Én is – mondta Novinha. – De azt hiszem, ez azt jelenti, hogy ideje elkezdenünk élni.

Mögöttük, a folyóparti nyirkos üreg mélyén erős, csőrszerű állkapcsok téptek a gubóba, amiből lassan kiemelkedett egy vékony, csontvázszerű test. A Méhkirálynő kibújt a barlangból, és kiterjesztet te a napfényben nedvesen csillogó szárnyait. Erőt lenül a folyó partjára vánszorgott, és kiszáradt testébe szívta az erőt adó nedvességet. Beleharapott a kikészített cabra húsába. Testében szabadulásért visítottak a peték. Az első tucatnyit bele rakta a cabra tetemébe, majd megette hozzá legközelebb bólogató margarétákat. Megpróbálta átérezni a testében végbemenő változást. Végre élt. A hátát melengető napfény, a szárnyait borzoló szellő, a lábait hűsítő víz, a cabra húsában érlelődő peték... Élet. ÉLET, amire oly sokáig várt. Eddig a napig nem lehetett biztos abban, amiben mindig bízott. Nem ő faja utolsó tagja. Ő az első.

VÉGE

TARTALOM

Bevezetés

PROLÓGUS

Első fejezet PIPO

Második fejezet TRONDHEIM

Harmadik fejezet LIBO

Negyedik fejezet ENDER

Ötödik fejezet VALENTINE

Hatodik fejezet OLHADO

Hetedik fejezet A RIBEIRA HÁZ

Nyolcadik fejezet DONA IVANOVA

Kilencedik fejezet ÖRÖKÖLT KÓR

Tizedik fejezet AZ ELME GYERMEKEI

Tizenegyedik fejezet JANE

Tizenkettedik fejezet ADATÁLLOMÁNYOK

Tizenharmadik fejezet ELA

Tizennegyedik fejezet RENEGÁTOK

Tizenötödik fejezet A BESZÉD

Tizenhatodik fejezet A KERÍTÉS

Tizenhetedik fejezet AZ ASSZONYOK

Tizennyolcadik fejezet A MÉHKIRÁLYNŐ

Table of Contents

Bevezetés

PROLÓGUS

Első fejezet PIPO

Második fejezet TRONDHEIM

Harmadik fejezet LIBO

Negyedik fejezet ENDER

Ötödik fejezet VALENTINE

Hatodik fejezet OLHADO

Hetedik fejezet A RIBEIRA HÁZ

Nyolcadik fejezet DONA IVANOVA

Kilencedik fejezet ÖRÖKÖLT KÓR

Tizedik fejezet AZ ELME GYERMEKEI

Tizenegyedik fejezet JANE

Tizenkettedik fejezet ADATÁLLOMÁNYOK

Tizenharmadik fejezet ELA

Tizennegyedik fejezet RENEGÁTOK

Tizenötödik fejezet A BESZÉD

Tizenhatodik fejezet A KERÍTÉS

Tizenhetedik fejezet AZ ASSZONYOK

Tizennyolcadik fejezet A MÉHKIRÁLYNŐ