ORSON SCOTT CARD

ENDER

ÁRNYÉKA

A JÖVŐ IMMÁRON A JELEN

(Tartalom)

ALEXANDRA

Fordította

Horváth Norbert

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Orson Scott Card: Ender’s Shadow

Tor, 1999

© Silent Library Project – Poty, 2012

http://www.scribd.com/doc/69940481/A-halhatatlansag-halala

Dick és Hazie Brownnak,

akiknek otthonában senki sem marad éhen,

és akiknek szívében senki sem idegen

ELŐSZÓ

Ez a regény, ha szigorúan vesszük, nem folytatás, mert nagyjából ugyanakkor kezdődik, amikor a Végjáték, és nagyjából ugyanott is ér véget. A szereplők és a helyszínek javarészt azonosak, sőt, ami azt illeti, maga a történet sem változott igazán, ám ezúttal egy másik karakter nézőpontjából követhetjük az eseményeket. Nehéz pontosan megnevezni, mi is az Ender árnyéka. Társregény? Párhuzamos regény? Talán a „parallaxis” a helyes kifejezés, már ha ezt a csillagászati kifejezést átemelhetem a próza világába.

Ideális esetben azok számára is élvezetes, akik nem olvasták a Végjátékot, és azoknak is, akik többször is végigrágták. Mivel nem folytatás, nem igényli a másik kötet ismeretét, ám ha sikerült elérnem irodalmi célkitűzésemet, a két regény kiegészíti és kiteljesíti egymást. Bármelyiket is olvassuk először, a másik is megáll a saját lábán.

Éveken át jóleső érzéssel figyeltem, ahogy a Végjáték népszerűsége egyre nőtt, különösen az iskoláskorúak körében. Bár nem ifjúsági regénynek szántam, örömmel láttam, hogy e korosztályból is sokan a szívükbe zárták, és sok tanár is felhasználta így vagy úgy az osztályában.

Nem lepett meg, hogy a folytatások – a Holtak szószólója, a Fajirtás és A tudat gyermekei (Children of the Mind – magyarul nem jelent meg) – már nem találtak ilyen kedvező fogadtatásra a fiatalabb olvasók körében. A nyilvánvaló ok az, hogy a Végjáték egy gyermekről szól, míg a folytatások felnőttekről; mi több, a Végjáték – a felszínen legalábbis – egy hősies, kalandos regény, míg a folytatások teljesen más műfajt képviselnek. Lassabbak, töprengőbbek, ideaközpontúak, és az ifjabbaktól távolabb álló témákkal foglalkoznak.

Nemrégiben azonban rájöttem, hogy a Végjáték és a folytatásai közötti 3000 esztendőnyi rés számtalan lehetőséget kínál az első regényhez szorosabban kapcsolódó írások számára. Bizonyos értelemben a Végjátéknak nincs is folytatása, hiszen a másik három kötet egyetlen összefüggő eseménysort mutat be, míg a Végjáték önálló történet.

Rövid ideig kacérkodtam a gondolattal, hogy megnyitom a Végjáték világát más írók előtt; odáig merészkedtem, hogy bevontam Neal Shustermant, akinek a munkásságát nagyra tartom, hogy közösen gondoljuk végig a katonai akadémia, Ender Wiggin és társai történetét. Beszélgetéseink során egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a legkézenfekvőbb karakter, akivel foglalkozni érdemes, Bean, az ifjú diák, akivel Ender pont úgy bánt, ahogy vele a felnőttek.

Aztán történt valami. Minél többet beszélgettünk, annál féltékenyebb lettem Nealre, amiért ő írná meg a könyvet és nem én. Végül számomra is nyilvánvalóvá vált, hogy még nem végeztem a projekttel, amelyet magamban cinikusan „gyerekekkel az űrben”-nek neveztem. Volt még mondanivalóm, tanultam egyet s mást a Végjáték első, 1985-ös megjelenése óta. így aztán, remélve, hogy még dolgozhatunk együtt valami máson Neallel, gyorsan visszaragadtam magamhoz a projektet.

Hamar rá kellett jönnöm, hogy a feladat nehezebb, mint amilyennek tűnik – kétszer elmondani ugyanazt a történetet, másként. Hátráltatott az is, hogy bár a nézőpont karaktere eltért, az író ugyanaz maradt, és alapvetően még mindig ugyanúgy gondolkodott a világról. Segített, hogy az eltelt évek során tanultam pár dolgot, így képes voltam másféle gondolatokat, mélyebb megértést vinni a projektbe. Mindkét könyv ugyanabból az elméből született, de mégsem ugyanaz; ugyanúgy a gyermekkor emlékeiből merít, de más perspektívából. Az olvasó számára a parallaxist Ender és Bean hozza létre, akik egymáshoz közel állva haladnak végig ugyanazokon az eseményeken; számomra, az író számára, a parallaxist az a tucatnyi év adja, ami alatt idősebb gyermekeim felnőttek, és újak születtek, a világ pedig megváltozott köröttem. Sokat tanultam az emberi természetről, a művészetről, ismereteim bővültek.

Ezt a könyvet tartja most kezében a kedves olvasó, és remélem, az irodalmi kísérletet élvezetesnek találja. Nekem megérte ugyanabból a kútból merítenem; az eltelt évek alatt sokat változott a víz, és ha nem is vált borrá, talán mégis nemesedett valamelyest. Mindenesetre bízom benne, hogy ugyanúgy élvezni fogják az Ender árnyékát, mint a Végjátékot, talán még jobban is.

Greensboro, Észak-Karolina, 1999. január

Első rész

––––––––––––––––––––

Az utcagyerek

1.

POKE

– Azt gondolja, találtak valakit, ezért elkaszálják a programomat?

– Nem arról a gyerekről van szó, akit Graff talált, hanem a gyenge alanyokról, akiket maga szállított.

– Tudtuk, hogy rosszak az esélyeink, de ne feledje, az én gyerekeim a puszta túlélésért harcolnak.

– A maga gyerekei szörnyen alultápláltak, és már a tesztelés előtt a mentális leépülés jeleit mutatják. Többségük képtelen normális emberi kapcsolatokat kialakítani, olyan fokon sérültek, hogy egy napot sem bírnak ki anélkül, hogy ne kötekednének, vagy ne lopnának.

– Ugyanolyan lehetőség rejlik bennük, mint bármely más gyermekben, csak több figyelmet igényelnek.

– Maga túl idealista. Pontosan ezért nem hisznek az NF-nél a projektjében.

Poke mindig nyitva tartotta a szemét. A fiatalabbak is őrködtek, de néha egyszerűen nem észlelték időben a jeleket, ha észrevették egyáltalán, a lány pedig megtanulta, ébernek kell lennie, hogy elkerüljék a veszélyt.

Abból pedig akadt elég. Ott voltak például a fakabátok. Nem jelentek meg túl gyakran, de amikor mégis, akkor úgy tűnt, végleg elszánták magukat arra, hogy megtisztítják az utcákat a gyerekektől. Csapkodtak a mágneses ostorukkal, amely fájdalmas csípésekkel marta meg a legkisebbeket is, és úgy hajszolták őket Rotterdam utcáin, mint a kártevőket, tolvajokat, a város meg-rontóit. Poke feladata volt, hogy észrevegye azokat az apró jeleket, melyek egyértelművé tették, a rendőrök megint tisztogatásba kezdtek. Akkor figyelmeztető füttyel jelzett a többieknek, így a kisebbek biztonságban elrejtőzhettek, amíg elmúlt a veszély.

Ám a fakabátok csak ritkán tévedtek erre, az igazi veszedelmet a nagyobb gyerekek jelentették. Poke, a maga kilenc esztendejével a bandája úrnője volt (bár közülük senki sem volt biztos benne, hogy Poke lány), de ez nem sokat számított a tizenegynéhány éves fiúknál és lányoknál, akik az utcákat uralták. A felnőttebbnek kinéző koldulok, tolvajok és szajhák nem nagyon foglalkoztak a fiatalabbakkal, legfeljebb félrelökték őket, ha az útjukba akadtak. Ők cserébe a legkisebbeken vezették le a haragjukat, gyakorlatilag vadásztak rájuk. Amint Poke bandája talált valamit – megbízható forrásnak kinéző kukát, esetleg megfelelő célpontot a kéregetéshez féltékenyen őrizniük és rejtegetniük kellett, mert a szekák mit sem szerettek jobban, mint elvenni a kicsiktől, amijük volt. Gyerekektől lopni amúgy is biztonságosabb volt, mint a boltokból vagy járókelőktől. Poke régen felismerte már, hogy a szekák élvezik, ahogy a kicsik összerezzennek, meghúzzák magukat, és rémületükben bármit odaadnak nekik, csak hogy szabadulhassanak.

Így aztán, amikor a csontsovány, kétévesforma fiú felült egy kukára az utca túloldalán, Poke nyomban kiszúrta. A kölyök láthatóan éhezett, karja és lába pálcikavékony volt, hasa felfúvódott. Ha az alultápláltság nem is, a hamarosan beköszöntő hideg ősz biztosan kivégzi majd, hiszen foszlott ruhája alig takart valamit satnya testéből.

Nem is figyelt volna fel rá, hiszen volt hozzá hasonló épp elég az utcákon, ám ennek a fiúnak szeme volt. Még mindig értelmesen nézett körül, nem a haldoklók tompa, üres tekintetével, akiket már nem érdekelt az étel, de még a meleg fekvőhely sem, ahol elheverhetnek, várva a megváltó halált. Mindenki tudta, hogy Rotterdam csak annyival jobb a Pokolnál, hogy itt nem örök a kárhozat.

Ez a fiú... mit csinál? Nem ételt keres, nem a járókelőket lesi. Az utóbbinak persze értelme sem lett volna, hiszen egy ilyen kis gyereknek amúgy sem adnak semmit. Ha adnának is neki, azt az idősebbek úgyis elszednék tőle, minek fáradozzanak hát? Ha életben akarna maradni, követnie kellene az idősebbeket, és lenyalogatni utánuk, amit a csomagolópapírokon hagytak, az utolsó szem cukrot, morzsákat, amit ottfelejtettek.

Semmit sem tartogatott az utca egy ilyen kölyök számára, hacsak egy banda be nem fogadja, de Poke nem akarta befogadni. Csak hátráltatná őket, újabb haszontalan, éhes száj lenne.

Meg fogja kérdezni, gondolta a lány. Idejön és könyörögni fog. De ez csak a gazdagoknál működik. Nekem a saját bandámra kell gondolnom. Ő nem tartozik bele, nem kell foglalkoznom vele. Még ha ilyen kicsi is. Semmit sem jelent nekem.

Néhány tizenkét éves prosti jelent meg az utcasarkon. Nem ezen a környéken dolgoztak, de most mégis egyenesen Poke bázisa felé tartottak. A lány halkan füttyentett, mire a gyerekek rögtön szétszéledtek kicsit. Az utcában maradtak, de igyekeztek úgy tenni, mintha nem egy bandába tartoznának.

Nem segített. A prostik már tudták, hogy Poke a bandavezér, és amint beérték, megragadták a karjánál fogva, és a falhoz lökték, követelve az „engedélyezési díjat”. A lánynak több esze volt annál, mint hogy tagadjon – mindig tartalékolt egy keveset, amivel leszerelhette az éhes szekákat. Ahogy végigmérte támadóit, azonnal megértette, miért voltak annyira éhesek, miért kényszerültek rá, hogy kolduskölyköktől szerezzenek élelmet. Nem olyan típusúak voltak, akiket a pedofilok kedveltek, túl inasak voltak, túl idősnek látszottak, és amíg nem kezdenek formásodni az idomaik, hogy a kevésbé perverzeket vonzzák, guberálniuk kellett. Vagy elvenniük a kisebbek élelmét. Ettől persze Poke-nak majd’ felforrt a vére, de volt annyi esze, hogy inkább lekenyerezze őket. Ha megverik, nem tud vigyázni a bandájára. Elvezette őket az egyik rejtekhelyére, ahol egy zacskóban akadt még egy félédes péksütemény.

Kicsit avas volt már ugyan, mert napok óta ott rejtegette, pont egy ilyen alkalomra, de a két prosti már meg is ragadta, egyikük feltépte a zacskót, és leharapta több mint a felét, mielőtt odaadta volna a többit a barátnőjének. Vagyis inkább a volt barátnőjének, az ilyen mohó tett ugyanis rendre viszályt szült. Ott helyben egymásnak estek, ordítoztak, pofozkodtak, karmolták egymást. Poke éberen figyelte őket, hátha leejtik a maradékot, de nem volt szerencséje. Végül az a prosti győzött, aki elsőként harapott a süteménybe, a másik pedig menekülőre fogta.

Poke megfordult, és a kisfiú ott állt mögötte. Majdnem átesett rajta. Épp elég dühös volt amiatt, hogy ételt kellett adnia a kurváknak, ezért aztán a térdével fellökte a kölyköt.

– Tanuld meg, hogy ne állj mások háta mögé, ha nem akarod a földön végezni – vicsorogta.

A fiú fölállt, és várakozóan, szinte követelőzve nézett rá.

– Nem, vakarék, nem kapsz tőlem semmit – mordult rá Poke.

– Egy babszemet sem veszek el a bandám szájától, még annyit sem érsz.

A gyerekek kezdtek visszaszivárogni, miután a szekák odébb-álltak.

– Miért adtál nekik ennivalót? – kérdezte a kölyök a lánytól.

– Nektek is kell az ennivaló.

– Ó, bocsánatot kérek! – gúnyolódott Poke emelt hangon, hogy a többiek is hallják. – Talán neked kéne bandavezérnek lenned, nem igaz? Olyan nagy vagy, neked nem gond megvédeni az ételt.

– Dehogy – mondta a fiú. – Egy babszemet sem érek, te mondtad.

– Úgy bizony. Jobb lenne, ha megértenéd, és befognád végre a szádat.

A többiek nevettek.

A fiú azonban nem.

– Saját szekát kéne szerezned – közölte.

– Én nem szerzem őket, hanem megszabadulok tőlük – vágott vissza Poke. Nem tetszett neki, ahogy a fiú feleselt vele. Kénytelen lesz megverni, ha tovább kekeckedik.

– Mindennap kaját adsz a szekáknak. Add egy szekának, és tartsa távol ő a többieket.

– Azt hiszed, nekem nem jutott eszembe, te hülye? – morogta a lány. – De hogy tartom meg, ha egyszer megvettem? Nem fog harcolni értünk.

– Ha nem teszi, öld meg.

A lányt ettől végképp elöntötte a méreg. Az ötlet lehetetlensége, a hatalom ígérete, amiről tudta, hogy sosem lehet az övé. Ezúttal nemcsak megtaszította térddel, de amikor elesett, még bele is rúgott a kölyökbe.

– Talán veled fogom kezdeni – sziszegte.

– Egy babszemet sem érek, emlékszel? – ingatta a fejét a fiú.

– Megölsz egy szekát, találsz egy másikat, aki megvéd. Neki is kell kaja, és fél majd tőled.

Poke nem is tudta, mit válaszoljon erre a hajmeresztő felvetésre.

– Elesznek mindent – folytatta a kölyök. – Eleszik az ennivalótokat. Meg kell ölnöd egyet. Földre kell vinni, ahol mindenki olyan kicsi, mint én. A kövek minden fejet betörnek.

– Rosszul vagyok tőled – vicsorogta Poke.

– Mert nem neked jutott eszedbe.

Az életével játszott, hogy így feleselt vele, tudnia kellett, hogy a legkisebb sérülés is végzetes lehet. Egy ideje kerülgette már a halál, talán ezért nem érzett félelmet.

Poke körülnézett, a többiek arcát leste, de semmit sem tudott leolvasni róluk.

– Nincs szükségem rá, hogy egy pisis mondja meg, kit öljek meg... olyat, akit nem is tudok.

– Egy kisebb gyerek mögé áll, te meglököd, ő elesik – magyarázta a fiú. – Egy kővel vagy téglával fejbe vágod. Ha meglátod az agyvelejét, vége.

– Holtan nem ér semmit – vélte a lány. – Ha saját szekám van, aki megvéd, akkor élve kell.

A fiú elvigyorodott.

– Most már tetszik az ötletem – jegyezte meg elégedetten.

– A szekákban nem lehet megbízni.

– Vigyáz rátok az ételosztónál is – folytatta a fiú rendületlenül.

– A konyhánál mentek be. – Egyenesen Poke szemébe nézett, de mindnyájukhoz beszélt. – Mindenkit bejuttat.

– Ha egy gyerek bejut a konyhába, a nagyok megverik – ellenkezett Őrmester. Nyolcéves volt, és úgy viselkedett, mintha Poke helyettese volna, bár igazából a lánynak nem volt helyettese.

– Ha szereztek egy szekát, a többiek békén hagynak.

– Hogy állít meg két szekát? Vagy hármat? – mutatott rá Őrmester a terv gyenge pontjára.

– Ahogy mondom. Lelökitek a földre. Ott már nem nagy. Fogjátok a köveket. Készen álltok. Te nem katona vagy? Nem Őrmesternek hívnak?

– Ne beszélj vele, Őrmester – vágott közbe Poke. – Nem is értem, miért állunk szóba egy kétévessel.

– Négyéves vagyok – javította ki a fiú.

– Mi a neved?

– Senki sem adott nekem nevet.

– Azt mondod, olyan majom vagy, hogy nem emlékszel a nevedre?

– Senki sem adott nekem nevet – ismételte a fiú. Még mindig egyenesen a szemébe nézett, de meg sem próbált felkelni a földről.

– Egy babszemet sem érsz – szögezte le Poke.

– De igen.

– Ja. Egy szemet – vágta rá Őrmester.

– Most már van neved: babszem, azaz Bean – gúnyolódott Poke. – Menj vissza, üldögélj azon a kukán. Majd gondolkozom azon, amit mondtál.

– Ennem kell valamit – jelentette ki Bean.

– Majd ha szerzek magamnak egy szekát, ha működik a terved, akkor talán adok valamit.

– Most kell valami – erősködött Bean.

Poke tudta, hogy így van. A zsebébe nyúlt, és elővett hat szem mogyorót, amit eddig tartogatott. Bean felült, és elvett egyet a kezéből, a szájába tette, és óvatosan megrágta.

– Vedd el mind – dörrent rá Poke türelmetlenül.

A fiú kinyújtotta kis kezét, de túl gyenge volt, nem tudta ökölbe szorítani.

– Nem tudom megtartani – súgta.

Francba! Pazarolja itt az ennivalót egy kölyökre, aki úgyis fel fogja dobni a talpát.

De azért kipróbálja az ötletét. Merész volt, de az egyetlen, amit ez idáig hallott, és a siker reményével kecsegtetett, azzal, hogy jobbra fordulhatnak a dolgok, hogy megváltozik valami nyomorult kis életükben. Hogy Poke-nak nem kell lányos ruhákba bújnia és kiállni az utcasarokra. Mivel Bean ötlete volt, a többieknek látniuk kellett, hogy tisztességesen bánik vele. Csak úgy maradhat bandavezér, ha tudják, igazságos.

Így aztán tartotta a tenyerét, amíg a fiú megette mind a hat szemet, szépen, lassan, egyesével.

Miután lenyelte az utolsót is, a kölyök Poke szemébe nézett, várt egy ideig, aztán megszólalt.

– Fel kell készülnöd rá, hogy megöld.

– Elve akarom.

– Készen kell állnod, hogy megöld, ha nem jó.

Ezzel Bean visszasétált, át az utca túloldalára a szemeteshez, nehézkesen felmászott rá, hogy onnan figyeljen tovább.

– Nem is vagy négyéves! – kiáltott utána Őrmester.

– De igen, csak kicsi vagyok – jött a válasz.

Poke rápisszent Őrmesterre, aztán elindultak köveket, téglákat, salaktömböt keresni. Ha háborúba indulnak, jobb, ha felfegyverkeznek.

Beannek nem tetszett az új neve, de akkor is egy név volt, ami azt jelentette, hogy valaki más tudta, hogy ő kicsoda, és szükségét érezte, hogy valahogyan szólíthassa, ez pedig jólesett neki. Akárcsak a hat szem mogyoró. A szája alig tudta, mihez kezdjen vele, már a rágás is fájdalmat okozott.

Ahogy az is fájt neki, ahogy látta, hogyan teszi tönkre Poke a tervét. Bean nem azért választotta őt, mert ő volt a legokosabb bandavezér Rotterdamban, hanem épp ellenkezőleg. A bandája alig boldogult, mert a lány ítélőképessége gyenge volt. Emellett túlságosan könyörületesnek bizonyult. Nem volt elég esze, hogy eleget egyen, és jól tápláltnak tűnjön. Hiába tudta a saját bandája, hogy rendes, és hiába kedvelték őt, az idegenek szemében nem tűnt túl jóllakottnak, mintha rosszul végezte volna a munkáját.

De ha jól végezte volna a munkáját, sosem állt volna szóba Beannel, nem hagyta volna, hogy közel kerüljön hozzá. Vagy ha mégis meghallgatja, és tetszik neki Bean ötlete, akkor is megszabadult volna tőle. Az utca már csak ilyen. A rendes gyerekek meghaltak. Poke majdnem túl rendes volt ahhoz, hogy életben maradjon. Bean erre számított, de most ettől is tartott.

Az a rengeteg idő, amit a megfigyelésre áldozott, miközben a teste elsorvadt, mind hiába volt, ha Poke képtelen véghezvinni a tervet. Persze Bean is rengeteg időt vesztegetett el. Először akkor, amikor azt figyelte, mit csinál a többi utcagyerek, ahogy egymástól lopnak, ahogy egymásnak esnek, ahogy eladják mindenüket, amit csak tudnak, és látta, hogyan lehetne minden jobb, ha legalább valakinek lenne annyi esze, hogy gondolkozzon. De nem bízott a saját meglátásában. Attól tartott, hogy akad még valami, amire nem gondolt, amire nem figyelt fel. Keményen dolgozott azon, hogy többet tanuljon... hogy megtanuljon mindent. Elsősorban olvasni, hogy tudja, mit jelent a betűk sora a boltokon, az autókon, a kordékon és a dobozokon. Megtanult hollandul, és eleget az NF közös nyelvéből, hogy megértsen mindent, ami körülötte zajlik. Az örökös éhség nem segített, elvonta a figyelmét.

Valószínűleg több ennivalót talált volna, ha kevesebb időt szán az emberek tanulmányozására. Végül azonban rájött, hogy nem téved. A kezdetektől fogva jól látott mindent. Nem létezett a nagy titok, és Bean kicsi kora ellenére felfogta a lényeget: a gyerekek azért viselkedtek ilyen ostoba módon, mert valóban ostobák.

Igen, ostobák voltak, ő pedig okos. Akkor mégis miért haldoklik az éhségtől, miközben a többi gyerek életben marad? Ekkor döntött úgy, hogy cselekszik; ekkor választotta ki magának Poke-ot. Most pedig ült egy szemeteskukán, és leste, ahogy a lány elszúrja a tervét.

Rossz szekát választott, ez volt az első hiba. Olyasvalakit kellett volna kiszemelnie, aki boldogul egyedül, aki alkatánál fogva meg tud félemlíteni másokat. Valaki nagy és kellőképp ostoba; brutális, de egyben irányítható. Ehelyett azt gondolta, neki valaki kicsi kell. Nem, te ostoba! Ostoba! Bean rá akart ordítani, amikor meglátta a célpontot, egy szekát, aki Achilles-nek nevezte magát a képregényhős után. Kicsi volt és komisz, okos és gyors, de az egyik lábára sántított. A lány azt gondolta, könnyebb lesz legyűrni. Ostoba! Nemcsak le kell gyűrni... elsőre bárkit le lehet teperni, mert nem számít rá. Olyasvalaki kell, aki lent is marad.

Bean nem szólt semmit. Nem haragíthatta magára Poke-ot. Lássuk, mi történik, lássuk milyen, amikor Achillest legyőzik. Majd a lány is meglátja: rosszul választott, és akkor meg kell ölnie a szekát, elrejteni a testét, és újra próbálkozni egy másikkal, mielőtt híre megy, hogy egy csapat gyerek nagyobbakra mer támadni.

Jött tehát Achilles tántorogva, kacska lábának köszönhetően feltűnően bicegve, Poke pedig látványosan megrémül tőle, és próbál eliszkolni. Rosszul csinálja, gondolta Bean. Achilles már sejt valamit. Valami nem stimmel. Úgy kellett volna viselkedned, mint általában! Ostoba! Achilles körülnéz. Óvatosan. Poke azt dadogja, van elrejtett készlete – ez a rész hihető –, aztán bevezeti a sikátorba, a csapdába. De lám, Achilles óvatos, lemarad. Nem fog működni.

Végül mégis sikerül, mert Achilles sánta. Látta ugyan, hogyan zárul be körötte a csapda, de képtelen eliszkolni. Néhány gyerek nekimegy a lábának hátulról, Poke és Őrmester pedig szemből, és már a földön is van. Aztán eltalálja néhány tégladarab – a kisebbek megértették, teszik is a dolgukat rendesen, még ha Poke ostoba is volt. Igen, működik, Achilles már fél, azt hiszi, meg fog halni.

Bean leugrott a helyéről, és közelebb óvakodott. Nem látott rendesen a tömegtől. Átfurakodott a kisebbek között, akik persze mind nagyobbak voltak nála. Azok felismerték, utat engedtek neki. Megállt Achilles fejénél. Poke ott magasodott az áldozatuk fölött, kezében egy salakrögöt tartott, éppen beszélt.

– Bejuttatsz minket az ételosztóba a menhelyen.

– Igen, persze, megígérem.

Ne higgy neki! Nézz a szemébe, a gyenge pontodat keresi.

– Így neked is több ennivaló jut, Achilles. Itt a bandám. Ha eleget eszünk, több erőnk lesz, többet is szerzünk neked. Szükséged van egy bandára. A többi szeka mindig kilök a sorból, de ha velünk vagy, nem kell eltűrnöd. Látod, mit tettünk? Hadsereg vagyunk!

Oké, most már kezdte felfogni. Jó ötlet volt, Achilles pedig nem volt ostoba, meg is értette.

– Ha ilyen okos vagy, Poke, miért nem csináltad már korábban?

Erre nem tudott mit mondani, helyette Beanre nézett.

Csak egy pillanatra, de Achilles észrevette. Bean pedig tudta, hogy máris forral valamit. Annyira nyilvánvaló volt.

– Öld meg! – szólalt meg Bean.

– Ne légy ostoba... benne van.

– Úgy van – vágta rá Achilles. – Benne vagyok! Jó ötlet.

– Öld meg! – ismételte meg Bean. – Ha nem ölöd meg most, ő fog megölni téged.

– Hagyod, hogy egy kis szaros kioktasson, hogy így beszéljen veled? – nézett a lányra Achilles.

– Vagy te, vagy ő – jelentette ki Bean. – Öld meg, és találj valaki mást!

– A következő nem fog sántítani – próbálkozott Achilles. – A következő nem fogja azt gondolni, hogy szüksége van rátok. Én megértettem, és benne vagyok. Rám van szükségetek. Teljesen világos.

Talán Bean figyelmeztetése óvatosabbá tette Poke-ot, mert még nem adta be a derekát.

– Mi lesz, ha meggondolod magad? Ha úgy döntesz, túl kínos egy csapat gyerekkel mutatkozni?

– A te bandád, nem az enyém – mutatott rá Achilles.

Hazudsz, gondolta Bean. Hát nem látod, hogy hazudik neked, Poke?

– Ez itt – kezdte Achilles –, ez itt a családom. Ők az én testvéreim. Gondoskodnom kell a családomról, nem?

Bean abban a pillanatban felfogta, hogy Achilles győzött. Nagy volt, és testvéreinek nevezte a kisebbeket. Bean látta az éhséget a kicsik szemében. Nem a szokásosat, az ennivaló utáni vágyat, hanem az igazi éhséget, a vágyat a családra, a szeretetre, arra, hogy tartozzanak valahova. Poke bandájaként részben megkapták ezt, de Achilles többet ígért. Éppen most licitálta felül a lány legjobb ajánlatát. Most már túl késő volt megölni.

Túl késő, de egy pillanatig úgy tűnt, Poke volt olyan ostoba, hogy mégis megölje. Magasabbra emelte a salakrögöt, hogy lesújtson vele.

– Ne! – szólt rá Bean. – Nem teheted. Most már családtag.

A lány leeresztette a rögöt, és a négyéves kölyök felé fordult.

– Tűnj el innen! – dörrent rá. – Nem vagy a bandám tagja. Itt semmit sem kapsz.

– Nem – tiltakozott Achilles. – Akkor már inkább ölj meg, ha így akarsz bánni vele.

Ó, ez aztán bátor húzás volt! Látszatra. Bean tisztában volt vele, hogy Achilles nem bátorságból, hanem számításból állította meg a lányt. A szeka már győzött. Nem számított, hogy a földön hever, ahogy az sem, hogy Poke még mindig kezében tartotta a fegyvert. A banda felett már átvette az irányítást. A lánynak vége. Beletelik egy kis időbe, míg Achilles-en és Poke-on kívül bárki más rájön erre, de a parancsnokság próbája már lezajlott, és Achilles nyert.

– Ez a kölyök lehet, hogy nem tagja a bandádnak, de tagja a családnak. Nem mondhatod a testvéremnek, hogy menjen el.

Poke tétovázott egy pillanatig. Majd még egy pillanatig.

Túl hosszan.

Achilles felült. Megdörzsölte a zúzódásait, megtapogatta a horzsolásokat. Mímelt csodálattal, tréfás hangon szólalt meg.

– Ördögfiókák!

Nevettek, először idegesen, nyugtalanul. Vajon végigver rajtuk, amiért bántották?

– Ne féljetek – mosolygott. – Megmutattátok, mit tudtok. Ugyanezt kell tennünk még más szekákkal is. Most már látom, képesek vagytok rá. Szép munka. Mi a nevetek?

Egyenként megmondták, ő pedig megtanulta, az eszébe véste a neveket, és ha valakiét nem sikerült elsőre megjegyeznie, látványosan szabadkozott, és feltűnően igyekezett megjegyezni. Negyed óra sem kellett hozzá, és már megszerették.

Ha képes volt erre, gondolta Bean, ha ilyen jól bánik az emberekkel, és hamar megkedvelik, miért nem csinálta már ezelőtt is?

Mert az ostobák csak a hatalmat tisztelik, azokat, akik fölöttük állnak. A felettük állók pedig nem akarják megosztani a hatalmat velük. Miért is tennék? Hiba lenne, ha így tennének. Ha azoknak, akik alattuk vannak, reményt és tiszteletet adnának, azok elfordulnának tőlük, mást keresnének, mert meg vannak győződve saját értéktelenségükről.

Achilles talpra állt. Imbolygott; sánta lábával a szokásosnál is ügyetlenebbül mozgott.

Mindenki hátrébb lépett, teret adtak neki. Útjára engedték, bár tudták, ha elmegy, sosem jön vissza többé. Vagy ha mégis visszatér, akkor hoz magával néhány szekát, és megbünteti őket.

Ehelyett Achilles csak állt mosolyogva, a zsebébe nyúlt, és valami hihetetlen dolgot vett elő: egy maréknyi mazsolát. Úgy meredtek a kezére, mintha varázslatot láttak volna.

– Előbb a kistestvérek vesznek – jelentette ki. – Elsőként a legkisebb – Beanre nézett. – Te.

– Beannek ne! – ellenkezett a második legkisebb. – Nem is ismerjük.

– Ő akarta, hogy megöljünk – tódította egy másik.

– Bean – szólította meg Achilles. – Csak vigyáztál a családomra, igaz?

– Igen – felelte a kölyök.

– Kérsz egy mazsolát?

Bean csak bólintott.

– Vegyél elsőnek, hiszen te hoztál össze minket!

A kölyök úgy számolt, hogy Achilles meg fogja ölni, mégsem rémült meg. Jelenleg csak a mazsola számított. Elvett egyet, és a szájába tette. Nem is harapott rá, csak engedte, hogy áztassa a nyála, hogy előhozza az ízeit.

– Bármeddig tartod is a szádban, nem változik vissza szőlővé – somolygott Achilles.

– Mi az a szőlő?

A szeka felnevetett, aztán sorra adott a többieknek is. Poke sosem osztott ki ilyen sok mazsolát, hiszen sosem tudott ennyit szerezni. Ám a gyerekek ezt nem értik meg. Ők azt gondolják majd, hogy Poke csak a maradékot adta nekik, míg Achilles a készlete javát. Mert ilyen ostobák voltak.

2.

KONYHA

– Tudom, hogy már keresgéltek ezen a környéken is, és meglehet, már végeztek is Rotterdammal, de történt valami mostanában, mióta utoljára itt járt, ami... nem is tudom, lehet, hogy semmiség. Talán hívnom sem kellett volna.

– Mondja csak, hallgatom.

– Mindig is voltak verekedések az ételosztó konyháknál. Próbáljuk megakadályozni, de kevés az önkéntes, épp csak annyi, hogy kiosszák az ételt, és úgy ahogy rendet tartsanak az étkezőkben. Tudjuk, hogy egy csomó gyerek, aki bejuthatna, még a sorig sem jut el, mert kilökdösik őket. Ha sikerül is megakadályozni az erőszakosabbakat, és beengedjük a kisebbeket, akkor később megverik őket. A legtöbbjüket nem is látjuk többé.

– Csak az erősebbek élik túl.

– A legkegyetlenebbek. A civilizációnak az ellenkezőjéről kellene szólnia.

– Maga civilizált. Ők nem azok.

– Mindenesetre egyik napról a másikra valami megváltozott. Van egy... azt mondta, hogy ha bármi szokatlant... és akárki áll is mögötte... szóval létezhet, hogy a civilizáció hirtelen újra kifejlődjön, ráadásul egy gyerekek által lakott dzsungelben?

– Csak ott fejlődhet ki. Végeztem Delfttel, nem találtam ott semmi nekünk valót. Elegem van a maradékból.

Bean a következő hetekben a háttérbe húzódott. Nem volt mit felajánlania, a legjobb ötletét már megvalósították, és azt is tudta, hogy a hála nem fog sokáig tartani. Kicsi volt, nem evett sokat, de ha folyton láb alatt lett volna, ha folyton fárasztotta volna a többieket a beszédével, akkor nemcsak poénból nem adtak volna neki enni, hanem azért is, mert ez lett volna a népszerű húzás. Hátha éhen hal vagy lelép.

Olykor magán érezte Achilles tekintetét, de nem félt tőle. Ha a szeka megöli, hát megöli. Amúgy is csak pár nap választotta el a haláltól. Ha elpusztul, az csak azt jelenti, hogy mégsem vált be a terve, és mivel ez volt az egyetlen terve, nem tehetett semmit. Ha Achilles emlékezett rá, hogyan sürgette Poke-ot, hogy ölje meg – és persze hogy emlékezett rá –, minden bizonnyal már azon töprengett, hogyan és mikor végezzen vele. Ám Bean semmit sem tehetett ez ellen.

Tisztában volt vele, hogy behízelgéssel semmire sem megy. Gyengeségnek tűnt volna, a szekák – márpedig a szíve mélyén Achilles még mindig az volt élvezték a kisebbek félelmét, élvezték a fölényüket, és még rosszabbul bántak azokkal, akik kimutatták a gyengeségüket. Újabb ötletek sem segítettek volna, egyrészt, mert nem volt több ötlete, másrészt Achilles azt hihetné, hogy megkérdőjelezi a hatalmát. A többi gyerek pedig csak megutálná őt, ha úgy viselkedne, mintha egyedül neki lenne esze. Már így is nehezteltek rá, amiért ő hozta a tervet; a tervet, ami megváltoztatta az életüket.

A változás ugyanis azonnali volt. Másnap reggel Achilles elküldte Őrmestert, hogy álljon be a sorba Helga konyhájánál az Aert Van Nes utcában, mert – mint mondta – ha már egyszer úgyis megvernek minket, próbálkozzunk a legjobb ingyen konyhánál Rotterdamban; ha szerencsénk van, talán még ehetünk egy jót, mielőtt meghalunk. Bár könnyedén beszélt, mégis sötétedésig gyakoroltatta velük a mozdulatokat másnapra, hogy tökéletesen dolgozzanak együtt, és ne árulják el magukat idejekorán, mint amikor őt akarták kelepcébe csalni. A gyakorlástól magabiztosak lettek. Achilles azt mondogatta, hogy „erre fognak számítani” meg „azt fogják megpróbálni”, és mivel ő is szeka volt, jobban bíztak benne, mint Poke-ban.

A lány pedig, amilyen ostoba volt, még mindig bandavezérként viselkedett, mintha csak ő bízta volna meg a kiképzéssel Achillest. Bean elismerően figyelte, ahogy a szeka meg sem próbált vitatkozni vele, ugyanakkor fikarcnyit sem módosított a tervén, bármit mondott is Poke. Ha a lány sürgette őt, fel sem vette a szavait, csak folytatta a munkát a kicsikkel rendületlenül. Nem volt itt semmi dac vagy ellenkezés. Nem volt hatalmi harc sem. Achilles úgy tett, mint aki már győzött, és mivel a többi gyerek őt követte, győzött is.

A sor már korán beállt Helga konyhája elé, Achilles pedig éberen figyelte, ahogy a később érkező szekák befurakodtak, ahogy kialakult egy hierarchia. Bean próbálta megérteni, milyen alapon választotta ki Achilles, hogy Őrmester melyik szekába kössön bele. Nem a leggyengébbet választotta, ami okos döntés volt, mivel a leggyengébb megverésével még több verekedésbe keverednének később. Ám nem is a legerősebbet szemelte ki. Ahogy Őrmester átsétált az utcán, Bean azon töprengett, mi volt az, ami miatt Achilles pont azt a szekát választotta, aztán rájött: ő a legerősebb, akinek nincs barátja.

A célpont nagydarab volt, és félelmetesnek látszott, tehát a legyűrése jelentős diadalt jelentett volna. A szeka nem szólt senkihez, nem köszönt senkinek. Nem hazai pályán mozgott, a többiek gyanakvóan méregették, és jó eséllyel akkor is kitört volna körötte a balhé, ha Achilles nem őt szemeli ki.

Őrmester pofátlanul beállt elé a sorba. A célpont szeka egy pillanatig csak bámult rá, mintha nem hitt volna a szemének. Csak rádöbben a kölyök, milyen végzetes hibát követett el, és elinal. Őrmester azonban úgy viselkedett, mint aki észre sem veszi, mit tett.

– Hé! – mordult rá a célpont, és keményen hátba vágta Őrmestert, akit a lökés iránya a sortól távol kellett volna, hogy taszítson, ám a kölyök, ahogy Achilles mondta neki, rögtön megvetette a lábát, és irányt változtatva nekizuhant az előtte álló szekának.

Amaz hátrafordult és Őrmesterre vicsorgott.

– Meglökött – sopánkodott Őrmester.

– Magától ment neked – közölte a célpont.

– Ennyire hülyének nézek ki? – tiltakozott Őrmester.

A célpont előtt álló szeka végigmérte a másikat. Idegen. Kemény, de nem legyőzhetetlen.

– Vigyázz magadra, gizda!

Ez komoly sértésszámba ment a szekák között, egyszerre utalt alkalmatlanságra és gyengeségre.

– Te vigyázz magadra!

Ezalatt Achilles egy válogatott csapat kisebb gyerekkel megindult Őrmester felé, aki testi épségét kockáztatva próbálta tartani a helyét a két szeka között. Mielőtt odaértek volna, a fiatalabb gyerekek közül ketten átiramodtak a sor túlsó oldalára, és megálltak a fal mellett, a célpont látószögén kívül. Ekkor kezdett bele Achilles a veszekedésbe.

– Mi a fenét képzelsz magadról, te szarcsimbók?! Ideküldöm a srácomat, hogy foglalja a helyemet, erre meglököd? Egyenesen a barátomnak?

Persze nem voltak barátok: Achilles a legalacsonyabb státusú szeka volt Rotterdamnak ezen a részén, és mindig utolsónak állt be a sorba, leghátulra. A célpont viszont nem tudhatta ezt, és ideje sem volt kideríteni, mert amint Achilles felé fordult, a mögötte ácsorgó kicsik már neki is estek, megragadták a lábikráit. Nem volt idő a szokásos kakaskodásra, szövegelésre a bunyó előtt. Achilles kezdte, és brutális gyorsasággal véget is vetett neki. Keményen megtaszította a másikat, pont amikor a kisebbek megragadták, így aztán a szeka nagyot puffanva hátrazuhant a járdára. Kábultan pislogva nézett fel, de addigra két másik gyerek egy-egy kilazult utcakövet nyomott Achilles kezébe, aki lecsapott a célpont mellkasára. Egymás után, mindkét kővel. Bean hallotta, ahogy a bordák száraz gallyakként reccsenve törtek el.

Achilles az ingjénél fogva megragadta áldozatát, megemelte és visszalökte a földre. A pórul járt szeka nyöszörgött, próbált menekülni, de a teste nem engedelmeskedett. Védekezésre képtelenül terült el a földön.

A többi sorban álló elhátrált a verekedés közeléből. Szemük láttára szegték meg a protokollt: ha két szeka nézeteltérésbe keveredett, félrehúzódtak egy sikátorba, és nem komoly sérülésre törekedtek, csak addig küzdöttek, amíg egyértelművé nem vált, melyikük az erősebb. Ez a macskakő és bordatörés újdonság volt. Megrémisztette őket, de nem azért, mert Achilles olyan félelmetesnek tűnt, hanem azért, mert tiltott dolgot művelt, ráadásul a nyílt utcán.

Achilles rögtön jelzett Poke-nak, hogy hozza a többieket, és töltsék ki a sorban támadt rést. Közben fel-alá járkált, és fennhangon szónokolni kezdett.

– Engem megvethettek, nem érdekel, én csak egy kripli vagyok, sánta az egyik lábamra! De ne taszigáljátok a családomat! Egyetlen gyerekemet se lökjétek ki a sorból, halljátok? Mert ha ilyet tesztek, lehet, hogy épp akkor jár erre egy teherautó, és úgy adódik, hogy alá estek, aztán csontotok törik, mint ahogy ez vele is történt. Vigyázni kell azokkal a száguldó teherautókkal, mint amelyik ezt a szerencsétlen szarházit is elütötte, éppen itt, a konyhám előtt!

Ott is volt a kihívás: a konyhám. Achilles nem fogta vissza magát, a szelídség legcsekélyebb jelét sem mutatta. Tovább szónokolt, fel-alá bicegett, mindegyik szekának a szemébe nézett, hogy ki merészel esetleg visszaszólni. Két fiatalabb gyerek folyamatosan követte őt a sor túloldalán, pont azok, akik segítettek a pórul járt szeka leteperésében, Őrmester pedig végig Achilles mellett maradt, és pimaszul mosolygott. Áradt belőlük a magabiztosság.

A szekák hol őket figyelték, hol hátrapislogtak, hogy lássák, mit művel a másik kettő.

Ráadásul Achilles nemcsak szájait, hanem amikor észrevette, hogy az egyik szeka cselekvésre szánta el magát, egyenesen elé lépett. Hanem ahogy azt előre eltervezték, nem pont őt szemelte ki, hiszen az készen állt a balhéra. A sorban következő lábának ugrottak neki, Achilles meg abban a pillanatban meglökte az új célpontot, és közelről ordított az arcába.

– Mi olyan vicces?! – már a kezében is volt egy macskakő, és állt az elesett fölött, de nem csapott le. – Menj a sor végére, te tapló! Örülj, hogy megengedem, hogy a konyhámban egyél!

Ezzel teljesen leszerelte a harciasabb másikat, mert akit Achilles a földre lökött és megverhetett volna, mögötte állt a sorban, alacsonyabb státusban. A harcias szekát nem érte fenyegetés, a haja szála sem görbült, Achilles mégis győzelmet aratott, pont az orra előtt, de mégsem fölötte.

Kinyílt a konyha ajtaja. A sánta szeka azonnal a nő mellett termett, mosolyogva régi barátként üdvözölte.

– Köszönjük, hogy enni ad nekünk ma reggel – hálálkodott.

– Én eszem utoljára. Köszönöm, hogy beengedi a barátaimat. Köszönöm, hogy enni ad a családomnak!

A nő tudta, hogyan működnek a dolgok az utcán, ismerte Achillest is, és érezte, hogy valami rendkívüli dolog történik. A sánta mindig utoljára evett a nagyobbak közül, és mindig megszégyenülten kullogott be. Még mielőtt ez az új, leereszkedő modorosság megfeküdhette volna a nő gyomrát, Poke már odaért a csapatával.

– A családom – jelentette be Achilles büszkén, egyesével terelgetve maga elé őket. – Viselje gondját a kölykeimnek.

Még Poke-ot is a gyerekének nevezte, de ha a lány észre is vette a megaláztatást, túlságosan lekötötte, hogy bejuthat egy ételosztóba. A terv működött.

Akár saját tervének tartotta, akár Bean-ének, nem számított, legalábbis Beant nem érdekelte, legalábbis addig, amíg az első kanál levest a szájához emelte. Olyan lassan szürcsölte el, ahogy csak bírta, de még így is túl hamar elfogyott. Ennyi az egész? És hogyan sikerült ilyen sokat az ingjére önteni?

Gyorsan betömte a kenyeret a ruhájába, és az ajtó felé indult. A kenyér elrejtése Achilles ötlete volt, méghozzá jó ötlet. Néhány szeka, aki bent látta őket, biztosan megtorláson törte a fejét, a falatozó gyerekek túl nagy kísértést jelentettek. Idővel majd hozzászoknak, ígérte Achilles, de az első napokban fontos volt, hogy a kicsik kijussanak, mielőtt a nagyok befejeznék az evést.

Mikor Bean az ajtóhoz ért, a sor még mindig araszolt befelé, Achilles pedig az ajtó mellett állva a sorban történt szörnyű balesetről beszélgetett. Valószínűleg mentőt is hívtak, mert a sérült gyerek már nem nyöszörgött a földön.

– Lehetett volna valamelyik kicsi is – hangoztatta éppen Achilles. – Rendőrre lenne szükség, aki figyeli a forgalmat. Az a sofőr biztos nem lett volna ilyen óvatlan, ha rendőr van a közelben.

A nő egyetértett.

– Szörnyű, azt mondják egy csomó bordája eltört, és kilyukadt a tüdeje – mesélte gyászos ábrázattal, a kezét tördelve.

– Még sötét van, amikor beállunk a sorba. Veszélyes. Nem lehetne lámpát szerelni ide? Gondolnom kell a kölykeimre – folytatta Achilles. – Ugye, maga is szeretné, ha biztonságban lennének? Vagy csak engem érdekel a sorsuk?

A nő motyogott valamit arról, hogy nincs elég pénz, és hogy milyen kevésből kellett kihozni a konyha működtetését.

Poke a gyerekeket számolta az ajtóban, míg Őrmester terelgette őket kifelé az utcára.

Bean, látván, hogy Achilles azt próbálta elérni, hogy biztonságban legyenek a sorban állás közben, úgy döntött, ideje hasznossá tenni magát. A nő jószívű teremtés volt, és Bean rájött, hogyan hathat rá: aprócska termete ezúttal az előnyére válhat. Odalépett a nőhöz, és megrángatta a pulóvere ujját.

– Köszönöm, hogy vigyáz ránk – hálálkodott. – Most először jártam igazi konyhában. Achilles papa azt mondta, maga vigyáz ránk, hogy mi, kicsik mindennap itt tudjunk enni.

– Jaj, szegénykém! Nézzenek oda! – könnyek szöktek a nő szemébe. – Jaj, szegény, drága kedveském! – sóhajtozott, és magához ölelte.

Achilles figyelt, és büszkén nézett fel a nőre.

– Vigyáznom kell rájuk – súgta. – Biztonságban kell tudnom őket.

Azzal elvezette a családját, amely már semmilyen értelemben sem volt Poke bandája, el Helga konyhájától, szép sorban. Amint befordultak a sarkon, futásnak eredtek, és olyan messzire igyekeztek kerülni a konyhától, amennyire csak bírtak. A nap hátralévő részében meg kellett húzniuk magukat. A szekák vadászni fognak rájuk.

Most azonban már megtehették, hogy csak lapuljanak, mert nem kellett ennivalót keresgélniük. A levesben már így is több kalória volt, mint amennyit általában egy egész nap alatt magukhoz tudtak venni, és még ott volt a kenyér is.

Persze ebből adózniuk kellett Achilles-nek is, aki nem evett levest. Minden gyerek ünnepélyesen felajánlotta a kenyerét az új apukájuknak, aki mindegyikből evett egy harapást, jól megrágta és lenyelte, mielőtt a következőért nyúlt volna. Elég hosszadalmas rituálé volt. Achilles mindenki kenyeréből harapott, kettő kivételével: Bean és Poke kenyeréből nem kért.

– Kösz – suttogta a lány.

Olyan ostoba! Azt hitte, ez a tisztelet jele volt. Bean azonban megértette: Achilles így helyezte őket a családon kívülre. Halottak vagyunk, suttogta az orra alatt. Ezért húzódott vissza, ezért tartotta a száját, és maradt a háttérben a következő hetekben. És attól kezdve ügyelt rá, hogy sose maradjon egyedül. Mindig karnyújtásnyi távolságban tartózkodott a többiektől. Poke közelébe azonban nem ment. Nem akarta, hogy bárki fejében megragadjon az a kép, hogy a lány nyomába szegődött.

Másnap reggeltől kezdve Helga ételosztó konyhája előtt mindig állt egy felnőtt, aki figyelte a sort, és harmadnapra egy lámpát is felszereltek. A hét végére egy rendőr váltotta fel a figyelőt, de Achilles még így is csak akkor vezette oda a csapatát, ha már ott volt az ajtónálló, és az egész családot a sor elejére masíroztatta, aztán hangosan megköszönte a legelöl álló szekának, hogy tartotta neki és a gyerekeinek a helyet.

Nehéz volt ez mindnyájuknak: látni, ahogy a szekák méricskélik őket. Az ajtónálló miatt viselkedniük kellett ugyan, de a tekintetükből sütött a gyűlölet.

És a helyzet nem javult. A szekák nem „szoktak hozzá”, bárhogy bizonygatta is Achilles. Bár Bean elhatározta, hogy kerüli a feltűnést, tudta, hogy lépnie kell valamit a fortyogó indulat ellen. Achilles azt hitte, a háború véget ért, győzött, ezért nem is akart tenni semmi mást.

Így amikor egyik reggel beálltak a sorba, Bean utolsónak maradt. Általában Poke maradt utoljára, így próbálta színlelni, hogy még van valami befolyása a csapat fölött, és ő terelgette be a kicsiket. Ezúttal azonban Bean a lány mögé állt, és szinte érezte a sorban elsőnek álló szeka perzselő tekintetét a tarkóján.

Mikor az ajtóhoz értek, ahol a nő és Achilles álldogáltak, és büszkén nézték a kis családot, Bean megfordult, és a szeka szemébe nézve jó hangosan megkérdezte:

– És hol vannak a te gyerekeid? Miért nem hozod el a családodat a konyhára?

A szeka már készült volna valami zaftosat visszaszólni, de az ajtóban álló nő kíváncsian felvonta a szemöldökét.

– Te is gyerekekre vigyázol? – kérdezte. Nyilvánvaló volt, hogy tetszett neki a gondolat, és azt remélte, hogy igenlő választ kap. Ostobasága ellenére a szeka felfogta, hogy érdemes az ennivalót osztó felnőtt kedvében járni.

– Hát persze – felelte.

– No, hát hozd el őket, ahogy Achilles papa is. Mindig örömmel látjuk a kisgyerekeket.

Bean lelkesen közbekotyogott.

– A kicsikkel érkezőket előreengedik!

– Tudod, mit, ez nagyszerű ötlet! – csapott le a nő. – Azt hiszem, mostantól ez lesz a szabály. No, mozduljunk, feltartjuk az éhes gyerekeket.

Bean rá sem pillantott Achilles-re, úgy sietett be.

Később, mikor a szokásos rituálé során felkínálták neki a kenyerüket, Bean is gondosan beállt a sorba és felkínálta a kenyerét, bár ezzel kockáztatta, hogy emlékeztet másokat arra, hogy Achilles sosem fogadta el az övét. Ma azonban látnia kellett, mit gondol róla a sánta szeka, amiért ilyen merész volt a konyhánál.

– Ha mind hoz magával kicsiket, hamarabb kifogynak a levesből – jelentette ki fagyosan Achilles. Kifejezéstelen tekintete hátborzongatóbb volt annál, mintha izzott volna benne a harag.

– Ha mind apukák lesznek, akkor nem próbálnak megölni minket – jelentette ki Bean.

Erre már felcsillant Achilles szeme. Lenyúlt, és elvette Bean kenyerét. Beleharapott a héjába, és letépett egy nagy darabot belőle, több mint a felét. A szájába tömte, és lassan megrágta, aztán visszaadta a maradékot a kölyöknek.

Ettől Bean éhes maradt aznap, de megérte. Ez persze nem jelentette azt, hogy Achilles nem fogja megölni valamikor, de legalább nem különítette el a többiektől. Ráadásul a maradék kenyér is több volt, mint amennyit általában magától tudott szerezni egy nap... vagy akár egy hét alatt.

Kezdett húsosodni, újból megvastagodtak az izmai, és már nem fáradt el csak attól, hogy átkelt az utcán. Könnyen tartani tudta az iramot, ha a többiek futásnak eredtek. Mindannyiuknak több energiája volt. Egészségesebbek voltak, legalábbis azokhoz képest, akiknek nem volt apukájuk. Ezt mindenki láthatta. A többi szekának nem lesz nehéz dolga saját családot toborozni.

Carlotta nővér a Nemzetközi Flotta gyermek-kiképzőprogram-jának toborzója volt. Rendjében sok kritika érte emiatt, végül a Földvédelmi Egyezményre hivatkozva nyerte meg a csatát, ami egyben burkolt fenyegetés is volt részéről. Ha feljelentette volna őket, amiért akadályozzák az NF-nek végzett munkáját, a rend elveszthette adókedvezményét és egyéb támogatásait. Azt is tudta, hogy ha vége a háborúnak és lejár az egyezmény, valószínűleg kereshet új apácarendet magának, mert Szt. Miklós nővérei között nem lesz többé maradása.

Életcéljának választotta, hogy segítsen a kisgyerekeken, és ahogy ő látta, ha a hangyok megnyerik a következő háborút, a Föld minden gyermeke meghal. Isten bizonyára nem akarta, hogy ez megtörténjen, vagy legalábbis, Carlotta megítélése szerint, bizonyára nem akarta, hogy a szolgái tétlenül üldögéljenek, és várják az égi csodatételt. Az Úr azt akarta, hogy a lehető legkeményebben dolgozzanak azon, hogy az igazság győzedelmeskedjék. Szent Miklós rendjének apácájaként neki tehát az volt a szent feladata, hogy gyermekgondozási szakértelmét a háborús erőfeszítések szolgálatába állítsa. Amíg az NF úgy gondolja, hogy megéri különösen tehetséges gyerekeket toborozni és a jövő hadvezéreinek kiképezni őket, addig ő segít megtalálni a megfelelő alanyokat, olyan helyeken is, ahol egyébként senki sem keresné őket. A flotta sosem fizetne azért, hogy a túlnépesedett városok utcáit ellepő kolduló, alultáplált, halálra ítélt gyerekek között keresgéljen csiszolatlan gyémántokat. Elenyésző volt az esélye, hogy a megfelelő adottságokkal, értelemmel és jellemmel rendelkező jelöltre bukkanjanak közöttük.

Isten azonban nem ismert lehetetlent. Hiszen nem azt mondta, hogy gyengékből lesznek az erősek és erősekből a gyengék? Hiszen Jézus is csak egy szerény galileai asztalos gyermeke volt. A gazdagságba és kiváltságosságba születettek között aligha volt isteni csodára méltó, különleges tehetség. Márpedig Carlotta nővér a csodát kereste. Isten a saját képére formálta az embert, férfinak és nőnek teremtette őket. Semmiféle másik bolygóról való hangy nem törölheti el teremtményeit.

Az évek során a hite ugyan nem, de lelkesedése alábbhagyott valamelyest. Egyetlen gyermek sem ért el kiemelkedő eredményeket a teszteken.

Akadtak, akiket megmentettek az utcától, akik tanulhattak, igaz nem a katonai iskolában – nem ők fogják elpusztítani az ellenséget. így aztán Carlotta nővér arra jutott, hogy igazi munkája másféle csoda: reményt ad a gyermekeknek, és talál köztük néhányat, akiket kiemelhet az utca mocskából és a hatóságok figyelmébe ajánlhat. Gondosan figyelemmel kísérte a gyerekeket, és rendszeresen érdeklődött felőlük, miután beajánlotta őket valahová. Néhányan már elvégezték azóta az iskolát, ők azt mondták, az életüket köszönhetik Carlotta nővérnek, de ő tudta, hogy Istennek köszönhetik.

Aztán jött a telefonhívás Helga Brauntól Rotterdamból, aki mindenféle változásokról beszélt az utcagyerekek körében, akik az ételosztó konyhájába jártak. Civilizációnak nevezte. A gyerekek, teljesen maguktól civilizáltabbá kezdtek válni.

Carlotta nővér azonnal odautazott, hogy saját szemével lássa a csodaszámba menő eseményt. És valóban, alig hitt a szemének. A konyha előtt álló sor tele volt kisgyerekekkel. Ahelyett, hogy a nagyobbak arrébb lökdösték és elzavarták volna őket, vigyáztak rájuk, gondoskodtak róla, hogy mindegyiknek jusson étel. Helga először pánikba esett, attól félt, hogy kifogy az ennivalóból, de aztán amikor a jótékony adományozók látták, mi történik, több lett a pénz is. Most már akadt ennivaló is bőven, és az önkéntesek száma is megnőtt.

– Már kezdtem kétségbeesni – mesélte Carlotta nővérnek.

– Egyik nap mondták, hogy egy teherautó elütött egy gyereket, eltörtek a bordái. Persze tudtam, hogy hazugság, de ott feküdt a sor mellett. Még csak meg sem próbálták elrejteni. Majdnem feladtam, azon voltam, hogy Istenre bízom az utcagyerekeket és elköltözöm a legidősebb fiamhoz Frankfurtba, ahol a kormány nem köteles az egyezmények alapján minden menekültet befogadni.

– Örülök, hogy nem tette – mondta Carlotta nővér. – Nem bízhatja őket Istenre, hiszen Ő bízta ránk őket.

– Hát ez az érdekes. Talán az a verekedés ébresztette rá a sorban állókat arra, miféle életet is élnek, mert éppen aznap az egyik nagyobb fiú, azok közt is a leggyengébb, a kacska lábú, akit Achilles-nek hívnak... nos, ha már itt tartunk, én adtam neki ezt a nevet, mert Akhilleusznak is a sarka volt a gyenge pontja... Szóval Achilles megjelent egy csapat kisebb gyerekkel. Tulajdonképpen segítséget kért tőlem ott helyben, figyelmeztetett rá, hogy ami a törött bordájú gyerekkel megesett, akit én Ulyssesnek hívok, mert konyháról konyhára jár... még mindig kórházban van, majd’ minden bordája eltört, most mit szól hozzá...? Tehát Achilles figyelmeztetett, hogy ez megtörténhet a kicsikkel is, akikre ő vigyáz, ezért aztán megmozgattam minden követ, megtettem minden tőlem telhetőt. Korán érkeztem, hogy figyeljek, és addig unszoltam a rendőrséget, amíg embereket küldtek, először csak szolgálaton kívülieket, részfizetésért, de most már egyenruhásokat is. Azt hiheti, hogy eddig nem figyeltem rájuk, de hát mi haszna lett volna? Nem jelentett volna semmit, mert nem a sorban félemlítették meg a kicsiket, hanem ott, ahol nem láthattam, így aztán hiába tartottam nyitva a szemem, csak a nagyobb, komiszabb fiúk álltak a sorban, és igen, tudom, hogy ők is Isten gyermekei, és etettem őket, meg prédikáltam nekik a Szentírást evés közben, de már kezdtem feladni a reményt, olyan szívtelenek, könyörtelenek voltak mindnyájan. Ám Achilles egy egész csoportot befogadott, és köztük volt a legkisebb utcakölyök, akit valaha is láttam, a szívem szakadt meg belé. Beannek hívják, és olyan kicsi, kétévesnek néz ki, nem többnek, de ő azt mondja, négyéves, és úgy beszél, mintha legalább tíz lenne, nagyon talpraesett, talán ezért is maradt életben addig, míg Achilles a szárnyai alá nem vette. Szegény csont soványra fogyott, állni is alig tudott, a keze és a lába vékony volt, mint a hangyoké... jaj, hát nem szörnyű, hogy a hangyokhoz hasonlítom? Vagy formikat kellene mondanom, azt hallom, a hangy politikailag inkorrekt szó, mert az NF közös nyelve nem is az angol. Bár egykor az volt, nem?

– Szóval, Helga, azt mondja, hogy az egész Achilles-lel kezdődött?

– Szólítson Hazie-nek, barátok vagyunk, nem? – azzal Helga megragadta Carlotta nővér kezét. – Találkoznia kell a fiúval. Bátorság! Előrelátás! Tegye próbára, Carlotta nővér! Igazi vezéralkat! Civilizációt teremt!

Carlotta nővér nem említette meg, hogy a civilizálok általában nem jó katonaemberek. Elég volt az, hogy érdekesnek tűnt, és mikor először járt erre, nem figyelt föl rá. Hibázott; figyelmesebbnek, alaposabbnak kell lennie.

Másnap, a hajnali szürkeségben Carlotta nővér már a sort fürkészte a konyha előtt. Helga magához intette, aztán feltűnően egy egészen jOképű fiatalemberre mutatott, akit gyerekek vettek körül. Csak amikor közelebb értek, akkor jött rá, hogy milyen rossz a jobb lába. Megpróbálta diagnosztizálni – korai csontsorvadás? Rosszul begyógyult törés?

Nem számított, a katonai iskola úgysem veszi fel efféle sérüléssel.

Aztán észrevette a csodálatot a gyerekek szemében, ahogyan az apukájuknak nevezték, és a kegyeit keresték. Kevés felnőtt férfi volt jó apa. Ez a fiú – talán tizenegy vagy tizenkét éves lehetett – máris remek apának bizonyult. Védelmező, gondoskodó király, sőt, inkább isten a kicsiknek. Ahogyan te bánsz az enyéim közül a leggyengébbekkel, úgy bánj, mintha velem tennéd. Krisztus szívében külön helyet érdemel ez az Achilles fiú. Ezért aztán úgy döntött, leteszteli, és talán a lábát is helyre lehet hozni; vagy ha ez nem sikerül, még akkor is juthat neki hely egy jó iskolában, valahol Hollandiában... vagyis a Nemzetközi Területen, ami nincs túlterhelve a menekültek áradatával.

Nem fogadta el az ajánlatot.

– Nem hagyhatom itt a kölykeimet – válaszolta.

– Biztosan akad más, aki vigyázhat rájuk.

Egy fiúnak öltözött lány szólalt meg:

– Én vigyázok!

Nyilvánvaló volt azonban, hogy ez nem igaz... ő maga is túl kicsi volt még. Achilles-nek igaza volt. A gyerekek tőle függtek, felelőtlenség volna magukra hagynia őket. Carlotta nővér azért jött ide, hogy lássa, hogyan civilizálódnak a gyerekek, és ezt a szokatlan változást ez a sánta fiú okozta. Márpedig egy civilizált ember nem hagyja hátra a gyerekeit.

– Akkor én megyek el hozzád – döntött Carlotta nővér. – Miután ettél, mutasd meg, hol töltőd a napot, és tanítalak egy kicsit. Csak egy pár napig, de az is jó, nem igaz?

Jó bizony. Rég volt, hogy Carlotta nővér gyerekeket tanított volna, és ilyen osztálya még sosem volt. Épp amikor már hiábavalónak tűnt a munka, Isten új lehetőséget kínált neki. Talán még csodának is nevezhetnénk. Hiszen Jézus is visszaadta a sánta járását. Ha Achilles jól szerepel a teszteken, akkor Isten bizonyára azt is lehetővé teszi, hogy meggyógyítsák a lábát.

– Az iskola jó – mondta Achilles. – A kicsik közül senki sem tud olvasni.

Carlotta nővér persze tudta, hogy ha Achilles tud egyáltalán olvasni, akkor sem túl jól.

Ám amikor a sánta fiú kijelentette, hogy senki sem tud a kicsik közül olvasni, a nővér felfigyelt egy apró rezdülésre. Egy szinte észrevehetetlen jelre, amely Bean felől érkezett. A nővér ránézett, az értelmesen csillogó szemébe, amely úgy szikrázott, mint távoli tábortüzek az éjszakában, és egyszerre tudta, ez a fiú tökéletesen olvas. Anélkül, hogy értette volna, miért, tudta, hogy nem is Achilles, hanem ez a fiúcska az, aki miatt Isten ide vezette őt.

Elhessegette az érzést. Achilles volt, aki civilizálttá tette a gyerekeket, ő végezte Krisztus munkáját. Ő az a vezér, akire az NF-nek szüksége lehet, nem a leggyengébb, legkisebb tanítványra.

Bean amennyire csak tudott, hallgatott az órákon, sosem szólalt fel, még akkor sem válaszolt, amikor Carlotta nővér unszolni kezdte. Tudta, hogy ártana magának, ha a többiek rájönnének, ismeri már a betűket és a számokat, hogy megértett jó pár nyelvet, amit az utcákon beszéltek, és úgy ragadt rá egy-egy új nyelv, mint a többiekre a kosz. Bármilyen tudást akart is Carlotta nővér megosztani velük, ha a többi gyereknek az az érzése támadt volna, hogy Bean felvág az eszével, és megpróbál kitűnni közülük, másnap már nem járt volna az iskolába. Bár a nővér olyasmit tanított nekik, amit Bean már tudott, a szavaiban ott bujkált egy tágabb világ ígérete, komolyabb tudásé és bölcsességé. Egyetlen felnőtt sem vette a fáradságot, hogy így szóljon hozzájuk, Bean pedig kiélvezte a választékos, tiszta beszéd kellemes csengését. Amikor a nővér tanított, az NF közös nyelvét használta, mivel ezt beszélték legtöbben az utcán is, de mivel sok gyerek tanult hollandot, sőt, holland származású volt, néha ezen a nyelven magyarázta el a nehezebben érthető dolgokat. Mikor bosszús volt, és az orra alatt dünnyögött ingerülten, spanyolul beszélt, a Jonker Frans utcai kereskedők nyelvén, Bean pedig próbálta összerakni az új szavak jelentését a morgolódásából. A nővér tudása bőséges szellemi lakoma volt, és ha odafigyelt rá, bőségesen meríthetett magának belőle.

Az iskola még csak egy hete tartott, amikor Bean hibát követett el. Carlotta nővér mindenkinek papírt osztott, amelyen írás volt. Bean azonnal elolvasta az övét. Egy „előteszt” volt, az utasítások alapján be kellett karikázni a helyes válaszokat minden kérdés alatt. így aztán elkezdte bekarikázni őket, és már a felével készen volt, mikor rájött, hogy mindenki elhallgatott körülötte.

Mindannyian ránéztek, mert Carlotta nővér is őt nézte.

– Mit csinálsz, Bean? – kérdezte. – Még el sem mondtam, mit kell csinálni. Add ide a papírodat, kérlek.

Ostoba, figyelmetlen, óvatlan! Ha emiatt meghalsz, Bean, akkor megérdemled.

Átadta a papírt.

A nővér végignézte, aztán fürkész tekintettel visszaadta.

– Fejezd be! – mondta.

Visszavette a papírt. Ceruzája hegye a lap fölött imbolygott, úgy tett, mintha küszködne a választással.

– Az első tizenötöt másfél perc alatt megcsináltad – jelentette ki Carlotta nővér. – Ne várd, hogy elhiggyem, hirtelen nehezedre esik megválaszolni a többit. – A hangja gúnyos volt.

– Nem tudom megcsinálni – felelte. – Különben is, csak szórakoztam.

– Ne hazudj nekem – dörrent rá Carlotta. – Csináld meg a többit is!

Feladta, és megcsinálta mind. Nem tartott sokáig. Könnyű kérdések voltak. Átadta a nővérnek a papírt.

Carlotta átfutotta, de nem szólt semmit.

– Remélem, ti többiek megvárjátok, amíg befejezem a magyarázatot, és felolvasom nektek a kérdéseket. Ha csak találgattok, hogy mit jelenthetnek a nehéz szavak, akkor minden válaszotok hibás lesz.

Aztán hangosan felolvasta a kérdéseket, és az összes válaszlehetőséget, csak azután jelölhettek a gyerekek.

Carlotta nővér egy szót sem szólt többet, nem hívta fel a figyelmet Beanre, de már késő volt, a baj megtörtént. Amint az óra véget ért, Őrmester odalépett Beanhez.

– Szóval tudsz olvasni.

Bean vállat vont.

– Hazudtál nekünk.

– Sosem mondtam, hogy nem tudok olvasni.

– Átvertél minket. Miért nem tanítottad meg a többieket?

Mert próbáltam túlélni, felelte Bean némán. Mert nem akartam emlékeztetni Achillest, hogy én vagyok az okosabb, aki kitalálta az eredeti tervet. Mert ha erre emlékszik, akkor arra is emlékezni fog, hogy ő mondta Poke-nak, hogy ölje meg.

Végül csak egy vállvonással felelt.

– Nem szeretem, ha valaki eltitkol előlünk valamit – mondta Őrmester és megbökte a cipője orrával.

Beannek nem volt szüksége több magyarázatra. Felállt, és elsétált a többiektől. Számára véget ért az iskola. Talán a reggeli is. Másnapig kell várnia, hogy kiderüljön.

A délutánt egyedül töltötte az utcákon. Óvatosnak kellett lennie. Mint Achilles családjának legkisebb és leghaszontalanabb tagján, mások átnéztek rajta, de elképzelhetőnek találta, hogy akik gyűlölték Achillest, megjegyezték őt is, mint a csapat legfelis-merhetőbb tagját. Talán úgy gondolják, hogy az ő megverése vagy akár megölése hathatós jelzés lenne Achilles számára, hogy még mindig utálják, függetlenül attól, hogy az élet mindenki számára könnyebbé vált.

Bean tudta, hogy sok szeka megvetéssel gondol Achilles-re, különösen azok, akiknek nem sikerült családot toborozni maguk köré, mert túl kegyetlenek voltak a kisebbekkel. A kicsik hamar megtanulták, hogy ha az apuka túl gonosz lett, megbüntethetik azzal, hogy reggelinél magára hagyják, és másik csoporthoz csapódnak. Ráadásul előtte jutottak ennivalóhoz. Valaki más fog vigyázni rájuk, a szeka pedig utolsónak marad, és ha kifogytak az ennivalóból, ő nem kap semmit, Helga pedig nem is fogja sajnálni, mert nem volt apuka, nem vigyázott kicsikre. Ezek a szekák nyilvánvalóan nem szerették az újfajta rendet, és nem felejtették el, hogy Achilles okozta a változást. Ráadásul nem mehettek másik ételosztóhoz sem, mert a felnőttek között hamar híre ment az eseményeknek, és a többi konyhánál is kialakult a szabály, hogy a kicsikkel érkezők elsőbbséget élveznek. Aki nem tudott családot szerezni magának, az könnyen éhen maradhatott, és senki sem nézett fel rá.

Bean nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy közelebb kerüljön más családokhoz, és meghallgassa, miről beszélnek. Hogy megtudja, hogyan működik a többi csoport.

A választ könnyen megtudta: pocsékul működtek. Achilles remek vezér volt. A kenyér megosztását egyetlen másik csoport sem csinálta, de sok volt a büntetés, a szekák legkevesebb felpofozták az önállóskodó, szófogadatlan kisebbeket. Elvették a kenyerüket, ha nem teljesítették a parancsokat, vagy ha nem elég gyorsan engedelmeskedtek.

Poke végső soron jól választott. Vakszerencse volt, vagy talán mégsem volt olyan ostoba, mert nemcsak a leggyengébb szekát választotta, akit a legkönnyebb volt legyőzni, hanem a legokosabbat is, aki megértette, hogyan nyerje meg a többiek bizalmát és hűségét. Achilles-nek csak a lehetőség kellett.

Csakhogy Achilles még mindig nem evett Poke kenyeréből, és a lány kezdte belátni, hogy ez a hátrányára válik. Bean látta az arcán a felismerést, amikor a többiek szertartásosan felkínálták a kenyerüket. Mivel Achilles már kapott levest – Helga hozta neki az ajtóba –, sokkal kisebb darabokat vett magának, és most már nem is harapta, hanem kézzel tépte le, és mosolyogva ette meg. Poke sosem kapott tőle mosolyt. Achilles sosem fog megbocsátani neki, és Bean látta a fájdalmat a lány arcán. Mert most már ő is úgy szerette Achillest, ahogy a többiek, és ahogy távol tartotta őt magától és a többiektől, az igazán kegyetlenség volt.

Talán ennyivel megelégszik, gondolta Bean. Talán ennyi csak a bosszúja. Éppen egy újságosbódé mögött kuporgott, és néhány szeka a közelében beszélgetni kezdett.

– Nagy a szája, hogy hogyan fog megfizetni Achilles azért, amit tett.

– Ja, igen, Ulysses majd megfizet neki.

– Hát, talán nem egyenesen Achilles-nek.

– Achilles és az a hülye családja szét fogja tépni. Ezúttal nem a mellkasára fognak célozni. Maga mondta, nem? Betöri a fejét, kiloccsantja az agyát az utcára, ezt fogja csinálni Achilles.

– Csak egy kripli.

– Achilles mindent megúszik. Add fel!

– Remélem, Ulyssesnek sikerül, és megöli. Aztán egyikünk sem fogja befogadni a kölykeit. Vágod? Senki se. Hadd haljanak éhen mind. Végezzék a folyóban.

Így beszélgettek tovább, aztán lassan elszállingóztak az újságosbódé közeléből.

Bean ekkor felkelt, és megkereste Achillest.

3.

MEGTORLÁS

– Azt hittem, találtam maguknak valakit.

– Ezt már hallottam magától.

– Született vezető, de nem felel meg a fizikai követelményeknek.

– Akkor, remélem, megbocsátja nekem, hogy nem vesztegetem rá az időmet.

– Ha átmegy a szigorú intellektuális és személyiségtesztjeiken, akkor lehetséges, hogy az NF rézgomb-és vécépapír-költségvetésének töredékéért lehet segíteni a fizikai hiányosságain.

– Nem is tudtam, hogy az apácák is tudnak szarkasztikusak lenni.

– A nádpálcám nem ér el odáig. A szarkazmus az utolsó fegyverem.

– Látni akarom a tesztjeit.

– Megmutatom magának a fiút is. És ha már itt van, mutatok egy másikat is.

– Ez is fizikailag deformált?

– Kicsi. Fiatal. De ha jól hallottam, a Wiggin fiú is az volt. Ez... az utcán valahogy magától megtanult olvasni.

– Ah, Carlotta nővér, maga nélkül üresebbek lennének életem unalmas órái.

– Így tartom távol a bajkeveréstől. Ezzel szolgálom Istent.

Bean egyenesen Achilles-hez ment, hogy elmesélje, mit hallott. Már az is túl veszélyes volt, hogy Ulyssest kiengedték a kórházból, és az a szóbeszéd járta, bosszút fog állni a megaláztatásért.

– Azt hittem, már vége – mondta Poke szomorúan. – Hogy nem lesz több harc.

– Ulysses egész mostanáig egy kórházi ágyban feküdt – gondolkodott hangosan Achilles. – Még ha tudja is, mi változott, nem volt ideje, hogy rájöjjön, hogyan működnek a dolgok.

– Akkor együtt maradunk – jelentette ki Őrmester. – Vigyázunk rád.

– Talán mindenkinek biztonságosabb lenne, ha pár napra eltűnnék. Hogy ti biztonságban legyetek.

– Akkor hogy jutunk be a konyhába enni? – kérdezte egy kisebb. – Nélküled nem engednek be.

– Kövessétek Poke-ot – felelte Achilles. – Helga úgyis beenged az ajtón.

– Mi lesz, ha Ulysses elkap? – kérdezte egy kisebb, miközben a könnyeit próbálta törölgetni, hogy senki ne vegye észre.

– Akkor meghalok. Nem hiszem, hogy megelégedne azzal, hogy kórházba juttat.

A kicsi elpityeredett, amitől barátját is elkapta a sírás, és hamarosan egy egész kórus bőgött Achilles körül, aki csak megrázta a fejét, és nevetett.

– Dehogy fogok meghalni! Nagyobb biztonságban lesztek nélkülem, én meg visszajövök, ha Ulysses már lehiggadt, és hozzászokott az új rendszerhez.

Bean figyelt és hallgatott. Úgy gondolta, Achilles nem jól kezelte a helyzetet, mindenesetre ő átadta a figyelmeztetést, megtette, amit tehetett. Azzal, hogy a sánta szeka elbujdosik, csak keresi a bajt, az ilyesmi a gyengeség jele.

Achilles aznap éjszaka lelépett; senkinek sem árulta el, hova, nehogy valaki véletlenül elkotyogja. Bean el játszadozott a gondolattal, hogy utána lopódzik, és megnézi, mit csinál, de rájött, hogy hasznosabb, ha a csoporttal marad. Újból Poke volt a vezér, és a lány elég ügyetlennek bizonyult. Más szóval: ostoba volt. Szüksége volt Beanre, még ha nem is tudta.

Aznap este próbált ébren maradni és őrködni, figyelni az ismeretlenre. Végül elaludt, és egy iskoláról álmodott, ezúttal nem az utcával és nem is Carlotta nővérrel, hanem egy igazi iskolával, székekkel és padokkal. Almában azonban Bean nem az asztalnál ült, hanem a levegőben lebegett, és a puszta akaratával oda repült a teremben, ahová akart: fel a mennyezethez, a fal egyik repedésébe, egy titkos, sötét helyre, fölfelé és fölfelé, amíg melegebb és melegebb nem lett...

Sötétségben ébredt. Hűvös szellő fújt. Pisilnie kellett. És repülni is akart. Szinte sírhatnékja támadt, amiért felébredt a csodás álomból. Soha azelőtt nem álmodott még repülésről. Miért is ilyen kicsi? Miért ilyen kurta lábak viszik egyik helyről a másikra?

Amikor repült és lenézett, mindenkinek csak a feje búbját látta. Furcsa gondolat volt, hogy akár a madarak, lepiszkíthatná őket. Még félnie sem kellett, mert ha észreveszik, egyszerűen magasabbra száll, oda, ahol nem érhetik el.

Persze, ha én tudnék repülni, mindenki más is tudna, és akkor is én lennék a legkisebb és leglassabb, és ugyanúgy tojhatnának a fejemre.

Nem tudott visszaaludni, képtelen volt rá. Megmagyarázhatatlan félelem tört rá, felállt és kióvakodott a sikátorba pisilni.

Poke már ott volt. Fölnézett, és észrevette őt.

– Húzz innen! – ripakodott rá.

– Nem – felelte Bean.

– Ne bosszants, kisfiú!

– Tudom, hogy guggolva pisilsz – jelentette ki Bean. – Nem leskelődök.

A lány szúrós szemmel figyelte őt, egészen addig, amíg a fal felé nem fordult, hogy elvégezze a dolgát.

– Gondolom, ha el akartál volna árulni, már rég megtetted volna – merengett Poke.

– Mindenki tudja, hogy lány vagy. Még Achilles apu is úgy emleget, mikor nem vagy a közelben.

– Nem az apukám.

– Ahogy egyikünké sem – fűzte hozzá Bean.

– Most már megfordulhatsz – szólt kicsivel később Poke, amikor már a nadrágját igazgatta a derekán.

– Félek valamitől, Poke.

– Mitől?

– Nem tudom.

– Nem tudod, mitől félsz?

– Attól lesz félelmetes.

A lány halkan nevetett.

– Bean, ez csak azért van, mert négyéves vagy. Előfordul, hogy a kicsik rosszat álmodnak, vagy gonosz árnyakat látnak a sötétben. Vagy valami más szörnyűséget. De így is, úgy is félnek.

– Én nem – rázta a fejét Bean. – Ha én félek, az azért van, mert valami nincs rendben.

– Ulysses bántani fogja Achillest. Erről van szó?

– Nem bánnád, ugye?

Poke újra szúrós szemmel mérte végig.

– Többet eszünk, mint valaha. Mindenki boldog. A te terved volt. Engem meg sosem vonzott a vezérség.

– Tehát gyűlölöd Achillest – jegyezte meg Bean.

A lány tétovázott.

– Olyan, mintha mindig kinevetne.

– Honnan tudod, mitől félnek a kicsik?

– Mert én is voltam kicsi – felelte Poke. – Még emlékszem.

– Ulysses nem fogja bántani Achillest – mondta Bean.

– Tudom.

– Mert te megkeresed Achillest, és megvéded.

– Itt maradok, és megvédem a kicsiket.

– Vagy esetleg Ulyssest keresed meg, és őt ölöd meg.

– Hogyan? Nagyobb nálam. Sokkal.

– Nem pisilni jöttél ki – mondta Bean. – Ahhoz túl rövid ideig tartott.

– Hallgatóztál?

Bean vállat vont.

– Nem leskelődhettem.

– Túl sokat gondolkodsz, de nem tudsz eleget, hogy megértsd, mi történik.

– Azt hiszem, Achilles hazudott nekünk arról, hogy mihez kezd – vélte Bean. – És azt gondolom, te is hazudsz most nekem.

– Szokj hozzá – vágta rá Poke. – A világ tele van hazugsággal.

– Ulyssest nem érdekli, kit öl meg – folytatta a kölyök. – Ugyanolyan szívesen végezne veled, mint Achilles-lel.

– Ulysses nem jelent veszélyt. Nem fog bántani senkit. Csak a szája jár.

– Akkor te miért vagy ébren?

Poke csak megvonta a vállát.

– Te akarod megölni Achillest, nem igaz? – kérdezte Bean. – Aztán úgy teszel, mintha Ulysses tette volna.

Poke türelmetlenül nézett rá.

– Bolondgombát ettél, hogy ilyen marhaságokat beszélsz?

– Elég okos vagyok, hogy tudjam, mikor hazudsz.

– Menj vissza aludni! – parancsolta a lány. – Menj vissza a többi gyerekhez.

Bean egy darabig még méregette, aztán szót fogadott.

Legalábbis látszólag. Visszament a kúszótérbe, ahol mostanság aludtak, de rögtön ki is bújt a túloldalon, és ládákon, hordókon, alacsony falakon át feljutott egy háztetőre. Kisétált a széléig, és még éppen látta, amint Poke kisurran a sikátorból az utcára. Sietett valahová, találkozója lehetett valakivel.

Beannek két tippje volt: Ulyssesszel vagy Achilles-lel. Ki mást ismerhetett még, aki nem aludt a többiekkel? De miért akarna találkozni bármelyikükkel is? Hogy megkérje Ulyssest, kímélje meg Achillest? Hogy hősiesen feláldozza magát? Vagy azért, hogy meggyőzze Achillest, jöjjön vissza, és nézzen szembe Ulyssesszel?

Nem, ezek mind olyan gondolatok voltak, amelyek megfordulhattak az ő fejében, de Poke túl rövidlátó volt hozzájuk.

A lány megállt egy tér közepén, a Scheepmaershaven dokkjainál, és körülkémlelt. Végül megtalálta, akit keresett – az a valaki az árnyékok fedezékében várt rá. Bean a szemét meresztgette, majd felmászott egy ládára, hogy többet lásson. Kétféle beszédhang ütötte meg a fülét, mindkettő gyerektől származott, de az egyes szavakat már képtelen volt megérteni. Látta ugyan a másik alakot, aki magasabb volt Poke-nál, de éppúgy lehetett Achilles, mint Ulysses.

A fiú átölelte a lányt és megcsókolta.

Ez elég szokatlan volt. Bean már látott felnőtteket csókolózni éppen elégszer, de a gyerekek vajon miért csinálták? Poke csak kilencéves volt. Persze akadtak, akik prostinak álltak ilyen idősen, de mindenki tudta, hogy a kuncsaftjaik perverz alakok.

Beannek közelebb kellett jutnia, hogy hallja, mit beszélnek. A láda takarásában leereszkedett, és óvatosan egy pavilon árnyékába lopakodott. Amazok, mintha neki engedelmeskednének, felé fordultak. Bean beljebb húzódott a sötétségbe, és mozdulatlanul figyelt. Még mindig nem látta az ismeretlen arcát, de hallotta, miről beszéltek.

– Megígérted – jelentette ki éppen Poke.

A fiú motyogott valamit válaszképpen.

Egy bárka pöfögött el a folyón, keresőfényének pászmája egy pillanatra rájuk vetült. Achilles állt Poke előtt.

Bean nem akart többet látni. Azt hitte, hogy Achilles egyszer megöli Poke-ot. Egyszerűen képtelen volt felfogni ezt a dolgot fiúk és lányok között. A sok gyűlölködés közepette ez történik. Éppen akkor, amikor már úgy érezte, megértette a világot.

Elsurrant a közelükből, végig a Posthoornstraaton.

Még nem ment vissza a búvóhelyükhöz. Bár megkapta már a válaszokat, a szíve még mindig hevesen kalapált; egyszerűen érezte, hogy valami nincs rendben. Valami nagyon nincs rendben.

Aztán eszébe jutott, hogy nemcsak Poke titkolózott. Achilles is hazudott. Rejtegetett a többiek elől valamit. Talán csak ezt a találkát? Akkor mi ez az egész ügy Ulyssesszel? Egyáltalán nem kellett volna rejtegetnie, hogy Poke-kal jár. Nyíltan is intézhette volna. Néhány idősebb szekának volt barátnője, bár igaz, nem kilencévesek. Vajon Achilles ezt akarta eltitkolni?

– Megígérted – mondta Poke Achilles-nek ott, a dokkoknál.

Mit ígért meg Achilles? Azért kereste fel a lány, hogy számon kérje rajta? De mit ígérhetett Achilles, amit nem adott meg neki a családja tagjaként? A sánta szekának semmije sem volt.

Tehát azt ígérhette meg neki, hogy nem tesz meg valamit. Hogy nem öli meg Poke-ot? A lány ennyire nem lehet ostoba, hogy ezután felkeresse, és kettesben maradjon vele.

Nem. Azt ígérte meg, hogy nem öl meg engem. Ez volt az ígéret.

Csakhogy nem én vagyok veszélyben, vagyis nem én vagyok a legnagyobb veszélyben. Lehet, hogy én mondtam, hogy meg kell ölni, de Poke döntötte le, ő állt meg fölötte kezében a kővel. Ez a kép biztosan elraktározódott Achilles fejében, gyakran kísérthette, meglehet még álmodott is róla, ahogy fekszik a földön, és egy kilencéves lány áll fölötte egy salakröggel, és azzal fenyegeti, hogy megöli. Kripli létére valahogy felverekedte magát a szekák közé, tehát biztosan kemény legény volt... de a többiek, akiknek két ép lábuk volt, még így is gúnyolták, ő volt a legalacsonyabb rangú közöttük. Az lehetett élete legnagyobb szégyene, amikor egy kilencéves lány földre küldte, és egy csomó kisgyerek körülállta.

Biztosan Poke-ot hibáztatja. Őt kell elpusztítania, hogy eltörölje ennek az emléknek a fájdalmát.

Most már tisztán látott. Achilles minden szava hazugság volt. Nem bujkált Ulysses elől. Szembeszállt volna vele, sőt, talán már holnap meg is teszi. De ha arra kerül a sor, Achilles sokkal komolyabb indokkal teheti meg. Megölted Poke-ot! – kiálthatja majd vádlón. Ulysses még ostobábbnak és gyengébbnek tűnik majd, amiért tagadni próbálja, miközben annyit hencegett előtte, hogy bosszút áll. Talán még el is ismeri, hogy megölte a lányt, a hírnév kedvéért. Akkor pedig Achilles lecsap, és senkinek nem lesz kétsége, hogy jogos a haragja. Nem önvédelem volna, hanem a családja védelmében ölne.

Achilles egyszerűen túl okos volt. És türelmes. Addig vár Poke meggyilkolásával, amíg másra kenheti.

Senki nem volt a közelben, ott, ahol Poke és Achilles találkozott.

A kölyök tehetetlenül nézett körül. Eszébe jutott, hogy segítségért kiáltson, de badarság lett volna. Azért, mert Achilles Poke-ot gyűlölte a legjobban, még nem jelentette azt, hogy megbocsátott Beannek. Még akkor sem, ha elfogadta a kenyerét.

Vagy talán túlbonyolítom a helyzetet. Végül is megölelte, nem? Poke önként kereste őt. Ezt a fiúk és lányok közötti dolgot pedig nem értem. Achilles véd és ad, de nem gyilkol. Az én fejemben működnek így a dolgok, én vagyok az, aki arra gondol, hogy meg kellene ölni a földön fekvőt, mert később még veszélyes lehet. Achilles a jó, én vagyok a rossz, a vérengző.

Achilles tudja, hogyan kell szeretni, én nem.

Bean a dokk széléhez sétált, és elnézett a csatorna fölött. A vízen ritkás, hömpölygő köd ült. A távoli parton a Boompjes utca fényei csillogtak, mint valami karácsonyfa, a hullámok halkan nyaldosták a cölöpöket.

Lebámult a vízre. Valami úszott a felszínén, nekiütődött a mólónak.

Bean nézte egy darabig, értetlenül, aztán rájött, hogy mindvégig tudta, mit lát, csak nem akarta elhinni. Poke volt az. Holtan. Pont, amitől félt. Mindenki azt fogja hinni, hogy Ulysses ölte meg, még akkor is, ha nem lehet bebizonyítani. Beannek mindenben igaza volt. Akármi volt is fiúk és lányok között, nem tudta útját állni a gyűlöletnek, a megaláztatást követő bosszúnak.

Ahogy ott állt, és nézte a testet, rájött még valamire: vagy most azonnal el kell mondania mindenkinek, hogy mi történt, vagy el kell titkolnia örökre, mert ha Achilles hírét veszi, hogy mit látott éjszaka, gondolkodás nélkül megöli őt is. És a többieknek csak annyit mondana: Ulysses másodszor is lecsapott. Akkor rögtön két halált is megbosszulhatnak.

Igazából nem volt választása. Hallgatnia kell. Úgy kell tennie, mintha nem látta volna Poke testét a folyóban, nem látta volna égnek meredő, holtsápadt arcát.

A lány ostoba volt, mert nem látott át a szeka tervén; megbízott benne, és nem hallgatott rám. Ahogy én is ostoba voltam, amiért nem hívtam fel a figyelmét a veszélyre, és hogy nem kiáltottam segítségért, amikor nyilvánvaló volt Achilles gyilkos szándéka.

Poke-nak köszönhettem, hogy életben maradtam, a lány adott nekem nevet, és ő hallgatta meg a tervem. Most pedig meghalt miattam, ráadásul meg is menthettem volna. Igaz, amikor Achilles a földön volt, én tanácsoltam, hogy ölje meg, de a csapat szempontjából Poke helyesen döntött, hogy életben hagyta, hogy őt választotta. Achilles volt az egyetlen szeka, aki kieszelhette a konyha meghódításának tervét, ráadásul meg is tudta valósítani. Ám végső soron mégis nekem lett igazam, mert Achilles egy hidegvérű gyilkos; amikor elszánta magát rá, hogy elintézi Poke-ot, gondosan felépítette a hazugságokból álló álcáját. Elrejtette igazi szándékát, aminek köszönhetően a lány kettesben maradt vele, és így szemtanúk nélkül megszabadulhatott tőle.

Megbíztam benne, gondolta Bean. Kezdettől fogva tudtam, milyen ember Achilles, mégis megbíztam benne.

Szegény, szegény bolond Poke, te tisztességes, kedves lány! Megmentettél, és én cserben hagytalak!

Nemcsak az én hibám. Ő ment el egyedül, hogy találkozzon vele.

Egyedül, hogy megmentse az életemet? Mekkora hiba, Poke, hogy nem magadra gondoltál!

Én is meg fogok halni a hibáid miatt?

Nem. A saját hibáim fognak végezni velem.

De nem ma éjszaka. Achilles még nem áll készen az elpusztításomra, nem készített rá tervet. Mostantól fogva azonban, ha éjszakánként nem tudok aludni, arra fogok gondolni, hogy Achilles várakozik. Kivárja a megfelelő időt, és egy hajnalban az én holttestemet halásszák ki a csatornából.

Carlotta nővér próbált tekintettel lenni a gyerekek gyászára, elvesztették egyik társukat, akit megfojtottak, és a csatornába löktek. Poke halála viszont még fontosabbá tette, hogy elvégezze a teszteket. Achillest még nem találták meg... miután ez az Ulysses nevű suhanc lecsapott, nem volt valószínű, hogy Achilles egyhamar előkerül. Carlotta akarva-akaratlanul Beanre koncentrált.

A kölyök eleinte szétszórtnak bizonyult, rosszul teljesített a teszteken. A nővér nem értette, hogyan képes elrontani a legegyszerűbb feladatokat, miután az utcán magától megtanult olvasni. Biztosan Poke halála miatt. Ezért aztán félbeszakította a tesztet, és beszélt neki az elmúlásról, és arról, hogy a lány lelkét magához emelték az angyalok, és majd Isten színe elé járulhat, a szentek pedig gondját viselik, és boldogabb lesz, mint életében valaha is. A fiúcskát láthatóan nem érdekelte a túlvilág, sőt, még rosszabbul teljesített a következő teszten.

Hát, ha a könyörület nem segít, talán a szigor igen.

– Érted egyáltalán, mi ennek a feladatsornak a lényege, Bean?

– kérdezte.

– Nem – érkezett a válasz, és vele együtt a kimondatlan gondolat: és nem is érdekel.

– Csak a környékbeli utcákat ismered. Ám ezek csupán részei Rotterdamnak, ahogy ez az egész kikötőváros is csupán apró morzsája a hatalmas világnak, amiben még ezernyi másik város is létezik. Az egész emberiség, Bean, ez a teszt lényege. Mert a formik...

– A hangyok – szólt közbe Bean. A többi utcagyerekhez hasonlóan megvetette az efféle modorosságot.

– Hamarosan visszatérnek, hogy felperzseljék a Földet, minden lakójával egyetemben. Ennek a feladatsornak a lényege, hogy megtudjuk, azok közé a gyerekek közé tartozol-e, akik eljuthatnak a katonai iskolába, ahol parancsnokokat nevelnek a seregek élére, akik később megvédenek minket. Ez a teszt a világ megmentéséről szól, Bean.

A kölyök most először figyelt rá igazán.

– Hol van ez a katonaiskola?

– Orbitális pályán kering az űrben, a Föld körül – felelte Carlotta nővér. – Ha elég jól teljesítesz a teszten, űrhajós lehetsz!

Semmi gyermeki lelkesedés nem látszott a fiún, csak hűvös számítás.

– Eddig elég rosszul szerepeltem, igaz?

– A tesztek alapján túl ostoba vagy ahhoz is, hogy levegőt vegyél és gyalogolj egyszerre.

– Elkezdhetem elölről?

– Van egy másik változat is, igen – bólintott a nővér.

– Kérem.

Amikor elővette a másik tesztet, rámosolyogott a fiúra, igyekezve megnyugtatni őt.

– Szóval űrhajós akarsz lenni, igaz? Vagy csak a Nemzetközi Flotta érdekel?

Bean rá sem hederített.

Ezúttal minden tudását latba vetette, és mindent be is fejezett, pedig a tesztet úgy tervezték, hogy ne lehessen időre kitölteni. Az eredmény nem volt tökéletes, de elég közel járt hozzá. Olyan közel, hogy senki sem fogja elhinni az eredményt.

Így aztán egy sor másik tesztet is adott neki a nővér, amit idősebb gyerekeknek szántak. Azokat a standard teszteket, amelyeket hatévesekkel töltettek ki, akik a katonai iskolába készültek. Ezeket már nem oldotta meg olyan jól, túl sok élmény hiányzott még az életéből, amit nem tapasztalt meg, így nem érthetett néhány kérdést. Mégis kiválóan teljesített. Jobban, mint bárki, akivel a nővér valaha is kitöltette a lapokat.

És még azt hitte, hogy Achilles volt az igazi potenciál! Ez a kisgyermek, szinte még csecsemő... igazán figyelemre méltó. Senki sem fogja elhinni, hogy az utcán találta, az éhező koldusok között.

Gyanú ébredt benne, és mikor véget ért a második teszt, és feljegyezte az eredményeket, félretette a papírokat, hátradőlt a székén és rámosolyogott a kis, csipás szemű kölyökre.

– Kinek az ötlete volt ez a családosdi, ami az utcagyerekek között terjed?

– Achilles-é – felelte Bean.

Carlotta nem szólt, csak várt.

– Az ő ötlete volt családnak nevezni – egészítette ki a fiú.

A nővér még mindig várt. A büszkeség majd felszínre hozza a többit, ha elég időt ad neki.

– De az, hogy egy szeka vigyázzon a kicsikre, azt én eszeltem ki – folytatta Bean. – Elmondtam Poke-nak, ő gondolkodott rajta, aztán úgy döntött, hogy kipróbálja, és csak egy hibát követett el.

– Mi volt az?

– Rossz szekát választott.

– Úgy érted, azért, mert nem tudta megvédeni Ulyssestől?

Bean keserűen felnevetett, könnyek peregtek végig az arcán.

– Ulysses csak hencegett, hogy mit fog tenni.

Carlotta nővér azonnal megértette, mire utal.

– Nem ő tette. És te azt is tudod, ki ölte meg a lányt.

– Azt mondtam Poke-nak, hogy ölje meg. Azt mondtam, nem jó választás. Láttam az arcán, amikor a földön feküdt, hogy sosem fog megbocsátani neki. Achilles könyörtelen. Sokáig várt. Sosem fogadta el Poke kenyerét. Ebből tudnia kellett volna. Nem lett volna szabad egyedül találkoznia vele. – Mostanra már csak úgy patakzottak a könnyei. – Azt hiszem, engem próbált megvédeni. Mert azt mondtam neki, hogy ölje meg Achillest. Azt hiszem, próbálta rávenni, hogy ne öljön meg.

Carlotta nővér igyekezett érzelemmentes hangon beszélni.

– Úgy érzed, veszélyben vagy? Achilles bántani fog?

– Most már igen, mert elmondtam magának – felelte. Aztán rövid gondolkodás után folytatta: – Már eddig is veszélyben voltam. Achilles nem bocsát meg. Mindig bosszút áll. Mindig.

– Ugye, tudod, hogy nekem, és Hazie-nek... vagyis Helgának nem ez a benyomásunk. Nekünk... civilizáltnak tűnik.

Bean úgy nézett rá, mint aki megháborodott.

– Hát nem ezt jelenti civilizáltnak lenni? Hogy az ember vár, hogy megkapja, amit akar?

– Ki akarsz kerülni Rotterdamból és bejutni a Hadiskolába, hogy megszabadulj Achilles-től?

Bean bólintott.

– Mi a helyzet a többi gyerekkel? Ők is veszélyben vannak?

– Nem – rázta a fejét Bean. – Nekik az apukájuk.

– De nem a tiéd. Pedig még a kenyeredet is elfogadta.

– Megölelte és megcsókolta Poke-ot – szepegte Bean. – Láttam őket a dokkoknál, Poke hagyta megcsókolni magát, aztán mondott valamit arról, hogy megígért neki valamit, ezért elmentem, de aztán rádöbbentem, mi következik, és visszaszaladtam. Nem lehetett sok idő, talán hatutcányi, de már halott volt, kinyomta a szemét és a vízbe dobta. Megcsókol és megöl, ilyen az, ha gyűlöl.

A nővér az ujjával dobolt az asztalon.

– Kutyaszorító...

– Az micsoda?

– Achilles-lel is meg akartam íratni a tesztet. Azt hittem, be tudom juttatni a katonai iskolába.

Bean egész teste megfeszült.

– Akkor ne engem küldjön. Vagy ő, vagy én.

– Tényleg azt hiszed... – Carlotta hangja elakadt. – Gondolod, hogy ott is megpróbálna megölni?

– Megpróbálna? – kérdezte Bean. – Achilles nem csak próbálkozik.

A nővér pontosan értette, mire céloz a kölyök – arra a megfontolt és könyörtelen elszántságra, amely egyike volt azon tulajdonságoknak, amit a katonai iskola keresett a diákokban. Achilles ettől megfelelőbb jelöltté vált Beannél. Az akadémián hasznukra tudják fordítani a gyilkos erőszakot.

A szekák civilizálását azonban nem Achilles találta ki, hanem Bean. Felfoghatatlan, hogy egy ilyen fiatal gyermek hogyan volt képes ezt kiötleni és megvalósítani. Ez a fiú a kincs, nem a másik, akit a hűvös bosszúvágy hajtott. Az viszont bizonyos: helytelen volna mindkettőt az akadémiára küldeni. Habár a másikat bejuttathatná egy földi iskolába, be az utcáról. Achilles biztosan kezelhetőbbé válna, ha a túlélésért folytatott elkeseredett harc nem kényszeríti arra, hogy öljön.

Azután rádöbbent, téved. Achillest nem a túlélésért folytatott harc késztette Poke elpusztítására, hanem a hiúság. Káin, aki azt hitte, hogy a megszégyenülés elég indok testvére életének kioltására. Júdás, aki nem átallott, csókkal jelezni árulását. Mi üthetett belém, korholta magát Carlotta, hogy úgy teszek, mintha a gonosz csak a nélkülözés kényszerű mellékterméke volna? Minden gyerek félt és éhezett az utcán, tehetetlenséget, elkeseredést éreztek, de nem lett belőlük hidegvérű, számító gyilkos.

Feltéve, hogy Beannek igaza volt.

Végső soron azonban nem kételkedett benne, hogy a kölyök igazat mondott. Carlotta nővér bízott a gyerekekkel töltött hosszú idő alatt kialakult emberismeretében. Most, hogy jobban belegondolt, Achilles mindig simulékony volt, állandóan hízelgett. Minden szava lépesméz volt, csak azért, hogy megnyerjen másokat. Ellenben Bean ritkán szólalt meg, de akkor nyíltan, őszintén beszélt. Gyermek volt még; félelme és gyásza szívből jött.

Igaz, ő maga ismerte be, arra buzdított valakit, hogy öljön.

De csak azért, mert veszélyt jelentett másokra, nem hiúságból.

Hogyan is ítélkezhetnék én? Krisztus kinyilatkozta, ő lesz ítésze élőknek és holtaknak. Miért az én kezembe került most a döntés, hiszen nem is vagyok alkalmas rá!

– Bean, szeretnél itt maradni, amíg elküldöm a tesztedet azoknak, akik döntenek a katonai iskolában? Itt biztonságban leszel.

Bean lenézett a kezére, bólintott, aztán a karjába temette az arcocskáját, és zokogott.

Achilles másnap reggel visszatért a rejtekhelyükhöz.

– Képtelen vagyok bujkálni – jelentette ki. – Félek attól, ami történhet.

Elvitte őket reggelizni, mint mindig, de Poke és Bean nem voltak velük.

Őrmester elindult, körbejárta a környéket és hallgatózott, mit beszélnek a többiek, itt-ott szót váltott egy felnőttel, hogy megtudjon valami használhatót. A wijnhaveni dokkoknál hallott néhány dokkmunkást arról beszélgetni, hogy egy hullát találtak reggel a folyóban. Egy kislányét. Őrmester kipuhatolta, hol őrzik a tetemet, amíg megérkezik a rendőrség. Nem húzta meg magát, egyenesen odasétált a leterített testhez, és anélkül, hogy engedélyt kért volna bárkitől, felemelte a takarót és megnézte az arcát.

– Hé! Fiú! Mit csinálsz?

– Poke-nak hívják – közölte.

– Ismerted? Tudod, ki ölhette meg?

– Egy Ulysses nevű fiú – vágta rá, és azzal visszahajtotta a takarót. Elvégezte a feladatát. Szólnia kellett Achilles-nek, hogy beigazolódtak a félelmeik. Ulysses bárkit hajlandó megölni.

– Nincs más választásunk, végeznünk kell vele – bizonygatta később.

– Elegem van a vérontásból – dünnyögte Achilles. – De attól tartok, igazad van.

A kisebbek sírtak.

– Poke etetett meg, amikor a halálomon voltam.

– Hallgass! – ripakodott rá Őrmester. – Most jobban eszünk, mint amikor még ő volt a vezér.

Achilles a vállára tette a kezét.

– Poke a legjobbat akarta, csak azt tette, amit bármelyik másik bandavezér. Ő volt, aki bevont a családba. Minden, amit tőlem kaptatok, ő szerezte nektek.

Erre mindenki ünnepélyesen bólintott.

– Gondolod, hogy Ulysses Beant is elkapta? – kérdezte az egyik gyerek.

– Nagy veszteség lenne – vélte Őrmester.

– Minden veszteség nagy – fűzte hozzá Achilles. – De több nem lesz. Ulysses vagy elhagyja a várost, vagy halott. Szólj mindenkinek, Őrmester. Tudja meg mindenki, hogy Ulysses egy konyhában sem ehet, míg nem néz szembe velem. Ő kereste magának a bajt azzal, hogy Poke szemébe kést szúrt.

Őrmester a katonás engedelmesség mintaképeként tisztelgett, és már futott is teljesíteni a parancsot.

Persze futás közben ő is sírt már. Egy szóval sem említette senkinek, hogyan halt meg Poke, hogy az egyik szeme egyetlen hatalmas és véres sebhely volt csupán. Talán Achilles máshonnan tudta meg, csak nem említette, míg Őrmester meg nem jött a hírrel. Talán, talán. De Őrmester felismerte az igazságot. Nem Ulysses volt a gyilkos, hanem Achilles. Pontosan úgy, ahogy Bean figyelmeztette őket az elején. A sánta szeka sosem bocsátotta meg Poke-nak, hogy legyőzte, és csak azért most ölte meg a lányt, hogy Ulyssesre kenhesse. És most csak ült ott, és mondogatta, milyen rendes bandavezér is volt Poke, és hogy hálásak lehetnek mindenért, amit tőle kaptak.

Beannek tehát kezdettől fogva igaza volt. Mindenben. Achilles talán jó apuka, de egyben gyilkos is, aki sosem felejt, sosem bocsát meg.

Poke azonban tudta ezt. Bean figyelmeztette, és a lány megértette a szavait, mégis Achillest választotta. Aztán meghalt a döntése miatt. Olyan volt, mint Jézus, akiről Helga mesélt mindig a konyhában, miközben ettek. Ő is a saját népéért halt meg. Achilles pedig olyan, mint Isten. Megbüntette az embereket a bűneikért, mindegy, mit tettek.

Az a fontos, Hogy sose haragítsd magadra Istent. Helga is mindig ezt mondogatta, nem? Ne haragítsd magadra Istent.

Én sem haragítom magamra Achillest. Tisztelni fogom az apukámat, hogy életben maradjak addig, amíg végre egyedül is elboldogulok.

Ami pedig Beant illeti, nos, ő okos volt, de nem eléggé ahhoz, hogy életben maradjon. Ha pedig nem vagy elég okos, hogy életben maradj, akkor jobb, ha meghalsz.

Mire Őrmester befordult az első sarkon, hogy hirdesse Achilles szavait, már nem sírt. Végzett a gyásszal. Most már a túlélésről volt szó. Bár tudta, hogy Ulysses senkit sem ölt meg, szándékában állt, és a család biztonsága érdekében meg kell halnia. Poke veszte remek kifogás, hogy a többi apuka ne avatkozzon bele a két szeka dolgába. Mire az egésznek vége lesz, Achilles lesz az összes apuka vezére Rotterdamban. Őrmester pedig ott fog állni mellette, ismerve a titkát, de nem mondja el senkinek. Mert Őrmester, a család és Rotterdam minden más csavargója csak így maradhatnak életben.

4.

EMLÉKEK

– Tévedtem az elsővel kapcsolatban. A tesztjei jók voltak, de a jelleme alkalmatlanná teszi a katonai iskolára.

– Ennek nem láttam jeleit a leadott anyagokban.

– Túl ravasz. Jó válaszokat adott, de nem igazakat.

– Ezt milyen teszttel döntötte el?

– Gyilkosságot követett el.

– Nos, az hátrány. És a másik? Mihez kezdjek egy ilyen fiatal gyermekkel? Az ilyen kishalakat vissza szokás dobni a folyóba, hadd nőjenek.

– Tanítsa. Etesse. Majd megnő.

– Még neve sincs.

– De van.

– Bean? Az csupán egy gúnynév.

– Nem az lesz, ha majd végez vele.

– Tartsa magánál, amíg ötéves lesz. Fejlessze, és mutassa majd meg az eredményeket.

– Akadnak bőven más gyerekek is, akik között keresnem kell.

– Téved, Carlotta nővér. Ennyi év alatt ez volt a legkiválóbb, akinek az eredményeit eljuttatta hozzám. És nincs idő másikat találni. Nevelje őt, és meglátja, értelmet ad annak a sok munkának, amit az NF érdekében elvégzett.

– Aggaszt, mikor azt mondja, nincs idő.

– Nem is értem, miért. A keresztények évezredek óta várják a világvégét.

– Mégis reméljük, hogy nem jön el.

– Akkor eddig jók vagyunk.

Beant először csak az ennivaló érdekelte. Abból akadt elég. Mindent megevett, amit elé tettek. Addig evett, míg jóllakott – ez egy csodálatos szó volt, ami egészen idáig nem jelentett neki semmit. Addig evett, míg tele lett. Addig evett, míg rosszul lett. Olyan sokat evett, hogy mindennap kellett vécéznie. Néha naponta többször is.

– Csak eszek és kakilok! – mesélte nevetve Carlotta nővérnek.

– Mint az erdő vadjai – felelte az apáca. – Ideje megdolgoznod az ételért.

Persze már így is tanítgatta, naponta egy kis olvasás és alapvető matematika, hogy „szintre hozza”, de sosem árulta el, milyen szint az. Mindennap rajzolhatott is, és volt olyan időszak, amikor csak ültek, és emlékeznie kellett. A legrégebbi emléke egy tiszta helyről különösen érdekelte a nővért. De még az ő emlékezetének is léteztek határai. Akkor még nagyon kicsi volt, és nem voltak szavai a dolgokra. Minden titokzatos volt. Emlékezett rá, hogy átmászott az ágya korlátján, és a földre huppant. Akkor még nem tudott rendesen járni. Mászni könnyebb volt, de szeretett járni, mert a nagyok úgy közlekedtek. Belekapaszkodott a tárgyakba, a falnak támaszkodott, és egészen ügyesen haladt két lábon is, csak akkor ereszkedett négykézlábra, amikor nyílt terepen kellett átjutnia.

– Nyolc-kilenc hónapos lehettél akkor – vélte Carlotta. – A legtöbb ember nem emlékszik ilyen korai eseményekre.

– Emlékszem, hogy mindenki izgatott volt. Ezért másztam ki. Minden gyerek bajban volt.

– Minden gyerek?

– Az olyan kicsik, mint én. És a nagyobbak. Néhány felnőtt bejött, ránk nézett, és sírt.

– Miért?

– Valami gonosz dolog miatt. Tudtam, hogy közeleg a baj, és tudtam, hogy velünk fog történni, akik az ágyakban fekszünk. Ezért másztam ki. Nem én voltam az első. Fogalmam sincs, mi történt a többiekkel. Hallottam, hogy a felnőttek kiabálnak és izgatottak lettek, mikor észrevették az üres ágyakat. Elbújtam. Nem találtak meg. Lehet, hogy megtalálták a többieket, lehet, hogy nem. Csak azt tudom, hogy mikor előmerészkedtem, az összes ágy üres volt, a szoba pedig sötét, csak egy kijárat feliratú tábla világított.

– Már akkor tudtál olvasni? – kételkedett a nővér.

– Mikor megtanultam olvasni, még emlékeztem rá, hogy azok a betűk szerepeltek a táblán – felelte Bean. – Akkoriban csak azokat a betűket láttam, ezért könnyű volt emlékezni rájuk.

– Tehát egyedül voltál, és az ágyak üresek voltak, a szoba pedig sötét.

– Visszajöttek. Hallottam, hogy beszélgetnek, de a szavakat nem értettem. Akkor megint elbújtam. Amikor legközelebb előjöttem, már az ágyak is eltűntek, csak az asztalok meg szekrények maradtak. Irodává alakították a helyiségeket. Persze nem tudtam még, mi az az iroda, de most már tudom, hogy mi az, és emlékszem, hogy olyanná váltak a szobák. Emberek jöttek, napközben ott dolgoztak. Eleinte csak kevesen, de a rejtekhelyem már nem bizonyult megbízhatónak. És éhes is voltam.

– Hol bújtál el?

– Ugyan már, tudja maga is, nem?

– Ha tudnám, nem kérdezném.

– Látta, hogyan viselkedtem, mikor megmutatta a vécét.

– A vécében bujkáltál?

– A tartályában. Nehéz volt felemelni a fedelét, és nem volt kényelmes benne. Nem tudtam, mire való, de az emberek elkezdték használni, és emelkedett meg süllyedt a víz, mozogtak benne az alkatrészek, és az egész megrémített. És ahogy mondtam, éhes is voltam. Innivaló volt elég, de én is oda pisiltem. A pelenkám annyira átázott, hogy magától lecsúszott. Meztelen voltam.

– Bean, felfogod, mit mondasz nekem? Azt mondod, hogy mindezt egyéves korod előtt csináltad?

– Maga mondja, hány éves voltam, én akkor még nem tudhattam. Magától tudom csak. Minél többet mondok el, annál többre emlékszem. De ha nem hisz nekem...

– Én csak... Hiszek neked. De kik voltak a többiek? Mi volt az a hely, ahol éltél, az a tiszta hely? Kik voltak a felnőttek? Miért vitték el a többieket? Valami törvénytelent cselekedtek, az biztos.

– Mindegy – rántotta meg a vállát Bean. – Én csak örültem, hogy kimászhattam a vécéből.

– Azt mondtad, meztelen voltál. Úgy is indultál útnak?

– Nem. Megtaláltak. Kijöttem a vécéből, és egy felnőtt észrevett.

– Mi történt?

– Hazavitt magához. Onnantól lett ruhám. Legalábbis én úgy hívtam.

– Tehát már tudtál beszélni.

– Néhány szót.

– És az a felnőtt, aki hazavitt, és ruhát vett neked?

– Azt hiszem, takarítOként dolgozott. Most már többet tudok a munkákról, ezért gondolom ezt. Éjszaka dolgozott, és nem olyan egyenruhát viselt, mint egy biztonsági őr.

– Mi történt?

– Akkor hallottam először arról, mi törvényes, és mi nem az. A fickónak törvényesen nem lehetett gyereke. Hallottam, hogy egy nővel veszekszik miattam, bár a többségét nem értettem. Annyit mindenesetre megértettem, hogy a férfi veszített, a nő győzött. Akkor kezdett arról beszélni, hogy el kell mennem. Úgyhogy elmentem.

– Csak úgy kitett az utcára?

– Nem. Elmentem. Most már azt hiszem, hogy valaki másnak adott volna, de az olyan ijesztőnek hangzott, ezért inkább elmenekültem, mielőtt megtehette volna. Viszont már nem voltam meztelen és éhes. Sosem felejtem el, hogy kedves volt hozzám.

És azzal, hogy elhagytam, eggyel kevesebb problémával kellett megküzdenie.

– Akkor kezdtél az utcán élni.

– Olyasmi. Találtam néhány helyet, ahol enni adtak. A többi gyerek, a nagyobbak, amikor látták, hogy enni kapok, odajöttek, hangoskodtak, ételért könyörögtek. Erre meg a felnőttek nem adtak többet enni nekem, vagy a nagyobbak félrelöktek, és egyenesen kivették a kezemből az ennivalót. Féltem. Egyszer egy nagyobb gyerek annyira mérges lett rám, mert megettem előle valamit, hogy ledugott egy botot a torkomon, és én mindent kihánytam, ott az utca közepén. Megpróbálta megenni, de nem tudta, majdnem ő is elhányta magát. Az volt a legfélelmetesebb. Attól kezdve bujkáltam. Egyfolytában.

– És éheztél.

– És figyeltem – tette hozzá Bean. – Ha hozzájutottam, ettem egy kicsit. Néha. Nem haltam meg.

– Nem, nem haltál meg.

– De sokat láttam, aki meg is halt. Sok halott gyereket. Nagyokat és kicsiket. Azon gondolkoztam, hányan jöttek arról a tiszta helyről.

– Felismertél valakit?

– Nem. Egyikük se hasonlított azokhoz, akik a tiszta helyen laktak. Mindenki éhesnek tűnt.

– Bean, köszönöm, hogy felelevenítetted nekem az emlékeidet.

– Maga kérte.

– Felfogod annak a lehetetlenségét, hogy egy utcára kerülő csecsemő három évig életben maradjon?

– Ezek szerint halott vagyok.

– Én csak... csak azt mondom, hogy Isten vigyázott rád.

– Aha, persze. Akkor miért nem vigyázott a többiekre is, akik meghaltak?

– A szívébe zárta, és szereti őket.

– Akkor engem nem szeretett?

– De, téged is szeret...

– Mert ha olyan nagyon figyelt engem, néha adhatott volna enni is kicsit.

– Engem küldött hozzád. Nagy tervei vannak veled, Bean. Egyikünk sem tudja, mi az, de Isten nem azért tartott életben ilyen csodálatos módon, hogy elkallódj.

Bean belefáradt a beszélgetésbe. Az apáca mindig örömmel mesélt Istenről, de a kölyök még nem jött rá, mi volt ez az Isten egyáltalán. Carlotta minden jót neki tulajdonított, de ha rossz dolgokról esett szó, vagy nem említette őt, vagy valami egyéb magyarázatba bonyolódott, hogy miért is jó az tulajdonképpen. Amennyire Bean felfogta, azok a halott gyerekek inkább választották volna az életet, csak kicsit több ennivalóval. Ha Isten any-nyira szerette őket, és bármit megtehet, akkor miért nem jutott több ennivaló a gyerekeknek? Ha pedig Isten holtan akarta őket tudni, miért nem haltak meg korábban, vagy talán meg sem kellett volna születniük, hogy ne szenvedjenek annyit, hogy ne küzdjenek meg napról napra a túlélés lehetetlen kihívásával, ha már úgyis a szívébe zárta őket. Ennek semmi értelme sem volt, és hiába bizonygatta Carlotta nővér, Bean annál kevésbé értette. Mert ha létezik valaki, aki parancsol a világnak, az legyen igazságos, vagy ha nem igazságos, akkor miért örül annyira a nővér annak, hogy ő parancsol?

Mikor azonban efféle dolgokat kezdett kérdezgetni, Carlotta még izgatottabb lett, és még többet beszélt Istenről, és olyan szavakat használt, amelyeket a kölyök nem is értett, és ilyenkor helyesebb volt hagyni, hadd szónokoljon, és nem vitatkozni vele.

Az olvasás azonban érdekelte Beant. Meg a számok. Azokat is nagyon szerette. A papír meg a ceruza, amivel írhatott, az volt aztán az igazán remek.

Meg a térképek. A nővér nem mesélt róluk. Bean azonban felfigyelt a falon lógó térképre, vonalai és formái teljesen lenyűgözték. Csak bámulta, majd elolvasta az apró szavakat, aztán egy nap megtalálta a folyó nevét, és rájött, hogy a kék csíkok folyók, a még nagyobb kék területek pedig még több vizet jelentettek. Végül rájött arra is, hogy néhány szó egyezik azokkal, amelyeket az utcatáblákon látott, így arra a következtetésre jutott, hogy a kép Rotterdamot ábrázolja, és attól fogva értelmet nyert az egész, így nézhetett ki a város egy madár szemszögéből, ha az épületek mind láthatatlanok lennének, az utcák pedig üresek. Megtalálta, hol volt a banda búvóhelye, aztán azt a terecskét, ahol Poke meghalt, meg egy csomó más, ismerős helyet.

Mikor Carlotta rájött, hogy Bean megfejtette a térképet, egészen belelkesedett, és mutatott neki olyat is, amin Rotterdam csak egy piciny folt volt csupán, apró vonalakkal, meg olyat, amin már csak egyetlen pötty, végül olyat, amin túl kicsi volt ahhoz, hogy egyáltalán látható legyen, de a nővér még így is tudta, hol van a város. Bean sosem gondolta volna, hogy a világ ilyen hatalmas. Meg hogy ennyi sok ember él benne.

Carlotta azonban mindig visszatért Rotterdam térképéhez, és arra kérte, hogy emlékezzen vissza, hová kötik legkorábbi emlékei. Semmi sem ugyanúgy nézett ki, mint a képen, úgyhogy nehezére esett meghatározni a helyeket, sok időbe telt, mire meglelte azokat a pontokat, ahol enni adtak neki. Ezeket megmutatta a nővérnek, aki gondosan megjelölte mindegyiket. Egy idő után Bean rájött, hogy ezek a helyek mind egy környékre csoportosultak, de kissé elnyújtottan, mintha egy utat jelölnének ki attól a helytől, ahol Poke meghalt, odáig, ahol...

Ahol a tiszta hely lehetett.

Rémisztő gondolat volt. Túlságosan félt, mikor a takarító kihozta onnan, nem is tudta megmondani, hol lehetett. Carlotta nővér úgy vélte, hogy a takarító bárhol lakhatott a tiszta helyhez képest. Tehát, ha követi Bean útját a kezdetekig, legfeljebb azt a helyet találja meg, ahol a takarító lakott három évvel ezelőtt. De még akkor is, mit tudhat az a férfi?

Tudhatja, hol volt a tiszta hely. Most már Bean is megértette: Carlotta nővérnek fontos volt, hogy megtudja, honnan jött növendéke.

Hogy megtudja, kicsoda Bean valójában.

Csakhogy a kölyök már tudta magáról, és próbálta is elmagyarázni a nővérnek.

– Itt vagyok. Ez vagyok én. Nem színlelek.

– Tudom – felelte nevetve Carlotta és megölelte őt.

Jó érzés volt. Mikor először kezdte ölelgetni, Bean nem tudta, mire vélje, mit kellene neki csinálnia. A nővér mutatta meg neki, hogyan öleljen vissza. Látott már ilyet, mikor kisebb gyerekek, akiknek volt igazi anyukájuk meg apukájuk, összeölelkeztek, de akkor azt hitte, hogy csak kapaszkodnak, hogy ne essenek le és ne vesszenek el. Nem tudta, hogy azért is szokták csinálni, mert jólesik. Carlotta nővér testének voltak keményebb és puhább részei, és nagyon furcsa érzés volt megölelni. Poke-ra és Achilles-re gondolt, amikor megölelték és megcsókolták egymást, de ő nem akarta megcsókolni Carlotta nővért, és miután hozzászokott az ölelgetéshez, azt se nagyon akarta többet csinálni. Hagyta, hogy az apáca olykor megölelje, de ő magától sosem érzett késztetést rá. Egyszerűen meg sem fordult a fejében.

Tudta, hogy a nővér néha magyarázat helyett ölelte meg őt, amit nem szeretett. Carlotta nem akarta elárulni, miért fontos, hogy megtalálja azt a tiszta helyet, így csak megölelte, és annyit mondott, „jaj, szegénykém”, meg ehhez hasonlókat. Ez csak azt jelentette, lényeges volt számára, amit hallott, de azt gondolta, Bean túl buta vagy tudatlan, ezért feleslegesen magyarázna neki, úgysem értené meg.

Próbált egyre több mindenre visszaemlékezni, de most már nem mondott el mindent a nővérnek, hiszen ő is titkolózott előtte. Majd megtalálja egyedül azt a tiszta szobát. Nélküle. Aztán majd elárulja neki, ha úgy gondolja, hasznára válhat, ha az apáca is tud róla. Mert mi van, ha Carlotta nővér rossz választ talál?

Visszazavarná az utcára? Vagy nem küldené el az égi iskolába? Mert először ezt ígérte, csakhogy a tesztek után kijelentette, jól teljesített ugyan, de nem mehet fel, míg ötéves nem lesz, és talán még akkor sem, mert nem egyedül ő dönt. Bean ekkor értette meg, hogy a nővérnek nem áll hatalmában betartania minden ígéretét. Még azt sem, hogy megóvja Achilles-től. Ezért kellett magától megtudnia, amit csak megtudhatott.

Tanulmányozta a térképet, próbálta elképzelni a fejében a helyszíneket. Magához beszélt elalvás előtt, és közben gondolkozott és emlékezett, próbálta felidézni a takarító arcvonásait meg a szobát, ahol lakott, meg a lépcsőket a ház előtt, ahol az a dühös nő veszekedett vele.

Aztán egy nap, amikor már úgy gondolta, elég sok mindenre emlékezik, Bean elment vécére – szerette a vécéket, szerette lehúzni, még úgy is, hogy megijesztette, ahogy eltűntek benne a dolgok –, és ahelyett, hogy visszament volna a tanterembe, továbbment a folyosón, és kiment, egyenesen az utcára. Senki sem próbálta megállítani.

Akkor jött rá, hol hibázott. Annyira lefoglalta, hogy felidézze, hol élt a takarító, hogy utána sem nézett annak, hol lakik ő éppen. A városnak ezt a részét egyáltalán nem ismerte. Nem is emlékeztetett rá, honnan jött. Az utcákon nem nyüzsögtek emberek, nem toltak kordékat, nem bicikliztek. Az egész környék halottnak tűnt. Mindenhol autók parkoltak, de sehol egy bolt, csak házak és irodák, vagy irodává alakított házak, cégfeliratokkal. Az egyetlen épület, amely máshogy festett, az volt, ahonnan éppen kisétált. Magasabb volt, szögletesebb és robusztusabb, mint a többi, de nem függött a bejárata előtt sem tábla, sem cégér.

Tudta, hova tart, de fogalma sem volt, hogyan juthatna el oda. Carlotta pedig hamarosan keresni fogja.

Először arra gondolt, elrejtőzik, de aztán eszébe jutott, hogy a nővérnek elárulta, hogyan bujkált a tiszta helyen, és Carlotta van annyira eszes, hogy megtalálja őt.

Ezért aztán futott. Maga is meglepődött, milyen erős. Úgy érezte, olyan gyorsan tud futni, ahogy a madár repül, és nem fárad el, csak fut a végtelenségig. El a sarokig, és ki egy másik utcára. Aztán végig a következőn meg a következőn, amíg eltévedt volna, de mivel eleve úgy indult el, hogy fogalma sem volt, hol van, az eltévedéshez nem kellett sietnie. Menet közben eszébe ötlött, elég, ha megtalálja az egyik csatornát, és annak mentén könnyen eljuthat a folyóig, ahonnan már nem okozhat gondot ismerős helyre keverednie. Így amikor elért egy hídhoz, és átszaladt rajta, megnézte, merre folyik a víz, és olyan utcákon haladt, amelyek követték az irányt. Még mindig nem tudta, merre jár, de legalább volt egy terve.

Be is vált. Elért a folyóig, és addig ment a partján, amíg felismerte a távolban a Maasboulevard-ot, amely oda vezetett, ahol Poke meghalt.

A folyó kanyarulatát már ismerte a térképről. Emlékezett rá, milyen helyeket jelölt meg Carlotta nővér a térképen, és tudta, ha el akar jutni abba a negyedbe, ahol a takarító lakott, át kell mennie azon a környéken, ahol korábban élt. Az pedig nem lesz könnyű, mert arrafelé mindenki ismeri, és a rendőrök – akiket a nővér valószínűleg már riasztott – biztosan ott kezdik majd keresni, hiszen mindenki arra számít, hogy visszamegy az utcagyerekek közé. Hova is mehetne máshova?

Csak azt felejtik el, hogy Bean már nem éhes, és mivel nem éhes, nem siet.

A hosszabbik utat választotta, távol a folyótól, távol a város forgalmas részétől, ahol az utcagyerekek élnek. A forgalmasabb helyeket óvatosan elkerülte, így egyre távolabb került a belvárostól, míg végül már nem is Rotterdamban volt, és megpillantotta a vidéket. Pont úgy nézett ki, mint a nővér képein: szántóföldek, töltéseken futó utak. Carlotta azt is elmagyarázta, hogy' a környék a tengerszint alatt van, és csak a gigantikus gátak tartják vissza a vizet, amely már régen elöntötte volna a földeket. Bean tudta, hogy nem fog a gátak közelébe jutni, gyalog semmiképpen sem.

Visszamerészkedett a városba, a Schiebroek negyedbe, és a második nap késő délutánján felismerte a Rindijk utca nevét, és hamarosan talált egy keresztutcát, aminek szintén ismerős volt a neve, de más nyelvből származott a szó. Az étterem fölött már el tudta olvasni a táblát, és rájött, hogy örmény nyelven íródott. Valószínűleg az a nő is ezt a nyelvet beszélte.

Merről jutott el idáig? Erezte az étel illatát, mikor erre járt? Fel-le sétált az utcán, próbált tájékozódni.

– Mit keresel itt, dagi?

Két gyerek volt, talán nyolcévesek. Ellenségesen viselkedtek, de nem voltak szekák. Valószínűleg egy bandába tartoztak... nem, családba, mióta Achilles megváltoztatta a dolgokat. Feltéve, hogy eljutott idáig a változás szele.

– Itt kell találkoznom az apukámmal – mondta Bean.

– És ki az apukád?

Bean nem tudta megállapítani, hogy azok ketten szó szerint értették az apukát, vagy az utcagyerekek nyelvén. Kockáztatott.

– Achilles.

Ezen elfintorodtak.

– Ő jóval beljebb él, a folyó mellett, miért találkozna egy ilyen dagival errefelé?

A megvetésük nem zavarta, az volt a fontos információ, hogy Achilles híre már ilyen messzire eljutott.

– Nem tartozom magyarázattal nektek – felelte Bean. – Az ő családjában minden gyerek olyan kövér, mint én, annyi kaja jut nekünk.

– És mind olyan törpe, mint te?

– Magasabb voltam, de túl sokat kérdezősködtem – felelte Bean, és elsétált mellettük, át a Rozenlaanon, arrafelé, ahol a takarító lakhatott.

Nem követték. Achilles neve megfélemlítette őket, vagy talán csak Bean magabiztossága hatott rájuk.

A környéken minden ismeretlennek tűnt. Rendszeresen visszafordult, hátha abból a szögből felismer valamit, de ez sem segített.

Sötétedésig kóborolt. Végül teljesen véletlenül, egy utcai lámpa tövénél, nézelődés közben felfigyelt egy oszlopba vésett betűsorra. PYDVM. Fogalma sem volt, mit jelenthetett, de tudta, hogy már látta korábban.

A takarító háza a közelben volt.

Körbeforgott, tekintete végigpásztázta a környéket. És megtalálta! Egy kis lakótömb, külső és belső lépcsőkkel.

A takarító a legfölső emeleten lakott. Földszint, első, második, harmadik. Bean a postaládákhoz ment, és próbálta elolvasni a neveket, de túl magasan voltak, és rég kifakultak már, néhányról pedig hiányzott is a címke.

Nem mintha tudta volna, hogy hívják a takarítót, még akkor sem ismerte volna föl a nevét, ha képes lett volna elolvasni a címkéket.

A külső lépcső nem vezetett fel a legfelső emeletig, valószínűleg csak az elsőn található orvosi rendelő kedvéért építették oda utólag. Besötétedett már, a lépcső tetején zárva volt az ajtó.

Nem tehetett mást, várnia kellett. Vagy vár egész éjszaka, és megpróbál bejutni másnap reggel, vagy valaki hazatéved még az éjszaka, és akkor besurranhat mögötte.

Elszunnyadt, felébredt, elszunnyadt és felébredt megint. Attól tartott, hogy egy rendőr észreveszi és elzavarja, így amikor másodszor is felriadt, feladta a virrasztást, és bebújt a lépcső alá, hogy ott aludja át az éjszakát.

Részeg kacarászás ébresztette fel. Még mindig sötét volt, szemerkélt az eső, de nem annyira, hogy becsorogjon a lépcső alá, így Bean száraz maradt. Kidugta a fejét, hogy lássa, ki nevetgél. Egy pasi és egy nő közeledett, mindketten spiccesek, a férfi kajánul tapogatta és csipkedte a nőt, aki nem túl meggyőzően próbálta elhessegetni.

– Nem tudsz várni? – kérdezte.

– Nem.

– Kifekszel, mielőtt még bármi is történne.

– Most nem – bizonygatta a férfi, aztán elhányta magát.

A nő undorodva nézett rá, majd otthagyta, de a férfi utána lódult.

– Már jobban vagyok – zihálta. – Mindjárt jobb lesz.

– Ez így drágább lesz – jelentette ki a nő fagyosan. – És előbb fogat mosol.

– Persze, hogy fogat mosok.

Most már az épület előtt álltak, Bean csak arra várt, hogy be-csusszanjon utánuk a kapun, de aztán rájött, hogy várnia sem kell. A férfi éppen a takarító volt, aki annak idején magához vette.

Bean kilépett az árnyékok közül.

– Köszönöm, hogy hazahozta – mondta a nőnek.

Mindketten meglepve néztek rá.

– Te ki vagy? – kérdezte a takarító.

Bean a nőre nézett, és szemét az égre emelte.

– Ennyire nem lehet részeg – mondta, aztán a takarítóhoz fordult. – Anya nem fog örülni, hogy megint így jössz haza.

– Anya! – horkant fel a takarító. – Ki a fenéről beszélsz te?

A nő taszított egyet a takarítón, aki annyira bizonytalanul állt a lábán, hogy nekiesett a falnak, és lecsúszott a tövébe.

– Tudhattam volna – emelte meg a hangját a nő. – Hazavinnél a feleségedhez?

– Nincs feleségem – tiltakozott a férfi. – Nincs is gyerekem.

– Biztos igaz mind a kettő – vágta rá a nő. – Jobb, ha a kölyök felsegít a lépcsőn, már vár az asszony. – Ezzel elsétált.

– És mi van a negyven guldenemmel? – kiáltott utána a takarító, de a hangjából érződött, sejti a választ.

A nő meg sem fordult, beintett neki, és kopogó léptekkel távozott.

– Te kis dög – mordult Beanre a férfi.

– Négyszemközt kellett beszélnem magával – jelentette ki a kölyök.

– Ki a fene vagy te? Hol van az anyád?

– Ezt akarom megtudni – felelte Bean. – En vagyok az a gyerek, akit három évvel ezelőtt talált.

A férfi döbbenten nézett rá.

Hirtelen fény gyulladt, aztán egy másik is. Bean és a takarító pásztázó őrlámpák fényében találta magát. Négy rendőr közeledett feléjük.

– Ne próbálj elszaladni, kölyök! – dörrent rájuk az egyik. – És maga se!

– Nem bűnözők, őrmester – szólt valaki, Bean elsőre fel sem ismerte Carlotta nővér hangját. – Csak beszélnem kell velük. Fönt, a lakásában.

– Követett? – kérdezte Bean az apácától.

– Tudtam, hogy őt keresed – érkezett a válasz. – Nem akartam beavatkozni, amíg meg nem találod. Mielőtt még azt hinnéd, olyan ügyes vagy, négy utcai garázdát és két, ismert perverz erőszaktevőt kapcsoltunk le, akik rád vadásztak.

Bean kihúzta magát.

– Azt hiszi, elfelejtettem már, hogyan bánjak velük?

– Nem akartam, hogy ez legyen az első alkalom az életedben, hogy tévedsz – mosolygott rá a nővér.

Az apácák tényleg tudtak gúnyosak lenni, ha akartak.

– Ahogy mondtam, semmit sem tudtunk meg Pablo de Nochestől. Egyszerű bevándorló, aki minden pénzét prostituáltakra költi. Csak egy a mihaszna tömegből, akik átszivárognak a menekült-hullámmal, mióta Hollandia nemzetközi terület lett.

Carlotta nővér türelmesen üldögélt, várta, hogy a felügyelő befejezze a „megmondtam” beszédét. Amikor a férfi haszontalanságához ért a véget nem érő szónoklatban, képtelen volt megállni, hogy ne szóljon közbe.

– Magához vette azt a gyereket – mutatott rá. – És etette, gondoskodott róla.

A felügyelő legyintett.

– Mert szükségünk volt egy újabb utcagyerekre. Mert az ilyenek csak még több utcagyereket csinálnak.

– Valamit csak megtudtunk tőle – ellenkezett Carlotta nővér.

– Tudjuk, hol találta a gyereket.

– Kideríthetetlen, kik bérelték akkor azt az épületet. A cég neve nem szerepel a nyilvántartásokban. Semmi nyomunk nincs, amin elindulhatnánk.

– De ez a semmi is valami. Tudjuk, hogy több gyereket is tartottak azon a helyen, amit aztán sietve bezártak, és egy kivételével elvitték mindet. Azt mondja, nem létezett a cég, és nem lehet lenyomozni. A tapasztalata szerint ez mit árul el arról, mi folyhatott az épületben?

A felügyelő vállat vont.

– Nyilvánvalóan szervkereskedők voltak.

Könnyek szöktek Carlotta nővér szemébe.

– Ez az egyetlen lehetőség?

– Sok genetikailag sérült gyerek születik a gazdag családokban – magyarázta a felügyelő. – Az illegális szervkereskedelmen belül külön ágazat foglalkozik csecsemőkkel. Amint rábukkanunk egy ilyen szervfarmra, nyomban bezárjuk. Biztosan már ezekhez is közel jártunk, és valahogy tudomást szereztek róla. Az iratokban nincs nyoma annak, hogy akkoriban lecsaptunk volna egy efféle szervfarmra. Meglehet, más okból zártak be. Nincs semmi nyomunk.

Carlotta engedékenyen elsiklott afölött, hogy a rendőr képtelen levonni a megfelelő következtetéseket.

– Honnan jönnek a gyerekek?

A nyomozó üres tekintettel nézett rá, nem esett le neki, mire utal az apáca.

– A szervkereskedők. Honnan szerzik a babákat?

A felügyelő vállat vont.

– Általában késői abortuszokból. Előfordul, hogy megegyeznek a klinikákkal.

– Ez az egyetlen forrás?

– Nos, nem tudom. Emberrablásokból? Abból nem lehet sok, csak nagyon kevés gyerek csúszik át a kórházak biztonsági hálóján. Csecsemőkereskedelem? Volt rá példa, igen. Jönnek a szegény menekült családok, néha nyolc gyerekkel, aztán pár év múlva már csak hat van nekik, és siratják a meghaltakat, de mit lehet bizonyítani? Semmi lenyomozhatót.

– Azért kérdezem – hangsúlyozta Carlotta nővér –, mert ez a gyermek szokatlan. Nagyon szokatlan.

– Három karja van? – szellemeskedett a nyomozó.

– Briliáns. Koravén. Még nem volt egyéves, amikor megszökött erről a helyről. Mielőtt még járni tudott volna.

A felügyelő eltöprengett ezen.

– Elmászott?

– Elbújt egy vécétartályban.

– Még egyéves se volt, és felemelte a tartály tetejét?

– Azt mondta, nehéz volt felemelni.

– Nem. Valószínűleg olcsó műanyag volt, nem porcelán. Tudja, milyenek ezek a sorozatgyártott irodai vécék...

– Megérti, ugye, miért akarok minél többet megtudni a gyerek szüleiről? Csodálatos génkombináció.

A felügyelő vállat vont.

– Néhány gyerek okosnak születik.

– De valahonnan örökölte ezeket a tulajdonságokat, felügyelő. Egy ilyen gyereknek... a szülei is különlegesek lehetnek. Valószínűleg sikeres, fontos emberek, akik maguk is rendkívül intelligensek.

– Talán igen, talán nem – tűnődött a felügyelő. – A menekültek egy része lehet, hogy zseni, de nehéz időket élnek át, és hogy megmentsék a többi gyereküket, eladják valamelyiket. Ez akár okos döntésnek is nevezhető. Nem zárható ki, hogy ennek a maga zseniális gyerekének is menekültek a szülei.

– Igen, lehetséges – értett egyet a nővér.

– Ennél több információt nem fog kapni. Ez a Pablo de Noches semmit sem tud. Alig bírta lebetűzni annak a spanyol városnak a nevét is, ahonnét érkezett.

– Mert részeg volt, amikor kihallgatta.

– Majd kikérdezzük józanul is. Értesítjük, ha megtudunk valamit. Addig be kell érnie annyival, amit eddig elmondtam.

– Tudok mindent, amit egyelőre tudnom kell – felelte a nővér.

– Eleget ahhoz, hogy megértsem, ez a gyerek igazi csoda, akit Isten nagy tettekre rendelt.

– Én nem vagyok katolikus – rázta meg a fejét felügyelő.

– Isten így is szereti – simított végig az arcán Carlotta nővér derűsen.

Második rész

––––––––––––––––––––

Az újonc

5.

AKI BÚJT, AKI NEM

– Miért akar rám erőltetni egy ötéves utcagyereket?

– Látta az eredményeit.

– Komolyan kellene vennem őket?

– Mivel az egész program a fiatalok tesztelésének megbízható módszerére épül, ezért igen, szerintem komolyan kellene vennie az eredményeit. Utánanéztem a kérdésnek. Egyetlen gyerek sem teljesített jobban a teszteken. Még a maguk sztárdiákja sem.

– Nem a tesztek hitelességében kételkedem, hanem az alanyban.

– Carlotta nővér apáca, nála becsületesebb embert keveset fog találni.

– A becsületes emberek hajlamosak megtéveszteni saját magukat. Annyi év keresgélés után túlságosan is akarhatja, hogy találjon legalább egy gyereket, aki megéri az egész befektetett munkáját, aki igazolja őt.

– És meg is találta.

– De gondoljon csak bele, hogyan találta meg. Az első jelentése még erről az Achilles gyerekről szólt, és ez a... Bean... ez a kis tökmag csak lábjegyzet volt. Aztán Achilles eltűnt a képből, többször nem is említi, él-e, hal-e. Nem valami lábműtétet akart neki elintézni? Erre most ez a Hüvelyk Matyi a jelöltje.

– A fiú nevezi magát Beannek, ahogy a maga Andrew Wigginje az Ender nevet használja.

– Ő nem az én Andrew Wigginem.

– Bean pedig nem Carlotta nővér gyereke. Ha hajlana rá, hogy teszteket hamisítson azért, hogy gyerekeket juttasson be a programba, már korábban is megtette volna, és mi tudnánk, hogy megbízhatatlan. Sosem tett ilyet. Saját kezűleg vakarja ki őket a koszból, aztán talál nekik helyet a Földön valami nem parancsnoki programban. Azt hiszem, maga csak azért indulatos, mert már eldöntötte, hogy minden energiáját a Wiggin gyerekre fordítja, és nem akarja, hogy bármi elterelje a figyelmét.

– Mintha a pszichológusom lenne.

– Ha tévednék, kérem, bocsásson meg.

– Természetesen kap egy esélyt a kölyök, még ha egy percig sem hiszem el a tesztek eredményét.

– Ne csak esélyt adjon neki. Képezze ki! Tegye próbára! Ne hagyja elkallódni.

– Alábecsüli a programunkat. Nálunk nincs kivétel: minden diákunkat képezzük és próbáknak vetjük alá.

– De vannak, akik egyenlőbbek.

– Egyesek jobban kihasználják a program előnyeit, mint mások.

– Már alig várom, hogy tolmácsoljam lelkes szavait Carlotta nővérnek.

Az apáca szeme könnybe lábadt, mikor elújságolta Beannek, hogy felvették.

A kölyök nem sírt.

– Megértem, hogy félsz, de nem kell aggódnod – biztatta a nővér. – Az akadémián biztonságban leszel, és sokat tanulhatsz. Amilyen mohón falod a tudást, meglásd, remekül érzed majd ott magad. Nem is fogok hiányozni neked.

Bean csak pislogott. Mivel utalt arra, hogy fél? Vagy hogy hiányozni fog neki a nővér?

Semmi ilyesmit nem érzett. Mikor először találkoztak, még érzett valamit az apáca iránt, végtére is kedves volt hozzá, etette-itatta, óvta őt.

Ám amikor megtalálta Pablót, a takarítót, Carlotta megakadályozta, hogy beszéljen vele. Beszéljen azzal az emberrel, aki már jóval korábban megmentette az életét, aki gondoskodott róla. Ráadásul semmit sem mondott el neki abból, amit Pablótól megtudott arról a tiszta helyről.

Attól a pillanattól kezdve nem bízhatott meg benne. Bean tudta, hogy bármi legyen is a nővér célja, nem érte teszi. Csak egy eszköz számára. Nem tudta, miért bánik így vele, hiszen magától is megtette volna a kedvéért, ha szól.

De Carlotta nem árulta el neki az igazat. Titkolózott előtte. Ahogy Achilles is titkolózott.

A következő hónapok során, amíg a nővér tanította őt, egyre jobban eltávolodott tőle. Megtanult mindent, amire okította... és sok olyasmit is, amire nem. Minden tesztet jól töltött ki, de amit a saját erejéből sajátított el, elrejtette Carlotta elől.

Persze az élet messze élhetőbb volt a nővér mellett, mint az utcán. Meg sem fordult a fejében, hogy visszatérjen oda. Ám képtelen volt többé megbízni Carlottában, minden percben éberen figyelt. Óvatossá vált, pont, mint Achilles családjában. Úgy gondolta, hibát követett el, amikor elsírta magát az apáca előtt, amikor felfedte érzéseit, és nyíltan beszélt. Nem fog még egyszer előfordulni. A sorsa jobbra fordult ugyan, de még nem volt biztonságban. Szállást kapott csupán, nem otthont.

Az apáca könnyei mégis igaziak voltak, ebben nem kételkedett. Carlotta szerette, és hiányozni fog neki. Végtére is Bean engedelmes, gyors felfogású, halk szavú kölyök volt. A nővérnek ez azt jelentette, hogy „jó”. Neki viszont azt, hogy így juthat ennivalóhoz és tudáshoz. Nem volt ostoba.

Miért gondolta azt mégis, hogy Bean fél? Mert ő féltette. Tehát mégsem lesz olyan biztonságos az az akadémia. Óvatosnak kell lennie.

És azt miből gondolta, hogy hiányozni fog neki? Mert neki hiányozni fog Bean, és nem tudta elképzelni, hogy a fiú ne ugyanazt érezze, amit ő. Carlotta a képzeletében megalkotta saját Beanjét. Mint a „képzeld el” játékban, amit néha játszott vele. Bizonyára a saját gyermekkorát idézte fel így, a családot, amiben felnőtt, ahol mindig kapott elég ennivalót. Beannek nem kellett képzelegnie, hogy tornáztassa a fantáziáját, amikor az utcán élt. Terveket kellett szőnie, hogy hogyan szerezzen ennivalót, hogyan épüljön be egy bandába, hogyan maradjon életben, amikor mindenki felesleges nyűgnek tartotta. Végig kellett gondolnia, mikor és hogyan léphet ellene Achilles. Hogyan állhat rajta bosszút azért, hogy Poke-ot arra buzdította, ölje meg őt. Maga elé kellett képzelnie a veszélyt, minden sarkot, minden szekát, aki az utolsó morzsát is el akarja tőle szedni. Ő, volt neki elég képzelőereje, de egyáltalán nem akart „képzeld el”-t játszani.

Az a nővér játéka volt, folyton azzal töltötte ráérő idejét. Azt képzelte, hogy Bean jó kisfiú. Azt képzelte, hogy Bean az a gyermek, akit ő sosem szülhetett meg. Azt képzelte, ha Bean elmegy, sírni fog, vagy ha mégsem sír, az csak azért lehet, mert megijesztette a változás, fél az új iskolától, az űrutazástól, és nem meri kimutatni az érzelmeit. Azt képzelte, Bean szereti őt.

Semmi károm nem származik belőle, ha Carlotta ezt képzeli. Láthatóan vágyik rá, hogy mindez igaz legyen. Miért ne adhatnám meg neki? Végül is Poke hagyta, hogy a bandájához csapódjak, pedig nem volt rám szüksége, de nem is árthattam nekik. Poke is ugyanezt tenné.

Így aztán Bean lecsusszant a székről, megkerülte az asztalt, Carlottához ment, és átölelte, amennyire átérte. Az apáca az ölébe vette, és szorosan magához húzta, könnyei Bean hajába peregtek. A kölyök remélte, nem csöpög az orra. Mindenesetre ölelte, amíg a nővér is ölelte őt, és csak akkor eresztette el, amikor az apáca elhúzódott. Ez volt minden, amire Carlottának szüksége volt a fiútól; az egyetlen fizetség, amit elfogadott. Az ételért, a leckékért, a könyvekért, a nyelvtudásért, a jövőjéért

Bean megtehetett annyit, hogy ő is belemenjen kicsit a „képzeld el” játékba.

Aztán a pillanat elmúlt, ő pedig lecsusszant az öléből. A nővér a szemét törölgette, aztán felállt, megfogta Bean kezét, és kivezette a kint várakozó egyenruhásokhoz és az autóhoz.

Az autónál ácsorgó katonák magasak és zordak voltak. Nem az NF. Rendőrség szürke egyenruháját viselték, azokét, akik botokkal kergették szét a gyerekeket, hanem a Nemzetközi Flotta égszínkék, tiszta viseletét, és a köréjük gyűlt emberek arcán nem félelem, hanem tisztelet látszott. A távoli hatalomhoz tartoztak, azokhoz, akik az emberiség biztonságáért feleltek – ez az egyenruha volt az utolsó remény mindenki számára. És Bean éppen hozzájuk készült csatlakozni.

Pedig olyan kicsi volt, és ahogy lenéztek rá, tényleg félt, és még szorosabban markolta Carlotta kezét. Ő is ilyen lesz majd? Ő is ezt az egyenruhát viseli majd, és rá is ilyen csodálattal néznek? Akkor mitől fél?

Azért félek, gondolta, mert nem tudom elképzelni, hogy valaha is ilyen magas leszek.

Az egyik katona lehajolt, hogy beemelje az autóba. Bean rámeredt, szinte dacolt vele.

– Ne segíts! – tiltakozott.

A katona kurtán biccentett, és felegyenesedett. A kölyök feltette a lábát a küszöbre, és felhúzódzkodott, bár az ülés magasan volt, a bőrkárpit pedig csúszós, alig tudott megkapaszkodni benne. Végül sikerrel járt. Középre helyezkedett el, hogy ellásson a két első ülés között, megfigyelhesse, merre tart az autó.

Az egyik katona a volánhoz ült, Bean pedig arra számított, a másik ő mellé telepszik majd, talán rá is dörög, hogy húzódjon oldalra. Ehelyett a sofőr mellett foglalt helyet, így a kölyök egyedül maradt hátul.

Kinézett az ablakon a nővérre. Még mindig a szeme sarkát törölgette egy zsebkendővel. Integetett neki, és ő visszaintett. Carlotta szeme újra megtelt könnyel.

Az autó tovasiklott az útba épített mágnessínen, és hamarosan már a városon kívül jártak; százötven kilométeres sebességgel suhantak a tengerszint alatti, gátakkal védett tájon. Nem messze előttük már fel is bukkant az amszterdami repülőtér, egyike a három európai repülőtérnek, amely orbitális sikló indítására is alkalmas volt. Bean tehát végzett Rotterdammal. Egy időre a Földdel is.

Mivel nem utazott még repülőn sem, nem értette, mennyiben más egy űrsikló. A többi fiú viszont csak erről tudott beszélni. Azt hittem, nagyobb lesz. Nem egyenesen fölfelé száll? Az a régi sikló volt, hülyegyerek. Nincsenek kihajtható asztalok, mert súlytalanságban úgysem tudsz letenni semmit, majom.

Beannek az ég csupán ég volt, és csak annyira foglalkozott vele, hogy felmérje, mikor esik, mikor fúj, mikor perzsel vagy mikor havazik. Számára semmivel sem volt furcsább az űrbe repülni, mint a felhők fölé szállni.

Inkább a gyerekek kötötték le a figyelmét. Többségük fiú volt, és mind idősebbek nála. Sokkal nagyobbak. Néhányan hitetlen-kedve mérték végig őt, hallotta, hogy a háta mögött az egyikük azt súgja: „Ez most gyerek, vagy bábu?” A méretére és korára tett csípős megjegyzésekhez rég hozzászokott már, most inkább az lepte meg, hogy csupán egy valaki tette szóvá, és még ő is csak suttogva.

A kölykök kövérek voltak. Testük mintha párnákból állt volna, az arcuk kerekded, a hajuk sűrű volt, a ruhájuk pedig nem úgy lógott rajtuk, ahogy Bean megszokta Rotterdam utcáin. Persze tudta, hogy már ő is kikerekedett, de még nem annyira, mint ezek itt. Önkéntelenül az utcagyerekekhez mérte őket. Őrmester bármelyiküket szét tudná kapni. Achilles pedig... hát, Achilles-re fölösleges is gondolni.

Megpróbálta elképzelni, ahogy sorban állnak az ételosztóknál vagy cukorkák csomagolópapírját nyalogatják a maradékok után. Szánalmas! Soha nem kellett éhezniük. Úgy gyomron akarta vágni őket, olyan erősen, hogy kihányják, amit aznap ettek! Hadd érezzék a kínt a gyomrukban, azt a mardosó éhséget! Aztán érezzék másnap is, egész nap, ébren és álmukban, érezzék az állandó gyengeséget a torkukban, ismerjék meg a fejfájást, a szédülést, azt, ahogy feldagadnak az ízületeik, felpuffad a gyomruk, elsorvadnak az izmaik, amíg végül már állni is alig marad erejük. Ezek a gyerekek sosem néztek farkasszemet a halállal, és döntöttek úgy, hogy mégis inkább élni akarnak. Magabiztosak voltak. Óvatlanok.

Ezek a gyerekek nem jelentettek ellenfelet Beannek.

Aztán ugyanolyan bizonyossággal rádöbbent: sosem éri utol őket. Mindig nagyobbak lesznek nála, erősebbek, gyorsabbak, egészségesebbek. Boldogabbak. Harsányan beszélgettek egymással, a honvágyukat ecsetelték, gúnyolódtak azokon a gyerekeken, akiknek nem sikerült a teszt, és nem jöhettek velük, és úgy tettek, mintha bennfentes információik lennének a katonai iskoláról. Bean nem szólt semmit, csak figyelte őket. Néhányan már most megpróbálták bebiztosítani a helyüket a hierarchiában, mások csendben maradtak, mert tudták, hogy az ő helyük lejjebb van. Néhányan lazítottak, és nem aggódtak semmi miatt, mert sosem kellett aggódniuk a rangsor miatt, mert ők mindig a tetején voltak. Bean egyrészt szeretett volna részt venni a versengésben, és győzni, felmászni a domb tetejére, másrészt viszont megvetette az egész csoportot. Mit jelent igazából egy ilyen szedett-vedett falka fölött uralkodni?

Aztán lenézett a kezére, és összehasonlította a mellette ülőével.

Hozzájuk képest tényleg bábunak nézett ki.

Néhányan éhségre panaszkodtak. Az űrutazások előtt huszonnégy órával tilos volt enni, ezek a gyerekek pedig talán még sosem koplaltak ilyen hosszú ideig. Bean számára a huszonnégy óra semmiség volt. A bandában csak a második héten kezdett aggódni az ember az éhezés miatt.

Az űrsikló úgy szállt fel, mint bármelyik más repülőgép, bár a tömege miatt rendkívül hosszú kifutópályát igényelt. Beant meglepte a mozgása, ahogy félelmetes erővel iramodott előre, aztán meg úgy tűnt, mintha egy helyben lebegne, és imbolygott, néha meg zökkent egyet, mintha láthatatlan bukkanókon haladna át a levegőben.

Mikor már elég magasan voltak, két üzemanyag-szállító repülőgéppel találkoztak, hogy feltankolják a szökési sebesség eléréséhez szükséges mennyiséget. A sikló képtelen lett volna felemelkedni a földről ennyi üzemanyaggal.

A légi tankolás alatt egy férfi lépett ki az irányítófülkéből, és megállt a sorok elejénél. Égszínkék egyenruhája makulátlan, frissen vasalt volt, a mosolya éles és merev, mintha azt is úgy öltötte volna fel, méretre szabva.

– Kedves gyermekeim! – kezdte. – Néhányan közületek talán még nem tudnak olvasni, ezért szólok, hogy a biztonsági öveknek végig bekapcsolva kell maradniuk. Miért látok olyan sokat kikapcsolva? Talán készültök valahová?

Sűrű kattanások érkeztek válaszul, mintha megtapsolták volna.

– Hadd figyelmeztesselek benneteket, hogy bármennyire is bosszantónak találjátok a mellettetek ülőt, ne feledjétek, ő is éppoly jó eredményeket ért el a teszteken, sőt, talán még jobbat.

Bean arra gondolt, hogy ez lehetetlen. Kellett lennie valakinek, aki a legjobb volt a teszteken.

Egy másik fiúnak is eszébe juthatott ugyanez.

– Na persze – dünnyögte gúnyosan.

– Nem hallottuk tisztán – emelte meg a hangját a férfi. – Kérlek, oszd meg a többiekkel a gondolatot, ami annyira lefoglalt, hogy nem tudtad magadban tartani a felismerést.

A fiú biztosan rádöbbent, hogy hibát követett el, de úgy döntött, nem hátrál meg.

– Kell legyen valaki, akinek a legmagasabb a pontszáma.

A férfi rezzenéstelen arccal figyelte őt, mintha csak azt jelezte volna, hogy folytassa.

Hogy még mélyebbre ássa magát, gondolta Bean.

– Azt mondta, hogy mindenki ugyanolyan jó pontszámot ért el, mint a többiek, néhányan mégis magasabbat, ez pedig nyilvánvaló képtelenség.

A katona tovább várakozott.

– Csak ennyit akartam mondani.

– Most már jobb? – kérdezte a férfi.

A fiú leszegte az állát, és magában duzzogott.

Bár a mosoly nem tűnt el az arcáról, a férfi hangja megváltozott: derűs gúny helyett most már baljós fenyegetés áradt belőle.

– Kérdeztem valamit, fiú!

– Nem, nem érzem jobban magam.

– Mi a neved?

– Nero.

Akik már elég történelmet tanultak, kuncogtak egy kicsit. Bean is olvasott már Néró császárról, de ő nem nevetett. Ha valakinek Bean a neve, az bölcsen teszi, ha nem kacarászik másokén. Mellesleg, egy ilyen név igazi teher lehet. Elárult valamit a fiú akaraterejéből, vagy legalábbis a dacosságából, hogy nem egy becenevet mondott be.

Vagy talán Nero volt a beceneve.

– Csak Nero?

– Nero Boulanger.

– Francia vagy? Vagy csak éhes?

Bean nem értette meg a poént. A Boulanger-nek köze lett volna az ételhez?

– Algír.

– Nero, remek példát mutatsz mindenkinek. Mert a társaid annyira buták, hogy azt gondolják, jobb, ha megtartják sületlen gondolataikat maguknak. Te azonban felismerted az alapvető igazságot, hogy nyíltan fel kell vállalnod őket. Mert ha magadban tartod, kötődni kezdesz hozzájuk, idővel részeddé válnak, de ha ország-világ elé tárod, akkor esélyt adsz magadnak, hogy megszabadulj tőlük, és bölcsességre cseréld őket. Ti pedig kövessétek

Nero Boulanger példáját! Ha hasonló ostobaság formálódik a fejetekben, adjatok hangot neki, hagyjátok, hogy elmétek korlátai mögül előböfögjenek, hátha tanultok belőle valamit.

Nero motyogott valamit az orra alatt.

– Figyeljetek csak... újabb sületlenség, de ezúttal kevésbé értelmes. Mondd csak, Nero, beszélj csak! Bátor példáddal mindnyájunkat tanítasz.

Néhányan nevetgéltek.

– Hallgasd csak... együgyű viselkedésed máris követőkre lelt, másokból is előcsalt hasonló hangokat! Hozzád hasonlóan ostobák, mert azt hiszik, okosabbak nálad. Azt hiszik, őket nem lehetett volna ugyanilyen könnyen intő példa gyanánt pellengérre állítani.

Ezúttal senki sem nevetett.

Beanre bizonyosságként zuhant a felismerés, hogy a szócsatának, pontosabban az egyoldalú verbális megalázásnak, a nyilvános meghurcolásnak legközelebb ő lesz az alanya. Fogalma sem volt, honnan a gondolat, hiszen az egyenruhás férfi még csak nem is pillantott rá, ő pedig egyetlen mukkor sem szólt, semmit sem tett, amivel felhívta volna magára a figyelmet. És mégis tudta, hogy végül nem Nero, hanem ő lesz a célpont.

Aztán ráébredt, miért olyan biztos benne, hogy ellene fog fordulni mindenki. A vita onnan indult, hogy ki az, akinek mindenki másnál jobb a tesztje. És az a valaki ő lesz. Am ahogy továbbgondolta a kérdést, rádöbbent, mennyire nevetséges a feltételezés. Hiszen ezek a gyerekek mind idősebbek nála! Régebb óta szívhatták magukba a tudást, a legjobb iskolákba járhattak, míg őt csak Carlotta nővér tanította... na, meg persze az utca, bár amit ott tanult, abból vajmi keveset hasznosíthatott a teszteken. Kizárt, hogy az övé legyen a legmagasabb pontszám.

Ám a beszélgetés mégis rossz előérzettel töltötte el.

– Beszélj, Nero! Várok.

– Még mindig nem értem, miért mondtam ostobaságot – felelt végül a fiú.

– Először is ostobaság volt közbevágnod, mert itt enyém a hatalom, és pokollá tehetem az életedet. Esélyed sincs rá, hogy megvédd magad. Ahhoz sem kell nagy ész, hogy belásd, helyesebb, ha tartod a szádat, és nem hívod fel magadra a figyelmet. Szerinted mi a kézenfekvő döntés ennyire egyoldalú erőviszonyok esetén?

Nero csak fészkelődött a székében.

– Másodszor pedig, nem azért figyeltél, hogy információra tegyél szert, hanem logikai ellentmondáson akartál kapni. Ez arról árulkodik, hozzászoktál, hogy okosabb vagy a tanáraidnál, és vadászol a hibáikra, nyilvánvalóan így akarod bizonyítani a többieknek, mennyire okos vagy. Ez a fajta odafigyelés értelmetlen és ostoba, és ha folytatod, csak elvesztegeted az időnket. Ideje rájönnöd, hogy a tudás megszerzésére kell törekedned, azért kell figyelned a tanáraidra, hogy tanulj tőlük, nem azért, hogy ellentmondásokon kapd őket. A hibák vadászása bűnös időpazarlás.

Bean nem értett egyet az érveléssel. Vadászni a hibákra valóban bűnös időpazarlás, de észrevenni őket létfontosságú. Ha az ember nem tud különbséget tenni hasznos és téves információ között, akkor egyáltalán nem tanul, csak hamis meggyőződésre cseréli a tudatlanságot, amit nem tekinthetünk előrelépésnek.

Abban azonban igazat adott a férfinak, hogy hiba volt vitába bonyolódni vele. Ha felismerem, hogy a tanárom téved, és nem szólok erről, akkor ez a tudás előnyömre válhat azokkal szemben, akik birkaként követik őt.

– Harmadszor – folytatta töretlenül a férfi. – Az állításom csak azért tűnik ellentmondásosnak és képtelenségnek, mert nem gondoltál bele mélyebben. Nem feltétlenül igaz ugyanis, hogy egyetlen valakinek van a legmagasabb pontszáma közületek. Sok tesztet kellett írnotok: fizikai, mentális, szociális és pszichológiai teszteket. Többféleképpen meghatározható, hogy kit tekintünk közületek a legjobbnak. A jó parancsnok számos erénnyel büszkélkedhet: fizikai képességei éppúgy fontosak, mint szociális vagy pszichológiai alkalmassága. És még ezt is tovább elemezhetjük, hiszen akik jól szerepeltek az állOképességi teszteken, lehet, hogy nem olyan erősek; akik a memóriateszteken magas pontszámot értek el, lehet, hogy nem boldogultak az előrelátási analízisekkel. A kiemelkedő szociális képességekkel rendelkezők pedig köny-nyen lehet, gyatrán teljesítettek a késleltetett jutalomteszteken. Mostanra rádöbbenhettél, hogy a felszínes gondolkodás ostoba megnyilvánulásokra sarkall.

Nero bólintott.

– Mondd ki, Nero! Legyél ugyanolyan merész hibáid elismerésekor, mint elkövetésükkor.

– Tévedtem.

Ebben a pillanatban nem volt gyerek a fedélzeten, aki ne a halált választotta volna ahelyett, hogy Nero helyében legyen. Bean mégis irigységet érzett, bár nem értette igazán, miért kéne irigyelnie egy ilyen megaláztatás szenvedő alanyát.

– Ámde – lendült bele újra a férfi – ezen az űrsiklón, szemben a többi, újoncokkal teli járaton, mégis van igazság abban, amit mondtál. Tudod, hogy miért?

Nero nem felelt.

– Tudja valaki, hogy miért? Találgatna valaki? Csak bátran.

Senki sem mert megszólalni.

– Akkor választok egy önkéntest. Van itt egy gyerek, akit úgy hívnak... bármilyen hihetetlenül hangozzék is... hogy Bean. Esetleg ő válaszolna?

Helyben vagyunk, gondolta Bean. Félelem töltötte el, de egyben izgatottság is, mert ezt akarta, bár nem tudta, miért. Nézz rám! Beszélj hozzám, te, akinek kezében a hatalom!

– Itt vagyok, uram! – jelentkezett Bean.

A férfi látványosan keresgélni kezdte, mintha nem találná. Persze színjáték volt, pontosan tudta, hol ül a fiú, már azelőtt, hogy megszólalt volna.

– Nem látom, hol vagy, felemelnéd a kezed?

Bean nyomban feltette a kezét, és szégyenkezve jött rá, hogy még a szék támláján sem ér túl.

– Még mindig nem látlak – ismételte a férfi. – Engedélyezem, hogy kicsatold az övedet, és felállj a székedre.

A kölyök engedelmeskedett, lehámozta magáról az övét, és felállt az ülésre. A feje így is alig ért túl az előtte lévő szék támláján.

– Ah, hát ott vagy – fedezte fel őt a férfi. – Bean, van rá elméleted, hogy ezen a járaton Nero állítása miért járt közelebb az igazsághoz?

– Talán azért, mert van köztünk valaki, aki a tesztek többségén kiemelkedő pontszámot ért el.

– Nemcsak a többségén, Bean. Minden intelligenciateszten. Minden pszichológiai teszten. Minden, a parancsnokláshoz köthető teszten. Több pontot ért el, mint bárki más ezen a siklón.

– Tehát igazam volt – mondta megújult daccal Nero.

– Nem, tévedtél – torkolta le a férfi. – Mert ez a különleges gyerek, aki több pontot szerzett minden parancsnoki készségekhez köthető teszten, a legalacsonyabb pontszámot hozta a fizikai teszteken. És tudjátok, miért?

Senki sem válaszolt.

– Bean, ha már úgyis állsz, megtippelnéd, miért érhetett el alacsony pontszámokat a fizikai teszten ez a gyerek?

Bean tudta, hogy csapdába csalták, de nem akart elbújni az egyértelmű válasz elől. Kimondja, még akkor is, ha a kérdést úgy tették fel, hogy a többiek megutálják, amiért válaszol rá. Bárki mondja is ki a választ, úgyis őt fogják gyűlölni miatta.

– Talán azért ő kapta a legkevesebb pontot a fizikai teszteken, mert nagyon-nagyon kicsi.

Sokan méltatlankodva felmordultak a válasz hallatán, az arrogancián és hiúságon, amit kihallani véltek a feleletből. Az egyenruhás férfi azonban komolyan bólintott.

– Ahogy az várható egy ilyen különleges adottságokkal rendelkező fiútól, igazad van. Csak a fiú apró termete miatt fordulhatott elő, hogy Nero tévedett azzal kapcsolatban, hogy csak egy gyerek lehet, akinek magasabb a pontszáma, mint a többieké. – Ezzel Néróhoz fordult. – Nem jártál messze attól, hogy igazad legyen. De még ez esetben is csupán a vakszerencsének köszönhetnéd, hogy nem tévedtél. Az álló óra is a pontos időt mutatja naponta kétszer. Ülj le, Bean, és csatold be magad! Vége a tankolásnak, mindjárt indulunk tovább.

Bean visszatelepedett az ülésre. Erezte a többi gyerek felől áradó ellenszenvet. Semmit sem tehetett ellene, és abban sem volt biztos igazán, hogy hátrányt jelente neki ez az egész. Akadt egy másik, fontosabb kérdés: miért csalta kelepcébe a férfi? Ha az volt a célja, hogy a gyerekek versengjenek egymással, elég lett volna körbeadnia egy listát, amelyen mindenkinek a teszteredményei szerepelnek. Ehelyett kiszemelte magának Beant. így is a legkisebb volt, és tapasztalatból tudta, ennyi önmagában elég minden kegyetlenkedésre hajlamos szekának. Miért kellett még jobban ráirányítani a figyelmet? Mások irigységének céltáblájává tenni?

De rajzolják csak azokat a céltáblákat! Elsőrangú tanuló leszek, és egy nap enyém lesz a hatalom, akkor pedig mindegy lesz, ki szeret engem vagy ki nem. Egyedül az számít majd, hogy én kit kedvelek.

– Talán még emlékeztek rá – szólalt meg újra a férfi –, mielőtt az első briliáns gondolat előbuggyant Nero szájából, éppen magyaráztam valamit. Mégpedig azt, hogy ne kövessétek el azt a súlyos hibát, hogy kipécézitek egyik vagy másik társatokat, akin aztán kiélitek hatalmi vágyatokat, próbálván bizonyítani felsőbbrendűségeteket. Uralkodnotok kell magatokon, és nem csipkelődni, böködni, piszkálni, epés megjegyzéseket tenni a másikra, vagy jókat röfögni ügyetlenségén, mert azt hiszitek, hogy kevesebb nálatok. Azért kell visszafognotok magatokat, mert nem tudhatjátok, kiből lesz végül parancsnok, aki alatt majd szolgálnotok kell, hogy ki lesz admirális, vagy ki reked meg századosi rangban. Ha azt hiszitek, hogy el fogják felejteni, hogyan basáskodtatok felettük, akkor végtelenül ostobák vagytok. Amennyiben jó parancsnokok lesznek, hatékonyan vetnek be titeket a harcokban, függetlenül attól, mit gondolnak felőletek, de higgyétek el, nem fognak segíteni az előmeneteletekben. Nem fognak pátyolgatni, sem figyelmesek, sem elnézőek nem lesznek veletek. Gondolkodjatok el ezen! Valaki közületek parancsokat fog osztani a többieknek, és egyetlen szavával a halálba küldhet bárkit. Azt javaslom, inkább igyekezzetek kivívni egymás tiszteletét, mint az ellenszenvét. – Aztán fagyos mosolyát még egyszer Beanre vetette. – Fogadok, hogy Bean már azt tervezgeti, hogyan lesz ő az az admirális, aki parancsolni fog nektek. Azt is biztosan tervezi már, hogyan fog engem utasítani, hogy őrizzek egy megfigyelőállást valami isten háta mögötti aszteroidán, amíg úgy megritkulnak a csontjaim, hogy puding-szerűen körbefolyom a kődarabot.

Bean egy percig sem gondolt rá, hogy bármikor a jövőben riválisok lehetnek. Nem volt benne egy csepp bosszúvágy sem, mint Achilles-ben. A sánta szeka ostoba volt, akárcsak ez a tiszt is, ha azt hiszi, ő így gondolkodik. Talán arra számított, hálás lesz neki, amiért figyelmeztette a többieket, hogy ne bántsák. Beant azonban bántották már ezeknél sokkal veszélyesebb szekák. Nem volt szüksége efféle „védelemre”, sőt, ez csak tovább növelte a szakadékot közte és a többi gyerek között. Ha belekeveredne néhány verekedésbe, amit elveszít, akkor esendőbbé válna a szemükben, és jobban elfogadnák. Így azonban nem lesznek verekedések, nem lesz könnyű kapcsolatokat építenie a többiekkel.

A Bean arcára kiülő bosszúság nem kerülte el a férfi figyelmét.

– Figyelj rám, Bean! Nem érdekel, mit tervezel tenni velem, mert csakis egyetlen ellenség számít: a hangyok. Ha felnőve te leszel az az admirális, aki legyőzi őket, és megmenti az emberiséget, akkor megetetheted velem a díszegyenruhámat, még akkor is köszönetét mondok neked. A hangyok az ellenség. Nem Nero. Nem Bean. Még csak nem is én. Ezen az űrsiklón társakat keressetek, ne ellenfeleket! – Megint zordan elvigyorodott. – Mellesleg amikor legutóbb az egyik gyerek kötekedni kezdett egy nála kisebbel, keresztülrepült az utastéren, és eltörte a karját. A stratégia egyik alaptörvénye: amíg nem tudod, hogy keményebb vagy-e, mint a kiszemelt ellenfél, csak manőverezgetned szabad, és nem bocsátkozni nyílt összetűzésbe. Legyen ez az első leckétek a katonai iskolában!

Első lecke? Nem csoda, hogy az újoncok kísérgetésével bízták meg ezt a fickót, és nem tanított az iskolában. Ha valaki követi a tanácsot, önmagát ítéli vereségre egy gyors ellenféllel szemben. Néha muszáj belemenni egy csatába, még ha gyenge is az ember. Nem várhatjuk meg, amíg tudjuk, hogy erősebbek vagyunk. Erőssé kell tenni magunkat, minden eszközzel, aztán meglepetésszerűen támadni, a háta mögé lopakodni, a bordái közé döfni, csalni és hazudni, megtenni bármit, hogy mi győzzünk. Hogy mi maradjunk életben.

Lehet, hogy ez a fickó csak addig ilyen kemény legény, amíg ő az egyetlen felnőtt egy gyerekekkel teli siklón, de ha Rotterdam utcáin lenne gyerek, egy hónap alatt az éhhalálba „manőverezné” magát. Hacsak nem ölték volna már meg korábban, amiért azt hitte, ő virágillatút vizel.

A férfi visszafordult a pilótafülke felé.

Bean utána szólt.

– Magát hogy hívják?

A férfi megfordult, és szúrós tekintettel nézett rá.

– Már fogalmazod is a parancsot, hogyan fokozzanak le sarkvidéki őrségbe, Bean?

Bean nem felelt, csak a szemébe nézett.

– Dimak százados vagyok. Tudni akarsz még valamit?

Akár már most túl is eshetett a kérdésen.

– Maga is tanít az iskolában?

– Igen – érkezett a válasz. – Csak olyankor megyek eltávra, amikor magadfajta kisfiúkat és kislányokat kell pesztrálnom. Akárcsak nektek, nekem is ugyanazt jelenti, hogy ezen a siklón vagyunk: vége a vakációnak.

A tankergépek leváltak és föléjük emelkedtek. De nem! A saját gépük kezdett ereszkedni, a farka pedig lejjebb volt, mint az orra.

Fémlapok záródtak össze az ablakok előtt. Olyan érzés volt, mintha zuhantak volna... aztán fülsértő robajjal működésbe léptek a rakéták, és a sikló emelkedni kezdett, egyre gyorsabban és gyorsabban, míg végül Bean úgy érezte, át fog szakadni az ülése támláján, és hátrazuhan.

Aztán... csend.

Csend és félelem. Megint zuhantak, de ezúttal nem volt lefelé és fölfelé, csak szédülés és hányinger.

Bean becsukta a szemét. Nem segített. Megint kinyitotta, próbált összpontosítani, de képtelen volt helyrebillenteni az egyensúlyát. A hányingert viszont még az utcán megtanulta leküzdeni – sokszor kellett többé-kevésbé romlott ételt magába gyűrnie, és nem engedhette meg, hogy kihányja. Belefogott a régi hányin-gerleküzdő gyakorlatába: mély lélegzetet vert, elterelte a figyelmét valami aprósággal, például a lábujjai mozgatásával, és meglepően hamar hozzá is szokott a súlytalansághoz. Amíg nem gondol bele, hogy merre van a lefelé, minden rendben lesz.

A többi gyereknek nem volt efféle tapasztalata, nem ismertek semmiféle gyakorlatot, vagy talán érzékenyebbek is voltak a hirtelen és teljes tömegvesztésre. Most értették meg, miért volt tilos enni az indulás előtti huszonnégy órában. Sokan öklendeztek, de semmi nem volt, ami kijöhetett volna belőlük, így nem keletkezett sem orrfacsaró szag, sem gusztustalan, lebegő tócsák.

Dimak tért vissza az utastérbe, de ezúttal a mennyezeten állapodott meg. Tündéri, gondolta Bean. Újabb előadásba kezdett, ezúttal arról, hogyan szabaduljanak meg az olyan földi berögződésektől, mint az irányok és a gravitáció. Ennyire tudatlanok lennének ezek a gyerekek? Ilyen nyilvánvaló dolgokat el kell nekik magyarázni?

Bean azzal múlatta az időt, Hogy próbálgatta, mekkora erőfeszítésre van szüksége ahhoz, hogy mozgassa magát a biztonsági öv korlátain belül. A többiek elég nagyok voltak hozzá, hogy az öv leszorítsa őket, egyedül neki maradt elég tere a ficánkoláshoz. Azt akarta, hogy mire elérnek a katonai iskolához, legalább egy kicsit jobban tudjon mozogni a súlytalanságban. Úgy gondolta, hogy az űrben talán azon múlhat a túlélése, hogy tudja, mekkora erővel kell mozgatnia a testét, és hogyan tudja megállítani. Hiába képzelte el, ha a testével nem érezte meg. Fontos az elemzés, de csak a gyakorlat mentheti meg az ember életét.

6.

ENDER ÁRNYÉKA

– Általában rövid jelentéseket szoktam kapni magától. Megnevez egy-két újoncot mint lehetséges bajkeverőt, említ néhány incidenst... a legjobban mégis azt szeretem, ha nem ír semmit.

– Nyugodtan hagyja figyelmen kívül a jelentésem bármelyik részét, uram.

– Uram? Kicsit törődöttnek tűnik ma, jól látom?

– A jelentésem melyik részét gondolja túlzásnak?

– Szerintem ez a jelentés az első betűtől az utolsóig elvakult áradozás.

– Tudom, talpnyalásnak hat, amiért minden újonc csoporttal ugyanazt a módszert alkalmazom, amit maga Ender Wigginnel...

– Minden csoporttal végigcsinálja?

– Amint maga is láthatta, uram, érdekes eredményekkel járhat. Azonnal kialakít egyfajta rangsort.

– Olyan rangsort, ami amúgy talán létre sem jönne. Mindazonáltal ez a szokása hízelgő számomra. De akkor is, hét oldalt írni Beanről?! Valóban ennyi mindent tudott meg a fiú reakciójából, ami jobbára kimerült a csendes engedelmességben?

– Pontosan ez a lényeg, uram. A legkevésbé sem engedelmesség volt az. Ugyan én kezdtem bele a tesztelésbe, mégis olyan érzés tört rám, mintha mikroszkóp alá kerültem volna. Egyszerre Bean óriásira nőtt szeme ott lebegett felettem, tanulmányozott és elemzett.

– És ez nyugtalanítja magát.

– Mindenkit nyugtalanítana, uram. Hűvösen számító,és mégis...

– És mégis izzik, igen, olvastam a jelentését. Minden egyes dagályos oldalát.

– Igen, uram.

– Ismeri a szabályt: tanárnak nem szerencsés rajongania a diákjáért.

– Uram?

– Ebben az esetben azonban örülök, hogy ennyire odáig van Beanért. Ugyanis engem egyáltalán nem érdekel a fiú. Én már megtaláltam azt a diákot, akinek a legnagyobb esélye van rá, hogy beváljon. Mégis, nagy a nyomás Bean nyilvánvalóan feljavított teszteredményei miatt. A számok arra sarkallnak bennünket, hogy megkülönböztetett figyelmet szenteljünk neki. Hát legyen! Maga fog gondoskodni róla.

– De uram...

– Nem tud megkülönböztetni egy kérést egy parancstól?

– Aggaszt, hogy... azt hiszem, már így sincs túl jó véleménnyel rólam.

– Helyes. Akkor majd alulbecsüli magát. Hacsak nem gondolja úgy, hogy joggal nincs jó véleménye magáról.

– Hozzá képest, uram, azt hiszem, mi mind nehézkes felfogásúak vagyunk.

– A feladata az, hogy szemmel tartsa. Próbálja nem bálványozni.

Bean első napja a katonai akadémián a túlélésről szólt. Senki sem fog segíteni neki, ezt Dimak színjátéka is nyilvánvalóvá tette. Felkészítették rá, hogy körülveszik majd... kik is? Riválisok? Ellenségek? Mintha megint az utcán lenne. Ám legyen, túlélte az utcákat is, és akkor is életben maradt volna, ha Carlotta nővér nem segíti. Talán még akkor is, ha Pablo, a takarító sem talál rá.

Így aztán figyelt, hallgatózott. Mindent, amit a többiek megtanultak, neki is meg kellett tanulnia, talán még náluk is jobban. Emellett azt is meg kellett tanulnia, amire nem figyeltek a többiek, hogyan állnak össze a csoportok, hogyan működik a katonai iskola. Hogyan jöttek ki a tanárok egymással. Kinél volt a tényleges hatalom. Ki félt kitől. Minden csoportnak voltak vezetői, talpnyalói, lázadói, birkanyája. Minden csoportban voltak erős kötések és gyenge láncszemek, barátok és képmutatók. Mélyebb hazugságok a felszínes hazugságok mögött. Beannek mindet meg kellett találnia, olyan gyorsan, ahogy csak lehetett, hogy kiismerje a teret, ahol életben kellett maradnia.

A barakkokba kísérték őket, ahol ágyakat, szekrényeket és hordozható programasztalkákat kaptak. Ez utóbbiak bár egyszerűek voltak, mégis messze nagyobb tudásúak azoknál, amelyekkel Carlotta nővér tanítgatta. Néhány gyerek rögtön játszani kezdett velük, próbálták beprogramozni, felfedezni a bennük lévő játékokat, de Beant mindez nem érdekelte. A harci iskola számítógépes rendszere nem élő személy volt; hosszú távon hasznos lehet kiismerni, de egyelőre jelentéktelen részlet volt csupán. Beannek azt kellett felfedeznie, mi van a barakkon túl.

Nem sok szabadidőt kaptak. Orbitális időszámítás szerint – ami a floridaival egyezett, hiszen ott épültek az első űrközpontok – „reggel” érkeztek meg. Az Európából érkezett sikló utasainak mindez jelentős időeltolódást eredményezett. Dimak kifejtette, hogy erre bevált megoldás egy hajtós edzés utáni rövid pihenő – legfeljebb háromórányi –, amelyet egy újabb kemény edzés követ. így este nem okoz nehézséget az elalvás.

Felsorakoztak a folyosón a barakkjuk mellett.

– Zöld-barna-zöld – mondta Dimak, és megmutatta, hogyan vezetik vissza őket a folyosó falán futó, színes csíkok a szállásukhoz. Beant többször kilökték a sorból, míg végül leghátul kötött ki, de nem bánta. A lökdösődés nem járt sebekkel, nem hagyott nyomokat, és a sor végéről lehetett a legjobban szemmel tartani a többieket.

Más gyerekek haladtak el mellettük a folyosón, néha egyedül, de általában párokban vagy hármasával, többnyire élénk színű, különböző szabású egyenruhákban. Egyszer elmasírozott mellettük egy egész csoport, mind egyformán öltöztek, fejükön sisakot viseltek, kezükben tekintélyt parancsoló fegyvereket szorongattak. Bean ezt érdekesnek találta. Egységes csapatnak tűntek, és harcba indultak.

Annyira azért mégsem siettek, hogy ne vegyék észre az újoncok őket bámuló csoportját a folyosón. Rögtön elcsattant egy-két élcelődés. „Fiókák!” „Friss hús!” „Ki piszkított a folyosóra, és miért nem takarította el maga után?” „Ti is érzitek a butaság szagát?” Ám mindez csak ártalmatlan tréfálkozás volt – az idősebbek kinyilvánították felsőbbrendűségüket. Semmi más. Nem volt bennük ellenségesség, sőt, szinte már-már kedvesnek tűntek. Emlékeztek azokra az időkre, amikor még ők is fiókák voltak.

Néhány újoncnak nem tetszett a dolog, és visszaszólogattak. Ügyetlen szavaikkal még több nevetést és csúfolódást vontak magukra. Bean az utcán élve látta, ahogy az idősebb, nagyobb gyerekek megvetették a fiatalabbakat, mert ők is ugyanarra az ételre pályáztak, és elkergették őket, mit sem törődve azzal, hogy a kisebbek éhen halnak. Kapott már igazi ütéseket, amelyek fájdalmat akartak okozni. Látott sok kegyetlenséget, rablást, gyilkosságot. Ezeknek a gyerekeknek a sorban fogalmuk sem volt róla, hogy ami most éri őket, az valójában együttérzés.

Bean inkább arra volt kíváncsi, hogyan szerveződött a felfegyverzett csapat. Vajon ki vezette, hogyan választották meg őt, egyáltalán mi volt a céljuk? Egyenruhájuk nyilvánvalóvá tette, hogy valamilyen katonai egységet alkotnak. Ez azt jelentette, hogy a bázison a felnőttek hozták létre a csoportokat – pont fordítva, mint ahogy Rotterdam utcáin mentek a dolgok, ahol a felnőttek csak szétverni akarták őket, ahol az újságok bűnbandáknak nevezték őket, nem a túlélés érdekében alakult szövetségeknek.

Megtalálta hát a kulcsot! Ezen a helyen a gyerekek mindent a felnőttek irányítása alatt csináltak. Rotterdamban vagy ellenségesek, vagy közönyösek voltak, vagy Helgához és a menhelyéhez hasonlóan, tehetetlenek. Minden a túlélésen alapult: elég ennivalót szerezni anélkül, hogy megölnének, megsebeznének vagy lebetegednél. Itt voltak orvosok, szakácsok, ruhák, ágyak. A hatalom nem az élelem megszerzése köré szerveződött, hanem az elismerés köré, amit a felnőttek adhattak meg.

Ezt jelentették az egyenruhák. A felnőttek választották, a gyerekek pedig felvették, mert a felnőttek valahogy elérték, hogy megérje nekik.

Tehát az egész bázis irányításának kulcsa a tanárok kezében volt.

Mindez egyetlen szemvillanás alatt kristályosodott ki Bean elméjében, nyomban megértette, hogy a fegyveres osztagon belül senkinek a kezében sincs hatalom, legalábbis a tanárok hatalmához képest mérve. Aztán a nagyok elértek hozzá is, és amikor meglátták, hangosan kurjantottak, vagy felnevettek. „Ez még kutyapiszoknak is kicsi!” „Odanézz, hiszen tud járni!” „Vajon dióhéjból bújt elő?” „Ember egyáltalán?”

Bean figyelmen kívül hagyta a megjegyzéseket, de megérezte, a többiek élvezik az őt ért fricskákat. Megalázták őket a siklóban, de most Bean visszakapott mindent. Mosolyogtak megaláztatásán, de maga Bean is örült neki, mert ez azt jelentette, hogy most már kevésbé tekintik riválisnak. Azzal, hogy az elhaladó katonagyerekek kigúnyolták, biztonságosabbá tették neki a...

Mit is? Hol van itt a veszély?

Mert veszélynek lennie kell, ennyit tudott. Mindig van veszély. És mivel a hatalmat a tanárok gyakorolják, a veszély felőlük érkezhet. Dimak azzal kezdte, hogy ellene fordította a többi gyereket. Tehát a leghasznosabb fegyvernek maguk a gyerekek számítottak. Beannek meg kell hát ismernie őket, de nem azért, mert tartania kell tőlük, hanem azért, mert a gyengeségeiket és a vágyaikat ellene fordíthatják a tanárok. Ahhoz, hogy megvédhesse magát, alá kell ásnia a tanárok tekintélyét a gyerekek előtt. Az egyetlen biztonságot az nyújthatja, ha gyengíti a befolyásukat. Ám ez valóban veszélyes, ha rajtakapják, miben mesterkedik, nem ússza meg szárazon.

Tenyerüket egy érzékelőhöz érintették, majd lesiklottak egy rúdon – ez volt az első alkalom, hogy Bean egy sima rúdon csúszott le. Rotterdamban ereszeken, villanypóznákon, jelzőoszlopokon közlekedett. Az iskolának ebben a részében erősebb volt a gravitáció. Bean nem is érezte, milyen könnyű volt a barakkok szintjén, amíg nem szembesült azzal, milyen súlyosnak érezte magát az edzőteremben.

– Itt megnöveltük a gravitációt. Erősebb, mint a Földön – tájékoztatta őket Dimak. – Napi legalább fél órát itt kell töltenetek, vagy a csontjaitok ritkulni kezdenek. Az itt töltött idő alatt edze-netek kell, hogy az állOképességetek is javuljon. Erőnléti edzéseket végeztek majd, mert az esetetekben nem cél még az izomtömeg növelése. A testetek még túl fiatal hozzá, ráadásul a felesleges súly ellenetek dolgozna. Az állOképesség a fontos.

Mindebből keveset értettek a gyerekek, de az edző hamarosan egyértelművé tette, miről beszélt a százados. Rengeteget kellett futniuk, tekerniük, lépcsőzniük, fekvőtámaszozniuk, felülniük, bicskázniuk, de mindezt súlyok nélkül. Akadt a teremben néhány súlytárcsás gép is, de azokat kizárólag a tanárok használhatták.

– A szívveréseteket attól a perctől kezdve figyeljük, hogy beléptetek ide – magyarázta a tanár. – Ha az edzőterembe érkezés utáni öt percben nem emelkedik meg a pulzusotok, és nem marad magasan a következő huszonöt percben, az felkerül az adatlapotokra, én pedig látom a képernyőmön.

– Én is jelentést kapok róla – tette hozzá Dimak. – Aki nem edz tisztességesen, az felkerül a szégyenfalra.

Szégyenfal. Szóval ez az az eszköz, amivel megalázzák őket. Marhaság! Bean csak mosolygott rajta.

Inkább az ellenőrző képernyő érdekelte. Hogyan képesek nyomon követni a pulzusát? Már majdnem feltette a kérdést, amikor rájött az egyetlen lehetséges válaszra: az egyenruha. Az öltözetükben lehet valami szenzorrendszer. Valószínűleg többet is elárul nekik a szívverésük üteménél. Minden bizonnyal pontosan tudják, hol tartózkodnak a gyerekek az űrállomás területén belül. Több száz gyerek tartózkodik a fedélzeten, és valószínűleg mindenhol vannak számítógépek, amelyek gyűjtik az adatokat, regisztrálják a szívverésüket, meg még ki tudja, mi mindent. Vajon van valahol egy szoba, ahonnan a tanárok minden lépésüket követhetik?

Lehet, hogy nem is a ruhájukba rejtették a szenzorokat, hiszen belépés előtt a tenyérfelismerő panelhez kellett érniük, ami jelentheti azt, hogy csak ebben a szobában vannak érzékelők.

Bean érezte, hogy ez fontos információ, felemelte hát a kezét.

– Uram.

– Igen?

Az edző látványosan meglepődött Bean mérete láttán, szeme sarkában mosoly bujkált. Dimakra pillantott, aki nem mosolyodott el, és semmi jelét nem adta, hogy megértette volna, mire gondol az edző.

– A pulzusérzékelő a ruhánkban van? Ha levesszük edzés közben, akkor...

– Tilos levenni az egyenruhát az edzőteremben – intett a tréner. – A terem hőmérsékletét szándékosan alacsonyan tartjuk, hogy ne kelljen megválni a ruháktól.

Bean kitérő választ kapott, de kiszűrte belőle a lényeget. A követőrendszer a ruhától függött. Elrejtettek benne valami jeladót, és amikor a gyerekek belépéskor használják a tenyérolvasót, az edzőtermi szenzorok azonosítani tudják, ki melyik ruhát viseli. Csak így működhet.

Tehát a ruházat nem névre szól, és egészen addig nem ad használható információt viselőjéről, amíg nem azonosítja magát valamelyik letapogatónál. Ez fontos volt, azt jelentette, lehetséges azonosítatlanul maradni anélkül, hogy meztelenre kellene vetkőzni. A meztelenkedést nyilvánvalóan tiltották az akadémián.

Mindenki megkezdte az edzést, a tanár pedig szólt, ha valaki nem dolgozott elég keményen, vagy éppen túlhajtotta magát, és idejekorán kifáradt. Bean hamar ráérzett, milyen terhelés a legmegfelelőbb számára, onnantól kezdve már figyelnie sem kellett az edzésre.

Azután jött az ebédidő. Egyedül voltak az étkezőben. Mivel frissen érkeztek, más volt az időbeosztásuk, mint a többieké. Az étel bőséges és finom volt. Bean egészen megdöbbent, mikor néhány gyerek az adagjára nézett, és arról panaszkodott, mennyire kevés. Pedig igazi lakoma volt! Bean meg sem tudta enni mindet. A panaszkodóknak a szakácsok azt üzenték, hogy egyéni étkezési igényeikhez szabták az adagokat: minden gyerek ételadagja megjelent a képernyőn, amint tenyerüket az érintkezőhöz nyomták az ebédlő bejáratában.

Tehát nem ehetsz, ha nem nyomod oda a tenyeredet. Fontos tudni.

Bean röviddel később szembesült vele, hogy táplálkozását is megfigyelik. Mikor félig elfogyasztott ételekkel megrakott tálcáját a szemetestartályhoz vitte, elektronikus jelzőhang szólalt meg, és előkerült az ügyeletes táplálkozási szakember.

– Ez az első nap, úgyhogy megúszod egy figyelmeztetéssel. Ételadagjaidat tudományos módszerekkel határoztuk meg; testméretedhez igazítottuk, és mostantól fogva mindent el kell fogyasztanod, amit a tányérodon találsz.

Bean nem felelt, már döntött. Ha az edzésprogramtól éhesebb lesz, eszik, de ha azt várják tőle, hogy degeszre egye magát, azt nézhetik. Nem lesz nehéz az ételt keveslők tálcájára tolni a fölös kaját. Ők örülni fognak, Bean pedig csak annyit fog enni, ameny-nyire a testének szüksége van. Jól emlékezett rá, milyen éhezni, de hosszú hónapokat töltött Carlotta nővérrel is, és megtanulta, hogy bízhat az étvágyában. Egy ideig ráhagyta, hogy tukmálja őt, akkor is evett, amikor már nem volt éhes. Annak az lett az eredménye, hogy bágyadtnak érezte magát, nehezebben aludt el, és nehezebben maradt ébren. Hamar visszaszokott rá, hogy csak annyit egyen, amennyire a testének szüksége volt, hagyta, hogy a gyomra döntse el, mennyit egyen, ettől aztán éberebb és mozgékonyabb maradt. Csak ebben bízott, nem a tudományos módszerben, a panaszkodók meg majd megküzdenek a saját bá-gyadtságukkal, ahogy tudnak.

Miután a többség már befejezte az evést, Dimak felállt.

– Ha végeztetek, menjetek a szállásotokra. Ha nem tudjátok megtalálni egyedül, várjatok meg, és az utolsó csoportot visszakísérem.

A folyosók üresek voltak, mikor Bean kilépett az étkezőből. A többiek tenyerüket a falhoz érintették, a zöld-barna-zöld jelzés felragyogott. Bean nézte, ahogy elindulnak. Egyikük hátrafordult.

– Te nem jössz? – kérdezte.

Bean nem felelt. Nem volt mit mondania. Egyértelmű volt, hogy áll, és nem mozdul. Ostoba kérdés volt. A fiú megfordult, és elkocogott a folyosón a barakkok felé.

Bean a másik irányba indult. Ott nem voltak csíkok a falon. Tudta, hogy ez a legalkalmasabb idő a felderítésre. Ha most olyan helyen találják, ahol nincs keresnivalója, majd azt mondja, eltévedt. Hinni fognak neki.

A folyosó előtte és mögötte is felfelé ívelt. Akár előre, akár hátra indult, mindenképpen felfelé kellett gyalogolnia. Furcsa volt, de Dimak már elmagyarázta, hogy az űrállomás gigantikus kerékként forog az űrben, hogy a centrifugális erő helyettesítse a gravitációt. Ez azt jelentette, hogy az egyes szintek főfolyosói kör alakban hajlottak önmagukba, így mindig ugyanoda lyukadt ki az ember, ha kitartóan haladt az egyik irányba, miközben lába a kerék külső ívét tapodta. Bean hozzáigazította irányérzékelését a bázis sajátos világához. Először megszédült a gondolattól, hogy a falon sétál, de azután elképzelte az állomást úgy, mint egy szekér kerekét, amelyben ő mindig alul van, és minden a helyére került. Igaz, a kerék túloldalán lévők így fejjel lefelé kerültek, de az már nem zavarta. Ahol ő állt, azt tekintette a kerék aljának, így a lefelé mindig lefelé maradt.

Az újoncok barakkja az étkező szintjén volt, az idősebbeket valahol máshol szállásolták el. Csak így lehetett, mert ezen a szinten tantermek sorakoztak egymás mellett, a falra szerelt tenyérleolvasókat pedig úgy helyezték el, hogy csak a felnőttek használhassák őket. A többi gyerek ágaskodva elérhette volna a leolvasókat, de Beannek még ugrálva sem volt esélye. Meg sem próbálta, úgy gondolta, a gyerekeknek úgyis tilos a belépés, legfeljebb annyit érhetett volna el, hogy a berendezés riadóztat egy felnőttet.

Megszokásból – vagy ösztönösen – Bean úgy tekintett ezekre, mint ideiglenes akadályokra. Rotterdamban is tudta, hogyan másszon át a falon, és ha kell, hogyan jusson fel a tetőkre. Bármilyen kicsi volt is, mindig talált módot, hogy eljusson oda, ahova akart. Azok az ajtók sem fogják visszatartani, ha úgy dönt, át kell jutnia rajtuk. Fogalma sem volt még, hogy hogyan, mit kell tennie, de biztos volt benne, hogy talál megoldást. Ezért aztán nem érzett dühöt, egyszerűen csak elraktározta az információt későbbre, amíg eszébe jut valami megoldás.

Szabályos távolságra egymástól póznák törték meg a folyosót, könnyű utat jelentve az alsóbb szintekre, mellettük létrák álldogáltak a felfelé igyekvőknek. Ha le akart jutni az edzőteremhez, meg kellett érintenie egy tenyérolvasót, de a többi pózna és létra mellett nem volt ilyen azonosító. Ez logikusnak tűnt, az oszlopok és létrák csak a szintek közötti közlekedést szolgálták... nem, itt fedélzetnek hívták – mivel ez a Nemzetközi Flotta űrállomása volt, úgy kezelték, mintha ez is hajó lenne. Az edzőterembe egyetlen rúd vezetett le, azon a ponton nyilvánvalóan szabályozni kellett a hozzáférést, hogy ne zsúfolódjanak egyszerre túl sokan össze, és egyben ki lehessen szűrni azokat, akiknek éppen akkor semmi keresnivalójuk nem volt ott. Amint Bean megértette, miért működött így a rendszer, többet nem is gondolt rá. Felmászott egy létrán.

A következő szinten az idősebb gyerekek szállásainak kellett lenniük. Az ajtók ritkábban álltak, és mindegyiken volt egy-egy jelzés. Valamilyen egyenruha színei alapján – bizonyára a csíkok színkódolásához hasonlóan, bár gyanította, hogy az idősebbeknek nem kell már a fali jelzések alapján tájékozódniuk – egy-egy állat körvonalai is látszottak az ajtókon. Néhányat nem ismert fel, de a madarakat, a macskát, a kutyát és az oroszlánt igen. Azokat, amiket táblákon már látott Rotterdamban. Galamb és légy nem volt, csak nemesebb állatok, vagy olyanok, amelyek a bátorságukról voltak híresek. A kutya is inkább büszke vadászkutyának tűnt – vékony derékkal, izmos mellkassal –, nem holmi kódorgó utcai korcsnak.

Tehát éltek gyerekcsoportok, és mindegyik egy-egy állatról nevezte el magát. Macska-csapat. Vagy inkább Oroszlán-csapat. És valószínűleg nem is csapatnak hívták őket, de hamarosan úgyis meg fogja tudni. Lehunyta a szemét, és megpróbálta felidézni annak a csapatnak a címerét és színeit, akik gúnyolódtak rajtuk, amikor ebédelni indultak. Fejben maga elé tudta képzelni a címer alakját, de nem látta egyik ajtón sem. Nem számított. Fölösleges lett volna bejárni az egész folyosót, hogy megtalálja, azzal csak a lebukás veszélyét kockáztatná.

Feljebb ment egy szinttel. Hány gyerek lehet egy-egy barakkban? Az űrállomás messze nagyobb volt, mint elsőre gondolta.

Lágy csengőszó hallatszott. Néhány ajtó nyomban kivágódott, és gyerekek özönlöttek a folyosóra. Váltásidő.

Bean először biztonságban érezte magát az idősebb gyerekek között, mert azt hitte, elvegyülhet köztük, ahogyan Rotterdamban is tette. Aztán rádöbbent, ez a csel itt nem működik. Ez nem vegyes városlakó népség, akik lótnak-futnak a dolguk után. Gyerekek ugyan, de hadseregben szolgálnak. Pontosan tudják, hogy kinek hol a helye, és Bean, a maga újonc egyenruhájában feltűnően kilógott a sorból. Egy csapat idősebb gyerek meg is állította.

– Te nem jöhetsz erre a fedélzetre – közölte az egyik. Néhány másik rögtön hozzájuk verődött, és úgy néztek Beanre, mintha a tenger vetett volna partra valami limlomot.

– Nézd már, mekkora!

– Szegény, mindenkinek csak a fenekéig ér, azt szagolhatja, nem? – Eh!

– Rossz helyen vágy, fióka!

Bean most sem szólt, csak figyelte őket.

– Mik a színeid? – kérdezte egy lány.

Nem válaszolt. A legjobb kifogás az lenne, hogy nem emlékszik rá, de ezt felesleges lett volna mondani.

– Olyan kicsi, hogy átférne a lábam közt anélkül, hogy hozzáérne a...

– Pofa be, Dink! Ezt mondtad akkor is, amikor Ender...

– Ja, Ender, na igen.

– Csak nem hiszed, hogy ez a gyerek...

– Ender volt ennyire kicsi, mikor idekerült?

– ...egy újabb Ender?

– Ja, mert ez a tökmag majd rögtön a ranglisták elejére fog ugrani.

– Nem Ender hibája volt, hogy Bonzo nem engedte lőni.

– De akkor is kamu, csak azt mondom...

– Ez az, akiről beszélnek? Aki olyan, mint Ender? Ő érte el a legjobb eredményeket?

– Csak vigye már le valaki az újoncszintre.

– Gyere velem! – kérte a lány kedvesen, de a kezét határozottan fogta meg.

Bean jámboran követte.

– A nevem Petra Arkanian – mutatkozott be a lány.

Bean nem szólt semmit.

– Ugyan már, lehet, hogy kicsi vág}' és félsz, de süketeket és bolondokat nem vesznek fel az akadémiára!

Bean vállat vont.

– Válaszolj, mielőtt eltöröm az ujjacskáidat!

– Bean – felelte.

– Az nem név, csak egy vacak kaja.

Bean nem szólt semmit.

– Engem nem versz át – mondta a lány. – Ez az egész némaság csak álca. Szándékosan jöttél föl ide.

Csendben maradt, de megijesztette, hogy Petra ilyen könnyen átlátott rajta.

– Ebbe az iskolába olyan gyerekeket válogatnak be, akik okosak és kezdeményezőek. Érthető, hogy fel akarod fedezni a helyet, nincs értelme titkolni. Mit tudnak tenni veled? Felírnak a szégyenfalra?

Tehát ezt gondolták a nagyobbak a szégyen falról.

– A makacs hallgatás csak fel fogja bosszantani a többieket. A helyedben nem erőltetném. Lehet, hogy anyucival és apucival működött, de itt csak makacsnak és nevetségesnek fogsz tűnni, mert ami fontos, azt úgyis kénytelen vág)' szavakba foglalni, úgyhogy akár beszélhetsz is.

– Rendben – mondta Bean.

Most, hogy szót fogadott, a lány nem erőltette tovább a dolgot.

– Színek?

– Zöld-barna-zöld.

– Ezek a fiókaszínek úgy hangzanak, mintha valaki azt mesélné, mit talált egy mocskos vécében. Nem gondolod?

Tehát ő is csak egyike a sületlen kölyköknek, akik szerint mulatságos az újoncokat gúnyolni.

– Mintha szándékosan úgy tervezték volna, hogy az idősebbek cikizhessék vele a kisebbeket.

Bean közben elemzett. Talán mégsem ostoba a lány. Talán csak beszédes típus. Az utcán nemigen akadtak ilyenek, legalábbis a gyerekek között nem. Az alkoholisták között annál több.

– Elbaltázták az egész rendszert. Mintha csak azt akarnák, hogy viselkedjünk gyerekek módjára. Nem mintha ez téged zavarna. Te máris megjátszod a buta, eltévedt kölyköt.

– Nem.

– Egyet ne felejts el: bármit teszel, a tanárok tudnak róla, és gyártanak hozzá valami nevetséges elméletet, hogy mit is árul el a személyiségedről. Mindig megtalálják a módját, hogy felhasználják ellened, ha szükségét érzik, úgyhogy ne is próbálkozz! Már biztosan szerepel egy jelentésben, hogy elkalandoztál, ahelyett, hogy aludni mentél volna, ami valószínűleg azt jelzi nekik, hogy „a bizonytalanságra egyedüllét keresésével reagál, miközben az új környezet korlátait próbálgatja”.

Petra az utolsó mondatot Dimak százados hangvételét utánozva adta elő.

Bean nem értékelte a próbálkozást. Magában megállapította, Petra olyan alkat, aki szeret másokat irányítani, és mostanáig biztosan nem akadt megfelelő alanyra. Bean azonban nem akart a lány védencévé és játékává válni. Carlotta nővérrel más volt a helyzet, ő kimentette az utcáról, és bejuttatta a katonai iskolába. De mit adhat neki Petra Arkanian?

Lecsúszott egy póznán, megállt az első nyílásánál, kifurakodott a folyosóra, elszaladt a következő létráig, és kétemeletnyit mászott rajta, mielőtt futásnak eredt egy másik folyosón. A lánynak valószínűleg igaza volt, ugyanakkor Bean nem hagyhatta, hogy egy nagyobb gyerek kézen fogva vezesse vissza a barakkjához.

Négy szinttel az ebédlő fedélzete fölé jutott. Itt is gyerekek jöt-tek-mentek, de nem olyan sokan, mint az alsóbb szinteken. Az ajtók többségén nem volt jelzés, de néhány nyitva állt, köztük egy szélesebb is, ami egy játékterembe vezetett.

Bean látott már játékgépeket Rotterdam kocsmáiban, de csak messziről, a ki-be járkáló, szórakozást kereső felnőttek lába közt átlesve. Gyereket még sosem látott efféle géppel játszani, legfeljebb az üzletek kirakatában futó reklámokban. Itt viszont bárki leülhetett eléjük, de a két tanóra közötti szünetben csak néhányan töltötték velük az idejüket. A legtöbben magukban játszottak, az egyik gépnél viszont négyen egyszerre, körülvéve a holografikus kijelzőt. Bean tisztes távolságban megállt, ahonnan nem zavarta őket, és figyelte, hogyan játszanak. Minden játékos négy kis űrhajóból álló osztagot irányított, és a céljuk az volt, hogy elpusztítsák a többiek flottáját, vagy épségben elfogják a másik játékos bálnaként úszó anyahajóját. A fiúk játékából és a beszélgetéseikből egykettőre összerakta a szabályokat, megtanulta a szakkifejezéseket.

A csatának végül a veszteségek vetettek véget, nem az ügyes taktikázás. Az utolsónak maradt fiú csak azért győzött, mert a legkevesebb hibát ejtette, bár maga is bután játszott. Bean figyelte, ahogy újraindítják a játékot. Nem kellett pénzt bedobni, itt minden ingyenes volt.

Végignézte a következő játékot is. Ugyanolyan gyorsan véget ért, mint az első: mindegyikük esetlenül vitte harcba a gépeit, nem törődve azokkal, amiket éppen nem irányítottak. Csak az aktív hajóval számoltak, a többit tartalékként kezelték.

Lehet, hogy a vezérlés nem tette lehetővé a többi hajó irányítását? Bean közelebb somfordált. Észrevette, hogy az egyes hajók beállításait külön is meg lehetett tenni, bármikor válthatott közöttük, bármikor új irányt jelölhetett ki nekik.

Hogyan jutottak be ezek a gyerekek az iskolába, ha csak enynyire futja tőlük? Bean még sosem játszott számítógépes játékkal korábban, de rögtön látta, hogy minden valamire való játékos könnyedén nyerhetne ilyen ellenfelekkel szemben.

– Hé, törpe, akarsz játszani?

Egyikük kiszúrta őt. Persze a többi is felé fordult.

– Igen – felelte Bean.

– Nézzenek oda – mondta, aki megszólította. – Kinek képzeled magad? Ender Wigginnek?

Nevettek, és mind a négyen otthagyták, mentek a következő órájukra. A terem kiürült.

Ender Wiggin. A folyosón is az ő nevét mondták a gyerekek. Volt valami Beanben, amiről a többieknek Ender Wiggin jutott az eszébe. Néha tisztelettel, néha megvetéssel beszéltek róla. Ez az Ender biztos legyőzött mindenkit a játékban. Valaki azt is mondta, hogy a ranglisták élén áll. Milyen ranglisták?

Az egyenruhás gyerekek, akik egy csapatként indultak harcba – ez volt itt a létezés értelme. Az egyetlen játék, amit mindenki játszott. Aszerint is laktak egy-egy barakkban, hogy melyik csapatba tartoztak. Minden gyerek eredményét közzétették, hogy mindenki tisztában legyen a helyével. És ezt a játékot a felnőttek irányították.

Tehát így néz ki errefelé az élet. És ez az Ender Wiggin, akárki legyen is, a gyereksereg legjobbja, ő vezeti a ranglistákat.

Bean pedig rá emlékeztetett másokat.

Ettől részben büszkeséget érzett, részben bosszúságot. Biztonságosabb lett volna, ha nem veszik észre. De mivel ez a másik gyerek is kicsi volt, akárcsak ő, Bean nem kívánt feltűnést keltett. Ez bizony jelentősen korlátozhatja a szabadságát. Itt nem volt hová eltűnni, nem lehetett beleolvadni a tömegbe, mint Rotterdamban.

Végül is mit számít? Most már nem tudják bántani. Mindegy, mi történik, amíg itt van a katonai iskolában, sosem lesz éhes. Mindig lesz hol aludnia, biztonságban van. Ez itt maga a mennyország. Csak annyit kell tennie, hogy teljesíti a minimumot, hogy ne küldjék haza. Kit érdekel, ha észreveszik? Hadd aggódjanak a ranglisták miatt, Bean már megnyerte a túlélésért folyó küzdelmet, és semmilyen más versengés nem számított.

Ám ahogy végiggondolta, tudta, hogy ez nem igaz. Igenis számított neki. A túlélés önmagában nem elégítette ki. Sosem. Az éhezés legyőzésénél is erősebb vágy hajtotta: a tudásszomj. Megérteni, hogyan működnek a dolgok, felfogni a körülötte lévő világot. Amikor éhezett, akkor persze arra használta az eszét, hogy bejusson Poke bandájába, és segített a lánynak, hogy elég ennivalót szerezzen, de csak azért, hogy a végén maradjon neki is. Ébersége akkor sem lankadt, amikor Achilles családdá formálta őket, és már mindennap volt mit enniük. Akkor is figyelt, próbálta megérteni a változásokat, a csoport belső rendjét. Még Carlotta nővér esetében is sok időt töltött azzal, hogy elemezze az apáca tetteit, hogy megértse, hogyan éri el a célját, hogyan és miért segít neki. Egyáltalán miért éppen őt választotta. Egyszerűen tudnia kellett. Mindent tudnia kellett.

Itt is. Visszamehetett volna a barakkba pihenni. Ehelyett kockáztatta, hogy bajba kerül, csak hogy olyan dolgokat tudjon meg, amit egyébként is megtudott volna a hétköznapok során.

Miért jöttem fel ide? Mit kerestem?

A kulcsot. A világ tele volt zárt ajtókkal, és neki minden kulcsot meg kellett kaparintania.

Mozdulatlanul állt, és figyelt. A teremben elült a zaj, csak a háttérben hallatszott valami halk morajlás meg sziszegés, ami mintha elnyelte volna a többi hangot.

Lehunyta a szemét, hogy könnyebben megtalálja a halvány, zúgó hang forrását. Aztán egyenesen a szellőzőhöz ment, egy ki-ömlőnyíláshoz, ami meleg levegőt fújt a terembe. A szellőzőnél az a morajlás már nem is a levegő sziszegésének hangzott, hanem egy gigászi gépezet távoli dübörgésének.

Carlotta nővér azt mesélte, hogy az űrben nincs levegő, így az emberek lakta űrhajókon és állomásokon mindent légmentesen le kellett zárni, ráadásul gondosan cserélni is kell a levegőt, mert az oxigén, mint mondta, elhasználódik és frissíteni kell. Ez a szellőzőrendszerek lényege. És Bean felismerte, hogy ez mindenhova elvezet az állomáson.

Leült a szellőzőrács elé, körbetapogatta a szegélyét. Nem látszott sehol csavar vagy szög, ami tartotta volna. Az ujja hegyét a szegély alá préselte, és körbecsúsztatta a perem mentén, addig feszegette, amíg az ujjai teljesen befértek alá. Mikor jó fogást talált rajta, meghúzta. A szellőzőrács kicsúszott a helyéből, Bean pedig hátraesett.

Gyorsan felpattant, félretette a rácsot, és benézett a szellőzőbe. Az egész tizenöt centi mélyen nyúlt csak előre, onnan lefelé vezetett tovább.

Bean felmérte a nyílást, ahogy pár évvel ezelőtt az ülőkén állva felmérte a vécétartályt, és megbecsülte, hogy belefér-e vagy sem. A következtetés ugyanaz volt: szűkös, kényelmetlen, fájdalmas, de meg tudja csinálni.

Bedugta a karját és lenyúlt. Nem érezte az alját. Persze ilyen kurta karokkal ez nem is csoda. Képtelen volt megállapítani, hogy milyen mélyre, és melyik irányba tart a szellőző a padló alatt. Megpróbálta elképzelni, hogy a padló alatt kúszik, de ezt érezte jó megoldásnak. Carlotta nővér azt is mondta, hogy az űrállomás minden egyes építőelemét a földről kellett felvinni, vagy a holdi gyártóüzemekben állították elő. Nem lehetnek nagy rések a fedélzetek között, mert az csak helypazarlás lenne, ahová levegőt kell juttatni, amit senki sem lélegzik be. Nem, a szellőzőknek a külső falon kell futniuk, és valószínűleg mindenhol tizenöt centi szélesek.

Lehunyta a szemét, és maga elé képzelte a szellőztető rendszert. Gépek, amelyek meleg levegőt fújnak a keskeny járatokba, friss levegőt fújnak minden szobába.

Nem, ez nem működhet. Kell lennie olyan helynek is, ahol beszívják a levegőt. Ha tehát a levegőt a külső falak mentén fújják be, akkor a beömlők... a folyosókon vannak.

Bean felpattant, és a játékterem ajtajához sietett. Valóban, a mennyezet legalább húsz centivel alacsonyabban volt, mint a szobában, de nem látott szellőzőket, csak lámpákat.

Visszalépett a terembe, és fölnézett. A folyosó felőli fal mentén, a plafon tövénél volt egy keskeny szellőző, amelyet elsőre díszítésnek nézett. Alig három centiméter lehetett csupán, és azon még ő sem férne át.

Visszament a nyitott szellőzőhöz, és levette a cipőjét. Kínos lett volna azért beragadnia valahova, mert a cipője sokkal nagyobb, mint a lábfeje.

Leült a szellőzővel szemben, és bedugta a lábát, aztán addig ügyeskedett, míg végül már a fenekével ült a peremen. A lába még mindig nem ért le az aljáig. Nem jó jel. Mi van, ha a szellőző egyenesen a levegőztető gépekig megy lefelé?

Visszamászott, megfordult és újra becsúszott. így nehezebb volt és fájdalmasabb, de jobban tudta használni a kezét. Jól megkapaszkodott a falban, és mellkasig becsúszott a szellőzőbe.

A lábujjával elérte az alját. Körbetapogatózott. Igen, a szellőzőrendszer balra és jobbra folytatódott, a terem külső fala mentén. A nyílás elég nagy volt, hogy beférjen, és oldalazva ugyan, de eljusson minden szobához.

Egyelőre ennyit kellett tudnia. Ellökte magát egy kicsit, hogy a karjaival jobban meg tudjon kapaszkodni a padlón, próbált fel-húzódzkodni, ám ehelyett visszacsúszott a szellőzőbe.

Remek. Idővel biztosan megtalálja valaki, még ha nem is indulnak a keresésére. Legkésőbb a következő csoport, akik játszani jönnek, kiszabadítják. Csakhogy nem akarta, hogy így találják meg. Ami ennél is fontosabb volt: az egész szellőzőrendszer csak akkor jelenthet hatékony rejtekútvonalat, ha képes magától kimászni bárhol, ahol csak akar. Lelki szemei előtt megjelent egy kép arról, amint valaki kinyit egy szellőzőt, és megpillantja az állandó huzatban kiszáradt hulláját és sárgás koponyáját, ami ki tudja, mióta hever ott, mert egyszer bemászott, bent ragadt, és éhen halt.

Ha már itt van, kipróbálhatná azt is, hogy vissza tudja-e tenni a helyére a szellőzőrácsot belülről.

Kinyúlt, némi nehézségek árán beakasztotta egyik ujját a szellőzőrácsok közé és magához húzta. Amint sikerült rendes fogást találnia, könnyedén a helyére csúsztatta, be is tudta igazítani úgy, hogy az átlagos szemlélő semmi gyanúsat ne vegyen észre. Attól kezdve viszont, hogy a helyére tette a rácsot, a fejét oldalra kellett fordítania, mert nem maradt elég hely. Amint bebújik a szellőzőbe, többé nem forgathatja a fejét. Rossz hír.

Kinyomta a rácsot, de csak óvatosan, hogy ne dőljön el, ne zörögjön. Ideje volt kimászni.

Néhány újabb sikertelen kísérlet után rájött, hogy a szellőzőrács pont az. a kellék, amelyre szüksége van. Lefektette a padlóra, belekapaszkodott a túlsó szélébe, és így már volt elég ereje, hogy kihúzza a mellkasát a peremen túlra. Fájdalmas volt testsúlyát az éles peremen tartani, de így már a könyökére támaszkodva könnyebben kibújt a falból.

Végiggondolta, milyen izmait kellett használnia ehhez a művelethez, aztán felidézte, milyen felszerelés van az edzőteremben. Igen, meg tudja velük erősíteni a szükséges izmokat.

Visszatette a szellőzőrácsot a helyére, aztán felhúzta az ingjét, és megvizsgálta a vörös horzsolást a bőrén, ahol a szellőzőnyílás pereme nyomot hagyott. Valahogy' meg kell magyaráznia, ha valaki észreveszi és rákérdez. Keresnie kell egy másik helyzetet, ahol előidézhet egy hasonló sérülést, mondjuk, az emeletes ágyak peremén.

Kisietett a játékteremből, el a folyosón a legközelebbi rúdig, és lecsúszott az étkező szintjéig. Közben végig azon gondolkozott, miért érezte fontosnak, hogy bejusson a szellőzőbe. A múltban, mikor azon kapta magát, hogy olyasmit csinál, amiről nem tudta, mire jó, később kiderült, hogy volt valami veszély, amit érzett ugyan, de még nem tudatosult benne. Itt mi lehet a veszély?

Rotterdamban, amikor az utcán élt, mindig ügyelt rá, hogy legyen menekülési útvonala. Ha el kellett iszkolnia valaki elől, sosem futott be egy zsákutcába, hacsak nem ismert egy másik utat kifelé. Igazából sosem bujkált, hanem úgy kerülte el az üldözőit, hogy mindig mozgásban volt. Mindég)', milyen veszedelem járt a nyomában, nem maradhatott egy helyben. Sarokba szorulni iszonyatos érzés volt. Fájt.

Első búvóhelye jutott eszébe. Újra érezte a szűk hely okozta kínt, bőrén a nedvességet. A hideget és az éhséget, a levegőhiányt, miközben az emberek jöttek-mentek, és ő attól rettegett, egyikük leemeli a fedőlapot és megtalálja őt. De nem futhatott sehova, csak kuporgott, és várta, hogy elmenjenek. Ha lehúzták a vécét, a szerkezet nem működött rendesen, mert a testével lenyomta a bóját. Amikor bemászott, sok víz kilötyögött, félt hogy észreveszik, megsejtik, hogy valami nincs rendben. És akkor megtalálják.

Élete legrosszabb élménye volt ez, és nem bírta elviselni a gondolatot, hogy még egyszer úgy kelljen rejtőzködnie. Nem a szűkös hely zavarta, még csak nem is a nedvesség, az éhség vág}' az egyedüllét. Az zavarta, hogy az egyetlen kiút egyenesen üldözői karjába vezetett.

Most, hogy megértette, mi késztette cselekvésre, megnyugodhatott. Nem veszélyérzete késztette rá, hogy felfedezze a szellőzőrendszert, hanem tudat alatt kísértette a kiszolgáltatottság érzése, amit csecsemőként a tiszta hely vécétartályában megélt. Carlotta nővér azt tanította neki, hogy az emberi viselkedést gyakran meghatározza egy-egy régi élmény. Akkoriban még nem értette meg ennek a logikáját, de nem vitatkozott, most pedig ráébredt az apáca igazára.

Ki tudja, egyszer talán adódik olyan helyzet, amikor ez a keskeny, veszélyes szellőzőrendszer menti meg az életét.

Nem volt szüksége rá, hogy megérintse a falat, hogy az mutassa neki az utat vissza a barakkjához. Pontosan tudta, hol van a szálláshelyük. Hiszen hogyne tudná? Egyszer már járt erre, és emlékezett minden egyes lépésre, amit a barakk és az űrállomás többi része között megtett.

Korábban visszaért szállására, mint Dimak százados és a leglassabban étkező gyerekek. Egész felderítőútja kevesebb, mint húsz percet vett igénybe, beleértve beszélgetését Petrával és a két űrcsatával, amit végignézett a játékteremben.

Felküzdötte magát az emeletes ágy tetejére, egy darabig kapálózott a lábával, ahogy deréktól lefelé a levegőben lógott. Épp elég ideig ahhoz, hogy újra belészúrjon a fájdalom, ahol a tető széle megnyomta a hasát.

– Mit csinálsz? – kérdezte az újonc a mellette lévő ágyról.

Mivel az igazságot úgysem értené meg, válaszolhatott őszintén.

– Lehorzsolom magamat – felelte.

– Aludni próbálok – morogta a fiú. – Neked is azt kellene.

– Csendes pihenő! – horkant fel egy másik. – Mintha csak egy pisis négyéves lennék.

Bean eltűnődött rajta, milyen lehetett az életük, ha egy délutáni pihenőről négyéves koruk jut az eszükbe.

Carlotta nővér Pablo de Noches mellett állt, és a vécétartályt vizsgálgatta.

– Régi fajta – jelentette ki a takarító. – Norteamericano. Népszerű volt azokban az időkben, amikor Hollandia nemzetközi területté vált.

A nővér felemelte a tartály fedelét. Könnyű volt. Műanyag. Mikor kijöttek a mosdókból, az irodavezető kíváncsian nézett rá.

– Nem veszélyes használni a toaletteket, ugye?

– Nem – felelte Carlotta. – Csak látnom kellett, ez minden. Flottaügyben járok el. Hálás lennék, ha erről a látogatásról nem szólna senkinek.

Persze ezzel csak azt érte el, hogy az aktakukac fűnek-fának elmeséli a történteket, de arra számított, hogy így megragad az ügy az érthetetlen szóbeszédek szintjén.

Akárki üzemeltetett itt szervfarmot, leplezni akarta tevékenységét. Az ilyen ördögi üzletekben pedig sok pénz volt. így jutalmazta az ördög a barátait – töméntelen pénzzel, egészen addig a pillanatig, amíg elárulta őket, és kacagva figyelte, ahogy egyedül néznek szembe a pokol kínjaival.

Az épületen kívül fordult csak Pablóhoz.

– Tényleg ott bujkált?

– Nagyon kicsike volt – érzékenyült el Pablo de Noches.

– Négykézláb mászott, mikor megtaláltam. Egyik oldalán a vál-láig, a másikon a melléig vizes volt. Azt hittem, bepisilt, de azt mondta: nem, és megmutatta a vécét. A bőre meg piros volt ott, ahol a mechanikához nyomódott.

– Beszélt?

– Nem sokat. Csak pár szót. Olyan kicsi volt, egészen apró. Képtelen voltam elhinni, hogy egy ilyen semmi kis gyermek beszélni tudjon.

– Milyen sokáig volt ott bent?

Pablo vállat vont.

– Ráncos volt a bőre, mint egy öregemberé. Mindenhol. Fázott. Azt gondoltam, meg fog halni. Nem meleg víz volt az, hanem hideg. Utána egész éjszaka vacogott.

– Nem értem, miért nem halt meg – tűnődött Carlotta.

Pablo mosolygott.

– No hay nada que Díos no puede hacer.

– Igaz – felelte az apáca. – De ez nem jelenti azt, hogy ne találhatnánk ki, Isten hogyan tesz csodát. Vagy hogy miért.

Pablo újra megvonta a vállát.

– Isten azt teszi, amit tesz. Én dolgozok és élek, olyan jól, amennyire tudok.

Carlotta megszorította a karját.

– Befogadott egy elveszett gyermeket, és megmentette azoktól, akik meg akarták ölni. Isten látta ezt, és szereti magát.

Pablo nem szólt semmit, de a nővér sejtette, mire gondol: hány bűnt mosott el egész pontosan ez az egy jó cselekedet, és elég-e ez ahhoz, hogy ne kerüljön pokolra?

– A jótettek nem mossák el a bűnöket – súgta. – Solo el redentor puede limpiar su alma.

Pablo elhúzta száját. A teológia nem volt erős oldala.

– Nem érdekből hajtunk végre nemes tetteket – folytatta az apáca –, hanem azért, mert Isten bennünk lakik. Magában is, Pablo. Ott dobog a szívverésében, és az ilyen pillanatokban maga Isten keze és lába, szeme és szája.

– Azt hittem, ez a gyermek maga az Isten. Jézus azt tanította, amit ezzel a kicsivel teszel, azt teszed velem.

Carlotta nővér nevetett.

– Isten majd elrendezi ezeket a finomságokat, amikor eljön az ideje. Nekünk elég, ha legjobb tudásunk szerint szolgáljuk.

– Olyan kicsike volt – ismételte Pablo. – De mégis éreztem benne az istenit.

Carlotta búcsút intett neki, amikor kiszállt a taxiból a háza előtt.

Miért akartam a saját szememmel látni azt a vécét? Az én munkám Beannel véget ért. Miért nem tudom annyiban hagyni a dolgot?

Mert halottnak kellene lennie, azért. És miután évekig éhezett az utcán, még ha életben maradt is, az alultápláltságtól már komoly mentális károsodást kellett volna elszenvednie. Szellemi fogyatékosnak kellene lennie.

Ezért nem tudott szabadulni Bean származásának kérdésétől. Mert talán tényleg sérült volt, talán valóban fogyatékos. Meglehet elképesztően okosnak született, elveszítette intellektusa jelentős részét, de még így is csodagyerek maradt.

Eszébe jutottak Szent Máté szavai, aki szerint minden, ami Jézus gyermekkorában történt, azt anyja a szívében őrizte kincsként. Bean azonban nem Jézus volt, és én nem vagyok a Szűzanya. Ám ő is egy fiú, és fiamként szerettem. Amit tett, senki vele egyidős gyermek nem tudná megtenni.

Nincs az a járni még nem tudó gyermek, aki ilyen tisztán felismerné a veszélyt, és még arra is képes lenne, hogy tegyen ellene. Az ilyen idős gyermekek néha kimásztak ugyan az ágyukból, de sosem bújtak el egy vécétartályban órákra, aztán másztak elő élve, és kértek segítséget. Nyilvánvalóan csoda, de mégis kell lennie valami magyarázatnak. A szervfarmokon a világ selejtjét gyűjtötték, de Bean olyan különleges adottságokkal bírt, hogy csakis különleges szülőktől származhat.

Mégis, hiába kutatott hónapokon át, amíg a kölyök vele volt, nem találta nyomát a hírekben egyetlen gyermekrablásnak sem, ami illett volna Bean esetére. Nem akadt beszámolóra egyetlen hasonló korú csecsemő eltűnéséről vagy balesetéről sem, ahol a testet ne találták volna meg. Ez persze nem volt bizonyíték, hiszen nem minden elveszett gyermekről lehetett olvasni az újságokban vagy az interneten. De Bean szüleinek olyan zseniálisnak kellett lenniük, hogy feltétlenül nyomuknak kellett lenni a világban! Lehetséges volna, hogy egy ilyen briliáns elme egyszerű szülőktől származzon? Ez lenne a csoda, ami minden többinek az alapja?

Bármennyire is akart hinni benne, nem tudott. Bean nem az volt, akinek látszott. Most már a katonai iskolában van, és jó esély van rá, hogy egy napon saját flottának parancsolhat. De mit tudunk róla valójában? Lehetséges, hogy nem is természetes emberi lény? Hogy ez a különleges intelligencia nem Istentől ered, hanem valaki vagy valami mástól?

Ez volt a legfélelmetesebb kérdés: ha Isten nem, akkor ki teremthet ilyen gyermeket?

Carlotta nővér a tenyerébe temette az arcát. Honnan jöttek ezek a gondolatok? Annyi év keresgélés után miért kételkedik eddigi legnagyobb sikerében?

Láttuk a Jelenések fenevadját, gondolta némán. A hangyok, azaz a formik pusztulást hoztak a Földre, pont úgy, ahogy a próféciákban szerepelt. Láttuk a bestiát, és akkor régen Mazer Rackham és az emberi flotta, a vereség határán mégis legyőzte a gigászi sárkányt. De az újra el fog jönni, és ahogy János apostol megjövendölte, egy próféta fog érkezni vele.

Nem, nem. Bean jó, ő egy jólelkű gyerek. Nem valamiféle ördög, nem a fenevad szolgája, csak egy különlegesen tehetséges fiú, akit talán az Úr nevelt, hogy megmenekítse általa a világot a legsúlyosabb veszedelemtől.

Mégis, mikor visszatért a szobájába, bekapcsolta a számítógépet, és megint nyomozni kezdett. Ezúttal valami egészen új után. Olyan tudósokat keresett, akik öt évvel ezelőtt az emberi DNS megváltoztatásával kapcsolatos kutatásokat végeztek.

Miközben a kereső lekérdezte a nagy indexeket, és az eredményeket használható formába és kategóriákba gyűjtötte, Carlotta a gondosan összehajtogatott, mosásra váró ruhákhoz ment. Úgy döntött, mégsem mossa ki őket. Betette egy műanyag zacskóba Bean ágyneműjével együtt, és lezárta. A fiúcska viselte ezeket a ruhákat, aludt ebben az ágyban. Bőrének, hajának darabkái még mindig benne voltak. Talán elég egy alapos DNS-elemzéshez.

Csodagyerek, igen, de meg kell tudnia, pontosan mekkora csodáról van szó. Az ő rendjének ugyanis nem az a feladata, hogy jobb sorsra érdemes gyermekeket mentsen meg a városok kegyetlen utcáiról az éhhaláltól. Az ő feladata az, hogy megmentse azt az egy fajt, amelyet Isten a saját képére teremtett. Márpedig ha valami nincs rendben ezzel a gyermekkel, akit a szívébe zárt mint szeretett fiát, akkor azt meg kell tudnia, és figyelmeztetnie kell mindenkit.

7.

A FELDERÍTÉS

– Tehát ez az újonccsapat csak lassan talált vissza a szállására.

– Huszonegy percnyi eltéréssel.

– Az sok? Nem is tudtam, hogy nyilvántartjuk az ilyesmit.

– A biztonság kedvéért. És hogy vészhelyzet esetén tudjuk, ki merre van. Az ebédlőből kilépett egyenruhák és a barakkokba visszatérő egyenruhák között összesen huszonegy percnyi különbséget mértünk. Ez lehet huszonegy gyerek, akik mind pontosan egy percig tébláboltak, de lehet egy gyerek is, aki huszonegy percig kóborolt.

– Ez nem sokat segít. Meg kellene kérdeznem őket?

– Nem! Nem szabad tudniuk, hogy követjük őket az egyenruhájuk segítségével. Nem tesz jót nekik, ha ráébrednek, hogy állandóan figyeljük őket. Hogy mennyit tudunk a tetteikről.

– És hogy milyen keveset.

– Keveset?

– Ha egyetlen diák volt az, akkor nem jó, ha rájön, hogy az adatrögzítési módszerünk nem azonosítja be a csatangolót.

– Ah. Jogos. És... éppenséggel azért jöttem önhöz, mert azt hiszem, hogy pontosan egyetlen diákról van szó.

– Még akkor is, ha az adatok nem egyértelműek?

– Az érkezési mintázat alapján. Két-három fős csoportokban, néhányan egyesével tértek szállásukra, úgy, ahogy az étkezőt elhagyták. Néhol összetömörültek, három magányosból egy hármas csoport alakult ki, vagy két pár egyszerre futott be... de ha történt volna valami a folyosón, ami leköti a figyelmüket, akkor nagyobb lett volna a torlódás, vagyis nagyobb csoport érkezik meg egyszerre, és persze később.

– Tehát valamelyik diák huszonegy percig volt távol.

– Gondoltam jobb, ha ön is tud róla.

– Mit tud kezdeni huszonegy perccel?

– Maga tudja, ki volt az?

– Hamarosan tudni fogom. A vécéket követjük? Biztos, hogy nem egy idegesebb fajta kölyök volt, aki visszaadta az ebédjét?

– A toalettbelépő és –kilépő forgalom nem mutatott eltérést.

– Rendben, megtudom, ki volt az. Maga pedig továbbra is tartsa szemmel ennek a csoportnak a forgalmi adatait.

– Tehát jól tettem, hogy jelentettem?

– Voltak kétségei efelől?

Bean nem aludt mélyen. Ahogy sosem. Kétszer is felébredt. Nem kelt fel az ágyából, csak feküdt, és hallgatta a többiek légzését. Mindkét alkalommal sugdolózást hallott valahonnan a szobából. Mindkét alkalommal gyerekek hangja volt, nem volt bennük semmi izgatottság, de ahhoz elég hangos volt, hogy felébressze halkam, és figyeljen, amíg meggyőződik, hogy nincs veszély.

Harmadszorra akkor riadt fel, amikor Dimak belépett a szobába. Már azelőtt tudta, ki az, hogy felült volna. Határozott, súlyos, tekintélyt parancsoló léptek. Bean szeme nyitva volt, mielőtt Dimak megszólalt volna, készen, hogy bármilyen irányba mozduljon, mire a százados befejezi az első mondatát.

– Csendes pihenő vége, fiúk, lányok ébresztő! Tehát nem róla volt szó. Vagy ha Dimak mégis kiderítette, mit csinált Bean ebéd után, nem adta jelét. Nem volt közvetlen veszély.

Bean az ágyán ült, amíg Dimak elmagyarázta, hogyan használják a szekrényüket és az asztalukat. Hogyan nyomják hozzá a tenyerüket a szekrény melletti falhoz, amíg kinyílik. Aztán kapcsolják be az asztalt:, majd adják meg a nevüket és egy jelszót.

Bean rögtön feloldotta a szekrényét a jobb kezével, de az asztalát nem. Ehelyett vetett egy pillantást Dimakra, aki éppen azzal foglalatoskodott, hogy egy másik diáknak segített az ajtó közelében, aztán felmászott az üres, harmadik priccsre a feje fölött, és azt a szekrényt is kinyitotta a bal kezével. Abban is volt egy asztal. Gyorsan aktiválta a saját asztalát, megadta a nevét és egy jelszót. Bean. Achilles. Aztán elővette a másik asztalt, és azt is bekapcsolta. Név? Poke. Jelszó? Carlotta.

Visszacsúsztatta a másik asztalt a szekrénybe, becsukta az ajtaját, aztán az első asztalt ledobta a saját ágyára, és lecsusszant utána. Nem nézett körül, hogy észrevette-e valaki, mit tett. Ha észrevették, hamarosan szólni fognak, ha körülnézne, csak gyanút keltene, és magára vonná a figyelmet.

Persze a felnőttek biztosan rájönnek majd, hogy mit csinált. Ami azt illeti, Dimak már észre is vett valamit, mert az egyik gyerek panaszkodott, hogy a szekrénye nem nyílik. Tehát a számítógép tudta, hány új diák érkezett aznap, és amint kinyílt az adott számú szekrény, többet már nem oldott fel. A százados azonban nem nézett körül, és nem kérte számon, hogy ki nyitott ki két szekrényt. Ehelyett odanyomta a tenyerét az utolsó diák szekrényéhez. Az ajtó kipattant. Dimak becsukta, és attól kezdve a szekrény reagált a diák érintésére.

Tehát hagyják, hogy legyen egy második szekrénye és egy második asztala. Egy másik személyazonossága. Nyilván nagy érdeklődéssel fogják figyelni, mihez kezd vele. Majd néha babrálnia kell vele valamit, csak úgy tessék-lássék, hogy azt higgyék, tudják, mire használja a másik azonosítóját. Úgy gondolhatják, valami gyerekes csínyt akar elkövetni vele. Vagy a titkos gondolatait akarja oda írni. Mindenesetre az mókás lenne – Carlotta nővér mindig a titkos gondolatai után érdeklődött, és a tanárokat is biztosan érdekelni fogja. Bármit is ír majd oda, el fogják hinni.

Ezért aztán az igazán privát dolgait nem is fogják keresni, amit a saját asztalán keresztül fog majd intézni. Vág}', ha túl kockázatos lenne, az egyik szomszédjáét fogja használni. Kettőjük jelszavát is kifigyelte, és gondosan megjegyezte őket. Dimak éppen arról magyarázott, hogy az asztalukat mindig gondosan őrizzék, de szinte elkerülhetetlen volt, hogy néhányan olykor elöl hagyják a sajátjukat.

Bean egyelőre nem akart többet kockáztatni. A tanároknak jó okuk lehetett arra, hogy hagyták neki megszerezni a második azonosítót. Fontos volt hát, hogy legalább a szándékát ne ismerjék meg.

Végtére is, egyelőre még maga sem tudta. Olyan volt ez, mint a szellőző: ha eszébe jutott valami, amiről úgy gondolta, hogy később az előnyére válhat, nyomban megcselekedte.

A százados tovább beszélt, ezúttal a házi feladatok leadásáról, a tanárok nevéről és valamiféle fantáziajátékról, amely mindenki asztalán elérhető volt.

– Tanulási idő alatt nem játszhattok vele – intette őket. – De ha végeztetek a leckével, bátran próbálgathatjátok.

Bean azonnal megértette: a tanárok azt akarják, hogy a diákok foglalkozzanak a játékkal, és felismerte a szándékukat is. A legjobb módszer, ha szigorú szabályok közé szorítják őket... de közben felkínálnak némi szabadságot. Carlotta nővér is játékok sorával próbálta elemezni Bean személyiségét. Előfordult, hogy maga Bean belement ebbe, és közben megpróbált rájönni, mit akar megtudni a nővér abból, hogy hogyan játssza a játékot.

Ezúttal azonban sejtette, bármennyire is igyekszik átverni a játékot, olyan dolgokat árul el nekik magáról, amiket nem szeretne, hogy tudjanak. Ezért aztán úgy döntött, kerülni fogja, hacsak nem teszik kötelezővé neki. De talán még akkor is megúszhatja. Más volt Carlotta nővérrel játszani, itt biztosan képzettebb szakértők figyelik majd, és nem akart esélyt sem adni nekik arra, hogy többet tudjanak meg róla, mint amennyit ő maga tud.

Dimak körbevezette őket, megmutatta, amit Bean már magától felfedezett. A többi gyerek tátott szájjal, izgatottan járta körbe a játéktermet. Bean még csak egy pillantást sem vetett a szellőzőre, de azért legalább úgy tett, mintha ismerkedne azzal a játékkal, amivel a nagyobbak játszottak, és megpróbált rájönni, hogyan működik az irányítás. Végül beigazolódott, amit sejtett: azok a taktikák, amiket kigondolt, végrehajthatók a játékkal.

Ezután edzeni mentek, és Bean rögtön nekilátott azoknak a gyakorlatoknak, amelyekre szüksége lehetett – főként félkezes fekvőtámaszokat és húzódzkodásokat csinált, bár külön sámlit kellett keríteni neki, hogy elérje a húzódzkodó korlát legalsó fokát. Nem gond, hamarosan magától fel tud ugrani. Amennyi ennivalót adtak neki, gyorsan fog erősödni.

Márpedig szinte aggasztó mértékben próbáltak ételt tömni belé. Edzés után zuhanyoztak és vacsorázni indultak. Bean még nem is volt éhes, mégis annyi ételt tettek a tálcájára, amiből az egész utcai bandája jóllakott volna Rotterdamban. Rögtön egy csapat gyerekhez lépett, akik panaszkodtak az adagjuk miatt, és anélkül, hogy engedélyt kért volna, a tálcájukra pakolta a fölösleges ételt. Mikor az egyikük beszélni próbált, Bean csak a szájához emelte az ujját, mire a másik fiú elvigyorodott. Még így is több étel maradt a tálcáján, mint amire szüksége volt, de mikor leadta a tálcáját, a tányérok üresek voltak. A táplálkozási specialista elégedett lesz. Az pedig hamarosan kiderül, szólnak-e a takarítók a földre hullott ennivaló miatt.

Szabadidő. Bean visszament a játékterembe, remélve, hogy este végre személyesen is találkozat azzal a híres Ender Wigginnel. Ha itt van, biztosan rajongók veszik körül. Ám csak a szokásos, nagyszájú, klikkesedő fiúkat találta ott, akik azt hitték magukról, mindenkinél okosabbak. Kizárt, hogy köztük legyen Ender Wiggin. Bean pedig nem akart kérdezősködni.

Ehelyett kipróbált néhány játékot, de minden alkalommal, amint veszített, a többi gyerek ellökdöste a játék elől. Érdekes társasági szabályok működtek itt: a diákok tudták, hogy még a legkisebb, legzöldfülűbb újoncnak is joga van egy kört játszani, de amint a kör véget ért, megszűnt a szabály védelme. Emellett a szükségesnél durvábban taszították félre, úgyhogy az üzenet világos volt: használnod sem kellett volna a gépet, megvárakoztattál. Pont úgy, mint a rotterdami ételosztó konyháknál, csakhogy itt egyáltalán semmi tétje nem volt a dolognak.

Érdekes volt felismerni, hogy nem az éhség miatt lettek szekák a gyerekekből. A hajlam mindegyikben ott bujkált, és bármi legyen is a tét, megtalálták a módját, hogy durván viselkedjenek. Ha ételről volt szó, a vesztes éhen halt; ha játékról volt szó, ugyanolyan keményen léptek fel, és ugyanazt az üzenetet sugallták: csináld, amit mondok, vagy megfizetsz.

Az a sok tudás és intelligencia, amivel ezek a gyerekek rendelkeztek, úgy tűnik, nem volt elég, hogy érdemben változtasson az emberi természeten. Nem mintha Bean számított volna rá.

Mint ahogy az alacsony tétek dacára nem változott Bean hozzáállása sem a szekákhoz. Szó nélkül engedelmeskedett, és megjegyezte, kik azok. Nem állt szándékában megtorolni a sérelmeket, de elkerülni sem akarta őket. Egyszerűen megjegyezte, ki volt szekálós típus, hogy majd számításba vegye, ha olyan helyzetbe kerül, ahol ez az információ hasznára válhat.

Fölösleges bosszankodni bármi miatt is. Az nem segített a túlélésben. Az számított, hogy megtudjon mindent, elemezze a helyzetet, meghatározza a cselekvési irányát, aztán bátran haladjon előre. Tudni, gondolkodni, dönteni, tenni. Ezen a listán nem volt helye az „érezni” szónak. Ez nem azt jelentette, hogy nem lettek volna érzelmei, hanem egyszerűen nem gondolt rájuk, nem vívódott, és nem is hagyta, hogy befolyásolják a döntéseit, mikor komoly volt a tét.

– Még Endernél is kisebb.

Már megint. Beannek kezdett elege lenni ebből.

– Ne beszélj nekem arról az hijo de putáról, bicho.

Bean felkapta a fejét. Endernek van egy ellensége. Már tűnődött rajta, mikor fog belefutni egybe, mert aki első a ranglistán, az biztosan nem csak rajongást vált ki a többiekből. Ki volt az? Bean közelebb lézengett a csoporthoz, ahonnan a beszélgetést meghallotta. Ugyanaz a hang beszélt éppen. És megint. Ennyiből már azonosította is, hogy ő volt az, aki hijo de púidnak nevezte Endert.

Valamilyen gyíkféle volt az egyenruháján, és egy háromszög jelzés a karján. Mindenki rá figyelt. A csapata kapitánya?

Beannek több információra volt szüksége. Megrángatta az egyik fiú ingujját.

– Mi van? – kérdezte amaz ingerülten.

– Ki az a fiú? – kérdezte Bean. – A csapatkapitány, a gyíkos egyenruhában.

– Az szalamandra, bogyóagy. Szalamandra hadtest. És ő a parancsnok.

Tehát a csapatokat hadtestnek hívják, a parancsnoki rangjelzés pedig a háromszög.

– Hogy hívják?

– Bonzo Madrid. És még nálad is nagyobb seggfej. – A fiú lerázta magáról Bean kezét.

Tehát Bonzo Madrid elég bátor ahhoz, hogy hangosan kinyilvánítsa ellenszenvét Enderrel szemben, de egy másik gyerek, aki nem az ő seregében szolgált, megvetette Bonzót, és ő sem félt ezt kimondani egy idegennek. Jó tudni. Ender eddigi egyetlen ellenfele tehát nem népszerű.

Ám bármilyen ellenszenves is, Bonzo mégiscsak parancsnok. Ami azt jelentette, hogy lehet valakiből parancsnok úgy, hogy nem mindenki szereti. Akkor mi volt a szempont, ami alapján parancsnoknak neveztek ki gyerekeket ebben a háborús játékban, ami meghatározta a katonai iskola életét?

Még ennél is fontosabb: hogyan lehetek én is parancsnok?

Ez volt az a pillanat, amikor Bean rádöbbent, hogy ezt szeretné. Parancsnok akar lenni. A csoportjából a legmagasabb pontszámot érte el, úgy került az iskolába, de egyben ő volt a legkisebb is, és a tanára szándékosan elszigetelte, ellenszenvet ébresztett iránta a többiekben. Valahogy itt, ennek az egésznek a közepén, Bean úgy döntött, ezúttal nem úgy alakítja az eseményeket, mint Rotterdamban. Nem fog a társaság peremére szorulni, és csak akkor érintkezni a többiekkel, ha a túlélése múlik rajta. Amilyen gyorsan csak lehet, olyan helyzetbe fog kerülni, hogy egy hadtestnek parancsolhasson.

Achilles azért uralkodott a bandája fölött, mert kegyetlen volt, és tudott ölni. Az mindig erősebb érv az intelligenciánál, különösen, ha az intelligens személy fizikailag gyengébb, és nem voltak erős szövetségesei. Itt azonban a szekák csak lökdösődtek és gorombáskodtak. A felnőttek szigorúan fogták a dolgokat, így aztán a brutalitásnak nem volt esélye, főleg nem a parancsnokok kiválasztásánál. Tehát az intelligencia esélyt kapott a győzelemre. Eljön még az idő, amikor Beannek nem kell ostobák irányítása alatt élnie.

Ha ez volt az, amit akart – márpedig miért ne próbálná meg, amíg nem akad valami fontosabb tennivaló? –, akkor meg kell tudnia, hogyan hozzák meg a tanárok a döntéseiket, hogyan jelölik ki a parancsnokokat. Csak az órai munka számít? Nem valószínű. A Nemzetközi Flottát ennél azért okosabb emberek irányítják. A fantáziajáték, ami minden számítógépről elérhető volt, azt bizonyította, hogy a személyiséget is figyelik. A jellemet. Végső soron a karakter többet számíthatott, mint az intelligencia. Bean túlélési litániájában (tudd, gondold, dönts, tedd) az intelligencia csak az első három szóhoz kötődött, és csak a másodiknál volt döntő faktor. A tanárok is tudták ezt.

Talán mégis játszanom kellene a játékkal.

Aztán: még nem. Lássuk, mi lesz, ha nem játszom.

Ezzel egy időben egy másik következtetésre is jutott, amiről eddig nem is tudta, hogy foglalkoztatja. Beszélnie kell Bonzo Madriddal.

Bonzo egy játék közepén tartott éppen, és nyilvánvalóan olyan alkat volt, aki méltóságán esett sérelemnek vette, ha megzavarták. Vagyis ahhoz, hogy Bean elérje a célját, nem közelíthet hozzá megalázkodva, mint a talpnyalói, akik körbeállták, amikor játszott, és még a hibáit is megdicsérték.

Ehelyett Bean elég közel furakodott, hogy lássa, mikor hal meg Bonzo karaktere a játékban... megint.

– Senor Madrid, puedo hablar convozco?

A spanyol könnyen eszébe jutott, hiszen hallotta párszor, ahogy Pablo de Noches más bevándorlókkal beszélget, akiket felhívott rotterdami lakásába, vagy Valenciában maradt családjával beszélt telefonon. Ráadásul Bonzo anyanyelvét használva sikerült elérnie a kellő hatást. A szalamandra-parancsnok felfigyelt a hangra. Felé fordult és rá meredt.

– Mit akarsz, bichinho? – A brazil szleng elég elterjedt volt az iskolában, és a jelek szerint Bonzo nem érezte szükségét, hogy tiszta spanyolságát hangoztassa.

Bean a szemébe nézett, bár kétszer nagyobb volt nála.

– Mindenki azt mondja, hogy Ender Wigginre emlékeztetem, és te vagy az egyetlen errefelé, aki nem rajong érte. Tudni akarom az igazat.

A többi gyerek elnémult, ami igazolta Bean feltételezését – veszélyes volt Bonzót Enderről kérdezni. Veszélyes, de ezért fogalmazta meg ilyen körültekintően Bean a kérdést.

– Még szép, hogy nem rajongok azért a senkiházi, parancsmegtagadó árulóért. De miért mondanék én bármit is neked?

– Mert nekem nem hazudnál – felelte Bean, bár tudta, hogy Bonzo szemrebbenés nélkül túlozna, hogy magát hősként állítsa be, mert Ender megalázta őt. – Ha folyton hozzá fognak hasonlítani engem, akkor tudnom kell, milyen ember. Nem akarok jégre kerülni, mert ostobán viselkedek. Nem tartozol nekem semmivel, de ha valaki olyan kicsi, mint én, kell valaki, aki megmondja, mi a pálya, hogy legyen esélyem elkaristolni, amíg itt vagyok. – Még nem volt egészen biztos a helyi szlengben, de amit tudott, igyekezett felhasználni.

Valaki a közönségből, mintha csak Bean forgatókönyvet írt volna neki, közbeszólt.

– Kopj le, kopasz, Bonzo Madridnak nincs ideje kicserélni a pelusodat.

Bean ránézett, és harciasan válaszolt.

– A tanárokat nem kérdezhetem, ők nem mondanak igazat. Ha Bonzo nem válaszol nekem, akkor kit kérdezzek? Talán téged? Te sem tudod, merre van az arra.

Hamisítatlan Őrmester-stratégia volt, és működött. Mindenki kinevette a közbeszólót, Bonzo pedig Bean vállára tette a kezét.

– Elmondom, amit tudok, kölyök. Örülök, hogy valaki végre tudni akarja az igazságot arról a két lábon járó szemeteszsákról.

– Aztán ahhoz a gyerekhez fordult, aki megpróbálta lekoptatni Beant. – Te meg befejezheted a játékomat, magadtól úgysem jutnál el erre a szintre.

Bean el sem akarta hinni, hogy egy parancsnok ilyen értelmetlen sértést vágjon az egyik katonájához. A fiú azonban lenyelte a haragját, és vigyorogva bólintott.

– Igenis, Bonzo – aztán már fordult is a játékhoz. Vérbeli talpnyaló volt.

Bonzo véletlenül pont ahhoz a falhoz húzta félre, ahol a szellőző volt. Bean igyekezett nem tudomást venni róla.

– Hadd mondjam el, milyen ez az Ender. Neki csak az számít, hogy megverje a másikat. Nem is egyszerűen legyőzze, hanem földbe kell döngölnie, különben nem elégedett. Nála nincsenek szabályok. Adsz neki egy szimpla parancsot, ő meg úgy tesz, mint aki engedelmeskedik, de ha alkalmat lát rá, hogy jó színben tüntesse fel magát, egyszerűen csak nem engedelmeskedik, megy a saját feje után. Csak annyit mondhatok, hogy szívás annak, akinek a seregében szolgál.

– Régebben szalamandra volt?

Bonzo arca elvörösödött.

– Viselte a mi egyenruhánkat, a mi színeinket, a neve rajta volt a névsoron, de sosem volt szalamandra. Amikor megláttam, tudtam, hogy igazi bajkeverő. Az az öntelt arc, mintha az egész iskolát csak arra találták volna ki, hogy neki legyen hol villantania. Nem kértem belőle. Abban a pillanatban, hogy feltűnt, átigazolási listára tettem, és nem engedtem, hogy velünk gyakoroljon, nehogy kiismerje a taktikánkat, hogy aztán amit tőlem tanult, azt egy másik seregnek elárulja. Nem vagyok ekkora ökör!

Bean tapasztalatból tudta, hogy ez az utolsó mondat általában csak akkor hangzott el, ha az ellenkezője volt igaz.

– Tehát nem követte az utasításokat.

– Többről van itt szó. Sírva megy panaszkodni a tanároknak, hogy nem engedem gyakorlatozni, bár tudják, hogy átigazolási listára tettem. De csak tovább rinyál, ők meg megengedik, hogy a szabadidejében a harci terembe menjen, és egyedül gyakoroljon. Erre mindenféle újonccsoportokból hozzácsapódnak, aztán meg más seregekből is, és úgy mennek be vele, mintha a parancsnokuk lenne, és csinálják, amit mond. Ez persze sokunkat felbosszantott. A tanárok meg mindent megadnak a kis seggnyalónak, amit csak akar. Amikor meg mi, parancsnokok követeljük, hogy tiltsák meg, hogy a katonáink vele gyakorlatozzanak, csak azt mondják, hogy a „szabadidő az szabad idő”. Pedig minden része a játéknak, sabe? Minden. Úgyhogy hagyják csalni, és minden hitvány katona és sunyi kis dög hozzá somfordál a szabadidejében gyakorolni, így aztán minden hadtest stratégiája ismertté válik, sabe? Megtervezed a magadét a következő meccsre, és nem tudhatod, hogy valamelyik nyúlbéla nem adja-e ki az ellenségnek, sabe?

Sabe sabe sabe, akarta visszakiabálni Bean. Sí, yo sé. De nem lehetett türelmetlen Bonzóval. Mellesleg az egész lenyűgözte. Kezdte megérteni, hogyan alakítja ez a hadsereges játékosdi az iskola életét. A tanárok nemcsak azt láthatták, hogyan boldogulnak a parancsnoksággal a gyerekek, hanem azt is, hogy hogyan reagálnak az olyan alkalmatlan alakokra, mint ez a brazil. Úgy tűnt, Bonzo Endert akarta megtenni a hadteste bűnbakjának, de Ender nem kért belőle. Ez az Ender Wiggin az a fajta gyerek, aki rájött, hogy mindent a tanárok irányítanak, és arra használta őket, hogy megkapja gyakorlásra a harci termet, amikor az üres. Nem arra kérte őket, hogy állítsák le Bonzót, hanem alternatívát akart, hogy képezhesse magát. Okos. A tanárok ezt biztos imádták, Bonzo pedig semmit nem tehetett ellene.

Vagy mégis?

– Erre te mit léptél?

– Mit fogunk lépni! Elegem van. Ha a tanárok nem állítják meg, valaki másnak kell megállítania, nem? – Bonzo gonoszul elvigyorodott. – Úgyhogy a helyedben én távol tartanám magam Ender Wiggin szabadidős gyakorlataitól.

– Tényleg ő az első a ranglistán?

– Az elsőség szart sem ér! – vágta rá Bonzo. – A hűséglistán a legutolsó. Egyetlen parancsnok sem akarja a seregében.

– Kösz – mondta Bean. – És most már tényleg bosszant, hogy hozzá hasonlítanak engem.

– Csak azért, mert kicsi vagy. Belőle is túl korán csináltak katonát. Ne hagyd, hogy veled is ezt tegyék, és nem lesz gond, sabe?

– Ahora sé – felelte Bean, és szélesen rávigyorodott.

Bonzo visszamosolygott és vállon veregette.

– Tetszel nekem. Ha elég nagy leszel, és még nem végeztem el az iskolát, meglehet, a szalamandráknál kötsz ki.

Ha még egy napig is hagyják, hogy parancsnok legyél, csak azért teszik, hogy a többi diák megtanulja, hogyan fogadjon el parancsokat egy nála magasabb rangú idiótától.

– Én még sokáig nem leszek katona – kesergett Bean.

– Dolgozz keményen! – tanácsolta Bonzo. – Megéri.

Megint vállon veregette, aztán széles vigyorral az arcán elsétált. Büszke volt, hogy segített egy kissrácnak. Örült, hogy meggyőzött valakit saját kifacsart logikájával arról, hogy mi a baj Ender

Wigginnel, aki nyilvánvalóan okosabbakat tüsszentett, mint amiket Bonzo mondott.

Aztán ott volt az erőszakkal való fenyegetés azoknak, akik Enderrel gyakoroltak a szabadidejükben. Ezt is jó volt tudni. Beannek most el kellett döntenie, mihez kezd ezzel az információval. Figyelmezteti Endert? Figyelmezteti a tanárokat? Nem mond semmit? Vagy meghúzódik, és figyel?

Véget ért a szabadidő. A játékterem kiürült, mindenki elindult a szálláshelyére tanulni. Vagyis csendes órák jöttek. Bean csoportjának nem volt semmi tanulnivalója, hiszen még óráik sem voltak, így aznap este nem maradt más választásuk, mint játszani az elmejátékot, vagy egymással feleselgetni, hogy felállítsák a hatalmi rangsort. Mindenki asztalán megjelent egy emlékeztető, hogy az időt arra is használhatják, hogy levelet írjanak a családjuknak. Néhány gyerek így is tett, biztosan azt hitték, hogy Bean is így cselekszik.

Bejelentkezett az első asztalán, méghozzá Poke azonosítójával, és ahogy sejtette, bármelyik asztalt használhatta, csupán a név és a jelszó számított. Tehát sosem kell kihúznia az asztalt a másik gyerek szekrényéből. Remek! Poke-os személyazonosságával naplóbejegyzést írt. Ez sem volt váratlan, a „napló” egyike volt a főmenüből elérhető pontoknak.

Milyen legyek? Nyafogós? „Mindenki félrelökött a konzoloktól a játékteremben, mert kicsi vagyok. Ez nem igazságos!” Kisbaba? „Olyan nagyon hiányzik Carlotta nővér, bárcsak ott lehetnék a szobámban, Rotterdamban!” Nagyravágyó? „Majd meglátják, mindenből én leszek a legjobb!”

Végül valami kifinomultabbat választott.

Mit tenne Achilles a helyemben? Persze ő nem kicsi, de a sánta lába miatt majdnem ugyanaz a gondja. Achilles mindig tudta, hogyan várakozzon, és sosem fedte fel a szándékát. Nekem is ezt kell tennem. Várnom, és meglátni, milyen lehetőségek nyílnak. Eleinte senki sem akar majd a barátom lenni. Egy idő után. aztán megszoknak, és megoldódik a kérdés. Először a leggyengébbek engednek közel magukhoz, de ez nem gond. Először a hűségre kell építeni a csapatomat, ahogy Achilles is ezt tette. A hűségre alapozott, aztán engedelmességre tanította őket. Azzal dolgozom, amim van, aztán szépen tovább építkezem.

Hadd rágódjanak ezen. Hadd gondolják, hogy a katonai iskolát is megpróbálja olyanná formálni, amilyen az utcai bandák világa volt. Ezt majd elhiszik. Közben pedig lesz ideje megtanulni mindent, amit csak lehet az iskola működéséről, és kidolgozni a megfelelő stratégiát, amely illik ehhez a helyzethez.

Dimak lámpaoltás előtt egyszer még benézett.

– Az asztalotok lámpaoltás után is működik – mondta. – De ha alvás helyett szórakoztok vele, arról tudni fogunk, és tudni fogjuk, mit csináltok. Úgyhogy jobban teszitek, ha értelmes dolgokra használjátok, különben mentek a listára.

Legtöbben eltették az asztalt; néhányan már csak dacból is elöl hagyták. Beant nem érdekelte különösebben, volt gondolkodni valója elég. Lesz még idő az asztalra holnap meg azután.

Feküdt a csaknem teljes sötétségben – úgy tűnt, a legkisebbek kedvéért apró fények mutatták az utat a vécéig, nehogy átessenek valamin a sötétben –, és hallgatta a hangokat maga körül, hogy megtanulja, mit jelentenek. Néhány suttogás, pisszegés. Fiúk és lányok szuszogása, ahogy álomba merültek. Néhányan még a kicsikre jellemző hortyogást is produkálták. Az emberi hangokon túl ott zúgott halkan a szellőztetőrendszer, néhány elszórt kattanás és távoli hangok, ahogy az űrállomás forgott, ki-be a napfényből, és a felnőttek neszezései, akik átdolgozzák az éjszakát.

Ez a hely mérhetetlenül sokba kerülhetett, már csak gigászi méretei miatt is. Ezernyi gyereknek, tanárnak és kisegítő személyzetnek adott otthont. Legalább annyiba kerülhetett, mint a flotta egy űrhajója, és az volt a célja, hogy gyerekeket képezzenek ki rajta. Lehet, hogy a felnőttek egy játékkal kötik le a gyerekek figyelmét, de nekik ez nem játék. Ez az egész katonai iskola nem valami félresiklott, agyament oktatási program, bár Carlotta nővér szerint sokan annak tartják. Az NF nem tartotta volna fent az egészet, ha nem számítottak volna rá, hogy eredményes lesz a program. Tehát ezek az itt szuszogó, hortyogó, sötétben sugdoló-zó gyerekek tényleg számítottak.

Tőlem is eredményeket várnak. Nemcsak szórakozás itt az élet, ahová az ennivaló és a szállás miatt jön az ember. Tényleg parancsnokokat akarnak faragni belőlünk. És mivel egy ideje már működött az iskola, maga az elképzelés is működik – akik itt végeztek, valószínűleg tisztességes szolgálati utat jártak be. Ezt észben kell tartanom. Bármi legyen is a rendszer, működik.

Másféle hang. Nem a szokásos lélegzés. Szaggatott belégzés, néha szipogás, majd... zokogás.

Valaki éppen álomba sírta magát.

Rotterdamban, mikor bevackolták magukat éjszakára, Bean hallott más kicsiket, amikor elalvás előtt elsírták magukat. Azért sírtak, mert éhesek vagy betegek voltak, fáztak vág}' fájt valamijük. De ennek a gyereknek mi sírnivalója lehet?

Újabb halk szipogás csatlakozott az előzőhöz.

Honvágyuk van, jött rá Bean. Sosem voltak még távol anyutól és aputól, és most kezd kiütközni rajtuk.

Ezt képtelen volt átérezni. Senki sem volt az életében, akihez így ragaszkodott volna, helyhez végképp nem. Az ember csak él valahol, és nem gondol arra, hol élt korábban, vagy hol szeretne lenni. Most /«vagy, és itt kell kitalálnod, hogyan maradj életben, az érzelgés pedig csak hátráltat. Hiba, ha az ágyában fekve pityereg az ember.

A gyengeségük végső soron engem juttat előnyösebb helyzetbe. Eggyel kevesebb rivális a parancsnokság felé vezető úton.

Vajon Ender Wiggin is így gondolkodott? Bean felidézte, mit tudott meg eddig Enderről. Találékony. Nem bocsátkozik nyílt küzdelembe Bonzóval, de nem viseli el az ostoba döntéseit sem. Bean számára ez érdekes volt, mert az utcán az ember nem vállalta a konfliktust, hacsak nem már amúgy is a torkánál volt a kés. Ha a bandavezéred ostoba, nem mondtad meg neki, hanem lapultál, és mentél a többiekkel. így lehetett túlélni az utcán.

Amikor szükség volt rá, Bean is kockáztatott. így jutott be Poke bandájába is. De akkor az élelem és az életben maradás volt a tét. Vajon Ender miért vállalt ekkora kockázatot, mikor nem kecsegtette más eredménnyel, csupán azzal, hogy feljebb kerülhet a ranglistán?

Talán Ender tudott valamit, amit Bean nem. Talán volt valami oka annak, miért volt fontosabb a játék annál, mint látszott.

Vagy talán Ender is olyan alkat, aki sosem szeret veszíteni. Aki csak addig tesz a csapatért, amíg a csapat arra tart, amerre ő, és ha már nincs szüksége rájuk, elhagyja őket. Bonzo így gondolta, de Bonzo ostoba.

Bean megint emlékeztette magát, hogy vannak dolgok, amiket nem ért. Ender nemcsak magára gondolt, nem egyedül gyakorolt. A szabadidejét megosztotta más gyerekekkel. Újoncokkal is, nemcsak olyanokkal, akiket később kihasználhatott. Lehetséges, hogy azért tette, mert ez volt a tisztességes?

Ahogy Poke felkínálta magát Achilles-nek, hogy megmentse Bean életét?

Nem, Bean nem tudhatja, hogy így volt, nem tudhatja, hogy ezért halt-e meg.

De a lehetőség ott volt, és a szíve mélyén elhitte. Ezt utálta mindig is Poke-ban. Keményen viselkedett, de lélekben gyenge volt. És mégis... ez a gyengédség mentette meg Bean életét. Bárhogy próbálta is, Bean nem tudta elfogadni azt a sajnálkozó fejcsóválást, ami Poke halálhírét követően jellemzővé vált. A lány hallgatott rám, kockáztatott, a saját bőrét vitte vásárra abban a reményben, hogy a bandájának jobbra fordul a sorsa. Aztán hely-lyel kínált az asztalánál, és végül az élete árán védett meg. Miért?

Mi volt ez a nagy titok? Ender vajon tudta? Hogy tanulta meg? És neki miért nem megy? Akárhogy próbálta is, nem értette meg Poke-ot. Nem értette Carlotta nővért sem. Képtelen volt felfogni, miért karolta át, miért könnyezte meg. Hát nem értik, hogy bármennyire is szeretik, Bean egy önálló, külön személy, és bármit tettek is érte, azzal nem javítottak a saját életükön?

Ha Ender Wiggin is rendelkezik ezzel a gyengeséggel, akkor én nem leszek hozzá hasonló. Nem áldozom fel magamat senkiért. És ezt azzal kezdem, hogy nem fogok az ágyamban fekve a folyóba ölt Poke-ért sírni, vagy pityeregni, mert Carlotta nővér nem alszik a szomszéd szobában.

Megtörölte a szemét, átfordult a másik oldalára, és ellazította magát. Pár pillanat múlva máris könnyű álomba merült. Reggelre már száraz lesz a párnája.

Álmodott, ahogy az emberi lények általában szoktak: véletlenszerűen felvillanó emlékek és képzelgések kavalkádját, amit a tudatalatti megpróbált összefüggő történetté alakítani. Bean ritkán figyelt az álmaira, általában arra sem emlékezett, hogy álmodott egyáltalán. Aznap reggel viszont tiszta emlékképpel ébredt.

Hangyák nyüzsögtek a járda repedésében. Kicsi, fekete hangyák. Meg nagyobb, vörös hangyák. Harcoltak egymással, a vörös hangyák álltak nyerésre. Mind fel-le rohangáltak. Nem néztek fölfelé, nem látták azt a cipőtalpat, ami leereszkedett és agyontaposta őket.

Mikor felemelkedett a cipő, nem hangyák voltak alatta, hanem gyerekek, Rotterdam utcagyerekeinek holttestei. Achilles és teljes családja. Bean felismerte a saját arcát, amint kilapult teste fölött pislog még párat, mielőtt kialszik benne az élet.

Ott lebegett fölötte még a cipő, ami megölte őket, de most már egy hangy viselte, és csak nevetett, nevetett.

Bean még akkor is emlékezett a nevetésére, amikor felébredt, és emlékezett az eltaposott gyerekek látványára is, a sok kis ösz-szezúzott testre. A jelentése egyértelmű volt: amíg mi, gyerekek háborúsdit játszunk, a hangyok úton vannak, hogy eltapossanak minket. Felül kell emelkednünk a személyes háborúinkon, felfelé nézni, és észben tartani a nagyobb ellenséget.

Csakhogy Bean, amint végiggondolta, azon nyomban elvetette az álmát. Az álmoknak nincs igazi értelmük, emlékeztette magát. Még ha jelentenek is valamit, inkább azt árulják el, mit érzek, mitől félek, nem pedig mélyen megbúvó, rejtett igazságot. Tehát jönnek a hangyok. Talán eltaposnak, ahogy egy ember tapossa el a hangyákat. Mit számít az nekem? Az én dolgom az, hogy életben maradjak, hogy olyan helyzetbe jussak, ahonnan segíthetek a hangyok elleni háborúban. Most semmit sem tehetek, hogy megállítsam őket.

A lecke, amit Bean az álmából megtanult, ez volt: Ne legyél egy a sürgő-forgó hangyák közül.

Legyél az, aki a cipőt viseli.

Carlotta nővér zsákutcába jutott az internetes kereséssel. Rengeteg információt talált a genetikai kutatásokról, de semmi olyasmit, ami őt érdekelte volna.

Így aztán csak üldögélt, és valami egyszerű kis játékkal játszott a terminálján, miközben a következő lépésen töprengett, meg azon, miért fáradozik ennyit Bean származásának kinyomozásával. Már éppen ki akart lépni, amikor felvillant az NF-től biztonságos csatornán keresztül befutó üzenet jelzése. A levél egy perccel az érkezése után törölte magát, és bár azt követően percenként újraküldték, amíg a címzett elolvasta, Carlotta nővér kapkodva adta meg mindkét jelszavát.

FELADÓ: Col.Graff@BattleSchool.IF

CÍMZETT: Ss.Carlotta@SpecAsn.RemCon.IF

TÉMA: Achilles

Kérjük, jelentsen minden rendelkezésre álló adatot az „Achilles” nevű személyről az alany kapcsán.

Szokás szerint az üzenet olyan titokzatos volt, hogy még titkosítani sem kellett volna. Ez biztonságos csatornán küldött üzenet volt, nem? Akkor miért nem lehetett úgy fogalmazni, hogy „Bean kapcsán”?

Tehát Bean valahogy felfedte nekik Achilles nevét, méghozzá olyan körülmények között, hogy nem akarták kifaggatni róla. Tehát valahol olvasták, valahova leírta. Levelet írt volna a nővérnek? Halvány izgatottságot érzett, reménykedett, de aztán megfeddte magát saját érzelmei miatt. Jól tudta, hogy szinte sosem engednek ki leveleket az iskolából, de amúgy sem látott rá esélyt, hogy Bean írt volna neki. Mégis, valahogy megtudták Achilles nevét, és tudni akarták, kicsoda.

A gond csupán az volt, hogy nem akarta kiadni nekik ezt az információt, amíg nem tudta, mit jelent ez Bean számára.

Így aztán hasonlóan titokzatos választ írt:

Csak biztonságos konferenciabeszélgetésen válaszolok.

Ez persze bosszantani fogja Graffot, de ez nem okoz komoly problémát. Graff már megszokta a rangjánál jóval nagyobb hatalmat, nem ártott neki egy kis emlékeztető, hogy minden engedelmesség önkéntes, és végső soron a címzett szabad akaratából meghozott döntésén alapul. Végül úgyis szót fogad, csak tudni akarta, hogy Beannek nem származik-e kára az információból. Ha az NF tudná, hogy köze volt egy gyilkosság elkövetőjéhez és áldozatához, talán kitennék a programból. Úgy kell intéznie az ügyet, hogy alkalma nyíljon egy kis quid pro quo kialkudására.

Még egy óra kellett a biztonságos konferencia előkészítéséhez, és mikor Graff feje megjelent a kijelzőn a számítógépe fölött, a legkevésbé sem tűnt boldognak.

– Miféle játékot játszik ma, Carlotta nővér?

– Felszedett pár kilót, Graff ezredes. Egészségtelen.

– Achilles-ről beszéljen! – röffent az ezredes.

– Gyenge volt a sarka – felelte a nővér. – Megölte Hektórt, és körbevonszolta a testét Trója kapui előtt. Szerelmes volt egy Briszéisz nevű fogolyba.

– Tudja, hogy nem ebben az összefüggésben kérdeztem.

– Ennél is többet tudok. Tudom, hogy Bean írt valamit, és onnan vették, mert nem úgy ejti a nevét, hogy Akhillész, hanem úgy, hogy Asíll. Franciásan.

– Valami helybéli.

– Holland a helyi nyelv, bár a flotta közös nyelve eléggé kiszorította, már csak mutatóban maradt meg.

– Carlotta nővér, nem díjazom, hogy vesztegeti ennek a drága konferenciabeszélgetésnek az idejét.

– Nem válaszolok, amíg nem mondja meg, miért akarja tudni.

Graff vett néhány mély lélegzetet. Carlotta nővér azon tűnődött, vajon az anyja tanította meg, hogy számoljon el tízig, vagy egy katolikus iskola apácái nevelték bele, hogy ilyenkor tartsa a száját.

– Próbálunk megérteni valamit, amit Bean írt.

– Mutassa meg, és segítek, ahogy tudok.

– Már nem a maga felelőssége, Carlotta nővér – ellenkezett Graff.

– Akkor miért kérdez engem róla? A maga felelőssége, nem? Akkor visszatérhetek a munkámhoz, ugye?

Graff sóhajtott, aztán tett egy mozdulatot a kezével, ami nem látszott a kijelzőn. Pár pillanat múlva megjelent Bean naplóbejegyzése az apáca terminálján, Graff arca előtt.

A nővér elolvasta, majd halványan elmosolyodott.

– Nos? – kérdezte Graff.

– Játszik magukkal, ezredes.

– Hogy érti ezt?

– Tudja, hogy elolvassák. Félrevezeti magukat.

– És maga ezt tudja?

– Achilles lehet, hogy például szolgál, de nem jó értelemben. Achilles egyszer elárult valakit, akit Bean nagyra tartott.

– Ne ködösítsen, Carlotta nővér.

– Nem ködösítek. Pontosan annyit mondok el, amennyit szerintem tudniuk kell. Mint ahogy Bean is azt mondja, amit hallani akarnak. Garantálhatom, hogy a naplóbejegyzései csak akkor nyernek értelmet a maguk számára, ha elfogadják, hogy szándékosan írja, pontosan azért, hogy megtévessze önöket.

– Azért, mert nem vezetett naplót a Földön?

– Azért, mert tökéletes memóriája van – közölte Carlotta nővér. – Soha semmilyen formában nem írná le a valódi gondolatait. Megtartja magának. Mindig. Sosem fognak olyan állományt találni tőle, amit nem arra szánt, hogy elolvassák.

– Számítana, ha másik személyazonosság alatt írna? Amiről úgy gondolja, hogy mi nem tudunk?

– Ha maguk tudnak róla, akkor ő is. Úgy számol, hogy megtalálják, amit ír, tehát csak azért tartja fenn a másik személyiséget, hogy összezavarja magukat. A jelek szerint működik.

– Elfelejtettem, hogy maga szerint ez a gyerek okosabb Istennél.

– Nem aggaszt, hogy nem fogadják el a beszámolómat. Minél jobban megismeri Beant, annál inkább rá fog jönni, hogy igazam van. Idővel a teszteredményeket is el fogja hinni.

– Mivel tudnám rávenni, hogy segítsen nekem ebben? – kérdezte Graff.

– Próbálja meg elmondani az igazat, hogy mit jelentene ez az információ Beannek.

– A tanára aggódik. Huszonegy percre eltűnt az első ebéd után... van egy tanúnk, aki beszélt vele egy másik fedélzeten, ahol semmi keresnivalója nem volt, de ez még nem magyarázza meg a maradék tizenhét percet. Nem játszik a terminálján...

– Azt hiszi, a hamis azonosító elkészítése meg a hamis naplóírás nem játék?

– Van egy diagnosztikai-terápiás játék, amivel minden gyerek játszik. Ő még csak be sem jelentkezett.

– Tudja, hogy elemzésre használják a játékot, és addig nem fog vele játszani, amíg nem tudja, mit veszíthet.

– Ezt az alapértelmezett ellenségességet maga tanította neki?

– Nem, ezt én tanultam tőle.

– Mondja meg őszintén. A naplóbejegyzés alapján úgy tűnik, saját bandát akar kialakítani, mintha még mindig az utcán lenne. Tudnunk kell erről az Achilles-ről, hogy tudjuk, mi jár a fejében.

– Nem tervez semmi ilyesmit – felelte Carlotta nővér.

– Olyan határozottan mondja, de még egyetlen érvet sem hozott fel, hogy miért kellene hinnem magának.

– Maga hívott engem, emlékszik?

– Ez nem elég, Carlotta nővér. A maga véleménye erről a fiúról döntő fontosságú.

– Sosem utánozná Achillest. Sosem írná le az igazi terveit, főleg nem oda, ahol maguk megtalálhatják. Nem szervez bandákat. Csatlakozik egyhez, felhasználja őket, aztán szemrebbenés nélkül továbbáll.

– Tehát Achilles tanulmányozása semmi nyommal nem szolgálna Bean jövőjével kapcsolatban?

– Bean büszke rá, hogy nem haragtartó típus. Szerinte az nem vezet eredményre. Bizonyos szinten azonban, azt hiszem, azért írt pont Achilles-ről, mert tudta, hogy maguk elolvassák, és többet akarnak tudni róla, és ha nyomozni kezdenek, felfedeznék, milyen szörnyű dolgot művelt Achilles.

– Beannel?

– Egy barátjával.

– Tehát képes barátságokat kialakítani?

– Azzal a lánnyal, aki megmentette az életét az utcán.

– És őt hogy hívják?

– Poke. De nem érdemes keresniük. Meghalt.

Graff eltöprengett ezen.

– Ez az a szörnyű dolog, amit Achilles tett?

– Beannek jó oka van ezt hinni, bár nem hiszem, hogy lenne elég indok, hogy egy bíróság elítélje. Ahogy mondtam, ez lehet tudatalatti reménykedés is. Nem hiszem, hogy Bean szándékosan próbálna bosszút állni Achilles-en, vagy bárki máson, de talán azt reméli, hogy maguk majd igazságot szolgáltatnak.

– Még mindig nem mond el mindent, de nincs más választásom, mint hinni az ítélőképességében, ugye?

– Annyit ígérhetek, hogy Achilles zsákutca.

– Lehet valami oka annak, ami miatt mégsem annyira zsákutca?

– Szeretném, ha sikerrel járna a programjuk, Graff ezredes, jobban, mint hogy Bean sikerrel járjon. A prioritásaimat nem befolyásolja, hogy törődök a fiúval. Tényleg elmondtam mindent, amire most kíváncsi volt. Remélem, maga is segít nekem.

– Az NF nem kufárkodik információval, Carlotta nővér, az csak egy irányba áramlik: azoktól, akik tudják, azoknak, akiknek szükségük van rá.

– Hadd mondjam el, mire van szükségem, aztán maga eldönti.

– Hallgatom.

– Tudni akarok minden illegális vagy szigorúan titkos projektről, ami az emberi gének megváltoztatásával foglalkozott az elmúlt tíz évben.

Graff a távolba révedt.

– Túl korai még új küldetésbe vágnia, nem igaz? Tehát ez ugyanaz a régi projekt. Beanről van szó.

– Csak jött valahonnan.

– Arra céloz, hogy az agya valahonnan máshonnan származik.

– Az egészre értem. Úgy hiszem, hogy idővel sok fog múlni a fiún, és rá kell támaszkodniuk, akár az életüket a kezébe adni, és úgy vélem, tisztában kell lenniük azzal, mi történik a génjeiben. Tudom, sovány vigasz ahhoz képest, hogy azt szeretnék megérteni, mi zajlik le a fejében, de úgy sejtem, ez utóbbi vágyuk sosem teljesülhet be.

– Maga küldte ide, most meg ilyeneket mond nekem. Remélem, tudja, ezzel arra sarkall, hogy ne engedjem feljutni a csúcsra.

– Most még ezt mondja, az első nap után – mosolygott Carlotta nővér. – De majd megkedveli.

– Átkozottul remélem, hogy legalább zsugorodni nem fog, különben beszippantja a szellőzőrendszer.

– Ejnye-ejnye, Graff ezredes.

– Bocsánat, nővér.

– Biztosítson elég magas szintű hozzáférést, és magam keresgélek.

– Arról szó sem lehet! De az összefoglalókat megkaphatja.

Tudta, hogy Graff csak annyi információt fog a rendelkezésére bocsátani, amennyit érdemesnek tart. Ha majd haszontalan adatokkal próbálja lerázni, ráér akkor szóvá tenni. Ám Achillest előbb kell megtalálnia az NF-nél, és be kell tennie egy iskolába, méghozzá álnéven. Mert ha az NF rábukkan, biztosan letesztelik, és az sem kizárt, Hogy felkutatják a Carlotta nővér által elvégzett teszteket. Ha pedig letesztelik, rendbe szedik a lábát, és felviszik a katonai iskolába. Ő pedig megígérte Beannek, hogy soha többé nem kell szembenéznie Achilles-lel.

8.

A JÓ TANULÓ

– Egyáltalán nem játszik az elmejátékkal?

– Még csak karaktert sem választott, át sem lépett vele a portálon.

– Nem lehetséges, hogy még nem találta meg?

– Beállította a terminálját úgy, hogy az értesítések már meg sem jelennek róla.

– Amiből arra következtet, hogy...?

– Tudja, hogy nem játék. Nem akarja, hogy elemezzük, hogyan gondolkodik.

– Mégis azt akarja, hogy léptessük elő.

– Ezt nem tudom. Beleássa magát a tanulmányaiba. Három hónapja folyamatosan hibátlan eredményt ér el minden teszten. De csak egyszer olvassa el a tananyagot. Minden más tanulnivalót maga válogat össze.

– Például?

– Vaubant olvas.

– Tizenhetedik századi erődítmények? Min járhat az esze?

– Érti már a problémát?

– Hogyan jön ki a többi gyerekkel?

– Azt hiszem, a klasszikus magányos farkas típus. Udvarias. Nem vállalkozik önként semmire. Csak arról kérdezősködik, ami érdekli. A csoporttársai csodabogárnak tartják. Tudják, hogy mindenből jobb náluk, mégsem utálják. Úgy állnak hozzá, mint egy természeti jelenséghez. Nincs barátja, de nincs ellensége sem.

– Az fontos, hogy nem utálják. Majd fogják, ha így föléjük helyezi magát.

– Azt hiszem, ezt az utcán tanulta... eltereli magáról a haragot. Ő sem lesz soha indulatos. Talán ezért nem gúnyolják már a méretei miatt.

– Eddig semmi sem utal rá, hogy parancsnoki potenciál lenne benne.

– Ha arra gondol, hogy próbál parancsnoki képességeket felmutatni, de nem sikerül neki, akkor akár igaza is lehet.

– Szóval... maga szerint mit csinál?

– Elemez minket.

– Információt gyűjt anélkül, hogy felfedne bármit is. Gondolja, hogy tényleg ennyire agyafúrt?

– Életben maradt az utcán.

– Azt hiszem,ideje,hogy alaposabban utánanézzen a múltjának.

– És ezzel adjam tudtára, hogy tartózkodó magatartása zavar minket?

– Ha olyan okos, mint hiszi, már tudja.

Bean nem bánta, ha koszos lett, végtére is évekig elvolt tisztálkodás nélkül. Néhány nap igazán nem zavarta. Ha másoknak esetleg gondjuk volt vele, megtartották maguknak. Hadd bővüljön a pletykák sora róla. Kisebb és fiatalabb, mint Ender. Hibátlan pontszámot ér el minden teszten. De büdös, mint egy disznó!

A zuhanyzási idő túl értékes volt. Ekkor tudott bejelentkezni az asztalán a szomszédja nevével és jelszavával, amíg a többiek tisztálkodtak. Az egyenruhát ilyenkor levették, így nem követhették nyomon őket. Bean biztonságban bejelentkezhetett, és felderíthette a rendszert anélkül, hogy a tanárok tudnák, mit tesz. A javára billentette a mérleget, hogy megváltoztatta a beállításokat, és többé nem kapta meg a bugyuta emlékeztetőt az elmejátékukról, ahányszor csak feladatot váltott az asztalán.

Eddig kevés hasznos információra bukkant, de úgy érezte, nagy áttörés küszöbén áll. Felismerte, hogy létezik egy virtuális rendszer, amin szinte elvárás volt, hogy áttörjenek. Hallotta a szóbeszédet, hogy Ender (ki más?) már érkezése napján behatolt a rendszerbe, és bejelentkezett Istenként, de arra is rájött, bármennyire gyors is volt az eminens diák, semmi olyasmit nem tett, amit ne vártak volna el egy hozzá mérhető, törekvő és intelligens fiútól. Bean első jelentős eredménye az volt, hogy kinyomozta, miként követik a tanárok a diákok tevékenységét a hálózaton. így kikerülhette az ellenőrző pontokat, és létrehozhatott egy privát tárhelyet, amit csak akkor találhattak meg, ha tudtak a létezéséről, és elég időt szántak a felkutatására. Onnantól kezdve, ha más nevében bejelentkezve rábukkant valami fontos információra, megjegyezte az elérési útvonalát, és később letöltötte saját biztonságos tárhelyére. Amikor ideje engedte, feldolgozta és áttanulmányozta a tárolt adatokat, miközben a terminálja szerint könyvtári könyveket olvasgatott. Persze azokat is elolvasta, de messze gyorsabban, mint ahogy a hálózat regisztrálta.

Ennyi előkészülettel Bean már komoly haladásra számított, de túl gyakran futott bele tűzfalakba, a hálózat egyes részeit harciasan védő algoritmusokba. Bosszantotta, hogy nem talált mindig kiskaput. Sehogyan sem fért hozzá például az űrállomás sémarajzához, csupán a diákok számára engedélyezett szekciók elnagyolt térképhez. Rálelt viszont egy sokkal részletesebb menekülési tervrajzra, ami vészhelyzetben automatikusan kivetítődött a folyosók falára, és megmutatta a zsilipekhez vezető legrövidebb utakat. Ezek a térképek már méretarányosak voltak, és miután a titkos tárhelyén egyetlen állományba szerkesztette őket, megkapta az űrállomás alaprajzát. Névrajz ugyan nem szerepelt az összeügyeskedett térképen, de így is nyilvánvalóvá vált Bean számára, hogy létezik egy párhuzamos folyosórendszer a diákok által használt területek mindkét oldalán. Az űrállomás nem egy, hanem három párhuzamos kerékből állt, amely több ponton csatlakozott egymáshoz. Azokon élhettek a tanárok és a személyzet, ott kaphattak helyet a létfenntartó berendezések és a flottakommunikációs részlegek. Sajnos önálló szellőztetőrendszerük volt, így az átlopakodás szóba sem jöhetett. Ez azt jelentette, hogy a diákok által használt keréken bárhol kémkedhetett, de a többi részleget nem érhette el.

Ám még a diákok kerekén is megannyi titkos, felderítésre váró hely akadt. A tanulók négy fedélzethez férhettek hozzá, meg az edzőteremhez az A fedélzet alatt, és a harci teremhez a D fedélzet fölött. Igazából azonban kilenc szintből állt a kerék, további kettő bújt meg az A alatt és három a D fölött. Ezekről semmilyen információt nem kaptak a tanulók, márpedig ha érdemes volt elrejteni előlük, Bean úgy gondolta, érdemes felfedeznie.

Úgy számolt, hamarosan bele is vághat. Az edzésprogram megtette a hatását, erősödött, de mégis vékony maradt, hiszen keveset evett. Rengeteg ételt akartak beletömni, egyre csak növelték az adagjait, valószínűleg azért, mert a korábbi adagok nem hozták az elvárt súlygyarapodást. Amit nem tudott befolyásolni, az a magassága volt. Nemsokára túl nagy lesz a szellőzőkhöz, sőt, talán már most is az. A tisztálkodási idő azonban túl rövid volt ahhoz, hogy a szellőzőkön át eljusson a rejtett fedélzetekig. Egyetlen megoldás kínálkozott: alvásidőben kell nekiindulnia.

Éppen ezt tervezgette, amikor egy reggel Dimak azzal állított be a szobájukba, hogy mindenkinek azonnal meg kell változtatnia a jelszavát, méghozzá úgy, hogy senki ne láthassa. Szigorúan rájuk parancsolt, hogy az új jelszót nem adhatják meg egymásnak.

– Soha ne gépeljétek be úgy, hogy más megfigyelhesse!

– Valaki ellopta mások jelszavát? – hitetlenkedett az egyik gyerek – Milyen becstelenség!

Beannek nevethetnékje támadt.

– Az NF minden tagjának kötelező rendszeresen jelszót cserélni. Jobb, ha ti is hozzászoktok – közölte a százados. – Aki egy hétnél tovább ugyanazt a jelszót használja, az felkerül a szégyenfalra.

Bean gyanította, hogy rájöttek, ő szerezte meg a jelszavakat, ami azt is jelentette, hogy visszakövették, min ügyködött az elmúlt hónapokban, minden bizonnyal azt is megtudták, milyen információk jutottak a birtokába. Bejelentkezett és törölte a titkos tárhelyét, hátha még nem késett el. Mindent, amire igazán szüksége volt, már megjegyzett. Többé nem fog a termináljára hagyatkozni, ha eszébe kell vésni valami fontos információt.

Levetkőzött, dereka köré csavarta a törülközőjét, és zuhanyozni indult a többiekkel, de Dimak megállította az ajtóban.

– Beszélgessünk!

– És mi lesz a zuhanyozással?

– Hirtelen milyen fontossá vált a tisztálkodás – gúnyolódott Dimak.

Bean arra számított, hogy fejmosást kap a jelszólopás miatt. Ehelyett a százados leült egy priccsre az ajtó közelében, és hétköznapi kérdéseket tett fel.

– Hogy boldogulsz?

– Jól.

– Tudom, hogy kiválóak a teszteredményeid, de aggasztó, hogy nem barátkozol a többiekkel.

– Sok barátom van.

– Úgy érted, sokuknak tudod a nevét, és nem piszkáljátok egymást.

Bean vállat vont. Ezt a fajta kérdezősködést pont úgy utálta, mintha az ellopott jelszavakról faggatták volna.

– Bean, jó oka van annak, hogy így épül fel az iskola rendszere. Sok szempontot veszünk figyelembe, mikor egy diák parancsnoki képességeit értékeljük. Az órai munka is fontos része ennek, de a vezetői képesség is.

– Itt mindenki vezéregyéniség, ugye?

Dimak nevetett.

– Természetesen nem lehet mindenkiből vezér.

– Akkora vagyok, mint egy hároméves – közölte Bean. – Nem hiszem, hogy a többiek örömmel tisztelegnének nekem.

– Ettől még barátkozhatnál, kialakíthatnál kapcsolatokat. A többiek ezt teszik. Csak te nem.

– Akkor úgy tűnik, nincs meg bennem, ami ahhoz kell, hogy parancsnok legyek.

A százados felvonta a szemöldökét.

– Azt akarod mondani, szeretnél lapátra kerülni?

– A tesztjeim alapján úgy néz ki?

– De akkor mit akarsz tulajdonképpen? – kérdezte Dimak.

– Nem játszod azokat a játékokat, amit a többiek. Az edzésprogramod is szokatlan, pedig tudod, hogy azért jártok oda, hogy felkészüljetek a harci terem kihívásaira. Úgy tűnik, mintha az alól is ki akarnád vonni magad. Pedig akkor tényleg lapátra fogsz kerülni. A harci terem az iskola legfőbb mércéje, ahol kiderül, milyen jó parancsnok lennél. Ez az akadémia lényege, ezért alapították.

– Meg fogok felelni a harci teremben – válaszolta Bean.

– Ha azt hiszed, hogy felkészülés nélkül menni fog, tévedsz. A gyors elme nem helyettesíti az erős és fürge testet. Fogalmad sincs, milyen megterhelő a harci terem.

– Ez esetben csatlakozom a rendes edzésprogramhoz, uram.

Dimak hátradőlt, és sóhajtva lehunyta a szemét.

– Hirtelen milyen engedelmes lettél, Bean.

– Igyekszem, uram.

– Nem képzeled, hogy beveszem ezt a maszlagot?! – dörrent rá a százados.

– Uram? – szólt Bean, de tisztában volt vele, mi következik.

– Ha annyi időt fordítanál a barátkozásra, mint amennyit arra, hogy eltitkolj dolgokat a tanárok elől, te lennél a legnépszerűbb gyerek az iskolában.

– Arra ott van Ender Wiggin, uram.

– Igen, észrevettük azt is, milyen megszállottan követed Wiggint.

– Megszállottan? – Bean az első nap óta nem kérdezősködött felőle, nem csatlakozott semmilyen beszélgetéshez a ranglistákról, sosem látogatta a harci termet, amikor Ender ott gyakorlatozott.

Ez volt hát a hiba! Nyilvánvaló és ostoba hiba. Erre figyeltek fel.

– Te vagy az egyetlen újonc, aki messzire kerüli Ender Wiggint. Olyan gondosan, hogy még véletlenül sem tartózkodsz vele soha egy légtérben. Komoly munkádba kerülhet.

– Csak egy újonc vagyok. Ender már egy hadtestben szolgál.

– Ne játszd az ostobát, Bean. Nem meggyőző, és csak az időmet vesztegeted.

Mondj egy haszontalan, nyilvánvaló igazságot, ez volt a szabály.

– Mindenki Enderhez hasonlít, egyfolytában, mert olyan fiatalon kerültem ide, és kicsi vagyok. Magam akarok boldogulni.

– Egyelőre beérem ennyivel, de figyelmeztetlek, kezdek torkig lenni a hazudozásoddal – morogta Dimak.

Bean azonban úgy érezte, akár igaza is lehetett volna. Miért ne lehetnék egyszerűen, hétköznapi módon féltékeny? Nem vagyok gép. így aztán bántotta a százados feltételezése, hogy minden szava hazugság.

– Mondd csak, miért nem akarsz játszani az elmejátékkal?

– Unalmasnak és felszínesnek tűnik – felelte Bean. Ezúttal ügyelt rá, hogy igazat mondjon, még ha nem is a teljes igazságot.

– Helytelen válasz – vágta rá Dimak. – Az összes többi gyerek számára izgalmas, egyikük sem találja unalmasnak. Ami azt illeti, a játék alkalmazkodik az igényeidhez.

Efelől semmi kétségem, gondolta Bean.

– Csupán egy kitalált mesejáték – felelte végül. – Semmi sem igaz benne.

– Hagyd abba a titkolózást egy időre! – csattant fel Dimak.

– Pontosan tudod, hogy személyiségelemzésre használjuk a játékot, és te ezért nem játszol vele.

– Úgy tűnik, már így is kielemeztek – súgta Bean.

– Nem vagy hajlandó engedni egy csöppet sem, igaz?

A kölyök nem mondott semmit. Nem volt mondanivalója.

– Átnéztem az olvasólistádat – váltott témát Dimak. – Vauban?

– Igen.

– Erődépítészet XIV. Lajos idejéből?

Bean bólintott. Eszébe jutott, hogy Vauban hogyan próbált igazodni Lajos egyre apadó költségvetéséhez. A mélységi védelem helyett csak vékony védelmi vonalat alkalmazott; felhagyott az új erődök építésével, és leromboltatta a fölösleges vagy nehezen védhető helyen lévő erődítményeket. A szegénység diadala a stratégia fölött. Magyarázni kezdte a századosnak, de az közbevágott:

– Ugyan, Bean. Miért tanulmányozol olyasmit, aminek semmi köze az űrhadviseléshez?

Beannek nem igazán volt válasza erre. A stratégia történelmét tanulmányozta Xenophóntól és Nagy Sándortól Cézárig és Machiavelliig. Vauban volt a következő a sorban. Nem volt terve velük, az egész olvasás csupán álcaként szolgált. De most, hogy Dimak megkérdezte, valóban, mi köze van a XVII. századi erődítményeknek az űrhadviseléshez?

– Nem én tettem a könyvtárba Vaubant.

– Ugyanaz a teljes hadtörténeti és hadtudományi könyvtár van az állomáson, ami bárhol máshol a flottában. Nem mi válogattuk ki a műveket.

Bean vállat vont.

– Két órát foglalkoztál Vaubannal.

– És akkor mi van? Ugyanennyit töltöttem Nagy Frigyessel, de nem hiszem, hogy terepgyakorlatokat fogunk tartani vagy bajo-nettel leszúrni bárkit, aki kitör az alakzatból, ha ellenséges tűzbe kellene menetelnie.

– Nem olvastad el Vaubant, igaz? – firtatta Dimak. – Tudni akarom, mit csináltál helyette.

– Tényleg elolvastam Vaubant.

– Azt hiszed, nem tudjuk, milyen gyorsan olvasol?

– És azt tudják, mennyit gondolkozom róla?

– Rendben, min gondolkoztál Vaubannal kapcsolatban?

– Amit maga is mondott. Hogy mi köze az űrhadviseléshez.

Időt kell nyernem, gondolta Bean. Tényleg, mi köze van Vaubannak az űrháborúhoz?

– Várok – kopogott ujjával a térdén Dimak. – Áruld el nekem, min töprengtél két órán át tegnap!

– Nyilvánvaló, hogy az űrben lehetetlen erődöket építeni – kezdett bele Bean. – Mármint a hagyományos értelemben. De van néhány pont, amit érdemes végiggondolni. Lehet osztagokat állomásoztatni, akik elfoghatják a fosztogatókat. Lehetséges pajzsokat felhúzni. Aknákat telepíteni. Űrszemetet kiszórni, hogy a gyorsan haladó űrhajókat meglékeljék. Ilyesmik.

Dimak bólintott, de nem szólt semmit.

Bean kezdett belemelegedni az eszmefuttatásba.

– Az igazi probléma az, hogy Vaubannal ellentétben nekünk csak egy erősségünk van, amit érdemes védeni: a Föld. Az ellenség pedig nincs korlátozva abban, hogy honnan támadjon. Bárhonnan jöhetnek, ráadásul egyszerre. Ez a hagyományos védelmi probléma, csak megsokszorozva. Minél messzebbre tesszük ki a védelmi vonalainkat, annál többre van szükség, és ha a források végesek, akkor egy idő múlva több erőd van, mint személyzet. Mi haszna a bázisoknak a Jupiter, a Szaturnusz vagy a Neptunusz holdjain, ha az ellenségnek nem muszáj az elliptika síkja felől érkeznie? Megkerülheti a védelmünket, ahogy Nimitz és MacArthur használta ki a kétdimenziós, szigetről szigetre ugrálós taktikát a japánok mélységi védekezése ellen a második világháborúban. Csakhogy a mi ellenségünk három dimenzióban mozog, így nem tartható fenn a mélységi védekezés. Egyedül a korai észlelés és egy masszív, nagy haderő lehet a megoldás.

Dimak bólintott, de az arca nem árult el érzelmeket.

– Folytasd!

Folytassam? Ez nem elég magyarázat kétórányi olvasásra?

– Arra gondoltam, Hogy még ez is katasztrófát eredményezhet, hiszen az ellenség szabadon megoszthatja az erőit. Tehát ha még el is fogunk százból kilencvenkilenc támadó osztagot, elég egynek átjutnia, hogy hatalmas pusztítást végezzen a Földön. Láttuk, mekkora területet tud felperzselni egyetlen hajó, mikor először jelentek meg és rohanták le Kínát. Tíz hajó egyetlen nap alatt akkora pusztítást végezne a Földön, márpedig ha szétszóródunk, akkor több mint egy napjuk is van rá, míg visszaérünk, hogy minden jelentősebb város megsemmisülne. Egyetlen masszív sereggel mindent egy lapra tennénk fel.

– És te ezt mind Vaubanból vezetted le? – csodálkozott Dimak.

Végre. Úgy tűnik, ennyi elég volt neki.

– Vaubanon gondolkoztam, és azon, hogy mi mennyivel nehezebb helyzetben vagyunk, ha védekezni akarunk.

– Tehát mi a megoldásod? – kérdezte Dimak.

Megoldás? Mit gondol, Dimak, mi vagyok? Azon gondolkozom, hogyan irányítsam a helyzetet a Hadiskolában, nem azon, hogyan mentsem meg a világot!

– Úgy gondolom, nincs megoldás – felelte végül, és próbált megint időt nyerni. Amint kimondta, már kezdte is elhinni.

– Egyáltalán nincs értelme megvédeni a Földet. Hacsak nincs valamiféle védelmi berendezésük, amit nem ismerünk, mondjuk egy láthatatlan pajzs, amit bolygók köré tudnak vonni, akkor az ellenség is ugyanolyan védtelen. Tehát az egyetlen értelmes stratégia egy teljes letámadás. Az ő szülőbolygójuk ellen kell indulnunk és elpusztítanunk.

– Mi van akkor, ha a flottáink elkerülik egymást? – kérdezte Dimak. – Elpusztítjuk egymás világát, és csak a hajóink maradnak meg.

– Nem – felelte Bean, miközben zakatolt az agya. – Nem fordulhat elő, ha a második hangy háború után azonnal útnak indítottunk egy flottát. Miután Mazer Rackham csapata legyőzte őket, időbe telhet, amíg a vereség híre eljut az ő otthonukig. Tehát építettünk egy flottát, olyan gyorsan, ahogyan csak tudtunk, és azonnal útnak indítottuk. így a vereség híre a pusztító ellentámadásunkkal közel egy időben érkezik meg.

Dimak lehunyta a szemét.

– Ezt is most kell megtudnunk.

– Nem – felelte Bean, ahogy ráébredt, hogy mindenben igaza volt. – A flotta már úton van. Mielőtt bárki is megszületett volna ezen az űrállomáson, a flotta már úton volt.

– Érdekes elmélet – mosolygott Dimak. – De persze minden pontban tévedsz.

– Nem tévedek – felelte a kölyök. Tudta, hogy így van, mert a százados higgadtsága felszínes volt csupán. Izzadságcseppek jelentek meg a homlokán, Bean rátapintott valami nagyon fontos dologra, és ez zavarba hozta Dimakot.

– Úgy értem, az elméleted helyes az űrvédelemről, de bármenynyire is lehetetlennek tűnik, meg kell oldanunk, és ezért vagytok itt ti. Ami pedig az állítólagos flottát illeti, amit útnak indítottunk, a második hangy invázió alaposan megtizedelte a seregeinket és kimerítette az erőforrásainkat. Idáig tartott, míg sikerült egy tisztességes méretű flottát felépítenünk, és jobb fegyvereket fejleszteni a következő háborúhoz. Emlékezz csak Vaubanra, nem építhetsz többet, mint amennyi erőforrásod van! Mellesleg, feltételezed, hogy tudjuk, hol van az ellenség szülőbolygója. Az elemzésed mindössze annyiban helytálló, hogy azonosítottad a problémánk méretét. – Dimak felkelt az ágyról. – Jó tudni, hogy a tanulással töltött idődet nemcsak arra vesztegeted, hogy feltörd a hálózatokat – mondta még, és kisétált a barakkból.

Bean visszament az ágyához felöltözni. Már túl késő lett volna zuhanyozni, de amúgy sem számított, mert tudta, hogy érzékeny pontra tapintott. A második hangy háború nem merítette ki az emberiség erőforrásait, ebben biztos volt. A bolygó védelmének problémája pedig olyan nyilvánvaló volt, hogy az NF biztosan felismerte lehetetlenségét, különösen egy kis híján elveszített háború után. Tudták, hogy támadniuk kell. Megépítették a flottát. Útjára indították őket. Elképzelhetetlen, hogy bárhogy máshogy cselekedtek volna.

Akkor mi volt ez az egész mellébeszélés az akadémia szerepéről? Dimak vajon igazat mondott, amikor azt állította, az iskola feladata a védelmi flotta parancsnokainak kiképzése? Vajon tényleg azért oktatják őket, hogy kivédjenek egy Föld elleni újabb támadást, ha a hangyok flottája elkerülné az emberekét?

Ezt felesleges lett volna titkolni. Ami azt illeti, az egész földi propaganda arról szólt, hogy elmondják az embereknek, mennyire létfontosságú felkészülni a következő hangy invázióra. Dimak tehát nem csinált mást, mint megismételte azt a mesét, amit az NF mondogatott mindenkinek a Földön három generáció óta. Csakhogy a százados mégis leizzadt, ami arra utalt, hogy az egész propaganda mese csupán.

A Föld körüli védelmi flotta személyzete már teljes volt, további állománynövelésnek nem volt értelme. A normális besorozási módszerek elegendőek, mert a védekező hadviselés csak éberséget kívánt, nem zsenialitást. Elegendő volt a korai észlelés, az óvatos elfogás, a tartalékok gondos védelme. A siker nem a parancsnokok minőségén múlott, hanem az elérhető hajók számán és a fegyverek tűzerején. Az akadémiának nem volt létjogosultsága ilyen körülmények között – csakis egy tervezett offenzíva esetén kaphatott szerepet, egy olyan háborúban, ahol a manőverezés, stratégia és taktika fontos szerephez juthatott. De a támadóflotta már úton van. Ki tudja, talán már évekkel ezelőtt véget ért a háború, és az NF csak a híreket várja, hogy győztünk vagy vereséget szenvedtünk. Minden attól függ, milyen messze van a hangyok világa.

Még az is lehet, gondolta Bean, hogy a háborúnak már vége, az NF tudja, hogy győztünk, de nem árulta még el senkinek.

Az ok pedig nyilvánvaló. Az egyetlen dolog, ami véget vetett a háborúskodásnak a Földön, és összefogta az emberiséget, az egy közös ügy volt: a hangyok legyőzése. Amint kiderül, hogy a fenyegetésnek vége, minden felgyülemlett feszültség robbanni fog, legyen szó akár a muszlim és a nyugati világ közti ellentétről, vagy az orosz imperializmus paranoiájáról az Atlanti Szövetség ellen, vagy az indiai kalandvágyról... vagy akár egyszerre mindről. Teljes káosz. A Nemzetközi Flotta erői szétforgácsolódnak az egymás ellen lázadó, különböző kötődésű parancsnokok között. Ez akár még a Föld pusztulásához is vezethet, még a hangyok sem kellenek hozzá.

Ezt próbálja megakadályozni az NF, egy szörnyű, önpusztító háborút a hangyok legyőzése után. Ahogy Rómát is polgárháború emésztette el Karthágó bukása után... csak ez sokkal pusztítóbb lesz, mert a fegyverek gyilkosabbak, a gyűlölet pedig mélyebbről fakadó – nemzeti és vallási ellentétek, szemben a római vezetők személyes rivalizálásával.

Az NF tehát elhatározta, hogy megelőzi a káoszt, nem engedi, hogy megtörténjen.

Egyszerre értelmet nyert, miért tartották fenn a hadi akadémiát. Miért tesztelték évek óta a gyerekeket, és akiben elég tehetség mutatkozott a katonai parancsnokság iránt, azokat miért emelték ki az otthonából és vitték fel az űrbe. A legjobb diákok, vagy legalábbis azok, akik leginkább lojálisak az NF-hez, seregeknek fognak parancsolni, mikor a flotta bejelenti a háború végét, megelőző csapást mér a nemzeti hadseregekre, és egyesíti végre az emberiséget egyetlen kormány alatt. Nyilvánvaló volt, miért építették az akadémiát az űrbe, miért ragadták ki a gyerekeket az otthonukból. így érhették csak el, hogy ne váljanak egyetlen nemzet vagy felekezet hadvezéreivé.

Végtére is, mikor a francia forradalom után az európai nagyhatalmak megtámadták Franciaországot, a kétségbeesett kormány fedezte fel és léptette elő Napóleont, aki végül nem egyszerűen megvédte a hazáját, hanem magához ragadta a hatalmat. Az NF nem akarta, hogy egy újabb Napóleon vezesse az ellenállókat a Földön. Minden potenciális Napóleon itt volt, idétlen egyenruhákban parádéztak, és egymással harcoltak egy ostoba játékban. Azzal, hogy idehoztak minket, megszelídítették a világot.

– Ha nem öltözöl fel, elkésel az óráról – szólt hozzá Nikolai, aki a legalsó ágyon aludt, Beannel szemben.

– Kösz – mondta Bean. Ledobta a törülközőjét, és gyorsan felhúzta az egyenruhát.

– Sajnálom, de meg kellett mondanom neki, hogy használtad a jelszavamat – súgta Nikolai.

Bean ledermedt.

– Vagyis, nem tudtam, hogy te vagy az, de elkezdtek kérdezgetni, hogy mit kerestem a vészhelyzeti térképeken, és mivel én semmi ilyesmit nem tettem, nem volt nehéz kitalálnom, hogy valaki az én jelszavammal jelentkezett be. Te pedig ideális helyen vagy, hogy lásd a terminálomat, ahányszor csak bejelentke-zek, és... szóval rendkívül okos vagy. De persze nem akartalak beárulni.

– Semmi gond – felelte Bean. – Nem probléma.

– Figyelj, áruld már el, mit találtál a térképeken!

Mostanáig Bean lerázta volna a fiút. Semmi különöset, csak kíváncsi voltam – ennyit mondott volna. De most az egész világ megváltozott. Már számított, milyen a kapcsolata a többiekkel, nem azért, hogy megmutassa, milyen vezéregyéniség, hanem azért, hogy ha kitör a háború a Földön, és az NF terve elbukik, ami elkerülhetetlen, tudnia kell, kik a szövetségesei és ellenségei a különböző nemzetek és frakciók leendő parancsnokai között.

Mert az NF terve kudarcot fog vallani. Az a csoda, hogy eddig nem omlott össze. Túlságosan is arra támaszkodott, hogy a parancsnokok és a katonák milliói lojálisabbak az NF-hez, mint a hazájukhoz. Ez pedig nem így lesz. Maga az NF is frakciókra fog bomlani idővel, ez elkerülhetetlen.

Az NF vezérei bizonyára felismerték a veszélyt, és igyekeztek az információt bizalmasan kezelni, a lehető legszűkebb körre korlátozni azok számát, akik pontosan tudják, mi az űrállomás létezésének célja. Talán csak a Hegemón, a Sztratégosz és a Polemarkhosz tudtak róla, meg egy maréknyian itt, az iskolában. Az utolsó két generáció legtehetségesebb parancsnokai mind itt tanultak, és fogalmuk sem volt róla, hogy közben behatóan tanulmányozták őket. Mindenkiről voltak információk: ki volt a legtehetségesebb, a legértékesebb, kinek mi a gyengéje, mind jellemben, mind hadászatilag. Kik voltak a barátaik? Hova húzott a szívük? Kit kell majd felkérni, hogy az NF seregeit vezesse az eljövendő emberi háborúkban, és ki az, akit meg kell fosztani a parancsnokságától és biztos helyre zárni, amíg a konfliktusok véget nem érnek.

Nem csoda, ha aggasztotta őket, hogy Bean nem vesz részt a játékukban. Ismeretlen tényezőnek tekintették. Veszélyes volt.

Ettől kezdve viszont még veszélyesebb lenne, ha használná az elmejátékot. Lehet, hogy gyanakvóak, és tartanak tőle, de bármit terveznek is ellene, egyelőre nem tudnak róla semmit. Ha viszont most nekiállna játszani, lehet, hogy enyhítené a gyanakvásukat, de egyben hozzásegítené őket személyisége kielemzéséhez, és ha később ellene törnének, ismerhetnék a gyengeségeit. Bean egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ebben a sakkjátszmában túljárhatna az eszükön. Még ha félrevezető eredményeket is sikerülne produkálnia, a stratégiája önmagában túl sokat árulna el róla.

És létezett egy másik lehetőség is: hogy hatalmasat téved. Lehet, hogy valami kulcsfontosságú információval nem rendelkezik. Mi van, ha mégsem küldtek ki semmilyen flottát? Mi van, ha a hangyok győztek? Talán tényleg egy kétségbeesett erőfeszítés ez az egész az NF részéről, utolsó próbálkozás egy védelmi vonal kiépítésére. Talán, talán, talán...

Beannek több információra volt szüksége, hogy egyáltalán remélhesse, nem tévedt az elemzésével. Nélkülük nem hozhatott helyes döntéseket.

Véget kell vetnie az elszigeteltségének.

– Nikolai – mondta Bean el sem hinnéd, mit találtam a térképeken. Tudtad, hogy kilenc fedélzet van, nem csak négy?

– Kilenc?

– És az csak ez a kerék. Van még két másik is, amiről sosem beszéltek.

– De az űrállomásról készült képeken csak egy kerék látszik.

– Azokat akkor csinálták, amikor még csak egy kerék készült el. De a tervrajzokon három látható egymás mellett, párhuzamosan, és együtt forognak.

Nikolai eltöprengett.

– De az csak a tervrajz. Lehet, hogy sosem építették meg a többit.

– Akkor miért vannak róla térképek a vészhelyzeti rendszerben?

Nikolai nevetett.

– Apám mindig azt mondta, hogy a bürokraták sosem dobnak el semmit sem.

Hát persze. Erre miért nem gondolt? A vészhelyzeti rendszert valószínűleg még azelőtt vitték fel, hogy egyáltalán átadták volna az első kereket. Tehát a térképek felkerültek a hálózatra, még akkor is, ha utána nem építették fel a többi kereket; nem számított, hogy a sémarajz kétharmadán feleslegesen jelölték be a folyosókat és térelválasztó falakat. Senki sem vette a fáradságot, hogy belépjen a rendszerbe, és kitörölje az állományokat.

– Erre nem gondoltam – ismerte be Bean. Tudta, hogy amilyen híres az intelligenciájáról, ennél jobban meg sem dicsérhette volna Nikolait. És valóban, a szomszédos ágyakon ülő gyerekek látványosan reagáltak a mondatára. Korábban még soha, senki nem beszélgetett el így Beannel. Senki sem gondolta volna, hogy olyasmi jut az eszébe, amire ő ne gondolt volna korábban. Nikolai elpirult a büszkeségtől.

– De a kilenc fedélzetnek van értelme – nyögte ki végül.

– Bárcsak tudnám, mi van rajtuk! – bólogatott Bean.

– Létfenntartó rendszerek – szólt közbe egy Kukoricahold nevű lány. – Valahol oxigént is elő kell állítaniuk. Ahhoz sok növény kell.

A többiek is csatlakoztak.

– Meg személyzet. Mindig csak a tanárokat és a táplálkozási specialistákat látjuk.

– Talán mégis megépítették a másik két kereket. Nem tudhatjuk biztosan.

Mindenki elkezdett agyalni, és a kialakuló kupaktanács középpontjában ott ült Bean.

Bean, és új barátja, Nikolai.

– Gyere – szólt hozzá Nikolai –, elkésünk a matekról!

Harmadik rész

––––––––––––––––––––

A tudós

9.

A BÖLCSESSÉG KERTJE

– Tehát rájött, hány fedélzet van. Mihez kezdhet egyáltalán ezzel az információval?

– Igen, pontosan ez a kérdés. Mit tervezhet, miért akarta megtudni a fedélzetek számát? A diákok egyikét sem érdekelte eddig, még csak rá sem kerestek.

– Azt hiszi, lázadást akar szítani?

– Csak azt tudjuk róla, hogy túlélte Rotterdam utcáit. Amit hallottam, az alapján pokoli egy hely. Azok a gyerekek fenevadak. A Legyek ura ehhez képest kész Pollyanna.

– Mikor olvasta maga a Pollyannát?

– Miért, az egy könyv?

– Hogyan szervezhet lázadást, ha barátai sincsenek?

– Én egy szóval sem említettem lázadást. Az a maga elmélete.

– Nekem nincs elméletem. Nem értem ezt a gyereket. Még csak nem is akartam, hogy ide jöjjön. Azt hiszem, egyszerűen haza kellene küldenünk.

– Nem.

– Nem, uram, gondolom, így akarta mondani.

– Az alatt a három hónap alatt, mióta az iskolában van, rájött, hogy a védekező hadviselés értelmetlen, és valószínűleg már elküldtük a flottánkat a hangyok világai felé, rögtön a második háború után.

– Ezt is tudja? És maga azzal jön, hogy megtudta, hány fedélzet van?

– Nem tudja. Feltételezi. Megmondtam neki, hogy téved.

– Biztos vagyok benne, hogy hitt magának.

– Biztos vagyok benne, hogy kételkedik.

– Eggyel több indok, hogy visszaküldjük a Földre. Vagy valami távoli bázisra. Tisztában van vele, milyen következményekkel járhat, ha ez nyilvánosságra kerül?

– Minden azon múlik, mihez kezd a megszerzett információval.

– Csakhogy semmit sem tudunk róla, így azt sem tudhatjuk, hogyan fogja felhasználni.

– Carlotta nővér...

– Maga packázik velem? Az a nő még kifürkészhetetlenebb, mint a kölyök.

– Egy Beanhez hasonló elmét nem lehet csak úgy félreállítani, mert félünk a biztonsági kockázattól.

– Nem tehetjük kockára a tervet egyetlen gyerek kedvéért.

– Talán alkothatnánk egy másik megtévesztő hálót. Hadd találjon valamit, amiről azt hiszi, az az igazság. Csak elő kell rukkolnunk egy hazugsággal, ami számára igazságnak tűnik.

Carlotta nővér a kerti teraszon üldögélt egy kis asztal mellett, melynek túloldaláról egy ráncos képű aggastyán méregette bizalmatlanul.

– Én csak egy orosz tudós vagyok, aki élete utolsó éveit a Fekete-tenger partján akarja eltölteni. – Anton szívott egyet a cigarettájából és a füstöt kifújta a korlát fölött, hozzákeverve a Szófiára telepedett szmogfelhőhöz.

– Nyugodjon meg, nem egy nyomozóhivatalnak dolgozom – mondta a nővér.

– Maga annál sokkal veszélyesebb. A Flottától jött.

– Nincs veszélyben.

– Igaz, de csak azért, mert nem mondok el magának semmit.

– Köszönöm az őszinteségét.

– Maga nagyra becsüli az őszinteséget, de nem hiszem, hogy értékelné, ha elmondanám, milyen gondolatokat ébreszt a maga teste ebben a vén oroszban.

– Apácákat megbotránkoztatni nem ildomos. Ráadásul semmit sem nyerhet vele.

– Tehát maga komolyan veszi az apácalétet.

Carlotta sóhajtott.

– Azt hiszi, azért kerestem fel, mert tudok magáról valamit, és nem akarja, hogy még többet megtudjak. Csakhogy én azért jöttem, hogy megtudjak valamit, amit képtelen vagyok kideríteni.

– Vagyis?

– Bármit. Az NF-nek végeztem kutatómunkát, és a rendelkezésemre bocsátottak egy kivonatot az emberi gének átalakításával foglalkozó cikkekből.

– És felmerült az én nevem?

– Épp ellenkezőleg. A maga nevét sosem említették.

– Milyen gyorsan felejtenek!

– Mikor elolvastam azoknak az írásait, akiknek megadták a nevét, csak korai munkákat, még azelőtt, hogy az NF biztonsági gépezete lecsapott volna rájuk, felfedeztem egy összefüggést. A maga neve rendre megjelent a lábjegyzetekben. Mindig. És mégsem találtam egyetlen betűt sem magától. A jelek szerint sosem publikált.

– Mégis idéznek tőlem. Szinte varázslatos, nem igaz? Maguk gyűjtik az efféle csodákat, igaz? A szentekhez.

– Még boldoggá sem avathatjuk, amíg életben van, sajnálom.

– Már csak egy tüdőm maradt – mondta Anton –, úgyhogy nem kell sokat várnom, főleg, ha tovább dohányzom.

– Abba is hagyhatná.

– Egy tüdővel kétszer annyi idő ugyanannyi nikotint bejuttatni. Éppen hogy növelni kellett a mennyiséget, nem csökkenteni. Ez nyilvánvaló, de maga nem tudósként gondolkodik, hanem hívőként. Engedelmes ember. Ha kiderül valamiről, hogy rossz, nem teszi meg.

– A maga kutatásai az emberi intelligencia genetikai korlátaira koncentráltak.

– Valóban?

– Mindig ebben a témakörben hivatkoztak magára. Persze a publikációk sosem erről szóltak, különben titkosították volna őket. De a lábjegyzetekben emlegetett címek, amelyeket maga sosem írt meg, mivel sosem publikált, mind erről a témáról szóltak.

– Az ember könnyen rátéved a kitaposott ösvényre.

– Feltennék egy elméleti kérdést.

– A kedvenc kérdésfajtám. Rögtön a költői kérdések után.

– Mindkettő alatt békésen szunyókálhatok.

– Tegyük fel, hogy valaki meg akarja szegni a törvényt, és megváltoztatni az emberi géntérképet, egészen pontosan azért, hogy növelje az intelligenciát.

– Az a valaki komoly veszélyben lenne, ha elkapnák, súlyos büntetésre számíthatna.

– Tegyük fel, hogy az elérhető legkifinomultabb kutatási módszerekkel megtalált bizonyos géneket, amelyeket megváltoztatva egy embrióban megnövelhetné a születendő gyermek intelligenciáját.

– Embrió! Most próbára tesz? Az ilyen változtatások csak az őssejtben hajthatóak végre.

– Tegyük fel, hogy megszületik egy ilyen gyermek. Megszületik és felcseperedik annyira, hogy másoknak is feltűnjön az intelligenciája.

– Felteszem, nem a saját gyermekéről beszél.

– Semmilyen gyermekről nem beszélek. Ez egy elméleti kérdés. Hogyan vehetné észre valaki egy ilyen gyermeken a genetikai módosulást? Anélkül, hogy megvizsgálná a génjeit.

Anton legyintett.

– Mit számítana egy DNS-vizsgálat? Semmit sem mutatna ki.

– Még akkor sem, ha megváltoztatták a géneket?

– Nagyon apró változtatás is elég. Elméletben.

– A variációk normális tartományában lenne?

– Két kapcsoló csupán. Az egyiket bekapcsolja az ember, a másikat ki. A gén már ott van, tudja.

– Milyen gén?

– A savantokból indultam ki. Általában autisták. Diszfunkcio-nálisak. Hihetetlen szellemi képességeik vannak. Villámgyorsan számolnak fejben, hihetetlen az emlékezőtehetségük, de más területeken korlátoltak. Másodpercek alatt kiszámolják egy tizenkét jegyű szám négyzetgyökét, de képtelenek egy egyszerű bolti bevásárlást megejteni. Hogyan lehetnek ilyen briliánsak és ilyen ostobák egyszerre?

– Amiatt a bizonyos gén miatt?

– Nem, egy másik miatt, de ez mutatta meg, mekkora lehetőség kapujában állunk. Az emberi elme sokkal többre képes, de van egy... hogy is mondják, cserealku?

– Hátulütő.

– Egy szörnyű hátulütő. Ezért a gigászi intellektusért fel kell adni minden mást. Az autisták agya is így működik. Egy dologban tökéletesek, minden más csak zavaró tényező számukra, bosszantó apróság, amivel foglalkozni sem érdemes. A figyelmük valóban osztatlan.

– Tehát minden hiperintelligens ember más szempontból csö-kevényes lesz.

– Ezt feltételeztük, mert ezt láttuk. A kivételt csak néhány kevésbé zseniális savant képezett, akik képesek voltak a hétköznapi dolgokra is odafigyelni. Aztán arra gondoltam... de nem mondhatom el, mire gondoltam, mert gátló végzést kaptam. – Anton tehetetlenül elmosolyodott.

Carlotta szíve összeszorult. Ha valaki bizonyítottan biztonsági kockázatnak minősült, beültettek az agyába egy szerkezetet, ami bizonyos gondolatok köré görcsös szorongást épített ki. A kezelést rendszeresen ismételték, hogy az egyed biztosan blokkolva legyen, ha olyan dolgokról próbál nyilatkozni, ami tiltott számára. Könyörtelen beavatkozás volt, szemben azonban a korábbi gyakorlattal, amikor túl kockázatos embereket börtönbe zártak vagy kivégeztek, egészen humánusnak tűnt.

Ez megmagyarázta azt is, Anton miért talált mindent szórakoztatónak. Kénytelen volt így viselkedni. Ha feldühítette vagy felizgatta magát – bármilyen erős, negatív érzelem elég volt hozzá –, akkor pánikroham tört volna rá még akkor is, ha nem akart a tiltott témákról beszélni. Carlotta nővér olvasott egyszer egy cikket egy asszonyról, akinek a férje ilyen beültetést kapott. A nő azt nyilatkozta, hogy sosem volt boldogabb az életük, mert a férje mindenhez higgadtan, humorral állt hozzá. „A gyerekek megint megszerették, már nem rettegnek tőle, mikor otthon van.” Órákkal a nyilatkozat után a férfi levetette magát egy szikláról. Úgy tűnik, az élet mindenkinek szebb lett, kivéve neki.

Most pedig találkozott személyesen is egy ilyen emberrel, és tudta, sehogyan sem férhet hozzá az emlékeihez, a tudásához.

– Milyen kár! – suttogta, és indulni készült.

– Maradjon, kérem! Magányos az életem errefelé. Maga irgalmas nővér, nem igaz? Irgalmazzon egy vénembernek, és sétáljon egyet velem.

Nemet akart mondani és azonnal távozni, de észrevette, hogy Anton hátradőlt a székében, mélyeket lélegzett, lehunyta a szemét, és egy kis dalt dünnyögött magának.

Nyugtatta magát. Tehát abban a pillanatban, amikor sétálni hívta, annyira izgatott lett, hogy az aktiválta a beültetést. Ez azt jelentette, hogy valamiért fontos volt neki, hogy sétálni hívja.

– Hogyne, szívesen – döntött a nővér. – Bár az én rendem nem foglalkozik az egyes egyének sorsával. Nagyobb léptékben gondolkodunk, célunk a világ megmentése.

Anton kuncogott.

– Egyenként túl soká tartana, nem igaz?

– Mi az emberiség átfogóbb ügyének szenteljük az életünket. A Megváltó már feláldozta magát a bűneink miatt. Mi azon dolgozunk, hogy másokat tisztítsunk meg bűneik következményeitől.

– Érdekes vallási küldetés – somolygott Anton. – Olykor eltűnődöm rajta, hogy régi kutatásom vajon az emberiséget szolgálta, vagy csak egy újabb problémás, eltakarítanivaló ügyet jelentett volna maguknak.

– Magam is ezen tűnődöm – felelte Carlotta.

– Sosem tudjuk meg.

Kisétáltak a kertből, le a ház mögötti utcácskára, aztán át a túloldalra, onnan végig egy ösvényen egy gondozatlan parkba.

– Ezek a fák már nagyon öregek – jegyezte meg a nővér.

– Maga mennyi idős, Carlotta?

– Tárgyilagosan vagy nőiesen?

– Kérem, maradjunk a Gergely-naptárnál, a legutóbbi kiigazítás szerintinél.

– A Julian-naptár kiigazítása a mai napig szúrja az oroszok szemét, igaz?

– Több mint hét évtizeden át arra kényszerített minket, hogy novemberben ünnepeljünk egy októberi forradalmat.

– Maga túl fiatal, hogy emlékezzen rá, amikor még a kommunisták irányították Oroszországot.

– Épp ellenkezőleg. Vagyok annyira öreg, hogy népem történelme az elmémbe legyen zárva. Olyan dolgokra emlékszem, amelyek születésem előtt történtek. Sőt, olyanokra is, amelyek sosem történtek meg. Az emlékeimben élek.

– Kellemes hely?

– Kellemes? – Anton vállat vont. – Nevetnem kell rajta, mert muszáj. Mert olyan keserédes... azok a tragédiák... és mégsem tanulunk belőlük.

– Mert az emberi természet nem változik – vélte Carlotta.

– Elképzeltem, hogy Isten hogyan csinálhatta volna jobban, amikor az embert teremtette... a saját képmására, feltételezem.

– Férfinak és nőnek teremtette őket, ami anatómiailag kissé homályos eredetre vall.

Anton felnevetett, és a kelleténél talán kicsit erősebben hátba veregette.

– Nem is tudtam, hogy tudnak tréfálkozni az ilyen dolgokon. Ez kellemes meglepetés!

– Örülök, hogy derűt tudtam csempészni sivár életébe.

– És már bele is mélyesztette a szöget a húsba... – Egy dombtetőre értek, ahonnan kevesebb látszott a városból, mint Anton teraszáról. – Nem sivár az életem, Carlotta, mert ünnepelhetem Isten nagyvonalú kompromisszumát, amivel minket, embereket megalkotott.

– Kompromisszum?

– A testünk élhetne örökké is, tudja. Nem kellene elkopnia. A sejtjeink élnek, képesek megjavítani magukat vagy újakat létrehozni. Még olyan mechanizmusa is van a szervezetnek, ami a csontokat újraépíti. A menopauzának nem feltétlenül kell meggátolnia, hogy egy asszony gyermeket szüljön. Az agyunknak nem kellene hanyatlásnak indulnia, elfelejtenie a régi emlékeket vagy meggátolnia újak keletkezését. De a Teremtő a halállal együtt alkotott meg minket.

– Kezdi komolyan venni Istent.

– A Teremtő a halállal együtt alkotott meg minket, és persze az intelligenciával. Van úgy hetven jó évünk, ha valaki vigyáz magára, talán kilencven... Grúzia hegyvidékén a százharminc sem ritkaság, bár ha engem kérdez, meggyőződésem, hogy hazudnak. Halhatatlannak is hazudnák magukat, ha megúszhatnák. Örökké is élhetnénk, ha hajlandóak volnánk buták lenni.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy Istennek választania kellett a hosszú élet és az intelligencia között, amikor megalkotta az embert?

– Benne van a Bibliában, Carlotta. Két fa: a tudás és az élet fája. Ha eszik a tudás fájáról, biztosan meg fog halni. Ha az élet fájáról eszik, gyermek marad az édenkertben, halhatatlanul.

– Teológiáról beszél, pedig én azt hittem, hogy maga nem hívő ember.

– A teológiát komolytalannak tartom. Szórakoztató. Csak nevetek rajta! Én is mondhatok szórakoztató teológiai történeteket, hogy ugrassam a hívőket. Érti már? Elégtétellel tölt el és megnyugtat.

Végre megértette. Anton válaszolni próbált a kérdéseire, de kódolnia kellett úgy, hogy' az ne csak a hallgatózókat tévessze meg – márpedig akár le is hallgathatták őket –, hanem saját elméjét is. Úgy tűnt, csak tréfálkozik, mégis üzent Carlotta nővérnek, el akart magyarázni valami fontosat.

– Ebben az esetben nem bánom, vázolja csak teológiai eszme-futtatását.

– A Teremtés Könyve szerint léteztek emberek, akik több mint kilencszáz évig éltek. Csak azt nem írja le, hogy milyen rettentő buták voltak mind.

Carlotta felnevetett.

– Ezért kellett Istennek elpusztítania az emberiséget az özönvízzel – folytatta Anton. – Hogy megszabaduljon az ostobáktól, és lecserélje őket okosabbakra és egyben gyorsabbakra. Gyorsan, gyorsan, gyorsan... úgy dolgozott az agyuk, a metabolizmusuk. Száguldottak a sírjukba.

– Matuzsálem majdnem ezer évet élt, Mózes már csak százhúszat, és most itt vagyunk mi. De az életünk megint hosszabbodik.

– És mi következik ebből?

– Ostobábbak lettünk?

– Annyira, hogy inkább kívánunk hosszú életet a gyermekeinknek, mintsem azt, hogy hasonlítsanak Istenhez, tudván... jót és rosszat... tudván... mindent. – Anton a mellkasához kapott, fuldokolni kezdett. – Ah! Uramisten!

Térdre rogyott, és zihált. A szeme fennakadt, elterült a földön.

Úgy tűnt, tovább nem rúdra fenntartani az önámítást, és a teste rádöbbent, a vallás nyelvén kísérli megosztani tiltott tudását az apácával.

A nővér a hátára fordította. Miután az orosz elájult, a roham alábbhagyott. Egy Anton korabeli férfi esetében az ájulás már komoly veszélyekkel járt. Ám Carlottának ezúttal nem kellett megerőltetnie magát. Semmi szükség nem volt rá, hogy közbeavatkozzon.

Vajon hol vannak az orosz őrei, akiknek szemmel kell tartaniuk? Hol vannak a kémek, akik lehallgatják?

Sietős léptek közeledtek, száraz ágak reccsentek meg a bakancsok alatt.

– Mindig ilyen lassúak? – kérdezte metsző hangon Carlotta nővér, és felmérte a mellé toppanó alakot.

– Nem számítottunk erre. – A férfi fiatalnak, de egyben ostobának tűnt. Anton esetén a beültetésnek kellett megakadályoznia, hogy' elárulja a titkait, őreinek nem kellett túljárniuk az eszén.

– Azt hiszem, rendben lesz.

– Miről beszélgettek?

– A vallásról – felelte Carlotta. Tudta, hogy ellenőrizni fogják a hangfelvételek alapján. – Kritizálta Istent, amiért hibásan teremtette meg az embert. Azt mondta, csak bolondozik, de úgy vélem, az ő korában már nem nagyon tréfálkoznak Istennel. Nem gondolja?

– A halálfélelem idővel kitölti az idősek gondolatait – bólogatott a fiatalember bölcsen... legalábbis annyira bölcsen, ameny-nyire tellett tőle.

– Azt akarja mondani, hogy véletlenül pánikrohamot idézett elő magánál azzal, hogy a halálfélelemre gondolt?

– Nem tudom. Kezd magához térni.

– Nem akarom még jobban felzaklatni vallási kérdésekkel. Ha magához tér, kérem, mondja meg neki, hogy hálás vagyok a beszélgetésünkért. Biztosítsa róla, hogy segített nekem tisztázni Isten útjainak egyik fogas kérdését.

– Rendben, megmondom – felelte a fiatalember, látszólag őszintén.

Persze, majd felszínesen átadja valahogy, összekuszálva az üzenetet.

Carlotta nővér lehajolt, és megcsókolta Anton izzadtságtól gyöngyöző homlokát. Aztán felállt és elsétált.

Tehát ez volt a titok. A gén, ami különleges intelligenciával ruházhatja fel az embert, felgyorsítja a test egyéb folyamatait. Az elme gyorsabban dolgozott. A gyermek gyorsabban fejlődött, Bean valóban egy kísérlet eredménye volt, amiben a savant gént akarták megfejteni. Kapott a tudás fájának gyümölcséből. De ennek ára volt. Nem kóstolhatta meg az élet fájának gyümölcsét. Bármit kezd is az életével, fiatalon el kell érnie, mert nem éri meg az öregkort.

De nem Anton volt az, aki Istent játszott. Nem ő kísérelt meg olyan emberi lényeket alkotni, akik sziporkázó intellektusukért gyertyaként elhamvadó élettel fizetnek. Meglelte viszont a kulcsot, amit Isten rejtett el az emberi génállományban. Valaki más, talán egy követője, egy mohó és kíváncsi lélek, egy önjelölt próféta, aki az emberi evolúció következő lépcsőfokát akarta elérni, vagy egyszerűen csak egy őrült, arrogáns elme volt az, aki végül elfordította ezt a kulcsot, kinyitotta az ajtót, és Éva kezébe adta a gyilkos gyümölcsöt. Ennek következtében – egy kígyóra jellemző bűntettként – Bean száműzetett az Édenkertből. Bean, aki most már biztos, hogy korán meg fog halni – de istenszerű lényként, úgy, hogy felismeri, mi a különbség a jó és a gonosz között.

10.

LOPAKODÁS

– Nem segíthetek. Nem kaptam meg az információkat, amelyekre szükségem volt.

– Minden anyagot elküldtem, amit kért!

– Nem kaptam semmit, és ezt maga is tudja. Most pedig azt várja tőlem, hogy meséljek Beanről... de nem mondja meg, hogy miért, nem fedi fel az indítékait. Kérdez, de titkolja, mit okozhatok a válaszaimmal.

– Bosszantom vele?

– Egyáltalán nem. Egyszerűen nem fogok válaszolni.

– Akkor Beant kitesszük a programból.

– Ha már eldöntötte, akkor semmiféle válaszom nem fogja meggyőzni, különösen azért nem, mert joggal véli úgy, hogy a gyerek érdekében hamis információkkal próbálom megvezetni.

– Többet tud Beanről, mint amennyit eddig elmondott. Ideje, hogy beszéljen.

– Bámulatos telepatikus képességei vannak, le a kalappal. Pontosan ez a gondolat fogalmazódott meg a fejemben magáról, és már meg is érezte.

– Szemet szemért? Milyen keresztényi!

– A hitetlenek mindig azt akarják, hogy a másik viselkedjen keresztényi módon.

– Talán nem hallott róla, de háborúban állunk.

– Ismét ugyanazt mondja, amit én is mondhatnék magának. Háború dúl, mégis elhárítja a kérdéseimet, és titokzatoskodik. Mivel nincs bizonyíték, hogy a hangyok kémkednek utánunk, ez a titokzatoskodás nem a háborúról szól, hanem a Triumvirátusról, és arról, hogyan akarják megtartani a hatalmat az emberiség fölött. Engem ez cseppet sem érdekel.

– Téved. Ez az információ azért titkos, hogy elkerüljük a borzalmas emberkísérleteket.

– Csak a bolond zárja be az ajtót, ha a farkas már a karámban van.

– Van rá bizonyítéka, hogy Bean genetikai kísérletezés eredménye?

– Hogyan bizonyíthatnám, ha megakadályoz abban, hogy megszerezzem a válaszokat? Mellesleg nem az a kérdés, hogy megváltoztatták-e a génjeit, hanem az, hogy milyen változtatások azok, és mihez vezethetnek nála. A maguk tesztjei a normális emberi lények viselkedésének előjelzésére lettek megalkotva. Bean esetében, számolnunk kell ezzel, használhatatlanok.

– Ha ilyen kiszámíthatatlan akkor nem dolgozhatunk vele. Ki kell tennünk az iskolából.

– És ha ő az, aki megnyerheti a háborút? Akkor is ki akarja tenni a programból?

Bean nem akart túl sok ételt enni, ma este semmiképp. Szinte mindent odaadott a többieknek, és mindenkinél korábban megszabadult az üres tálcájától. Hadd gyanakodjanak a táplálkozási specialisták, neki egyedül kellett maradnia a szállásukon.

A mérnökök mindig a mennyezet alá, a bejárati ajtó fölé tervezték a szellőző elszívóját. A levegőnek tehát a szoba másik végén kell beáramlania, ott, ahol az üres, használaton kívüli ágyak porosodtak. Mivel elsőre nem látott szellőzőrácsot, arra a következtetésre jutott, hogy az egyik alsó ágy alatt kell rejtőznie. Nem keresgélhette, amikor mások is a szobában voltak, titokban akarta tartani, hogy miért érdeklik a szellőzők. Most, hogy egyedül volt, lehasalt, és hamarosan már feszegette is kifelé a szellőzőrácsot.

Könnyedén lejött. Megpróbálta visszatenni, próbálgatta, mekkora zajjal jár. Túl sokkal. Nem teheti vissza. Lefektette a szellőzőnyílás mellé, de nem az útba, nehogy beleütközzön véletlenül a sötétben. Aztán, hogy biztosra menjen, inkább becsúsztatta a szomszédos ágy alá.

Készen állt. Mintha mi sem történt volna, visszatért a szokásos napi programjához.

Egészen takarodóig úgy viselkedett, mint a többi tanuló, egészen addig, amíg szobatársai álomba nem szenderedtek.

Meztelenül aludt, mint a fiúk többsége, így az egyenruhája nem árulhatta el. Az volt az utasítás, hogy ha éjszaka kimennek a vécére, akkor is tekerjenek törülközőt a derekuk köré, tehát Bean sejtette, hogy azokat is tudják követni.

Lecsusszant az ágyról, a dereka köré csavarta a törülközőjét, és a barakk ajtajához osont.

Semmi szokatlan. Nem tiltották az éjszakai vécére járást, bár nem is örültek neki, Bean pedig korábban már járt kint párszor éjszakánként, hogy ne legyen feltűnő. Nem csinált semmi szokatlant, és amúgy is bölcsebb volt üres hólyaggal megtenni az első felderítőutat.

Mikor visszaért a barakkba, ha valaki fel is figyelt rá, csak azt láthatta, hogy egy törülközős fiú visszamegy az ágyához.

Ezúttal azonban továbbsétált, és nesztelenül bebújt az utolsó priccs alá, ahol már várta a nyitott szellőző. A törülközőt is behúzta az ágy alá, hogy ha valaki felébredne és Bean ágyára nézne, lássa, hogy a törülközője sincs ott, tehát minden bizonnyal vécére ment.

Ezúttal sem volt kevésbé fájdalmas bebújnia a szellőzőbe, de amint leereszkedett, megtapasztalhatta, hogy az edzés legalább eredménnyel járt. Képessé vált olyan szögben lecsúszni, amivel a legkevesebb zajt okozhatta, és elkerült minden éles kiszögellést, amin megvághatta volna magát. Nem akart magyarázkodni, hogy honnan szerezte a sérüléseit.

A vaksötét szellőzőkürtőben folyamatosan észben kellett tartania az űrállomás térképét. A barakkok éjszakai fényeiből csak annyi szűrődött be hozzá, hogy megállapíthassa, merre vannak a szobák. De nem azok miatt vállalkozott a kalandra. Egy fedélzettel följebb vagy lejjebb kellett jutnia, oda, ahol a tanárok laktak. Az alapján, hogy milyen sok időbe tellett Dimaknak a szállásra érni, ha nagy ritkán valami civakodás miatt kénytelen volt közbeavatkozni, Bean úgy sejtette, hogy egy másik fedélzetről érkezhetett. Mivel a százados mindig zihált, amikor megérkezett, valószínűleg egy szinttel alattuk lehettek – Dimaknak létrát kellett másznia, nem rúdon lecsúsznia.

Beannek nem állt szándékában meggondolatlanul lemászni. Előbb látnia kellett, hogy fel tud-e mászni egy magasabban lévő fedélzetre, mielőtt esetleg csapdába ejtené magát egy alsóbb szinten.

Mikor végre három barakk után elért egy függőleges szellőzőaknához, tapogatózni kezdett a falak mentén, hogy lássa, menynyivel tágasabb, mint a vízszintes aknák. Szélesebb volt, át sem ért a túloldalára a karjával, de szerencsére nem lehetetlenül széles – amíg nem erőlteti meg magát, és nem kezd el verítékezni, addig a szemben lévő falaknak feszített kézzel és lábbal feljebb tud kapaszkodni. Nem beszélve arról, hogy pihentethetné végre a nyakát, ami kezdett elgémberedni az örökös oldalra fordulástól a szűk vízszintes járatban.

Lefelé majdnem nehezebb volt, mint fölfelé, mert ha elkezdett csúszni, alig bírta megállítani magát. Arra is emlékeznie kell, hogy minél lejjebb ereszkedik, annál nagyobb lesz a súlya is. A falat is folyamatosan tapogatnia kell, hogy megtalálja az oldalaknákat.

Mikor lenézett, látta, hogy nem is kell keresgélnie, mert az alsóbb fedélzeti szellőzőkből halvány fény áradt. A tanárokra nem vonatkoztak a lámpaoltási szabályok, a szállásaik pedig kisebbek voltak, így a szellőzőnyílások is gyakrabban követték egymást.

Az első szobában egy tanár ült az asztalánál, és dolgozott. Sajnos, ahonnan Bean figyelt, nem láthatta, mit gépel.

Valószínűleg így lesz a többi szobával is. A padló mentén futó szellőzők nem felelnek meg a terveinek, fel kell jutnia a beszívónyílásokhoz.

Visszakúszott a függőleges aknához. A huzat fentről jött, tehát arra kell mennie, ha át akar jutni egyik rendszerből a másikba. Csak remélte, hogy a szellőzőrendszernek még a ventilátorok előtt van egy ajtaja, és képes lesz megtalálni a sötétben.

Mindig a huzat felé tartott, és jelentősen könnyebbnek érezte magát, mire hét szinttel feljebb elért egy szélesebb területre, amit vékony fénycsík világított meg. A ventilátorok hangosabban zúgtak itt, de még mindig nem volt elég közel, hogy lássa is őket. Nem számított, hamarosan kiér a huzatból.

Az ajtót megjelölték. Még az is lehet, hogy riasztó van rákötve, ami jelez, ha kinyitják. Valahogy mégsem hitte, hogy így van. Az ilyesmi Rotterdamra volt jellemző, ahol mindennapos problémát jelentettek a besurranó tolvajok. Egy űrállomást szükségtelen volt betörőktől védeni. Ráadásul Bean eddig egyetlen riasztóval védett ajtóval sem találkozott az iskolában, joggal feltételezte, hogy nem pont ez lesz az egyetlen kivétel.

Kinyitotta, átbújt rajta, és gyorsan becsukta maga mögött. Halványan megvilágított térbe ért, ahonnan látható volt az állomás belső szerkezete, a gerendák, a fémlemezek. Érezhetően hűvösebb volt, és nemcsak azért, mert nem a meleg huzatban mászott. Az ívelt lemezek túloldalán már a fagyos űr nyújtózott. A kazánok valahol a közelben lehettek, de a szigetelés jórészt elzárta a hőjüket. A tervezők nem is fáradtak azzal, hogy meleg levegőt eresszenek ide, úgy számoltak, éppen elég átszivárog. Bean Rotterdam óta nem fázott ennyire... de a vékony ruhák a téli szélben nem védtek sokat, és ahhoz képest ez semmiség volt. Bosszantotta, hogy annyira elkényelmesedett, hogy már egy kicsit is hűvösebb környezetet kellemetlennek talált. Mégis megborzongott. Még Rotterdamban sem volt meztelen.

A szellőzőrendszert követve felmászott a szervizlétrán a kazánokhoz, aztán megtalálta a beömlőnyílásokat, és követte lefelé. Könnyen talált egy ajtót, amelyen keresztül bejutott a függőleges főaknába.

Mivel a beszívórendszert nem kellett nyomás alatt tartani, a szellőzőket sem kellett szűkre méretezni, emellett a rendszernek ezen a részén lehetett kivonni a keringésből a koszt, ezért a kényelmes hozzáférhetőség fontossá vált. Mire a levegő eljutott a kazánokig, teljesen szennyeződésmentesnek kellett lennie. Bean az aknákban kúszás helyett kényelmesen lemászhatott a létrán, és a halvány fényben nem esett nehezére elolvasni a jelzéseket, amelyekből megtudhatta, az egyes oldaljáratok mely szintekre vezetnek.

Ezek az oldaljáratok nem is igazi csatornák voltak, csupán az egyik folyosó teteje és a fölötte húzódó folyosó padlója közötti üres térség. Itt futottak az elektromos és a vízvezetékek is. A halvány szervizfények mellett a szellőzőnyílásokon keresztül is elég világosság áradt be mindkét oldalról. Azokon a keskeny csíkokon keresztül, amelyeket Bean az első felderítőútján látott a folyosókról és a termekből.

Innen már könnyen belátott a tanárok szállásaira. Olyan nesztelenül lopózott előre, amennyire csak lehetett – ezt a képességét még Rotterdamban tökélyre fejlesztette. Gyorsan megtalálta, amit keresett: egy ébren lévő tanárt, aki nem az asztalánál ült. Bean nem ismerte őt közelebbről, mert egy idősebb csoportért volt felelős, és nem tanított egyik órán sem, amire járt. Éppen zuhanyozni indult. Ez azt jelentette, hogy amikor visszajön, valószínűleg újra bejelentkezik, és akkor talán ellesheti az azonosítóját és a jelszavát.

A tanárok bizonyára gyakran váltogatták a jelszavukat, így amit most megszerez, valószínűleg nem lesz jó sokáig. Emellett fennállt a kockázata, hogy a rendszer riaszt, ha egy tanár belép egy diák termináljáról. Bean ezt a lehetőséget hamar kizárta a számírásból. Az egész biztonsági rendszert a tanulók megfigyelésére és korlátozására tervezték. A tanárokat nem követték ilyen alaposan. És egyébként is, a felnőttek gyakran sokáig dolgoznak az asztaluknál, egy-egy problémásabb feladat esetén kényelmesebb volt bejelentkezniük valamelyik diák termináljáról, hogy gyorsan hozzáférjenek a megfelelő programhoz vagy adathoz, esetleg testre szabják valamelyik tanuló rendszerbeállításait. Bean biztosra vette, hogy a felfedezés kockázata bőven megéri a tanári azonosító ellopásával járó előnyöket.

Várakozás közben hangokat hallott néhány szobával távolabbról. Túl távol volt ahhoz, hogy kivegye a szavakat. Megkockáztassa, hogy elmulasztja a másik tanár visszatérését?

Nemsokára már egy másik tanár szobájába leskelődött be... és éppen Dimakéba. Érdekes. Egy másik férfival beszélgetett, akinek holografikus képmása Dimak íróasztala fölött lebegett. Graff ezredes, ismerte fel Bean. A Hadiskola parancsnoka.

– A stratégiám egyszerű volt – vázolta éppen Graff. – Beadtam a derekamat, és lehetővé tettem, hogy hozzáférjen ahhoz, amihez akart. Attól a nőtől csak akkor kapok használható választ, ha engedek neki.

– Adott már bármilyen értékelhető információt?

– Nem, még túl korai. De felvetett egy érdekes kérdést.

– Miszerint?

– Hogy vajon ember-e egyáltalán az a fiú.

– Ugyan már! Biztosan nem azt gondolja, hogy egy hangy lárva, emberbőrben!

– Nem, a hangyokhoz semmi köze. Genetikai módosításokra célzott. Az sokat megmagyarázna.

– De ettől még mindig ember.

– Ez vitatható, nem igaz? Az emberek és a csimpánzok között genetikailag minimális a különbség. Az emberek és a Neander-völgyiek között még kisebb. Mekkora különbség teszi más fajjá az ember fiát?

– Filozófiailag érdekes kérdés, de gyakorlati értelemben...

– Gyakorlati értelemben fogalmunk sincs, mit fog tenni ez a overek. Az ő fajtájáról nincsenek adataink. Főemlős, tehát feltételezhetünk bizonyos alapvető hasonlóságot, de valójában elképzelésünk sincs a motivációiról, amelyek...

– Uram, tisztelettel, még csak egy gyerek. Egy emberi lény. Nem valami idegen...

– Pontosan ezt kell kiderítenünk, mielőtt eldöntenénk, menynyire bízhatunk meg benne. Ezért kell még éberebben szemmel tartania. Ha nem tudja rávenni, hogy játsszon az elmejátékkal, akkor találjon más módszert arra, hogy elemezhető adatokat kapjunk róla. Mert addig nem számolhatunk vele, amíg nem tudjuk, megbízhatunk-e benne.

Érdekes, milyen nyíltan elmejátéknak nevezik egymás között a játékot, gondolta Bean.

Aztán rájött, miről beszélnek. „Rávenni, hogy játsszon az elmejátékkal.” Amennyire tudta, ő az egyetlen gyerek, aki nem játszik vele. Róla beszéltek. Új faj. Genetikai módosítás. Bean érezte, hogy hevesebben ver a szíve. Mi vagyok én? Nemcsak okos, de... más is.

– Mi a helyzet a biztonsági kockázattal? – kérdezte a százados.

– Ez a másik dolog. Meg kell tudnia, mire jött rá magától. Vagy legalábbis azt, mennyire valószínű, hogy elárulja a többi gyereknek. Jelenleg ez a legfőbb veszély. Az egész program összeomlását még akkor sem kockáztathatjuk, ha esetleg ő lesz az a parancsnok, akire szükségünk van. Már Ender esetén is túl sokat tettünk egy lapra, és lássuk be, ő azért messze kisebb kockázatot jelentett.

– Nem gondoltam volna, hogy maga kedveli a szerencsejátékokat, uram.

– Nem. De néha belekényszerítenek.

– Megteszem, amit tudok, uram.

– Kódoljon mindent, amit küld róla. Ne említsen neveket. Ne beszéljen a szokásosnál többet a tanáraival. Maradjon kettőnk között.

– Természetesen.

– Ha csak úgy tudjuk legyőzni a hangyokat, Hogy egy másik fajt vetünk be, Dimak, akkor mennyire mentettük meg az emberiséget?

– Egyetlen gyerek nem válthat le egy egész fajt – vélte a százados.

– Már köztünk vannak. Már bedugták az orrukat.

– Ők?

– Lehet, hogy paranoiás vagyok, lehet, hogy xenofób. Azt hiszem, ezért is kerültem ebbe a pozícióba. Azt javaslom, ápolja magában ezeket az értékeket, és idővel talán ön kerül a helyemre.

Dimak nevetett. Graff nem. A képe eltűnt a kijelzőről.

Bean uralkodott magán. Emlékezett rá, hogy egy jelszóra várt, vissza is mászott a másik szobához.

A tanár még nem ért vissza a zuhanyozásból.

Miféle biztonsági kockázatról beszélhettek? Friss esemény lehet a hátterében... Feltehetően Bean és Dimak beszélgetéséről lehetett szó, és a Hadiskola valódi céljáról. Nyilvánvaló volt, hogy az a felvetése, miszerint a galaktikus háború már véget ért, téves, hiszen ellenkező esetben Dimak és Graff nem említették volna, hogy keresnek valakit, aki legyőzheti a hangyokat. De ha ez még nem következett be, másféle kockázatról kellett, hogy beszéljenek.

Lehet, hogy korábbi elmélete csak részben volt igaz, és a Hadiskola kettős célt szolgál: eltávolítani a potenciális hadvezéreket a Földről, és megtalálni azt, aki legyőzi a hangyokat. Graff és Dimak talán attól tart, hogy Bean elárulja ezt a titkot a többi gyereknek, akik közül néhányan esetleg hazájuk, népük vagy szüleik eszméit fontosabbnak tartanák.

Mivel Beannek valóban szándékában állt kifürkészni a többiek lojalitását, ezek után még óvatosabbnak kell lennie, nehogy egy-egy beszélgetése a társaival felkeltse a tanárok figyelmét. Csak annyit kell kipuhatolnia, hogy az értelmesebb gyerekek közül melyik kötődik érzelmileg a hazájához. Persze ehhez előbb rá kell jönnie, hogyan működik a lojalitás, hogy legyen valamilyen elképzelése arról, hogyan gyengítse vagy erősítse, hogyan használja ki vagy fordítsa meg.

Csak azért, mert az első elmélete magyarázatot adott minden szavukra, még nem feltétlenül jelentette azt, hogy igaza is van. Ugyanakkor csak azért, mert a hangy háborút még nem vívták meg, nem kell elvetnie sem. Lehetséges például, hogy már elindították a flottát a rivális faj bolygója felé, de még mindig képeztek parancsnokokat, hogy elhárítsanak egy esetleges elleninváziót. Ebben az esetben az emlegetett biztonsági kockázat az lehetett, hogy Bean félelmet ébreszt a társaiban azzal, hogy milyen kevés ideje van az emberiségnek, és mekkora a veszély.

A helyzet iróniája, hogy az általa ismert gyerekek közül ő tudott a legjobban titkot tartani. Ebben még Achillesz-nél is jobb volt, mert a sánta szeka azzal, hogy nem fogadta el Poke kenyerét, elárulta magát.

Bean tudott titkot tartani, de azt is tudta, hogy néha érdemes utalásokat tennie, hogy így jusson még több információhoz. Ezért is ment bele a Dimakkal folytatott beszélgetésbe. Kockázatos volt, de hosszú távon elérheti, hogy ne tegyék ki az iskolából, vagy ne hallgattassák el, akár az elpusztítása árán. Ügyes volt, több információt tudott meg, mint amennyit elárult. Míg ők csak a személyével kapcsolatos információkat szerezték meg, Bean rengeteg fontos kérdésre választ kapott.

Tehát a legnagyobb talányuk: Bean. Hogy ki is valójában. Butaság aggódni amiatt, hogy ember-e vagy sem. Mi más lehetne? Még nem találkozott olyan gyerekkel, aki olyan érzelmeket mutatott ki, amelyekre ő ne lett volna képes. Csak az volt a különbség, hogy erősebb volt, és nem hagyta, hogy múló szükségletei és érzelmei irányítsák a tetteit. Ettől idegen lenne? Ember ő is... csak jobb.

A tanár visszatért a szobába. Felakasztotta nyirkos törülközőjét, de mielőtt még felöltözött volna, leült és bejelentkezett a gépébe. Bean figyelte, hogyan mozognak az ujjai a billentyűzet fölött. Nagyon gyorsan gépelt, szinte elmosódtak az ujjai. Bean tudta, sokszor kell majd újra és újra lejátszania a fejében a jelenetet, mire sikerül az egész jelszót összeraknia.

Visszamászott a függőleges aknáig. Az esti expedíció már így is túl hosszúra nyúlt, és egyre veszélyesebbé vált – szüksége volt az alvásra is, és minden egyes újabb perc tovább növelte a lebukás kockázatát.

Ami azt illeti, nagyon szerencsés volt az első felderítőútján. Éppen ki tudta hallgatni Dimakot és Graffot, amint róla beszélgettek, és éppen ott lehetett, amikor egy tanár begépelte a nevét és jelszavát. Egy pillanatra még az is megfordult a fejében, hogy talán megszervezték az egészet, tudták, hogy ott van, és kíváncsiak voltak rá, mihez kezd vele. Lehet, hogy ez is csak egy kísérlet?

Nem. Nemcsak szerencse volt, hogy látta a tanár jelszavát. Tudatosan választotta ki, mert látta, hogy zuhanyozni megy, és mert az asztala pont jó szögben volt. Bean intelligens döntést hozott.

A legjobb esélyt ragadta meg, és be is vált.

Ami Dimakot és Graffot illeti, talán véletlenül hallotta meg őket, mindenesetre a saját döntése volt, hogy közelebb menjen és figyeljen. És ami azt illeti, ő döntött úgy, hogy felderíteni indul, pontosan azért, amiért Graff és Dimak aggódni látszottak. Nem volt meglepetés az sem, hogy takarodó után került sor a beszélgetésre, hiszen ekkorra csendesedett el az űrállomás, ekkor nyílt lehetőségük az egyeztetésre anélkül, hogy a többi tanár gyanúját felkeltették volna. Nem szerencse volt – Bean maga teremtette meg a lehetőséget. Látta a bejelentkezést, és hallotta a beszélgetést, mert gyorsan eldöntötte, hogy bemászik a szellőzőrendszerbe, és cselekedett is.

Mindig a saját szerencséjének a kovácsa volt.

Talán ez is része annak a génmódosításnak, amit Graff emlegetett.

Az a nő, azt mondta. Az a nő... ő vetette fel a kérdést, hogy J Bean genetikailag ember-e. Valaki információ után kutatott, !

Graff engedett neki, és hagyta, hogy hozzáférjen olyan dolgokhoz, amelyek rejtve voltak előtte. Ez azt jelentette, hogy idővel még több információ érkezik majd. Még több válasz Bean eredetével kapcsolatban.

Lehetséges, hogy Carlotta kételkedett Bean emberi mivoltában?

A nővér, aki megsiratta, amikor elküldte a Hadiskolába? Az apáca, aki gyermekeként szerette?

Hogyan kételkedhet bennem pont ő?

Ha emberbőrbe bújt szörnyeteget keresnek, valami idegent, ami közénk valónak álcázza magát, inkább figyeljék meg maguknak azt az apácát, aki szinte sajátjának tekint egy gyereket, aztán meg kétségeket ébreszt mindenkiben, hogy igazán az-e. Pinocchio tündérének az ellentéte. Megérint egy valódi fiút, aki valami borzalmas, félelmet keltő lénnyé változik.

Kizárt, hogy Carlotta nővér lett volna! Biztosan egy másik nőről beszéltek. Lehet, hogy egyszerűen rosszul illesztette össze a mozaikdarabkákat, mint ahogy tévedett azzal kapcsolatban is, hogy a hangyokkal vívott háború véget ért. Ezért nem bízhatott teljesen a saját elméleteiben. Bár követte a logikájukat, készen állt rá, hogy módosítsa őket, ha következtetései tévesnek bizonyultak.

Mellesleg számára nem az jelentene a problémát, hogy ember-e vagy sem. Bármi legyen is, ő továbbra is ő, és úgy kell cselekednie, hogy ne csak életben maradjon, de annyira ura legyen a jövőjének, amennyire csak lehetséges. Az viszont veszélyesnek tűnt, hogy őket foglalkoztatta a lehetőség, hogy genetikai manipuláció eredménye. Ettől kezdve az a feladata, hogy hétköznapinak tűnjön, csak így oszlathatja el az aggályaikat.

De hogyan is színlelhetné, hogy csupán egy egyszerű gyermek? Nem azért hozták ide, mert hétköznapi, hanem azért, mert különleges. Ami azt illeti, a többi tanuló is mind különleges. Az iskola pedig olyan nyomást helyez rájuk, hogy néhányan még igazi csodabogarakká válnak. Mint Bonzo Madrid, aki harsányan vendettát hirdetett Ender Wiggin ellen. Tehát Beannek éppen hogy nem szabad egyszerű srácnak látszania, hanem ahogy elvárják, egyedien kell viselkednie.

Ezt viszont lehetetlennek tűnt megjátszani. Nem volt a birtokában az információ, hogy a tanárok milyen jeleket, viselkedéseket figyeltek a gyerekeknél. Lehet, hogy Bean utánozni tudna tíz cselekvési formát, és fogalma sem lehet róla, hogy létezik még kilencven másik is, amelyet nem vett észre.

Nem, nem kiszámítható módon kell színlelnie, hanem olyanná kell válnia, amilyen szerintük egy reménybeli tökéletes parancsnok.

Mikor visszaért a szállásukhoz, felmászott az ágyába, és megnézte az időt a terminálján. Kevesebb mint egy órát vett igénybe a felfedezőút. Eltette a számítógépet, és a sötétben heverve fejben visszajátszotta, hogyan gépelte be a tanár a jelszavát. Mikor már viszonylag biztos volt benne, hogy tudja, mi a felhasználónév és a jelszó, átadta magát a pihenésnek.

Már elbóbiskolt, amikor felismerte, hogy mi lenne a tökéletes álca, amivel eloszlatná a félelmeket, neki pedig biztonságot és előrelépést hozna.

Ender Wigginné kell válnia.

11.

APU

– Uram, privát kihallgatást kértem.

– Dimak azért van itt, mert a maga biztonsági szabálysértése érinti az ő munkakörét is.

– Biztonsági szabálysértés? Ez az oka az áthelyezésemnek?

– Az egyik diák a maga azonosítóját használta fel, hogy belépjen a tanári hálózatba. Megtalálta a bejelentkezési adatállományokat, és létrehozott magának egy új azonosítót.

– Uram,én betartottam minden szabályt. Sosem jelentkezem be a tanulók előtt.

– Mindenki ezt mondja, de aztán kiderül, hogy mégis megteszik.

– Elnézést, uram, de Uphanad éppenséggel nem. Mindig ő szól rá a többiekre, ha rajtakapja őket. Ami azt illeti, meglehetősen határozott ez ügyben. Az őrületbe kerget mindnyájunkat.

– Ellenőrizheti a bejelentkezési naplót. Sosem léptem be a rendszerbe a tanórák alatt. Sőt, sosem jelentkezem be máshol, csak és kizárólag a szobámban.

– Akkor hogyan tudott ez a gyerek belépni a jelszavával?

– A terminálom az asztalon van, így... ha használhatom az önét, hogy megmutassam.

– Természetesen.

– Így ülök. Háttal az ajtónak, hogy ne lásson be senki. Sosem jelentkezem be máshogy.

– Márpedig ablak nincs, amin bekukucskálhat.

– De igen, uram.

– Dimak?

– Van egy ablak, uram. Nézze. A szellőző.

– Komolyan arra céloz, hogy...

– Ő a legkisebb, aki valaha is...

– Szóval az a Bean gyerek szerezte meg a jelszavamat?

– Kiváló, Dimak, sikerült egyértelmű utalást tennie rá.

– Sajnálom, uram.

– Ah, újabb biztonsági szabálysértés. Dimakot is hazaküldi velem együtt?

– Senkit nem küldök haza.

– Uram, meg kell jegyeznem, hogy Bean behatolása a tanári rendszerbe, kiváló lehetőség.

– Arra, hogy egy diák szabadon garázdálkodjon a tanári adat-állományokban?

– Arra, hogy tanulmányozzuk Beant. Nem sikerült rávenni, hogy játsszon az elmejátékkal, de most már tudjuk, ő milyen játékot választott. Figyeljük meg, hova megy a rendszerben, mihez kezd a hatalommal, amit teremtett magának.

– De a károk, amiket okozhat...

– Nem fog károkat okozni, uram. Semmi olyasmit nem fog tenni, amivel elárulhatja magát. Ez a gyerek messze rafináltabb annál. Ne felejtse el, az utcáról jött! Információra van szüksége: csak nézni fog de nem ér hozzá semmihez.

– Tehát máris kielemezte, igaz? Már tudja, mi vezérli?

– Tudom, hogy ha van valami, amit el akarunk hitetni vele, hagynunk kell, hogy magától rátaláljon. El kell lopnia tőlünk. Ezért gondolom, hogy ez a betörés tökéletes alkalom, hogy befoltozzunk egy másik, fontosabb rést.

– Azon tűnődöm, hogy ha a szellőzőben mászkált, mi mindent hallott még?

– Ha lezárjuk a szellőző átjáróit, tudni fogja, hogy lebukott, és nem fog bízni abban, amit el akarunk hitetni vele.

– Tehát meg kell engednem, hogy egy gyerek mászkáljon a szellőzőrendszerben, és...

– Már nem sokáig lesz rá képes. Ő is nő, és a szellőzők elég keskenyek. .

– Nem nyugtatott meg. És sajnos Uphanadot is meg kell ölnünk, mert túlsókat tud.

– Kérem, mondja, hogy csak tréfál.

– Természetesen. Hamarosan a maga diákja lesz a fiú, Uphanad százados. Tartsa szemmel. Csak velem beszéljen róla. Kiszámíthatatlan és veszélyes.

– Veszélyes? A kis Bean?

– Magát is megtáncoltatta, nem igaz?

– Már elnézést, uram, de magát is.

Bean átolvasta minden diák anyagát a Hadiskolában. Naponta körülbelül fél tucat jelentésen rágta át magát. Mint kiderült, az eredeti teszteredményeik voltak a legkevésbé érdekesek. Mindegyik olyan magas pontszámokat ért el a földi teszteken, hogy a különbségek elhanyagolhatóak voltak. Bean vezette a listát, mögötte Ender Wiggin állt. Kettejük között pont akkora volt a különbség, mint Ender és a harmadik diák között. Ám mindez relatív volt: Ender és Bean között fél százalékpont volt a differencia, és a legtöbb gyerek 97-98 százalékot ért el.

Beannek persze nem esett nehezére ennyi pontot szerezni. Többre is képes lett volna, csakhogy elérte a tesztek által felmérhető tudás felső korlátját. A különbség közte és Ender között bizonyosan nagyobb volt, mint amit feltételeztek.

És mégis... az aktákat olvasva Beannek rá kellett jönnie, hogy a pontszámok csak útmutatóul szolgáltak. A tanárok jelentései számítottak igazán. Ezekben olyasmik szerepeltek, mint: leleményesség, éleslátás, intuíció; felettes-beosztott kapcsolat kialakítása, merészség a komoly döntések meghozatalára, a körülmények alapos, átgondolt elemzése, a megszerzett tapasztalatok bölcs fel-használása. Ezeket elnézve Bean rájött, hogy bizonyos kívánalmakban elmaradt más tanulóktól.

Ender Wiggin több megfigyelt tulajdonságban is erősebb volt nála. Neki is eszébe jutott volna, hogy külön gyakoroljon, mint Wiggin, ha a parancsnoka nem lett volna hajlandó bevonni őr. Talán még másokat is elcsábított volna közös gyakorlásra... csakhogy Wiggin minden érkezőt befogadott, nem számított neki, hogy a terem zsúfoltságával megnehezíti az edzést. Ráadásul a tanárok feljegyzései szerint egy ideje több időt töltött mások kiképzésével, mint azzal, hogy magát fejlessze. Persze ez részben azért történt így, mert Bonzo Madrid kitette a szalamandrák közül, így több ideje maradt a saját csapatára. Mégis tárt karokkal fogadta azokat a lelkes újoncokat is, akik csak azért jártak el a közös gyakorlatozásra, hogy később könnyebben bekerülhessenek egy másik seregbe. Miért?

Mert akárcsak én, tanulmányozza a többieket, hogy felkészüljön egy későbbi háborúra a Földön? Talán hálózatot épít, ami minden seregre kiterjed? Talán rosszul képzi ki őket, hogy később kihasználja a hibáikat?

Amit a barakkbeli társai meséltek neki Wigginről, lassan rávezette egyfajta megoldásra. Wiggint csak látszólag érdekelték a többiek, csupán azért volt velük figyelmes, hogy szeressék. Vajon miért volt ilyen szörnyen nagy igénye a szeretetre? Mindenesetre működött. Endert bálványozták.

Bean gyanította, hogy valami más is meghúzódik a felszín alatt, de képtelen volt rájönni, mi az.

A tanárok észrevételeiből, még ha segítettek is valamelyest, Bean nem tudott betekinteni Wiggin gondolataiba. Egyrészt az elmejátékból nyert pszichológiai megfigyeléseket valahol máshol tárolták, amihez Bean nem fért hozzá. Másrészt a tanárok se nagyon tudtak belelátni Wiggin fejébe, mert képtelenek voltak az ő szintjén gondolkodni.

De Bean képes volt rá.

Azonban nem az vezérelte, hogy tudományos érdeklődésből tanulmányozza Wiggint, vagy hogy versengjen vele, de még csak az sem, hogy megértse. Az volt a célja, hogy olyan diákká váljon, akiben a tanárok megbíznak, akire számíthatnak. Akit teljesen emberinek tekintenének. Ilyen szempontból Wiggin volt a tanára, mert neki már sikerült elérnie azt, amit Bean is szeretett volna.

Ráadásul Wiggin ezt úgy érte el, hogy közben hibázott. Hírneve ellenére sem volt minden lépése ésszerű. Nem mintha bárki másé az lett volna. De Wiggin hajlandósága arra, hogy a szabadidejét olyan gyerekek képzésére áldozza, akiktől semmit sem kaphat viszonzásul, Bean számára teljesen érthetetlen volt. Wiggin nem támogatói hálózatot épített. Beannel ellentétben a memóriája sem volt tökéletes, így azt sem tartotta valószínűnek, hogy Wiggin fejben vezet aktát mindenkiről. Akikkel ő együtt dolgozott, azok nem a legkiemelkedőbbek voltak, sőt, gyakran a legfélénkebb, legkevésbé önálló gyerekek, a seregeik legügyetlenebb tagjai. Pontosan azért mentek hozzá, mert azt hitték, ha egy szobában vannak a ranglista élén álló diákkal, akkor ők is többek. De miért volt hajlandó Wiggin megadni ezt nekik?

Miért áldozta fel magát Poke értem?

Egyazon kérdés volt. Bean tudta. A könyvtárban talált néhány művet az etikáról, és elolvasta őket a terminálján. Hamar rájött, hogy az altruizmust magyarázó elméletek mind hamisak. A legostobább az a régi szociobiológiai magyarázat volt, amely szerint a nagybácsik hajlandóak életüket adni unokaöccsükért – a modern hadseregben nem léteztek vérkötelékek, a katonák idegen emberekért haltak meg. A közösségi elmélet nagyjából működőképesnek tűnt; arról szólt, miért tisztelték a közösségek az önfeláldozó hősöket, de ez még mindig nem magyarázta meg magát a hősiességet.

Mert Bean ezt látta Wigginben. Ő volt az esszenciális hős.

Wiggin kevesebbet törődött magával, mint azokkal a gyerekekkel, akik öt percet sem érdemeltek volna meg az idejéből.

Mégis ez lehet az a tulajdonság, ami miatt mindenki felfigyelt rá. Talán ez az, amiért azokban a történetekben, amelyeket Carlotta nővér mesélt neki, Jézust mindig tömeg vette körül.

Talán ezért félek annyira Wiggintől. Mert ő az idegen, nem én. Ő az, aki kiismerhetetlen, ő az, aki kiszámíthatatlan. Ő az, aki nem józan, nem ésszerű indokból cselekszik. Én életben akarok maradni, ennyi a célom. Az övé azonban... kiszámíthatatlan.

Minél tovább tanulmányozta Wiggint, annál több rejtélyre bukkant. Minél elszántabban próbálta utánozni a cselekedeteit, annál inkább úgy is látta a világot, ahogy Wiggin.

Miközben követte Wiggint – továbbra is tisztes távolságból –, képtelen volt rávenni magát, hogy azt tegye, amit a fiatalabbak, amit Wiggin tanítványai. Nem tudta Endernek hívni. Ha a vezetéknevén nevezgeti, azzal távolságot tart tőle. Mintha mikroszkópon át szemlélne egy amőbát.

Mit tanulmányoz Wiggin, mikor szabadidejében olvas? Nem hadtörténeti és stratégiai könyveket, amiket Bean bedarált és most módszeresen újraolvasta, hogy miként lehet átültetni űrhadviselésre és modern földi hadviselésre. Wiggin is olvasgatott, de mikor a könyvtárba ment, az esetek felében harci videókat nézegetett, többnyire a hangyok hajóiról. Illetve azokat a felvételeket, amiken Mazer Rackham alakulata hősies csatában megtörte a második inváziót.

Bean is megnézte őket, bár nem sokszor – ha egyszer látott valamit, tökéletesen emlékezett rá, és fejben újra meg újra végigpörgethette, elegendő részletességgel, hogy később emlékezzen olyan momentumokra, amelyek fölött először átsiklott. Wiggin is mindig valami újat látott a felvételeken? Vagy olyan dolgokat keresett, amelyeket még nem talált meg?

Talán megpróbálja megérteni, hogyan gondolkodnak a hangyok? Miért nem jön rá, hogy az itteni könyvtárban egyszerűen nincs elég képanyag, hogy ez kivitelezhető legyen? Itt csak a propagandavideók vannak. Minden borzalmas felvételt, amin halott katonák vagy véres közelharci ütközetek látszanak, kigyomláltak az archívumból. Nem voltak olyan felvételek, amiken a hangy űrjárművek emberi hajókat robbantanak fel. Csak azt lehetett látni, hogyan készülődnek az összecsapásokra, hogyan mozognak alakzatba.

Űrcsaták? Olyan izgalmasak a kitalált történetekben, és olyan unalmasak a valóságban. Olykor valami felvillant, de többnyire csak sötétség volt.

És persze a kötelező diadal, Mazer Rackham győztes csatája.

Mit akarhatott Wiggin megtanulni az egészből?

Bean többet tudott meg abból, amit kivágtak, mint amit látott. Például nem akadt egyetlen kép sem Mazer Rackhamről sehol a könyvtárban. Ez furcsa volt. A Triumvirátus vezetőinek arca mindenütt látható volt, ahogy más parancsnokok és politikusok képei is. De Rackhamé miért nem? Meghalt volna a győzelem pillanatában? Vagy talán kitalált alak csupán, egy szándékosan gyártott legenda, egy név, akit a diadal hősének lehet kikiáltani? De ha ez volt az ok, akkor gyártottak volna hozzá egy arcot is... nem lett volna különösebben nagy bravúr. Talán valami testi Ili' bája miatt kellett elrejteni?

Talán nagyon-nagyon kicsi volt?

Ha felnövök, és én leszek az emberi flotta parancsnoka, aki legyőzi a hangyokat, az én képemet is elrejtik, mert aki ilyen kicsi, abból nem lehet hős?

Kit érdekel? Én nem akarok hős lenni.

Arra ott van Wiggin.

Elért a sorban Nikolaihoz, ahhoz a fiúhoz, aki a vele szemben lévő ágyon aludt. Elég esze volt, hogy megtippeljen néhány dolgot, amire Bean nem gondolt. Elég józan gondolkodású volt, hogy ne legyen dühös, amikor rájött, hogy Bean ellopta a jelszavát. Bean izgatottan vágott bele az aktája tanulmányozásába.

A tanárok értékelése negatív volt. „Csupán helykitöltő.” Kegyetlen állítás... de vajon igaz-e?

Bean rájött, hogy túlságosan is bízott a tanárok értékelésében. Semmi bizonyíték nem volt rá, hogy igazuk lenne! Vagy csak azért hiszek bennük, mert engem magasra pontoztak? A hiúságom legyezgetése megtévesztette az éleslátásomat?

Mi van, ha minden értékelésük reménytelenül téves?

Nekem nem voltak aktáim Rotterdam utcáin. Mégis ismertem a gyerekeket. Poke... őt magam mértem fel, és majdnem igazam volt, csak egy-két nem várt történés csúszott közbe. Őrmester – egyáltalán nem volt meglepetés. Achilles... igen, róla is mindent tudtam.

Akkor miért tartottam magam távol a többi gyerektől? Mert először elszigeteltek, és mert úgy döntöttem, hogy a tanárok kezében van a hatalom. De most már látom, hogy csak részben volt igazam. A tanároknak van hatalmuk itt és most, de egyszer eljön az idő, hogy nem leszek a Hadiskolában, és akkor nem fog számítani, mit gondolnak rólam a tanárok. Elsajátíthatok minden katonai elméletet és hadtörténetet, amit csak akarok, de nem lesz jelentősége, ha nem bíznak rám parancsnokságot. Sosem lesz hadseregem vagy flottám, csak ha elhiszik, hogy mások követnék a parancsaimat.

Egyelőre csak gyerekek vannak körülöttem, de idővel felnövünk mind. Hogyan választják ki a vezetőket? Hogyan vehetem rá őket, hogy kövessenek valakit, aki olyan kicsi és népszerűtlen, mint én?

Vajon Wiggin mit tenne?

Bean megkérdezte Nikolait, kik azok a csoportjukból, akik Wigginnel gyakorolnak.

– Csak néhányan. Akik kiszorultak a társaságból. Nyalizók és hencegők.

– De kik azok?

– Be akarsz kerülni Wigginhez?

– Csak tudni akarok róla néhány dolgot.

– Miket?

A kérdés zavarta Beant. Nem szeretett arról beszélni, mit tervez. Ugyanakkor Nikolai nem volt vele ellenséges, csupán a kíváncsiság vezette.

– A történetét. Ő a legjobb, nem? Hogyan vált azzá?

Bean azon tűnődött, elég természetesnek hangzik-e, jól használja-e a kifejezéseket. Magától nem nagyon alkalmazta, a hanglejtések dallamát még nem sajátította el tökéletesen.

– Ha megtudod, mondd el nekem is – mondta Nikolai.

– Elmondom – ígérte Bean.

– Nekem semmi esélyem, hogy olyan jó legyek, mint ő – nevetett Nikolai. – Neked talán, ahogy tanulsz.

– Nem Wiggin fújja a passzátszelet.

– Az meg mit jelent?

– Ő is ember, mint bárki más. Ha megtudom, hogyan csinálja, elmondom, rendben?

Bean azon töprengett, miért írja le magát máris Nikolai, miből gondolja, hogy ő nem lehet olyan jó. Lehet, hogy a tanárok negatív értékelése mégis igaz volt? Vagy öntudatlanul is hagyták, hogy meglássa rajtuk a lenézést, és Nikolai hitt nekik?

A fiúktól, akiket Nikolai mutatott meg neki – a nyalizók és hencegők, ami nem is állt olyan messze az igazságtól –, Bean megtudta Wiggin legjobb barátainak a nevét.

Shen. Alai. Petra... már megint ő. De Shen a legrégebbi.

A könyvtárban találta meg, tanulóidőben. Oda csak azért volt érdemes járni, hogy videókat nézhessen az ember – a könyveket a személyes terminálokon is el tudták olvasni. Shen mégsem videókat nézegetett. Vele volt a terminálja, és az elmejátékkal játszott.

Bean leült mellé, és nézte. Egy oroszlánfejű, láncinges ember állt egy óriás előtt, aki választás elé állította éppen. A hang úgy volt beállítva a terminálon, hogy ne hallatsszon ki, egyedül csak Shen értse. Begépelt pár szót, mire az oroszlánfejű alak megitta az egyik italt, és rögtön elpusztult.

Shen dünnyögött valamit, és eltette a terminálját.

– Ez az Óriás itala? – kérdezte Bean. – Hallottam róla.

– Te még sosem játszottál vele? – kérdezett vissza Shen. – Nem lehet megnyerni. Legalábbis azt hittem.

– Hallottam róla. Nem tűnik túl izgalmasnak.

– Tűnik? Még nem próbáltad? Pedig nem nehéz megtalálni.

Bean vállat vont, próbált olyan érdektelennek látszani, mint a többiek szoktak. Shen derűsen mosolygott rá. Talán szórakoztatta, hogy Bean a nagyokat próbálja utánozni? Rosszul csinálta volna?

– Ugyan már, komolyan nem játszol a játékkal?

– Azt mondtad – váltott témát Bean –, hogy azt hitted, nem lehet legyőzni.

– Láttam valakit, aki eljutott egy olyan helyre, ahol én még nem jártam. Megkérdeztem, merre jár, ő meg azt mondta, „az Óriás italán” túl.

– Elmesélte, hogyan jutott el oda?

– Nem kérdeztem.

– Miért?

Shen vigyorgott és félrenézett.

– Wiggin volt az, mi?

A vigyor elhalványult.

– Azt nem mondtam.

– Tudom, hogy a barátja vág)', azért jöttem.

– Mi van? Kémkedsz utána? Csak nem Bonzo küldött?

Nem alakult valami jól a beszélgetés. Bean nem számított rá, hogy Wiggint ennyire óvják a barátai.

– Magamtól jöttem. Nincs hátsó szándékom. Csak... csak tudni akarom... te már kezdettől ismered, nem? Azt mondják, újonckorotok óta barátok vagytok.

– És akkor mi van?

– Neki vannak barátai, igaz? Mint te. Bár mindig jobb az osztályban, és mindig jobb mindenben, ugye? De mégsem utálják.

– Sok bichao utálja.

– En is szeretném, ha lennének barátaim.

Bean tudta, hogy nem szabad túl elkeseredettnek tűnnie, ehelyett úgy próbált beszélni, mint aki nagyon próbál nem elkeseredettnek hatni, és unott, zavart nevetéssel oldotta a mondandóját. Mintha tréfának szánná.

– Elég kicsi vagy – húzta el a száját Shen.

– De nem azon a bolygón, ahonnan jöttem.

Shen első alkalommal őszintén elvigyorodott.

– A pigmeusok bolygójáról?

– Azok a fickók túl magasak nekem.

– Nézd, értem, hogy mit akarsz – nyílt meg végre Shen. – Nekem a járásom volt fura. Néhányan cukkoltak miatta. Ender vé-get vetett neki.

– Hogyan?

– Még jobban cukkolta őket.

– Nem hallottam róla, hogy nagyszájú volna.

– Nem, egy szót sem szólt. A termináljával csinálta. Üzenetet küldött Istentől.

Ó, igen. Erről már hallott.

– Azt miattad tette?

– Gúnyolódtak a hátsómon. Akkoriban nagy volt a fenekem. Még az edzések előtt, tudod. Erre aztán Ender azon poénkodott, hogy mások a fenekemet nézték. De Istenként jelentkezett be hozzá.

– Tehát nem tudták, hogy ő az.

– Ó, dehogynem. Rögtön tudták. De nem mondott semmit... hangosan.

– Így lettetek barátok? Megvédi a kicsiket?

Mint Achilles, gondolta Bean.

– A kicsiket? Ő volt a legkisebb az újoncok között. Nem annyira. mint te, de sokkal kisebb a többieknél. Fiatalabb.

– Ő volt a legfiatalabb, de a védelmeződ lett?

– Nem, nem úgy. Megakadályozta, hogy folytatódjon a dolog. Odament a csoporthoz... Bernardhoz, ő gyűjtötte maga köré a legnagyobbakat, a keményfiúkat...

– A szekákat.

– Igen, mondhatjuk. Ender Bemard első emberéhez, a legjobb barátjához ment oda, Alaihoz. Összebarátkoztak.

– Tehát ellopta Bemard támogatóját.

– Nem, ember. Egyáltalán nem. Összebarátkozott Alaijal, és Alaion keresztül Bernardnak is a barátja lett.

– Bemard... ő az, akinek eltörte a karját még a siklóban.

– Úgy van. És azt hiszem, Bemard sosem bocsátotta meg neki igazán, de látta, hogy mennek a dolgok.

– Hogy mennek?

– Ender jó gyerek, haver. Senkit sem utál. Ha rendes ember vagy, te is kedvelni fogod. És azt szeretnéd majd, hogy ő is kedveljen. És ha megkedvel téged, az azt jelenti, hogy rendes ember vagy. Ha akadékoskodsz, ha keresztbe teszel másnak, akkor meg fog őrjíteni. Pusztán azzal, hogy létezik... Ender megpróbálja felébreszteni benned a jót.

– Hogyan... ébreszti fel az ember a jót?

– Fogalmam sincs, haver. Azt hiszed, tudom? Egyszerűen csak... ha elég régóta ismered Endert, csak azt akarod, hogy büszke legyen rád. Ez olyan... gyerekesnek hat, nem?

Bean a fejét rázta. Ez inkább tűnt rajongásnak. És nem értette az okát. A barátok azok barátok. Mint Őrmester és Poke, még Achilles előtt. De ez nem jelent szeretetet. Mikor Achilles megjelent, mind szerették, de inkább volt az bálványozás, mint... úgy tekintettek rá, mint egy istenségre. Kenyeret adott nekik, ők pedig kenyeret adtak neki. Mint... ahogy szólíttatta magát. Apu. Ez is ugyanolyan lett volna? Ender is egy új Achilles?

– Te okos kölyök vagy, nem? – kérdezte Shen. – Én ott voltam, oké? Csakhogy egyszer sem merült fel bennem, hogy hogyan csinálja Ender. Egyszer sem gondoltam végig, hogyan lehetnék olyan, mint ő. Ő Ender, és ennél nem tudok többet mondani. Képtelenség olyannak lenni, amilyen ő. Talán meg kellett volna próbálnom. Csak... közel akartam lenni hozzá.

– Mert te is jó vagy – vélte Bean.

– Azt hiszem, ezt mondtam én is, nem? Legalábbis erre céloztam. Eszerint én is hencegő vagyok – mondta Shen.

– Nagyszájú hencegő, bizony – felelte Bean vigyorogva.

– Tudod... amikor ott van... kész lennék meghalni érte. Tudom, hogy ez ilyen hősduma, de igaz. Meghalnék érte. És ölnék is.

– Harcolnál érte.

Shen azonnal megértette.

– Így igaz. Született parancsnok.

– Alai is harcolna érte?

– Sokan mások is.

– De néhányan nem, ugye?

– Ahogy mondtam, a rosszak, ők utálják, irigyek rá. Megőrülnek tőle.

– Tehát a világ két részre oszlik: a jó emberek szeretik Wiggint, a rossz emberek utálják Wiggint.

Shen arcára megint kiült a gyanakvás.

– Nem tudom, miért mondtam el neked ezt a sok merdát. Túl okos vagy, hogy elhidd az egészet.

– Elhiszem – súgta Bean. – Ne legyél rám dühös.

Megtanulta már rég, hogy ha egy kisgyerek azt mondja, ne legyél rám dühös, a másik mindig elszégyelli magát.

– Nem vagyok dühös – mosolyodott el Shen. – Csak azt hittem, gúnyolódsz velem.

– Azt akartam tudni, Wiggin hogyan szerez barátokat.

– Ha tudnám, ha úgy igazából tudnám, nekem is több barátom lenne, tökmag. De nekem ott van Ender, és az ő barátai az én barátaim is, úgyhogy... olyan, mint egy család.

Család. Apu. Már megint Achilles.

Visszatért az a régi félelem, amit Poke halála után érzett, amikor meglátta a testét a vízben. Aztán Achillest reggel. Ahogyan viselkedett. Ez lett volna Wiggin? Apuka, amíg el nem jön az ő ideje?

Achilles gonosz volt, Ender pedig jó. Mégis, mindketten családot hoztak létre. Mindkettőjüket szerették, mindkettőjükért meghaltak volna. Védelmező, apu, gondoskodó, anya. Egyetlen szülő egy egész seregnyi árvának. Idefönt is utcagyerekek vagyunk. Lehet, hogy nem vagyunk éhesek, de mind családra vágyunk.

Kivéve engem. Ez az utolsó, amire szükségem van. Egy rám mosolygó apukára, késsel a kezében.

Jobb, ha én vagyok az apa, mintha nekem van apukám.

Hogyan érhetném ezt el? Hogyan szeretne valaki úgy engem, ahogy Shen szereti Endert?

Esélytelen. Túl kicsi vagyok. Túl jelentéktelen. Nincs semmim, amire szükségük lehet. Csak magamat tudom megvédeni, kihasználni a rendszert. Ender sokat taníthat azoknak, akik követik őt, akik megpróbálnak olyanná válni, mint ő. De nekem saját magamnak kell megtalálnom az utamat.

Már a döntése pillanatában tudta, hogy még nem végzett Wigginnel. Bármije volt is Wigginnek, bármit tudott is, Bean megszerzi a tudását.

Így teltek a hetek, a hónapok. Bean végezte a rendes órai munkát, részt vett a küzdőtermi oktatásokon, ahol Dimak megtanította őket, hogyan mozogjanak és lőjenek, vagyis a harcászati alapokat. Magánszorgalomból végigvette az összes készségfejlesztő kurzust, ami elérhető volt a terminálján. Tanulmányozta a hadtörténelmet, a filozófiát, a stratégiát. Olvasott az etikáról, a vallásról, a biológiáról. Nyomon követett minden diákot az iskolában, az újoncoktól a végzősökig. Mikor meglátta őket a folyosón, többet tudott róluk, mint ők magukról. Tudta, honnan származnak, mennyire hiányzott nekik a családjuk, mennyire volt fontos számukra a hazájuk, etnikai vagy vallási közösségük. Tudta, menynyire lennének értékesek egy nacionalista vagy idealista ellenállási mozgalomban.

És elolvasott mindent, amit Wiggin, megnézett mindent, amit Wiggin. Hallgatta, mit beszélnek a többiek Wigginről. Nyomon követte Wiggin pozícióját a ranglistán. Találkozott Wiggin barátaival, végighallgatta, hogyan vélekednek róla. Hallgatózott, odafigyelt minden beszélgetésre, ahol Wiggint idézték, és próbált valami filozófiát, világnézetet, hozzáállást, tervet felfedezni.

Aztán talált valami érdekeset. Wiggin, minden altruizmusa ellenére, minden önfeláldozási hajlama dacára soha egyetlen barátjának sem beszélt a saját problémáiról. Mind Wigginhez mentek, de Wiggin kihez ment? Nem volt több igazi barátja, mint Beannek. Wiggin magának való volt, akárcsak ő.

Bean hamarosan azt vette észre, hogy felsőbb osztályokba léptetik, ahogy túlhaladta az aktuális csoportjának tantervét, egyre idősebbek közé, akik először bosszúsan, később már csodálkozva néztek rá, ahogy elszáguldott mellettük a tananyagban, és már feljebb is léptették, mielőtt ők a feléig eljutottak volna. Wiggint is így nyomták át az osztályokon? Igen, de nem ilyen gyorsan. Vajon Bean azért végzett gyorsabban, mert jobb volt? Vagy mert közeledett a határidő?

Mert a tanári értékelésekből egyre inkább kivehető volt a sietség. Az átlagos képességű diákok – már amennyire itt bárki átlagos volt – értékelése egyre kurtább és kurtább lett. Mellőzték őket, míg a legjobbakat kiemelték.

A látszólag legjobbakat. Mert Bean kezdett ráébredni, hogy a tanárok értékeléseit gyakran befolyásolták, kiket kedveltek, és kiket nem. Úgy tettek, mintha elfogulatlanok és tárgyilagosak lennének, holott a karizmatikusabb gyerekek ugyanúgy befolyásolták őket, ahogy a többi diákot. Ha egy gyerek szimpatikus volt nekik, jobb megjegyzéseket kapott a vezéri képességeire, még akkor is, ha csak simulékony volt, olyan, aki szeretett csapatot építeni maga köré. Legalább olyan gyakran fordult elő, hogy alkalmatlanokat neveztek meg jó vezéregyéniségnek, mint ahányszor tehetségeket mellőztek. Bosszantó volt látni, hogy ennyire egyértelmű hibákat követtek el. Ott volt az orruk előtt példának Wiggin, aki valóban született parancsnok, és mégis rosszul mértek föl másokat. Lelkesedtek az energikus, magabiztos, nagyra törő gyerekekért, még akkor is, ha nem végeztek kiváló munkát.

Nem az volt az iskola célja, hogy megtalálják és kineveljék a lehető legjobb parancsnokokat? A földi tesztek egész ügyesek voltak. .. a diákok közt nem akadtak igazán ostobák. De a rendszer nem vett figyelembe egy igazán fontos szempontot: azt, hogy a tanárokat hogyan választották ki.

Hivatásos katonák voltak mind, sokat bizonyított tisztek, kiemelkedő képességekkel. De a hadseregben nem lehetett bizalmi pozícióhoz jutni pusztán a képességek alapján. Fel kellett hívni a felettesek figyelmét is, el kellett érni, hogy kedveljék az embert. Be kellett illeszkedni a rendszerbe. Az embernek úgy kellett kinéznie, ahogy a felettesei szerint egy leendő tisztnek ki kell néznie. Úgy kellett gondolkodnia, ahogy elvárták tőle a felettesei.

Ennek eredménye egy vízfejű intézmény lett, tele olyan emberekkel, akik jól festettek egyenruhában, ügyesen beszéltek, és elég jól végezték a munkájukat ahhoz, hogy ne hozzák kínos helyzetbe magukat vagy a vezetőiket. Közben pedig az igazán jó katonák végezték el a munka dandárját, ők húzták ki feletteseiket a csávából, és mégis őket vonták felelősségre azokért a hibákért, amelyeket a javaslataik ellenére a vezetőik elkövettek.

Ez volt a hadsereg. A tanárok olyan emberek voltak, akik ebben a környezetben érezték jól magukat. És pontosan ugyanannak a kifacsart értékrendszernek az alapján választották ki kedvenc diákjaikat.

Nem csoda, hogy egy Dink Meeker kaliberű srác átlátott rajta, és nem volt hajlandó játszani. Ő azon kevesek közé tartozott, aki kedvelhető és tehetséges volt egyszerre. Népszerűsége miatt szerették volna parancsnokká kinevezni, de tehetsége folytán megértette, hogy miért nem szabad elfogadnia a lehetőséget. Elutasította, mert nem hitt az ostoba rendszerben. Mások, mint például Petra Arkanian, aki nehéz természet volt ugyan, de remekül elboldogult a stratégiával és taktikával, és elég magabiztos volt ahhoz, hogy másokat hadba vezessen, bízzon a döntéseiben, és aszerint cselekedjen – szintén tartózkodóan viselkedett a rendszerrel szemben. Ezért a tanárok nem is értékelték sokra az adottságait; csak a hibáit nagyították fel, az erősségeit lebecsülték.

Így aztán Bean elkezdte összeállítani a maga ellenseregét. Olyan gyerekeket válogatott össze, akiket a tanárok nem vettek észre, de igazi tehetségek voltak, szívvel-lélekkel, nemcsak arccal és hanggal. Képzeletben eljátszott a gondolattal, ki lehetne tiszt közülük, aki a saját osztagját vezethetné...

Ender Wiggin parancsnoksága alatt, természetesen. Bean senki mást nem tudott elképzelni ebben a pozícióban. Wiggin tudja, hogyan használja fel őket.

Bean azt is tudta, hol az ő helye. Wigginhez közel. Osztagparancsnokként, de egyben Wiggin bizalmasaként is. Wiggin jobbkeze. így amikor Wiggin elkövet egy hibát, Bean rámutathat, így aztán Bean elég közel lenne, hogy talán megértse, miért emberi Wiggin, és miért nem az ő maga.

Carlotta nővér sebészi pontossággal használta új biztonsági besorolását – precízen vágta át magát az információs hálózaton, elcsípett egy morzsát itt, új kérdéseket tett föl amott, úgy beszélt emberekkel, hogy azoknak esélyük sem volt rájönni, milyen ügyben nyomoz, és miért tud annyi mindent a szigorúan titkos projektekről. Először csak magában rendezgette az összegyűjtött adatokat, majd jelentéseket írt Graff ezredes számára.

Ám ha másképp nem boldogult, húsvágó bárdként használta a biztonsági besorolást. A segítségével verekedte át magát az akadékoskodó börtönőrökön, biztonsági tiszteken, akik látván szokatlan tájékozottságát, rögtön a telefonhoz nyúltak, hogy ellenőrizzék, nem hamisítványt lobogtat-e az orruk előtt, ám ezzel csak annyit értek el, hogy felettes tisztjeik lehordták őket a sárga földig. Onnan kezdve istennőként bántak Carlotta nővérrel.

Így került végre szemtől szembe Bean apjával. Vagy legalábbis azzal, aki legközelebb állt hozzá, hogy az legyen.

– A rotterdami telepről akarok beszélni magával.

A férfi savanyú ábrázattal nézett rá.

– Már mindenről jelentést tettem, ezért nem vagyok halott. Bár néha azon gondolkodom, hogy helyesen döntöttem-e.

– Már említették, hogy maga nyavalygós fajta – mondta Carlotta nővér, minden könyörületességtől mentesen. – Nem hittem, hogy ilyen hamar megtapasztalhatom.

– Menjen a pokolba! – vágta rá a férfi, és hátat fordított az apácának.

Persze ezzel semmit sem ért el.

– Dr. Volescu, az adatok szerint huszonhárom csecsemőt tartott a rotterdami szervlaborjában.

A férfi nem szólt semmit.

– Persze ez hazugság.

Hallgatás.

– Ám én tudom, hogy ezt a hazugságot nem ön találta ki, ahogy azt is tudom, hogy a laborja sosem foglalkozott szervkereskedelemmel. Inkább vallotta magát bűnösnek, mintsem felvállalja, min dolgozott valójában.

A férfi lassan megfordult, de csak annyira, hogy egy lapos pillantással végigmérje.

– Mutassa csak azt a biztonsági besorolását, amit az előbb megvillantott!

Carlotta a kezébe adta, és nyugodtan várta, hogy a férfi alaposan megvizsgálja.

– Mennyit tud? – szólalt meg végül dr. Volescu.

– Tudom, hogy a valódi bűne az volt, hogy a parancs ellenére folytatta kutatási programját. Nem állt le, mert voltak megtermékenyített, módosított petesejtjei. Felhasználta Anton kulcsát. Azt akarta, hogy megszülessenek. Látni akarta, kivé válnak.

– Ha ezzel mind tisztában van, miért jött hozzám? Minden, amit tudok, szerepel a dokumentumokban, amiket bizonyára már olvasott is.

– Egyáltalán nem – tiltakozott Carlotta. – Engem nem érdekelnek a vallomások, nem érdekelnek a hogyanok. A babákról akarok tudni.

– Mind meghaltak – felelte a férfi. – Elpusztítottuk őket, amikor ráébredtünk, hogy le fogunk bukni. – Keserű daccal nézett az apácára. – Igen, csecsemőgyilkosság. Huszonháromszoros. De mivel a kormány nem ismerhette el, hogy ilyen gyerekek egyáltalán létezhettek, sosem vádoltak meg. Isten majd ítélkezik fölöttem. Ő fog vádolni. Ezért jött? Tőle kapott magas besorolást?

– Még tréfálkozik ezen? Azt akarom tudni, mit tudott meg róluk!

– Semmit sem. Nem volt elég időnk, még csak csecsemők voltak.

– Majdnem egy évig foglalkozott velük. Ezalatt fejlődniük kellett. Mióta Anton megtalálta a kulcsot, minden munka csak elméleti síkon zajlott. Maga látta fejlődni a babákat.

Halvány mosoly jelent meg a férfi arcán.

– Ez is olyan, mint azok a náci kísérletezések. Megvetik, amit tettem, de ismerni akarják a kutatásom eredményeit.

– Nyomon követte a gyarapodásukat. Az egészségüket. Az intellektuális fejlődésüket.

– Azelőtt lecsaptak ránk, hogy tesztelni kezdhettük volna szellemi képességeiket. Ráadásul nem voltak támogatóink, így alig tudtunk többet biztosítani, mint egy tiszta, meleg szobát és az alapvető szükségleteket.

– Akkor a testüket. A motorikus készségeiket.

– Kicsik voltak – szögezte le a férfi. – Kicsinek születtek, és lassan növekedtek. Mind túl kicsi és túl könnyű volt a korához képest.

– De nagyon okosak voltak?

– Hamar mászni kezdtek. A normálisnál sokkal korábban próbáltak beszédhangokat kiadni. Csak ennyit tudtunk. Nem láttam őket túl sokszor. Nem kockáztathattam a lebukást.

– Mi volt a prognózis?

– Prognózis?

– Milyennek látta a jövőjüket?

– Meghalnak. Ez mindenki jövője. Mire akar célozni?

– Ha nem mészárolta volna le őket, dr. Volescu, akkor mi történt volna?

– Tovább növekedtek volna, természetesen.

– És később?

– Nincs később. Tovább nőttek volna.

Carlotta eltöprengett ezen, próbálta feldolgozni az információt.

– Úgy van, nővér. Látom, már érti. Lassan nőnek, de sosem hagyják abba. Ez Anton kulcsa. Megnyitja az elmét, mert az agy sosem áll le a fejlődésben. De semmi más sem. A koponya tovább tágul, és sosem zárul össze teljesen. A karok és a lábak is egyre hosszabbak lesznek.

– Tehát mikor elérik a felnőtt méretet...

– Nincs felnőtt méretük. Csak egy bizonyos magasságuk a haláluk pillanatában. Senki sem nőhet csak így, örökké. Oka van annak, hogy az evolúció gátat szab a növekedésnek a hosszú életű fajoknál is. Nem lehet csak úgy nőni, előbb-utóbb az egyik szerv feladja. Általában a szív.

Carlotta megborzongott a gondolatra.

– És a növekedés mértéke? Mármint a gyerekekben? Mikor érik el a koruknak megfelelő magasságot?

– Úgy sejtettem, kétszer érik utol a korukat – folytatta Volescu.

– Egyszer pubertás előtt, akkor a normális gyerekek hirtelen nyúlni kezdenek, de a lassú lemarad, ám egy idő után behozza őket, n'est-c pás? Húszévesen már óriások. Aztán meghalnak, szinte biztosan, még huszonöt éves koruk előtt. Tudja, milyen magasak lettek volna? Így aztán az, hogy megöltük őket, tudja... az irgalom volt.

– Kétlem, hogy bármelyikük is úgy döntött volna, hogy nem kér abból a húsz évből, amit elvett tőlük.

– Sosem tudták meg, mi történik velük. Nem vagyok szörnyeteg. Elaltattuk őket. Álmukban haltak meg, a testüket elhamvasztottuk.

– Mi a helyzet a pubertással? Szexuálisan érettek lettek volna?

– Ezt a részét sosem fogjuk megtudni, nem igaz?

A nővér felállt, hogy távozzon.

– Túlélte, igaz? – kérdezte Volescu.

– Kicsoda?

– Az a fiú, akit elvesztettünk. Akinek a teste nem volt ott a többivel. Csak huszonkettőt láttam bemenni a kemencébe.

– Aki Molochot bálványozza, dr. Volescu, nem kap válaszokat, csak azokat, amiket a maga istene ad.

– Mondja el, milyen – kérte az apácát a férfi; a tekintetében éhség csillant.

– Honnan tudja, hogy fiú?

– Mind fiú volt – vágta rá Volescu.

– A lányokat kidobta?

– Mit gondolt, honnan szereztem a géneket? Beültettem a saját, megváltoztatott DNS-emet enukleált petesejtekbe.

– Isten irgalmazzon nekünk, mind a maga ikrei lettek volna?

– Nem vagyok olyan szörnyeteg, mint gondolja – mondta Volescu. – Azért keltettem életre a lefagyasztott embriókat, mert tudnom kellett, mivé válhatnak. Legnagyobb bűnöm és veszteségem volt megölni őket.

– És mégis megtette, hogy mentse magát.

– Féltem. Aztán eszembe jutott, hogy csak másolatok. A másolatoktól megszabadulni nem gyilkosság.

– A lelkűk és az életük a sajátjuk volt.

– Gondolja, hogy a kormány életben hagyta volna őket? Gondolja, hogy bármelyikük is túlélte volna?

– Maga nem érdemel gyermeket – mondta Carlotta nővér.

– Mégis van egy, nem igaz? – a férfi nevetett. – Magának, Carlotta kisasszony, a láthatatlan Isten örök menyasszonyának hány gyereke van?

– Lehet, hogy csak másolatok voltak, Volescu, de még holtan is többet érnek, mint az eredeti.

A férfi tovább nevetett, miközben a nővér végigsétált a folyosón, de nevetése erőltetettnek hangzott. Az apáca tudta, hogy a gyászát rejtegeti vele. De nem az irgalom vagy a megbánás gyásza volt ez, hanem az elkárhozott léleké.

Bean. Istennek legyen hála, hogy nem ismered az apádat, és nem is fogod. Egyáltalán nem vagy olyan, mint ő. Sokkal emberibb vagy.

Tudat alatt azonban nem hagyta valami nyugodni. Vajon igaz ez? Igaz, hogy Beanben több a könyörület és az emberség? Vagy Bean is olyan fagyos szívű, mint az apja, aki hideg fejjel öl? Ő is csak puszta elme, érzelmek nélkül?

Aztán arra gondolt, ahogy csak nő és nő, a túl aprócska gyermek óriássá válik, akinek a teste már nem tudja magában tartani az életet. Ez az örökséged apádtól. Ez Anton kulcsa. Eszébe jutott Dávid siráma, mikor hírét vette fia halálának. „Fiam, fiam, Absolon! Bárcsak én haltam volna meg helyetted, fiam, fiam, Absolon!”

De még nem halott! Volescu hazudhatott is, vagy lehet, hogy egyszerűen téved. Talán van mód elkerülni a korai véget. És ha mégis kevés ideje maradt hátra Beannek, az ő adottságaival sok mindent elérhet.

Isten felneveli azokat a gyermekeket, akikre szüksége van, férfivá és nővé érleli őket, aztán elveszi őket erről a világról, ahogyan a kedve tartja. Számára minden élet csak egy pillanat. Csak az számít, hogy mire használja valaki azt a pillanatot. Bean pedig jól fogja felhasználni, ebben biztos volt.

Vagy legalábbis olyan erősen remélte, hogy az már bizonyosságnak tűnt.

12.

NÉVSOR

– Ha Wigginre esett a választás, küldjék át az Erosra.

– Még nem elég felkészült a Parancsnoki iskolához. Túl korai lenne.

– Akkor az egyik alternatívája mellett kell döntenünk.

– Ez a maga döntési köre.

– A mi döntésünk! Mi másból indulhatnánk ki, mint amit maga mond nekünk?

– Már említettem az idősebb fiúkat. Ugyanazok az adatok állnak rendelkezésükre, mint nekem.

– Minden?

– Akarja az összesei?

– Nálunk van minden adat azokról a gyerekekről, akiknek ilyen magas a pontszámúk és az értékelésük?

– Nem.

– Miért nem?

– Néhányat kizártunk különféle okokból.

– Ki zárta ki őket?

– Én.

– Milyen alapon?

– Egyikük például mentálisan instabil. Próbálunk olyan helyet találni neki, ahol a képességeit kamatoztathatná, de attól tartok, képtelen lenne elviselni a parancsnoksággal járó felelősséget.

– Ez egy.

– Egy másik éppen műtéteken esik át, hogy kijavítsuk fizikai rendellenességét.

– Olyan rendellenesség, ami korlátozná a parancsnoki szerepben?

– Korlátozza azt a képességét, hogy átessen a szükséges kiképzésen.

– De dolgoznak rajta.

– Most lesz a harmadik műtétje. Ha beválik, akkor talán lehet belőle valami. De ahogy említette, nem lesz rá elég idő.

– Hány gyereket titkol még előlünk?

– Nem titkolok egyet sem. Ha arra céloz, hányat nem ajánlottam a figyelmükbe mint potenciális parancsnokjelöltet, akkor a válasz: az összeset. Kivéve azokat,akiknek a nevét már tudják.

– Őszinte leszek. Hallottunk szóbeszédet egy nagyon fiatal gyerekről.

– Mind fiatalok.

– Hallottunk egy fiúról, akihez képest még a Wiggin-gyerek is lassúnak tűnik.

– Mindnek más-más erősségei vannak.

– Jobb, ha tudja, egyesek a maga parancsnoki képességét is megkérdőjelezik.

– Ha nem engedik, hogy megfelelő módon válogassam és képezzem ki a gyerekeket,akkor szeretném, ha leváltanának, uram.

– Ne zsaroljon! Képezze őket olyan gyorsan,amennyire csak lehet. Ne felejtse el azonban, hogy el kell tölteniük valamennyi időt a Parancsnoki iskolában is. Nem megyünk sokra vele, ha magától megkapják a teljes kiképzést, de nekünk nem lesz időnk, hogy foglalkozzunk velük.

Dimak a küzdőterem vezérlőjében találkozott Graff-fal. Graff minden titkos megbeszélést ide szervezett, mert a küzdőtermeknek saját szellőzőrendszerük volt.

Graff egy esszét tartott nyitva a terminálján.

– Ezt olvasta? „Hadjárati problémák a fényévnyi távolságokban lévő naprendszerekben.”

– Elég széles körben elterjedt a tanári karban.

– De nincs aláírva – bökött a kijelző felé Graff. – Nem tudja véletlenül, hogy ki írta?

– Nem, uram. Maga volt az?

– Nem vagyok tudós, Dimak, maga is tudja. Ami azt illeti, ez egy diák munkája.

– A Parancsnoki iskolában?

– Itteni diák.

Abban a pillanatban Dimak megértette, miért hívatták.

– Bean.

– Csak hatéves. Ez az esszé pedig komoly tudást feltételez.

– Sejthettem volna. Mindig átveszi annak a stratégának a stílusát, akit éppen olvas. Vagy a fordítOkét. Fogalmam sincs, mi lenne, ha Fredericket és Bulow-t eredetiben olvasná. Olyan, mintha belélegezné a nyelveket, aztán mire kifújja, már tudja is.

– Mit gondol erről az esszéről?

– Tudja jól, mennyire elkeserít, hogy információkat tartunk vissza a fiútól. Gondoljon bele, ha ilyen esszéket ír most, mire lenne képes, ha mindent elmondanánk neki? Miért nem léptetjük elő a Hadiskolából, és képezzük ki teoretikusnak, és aztán csendben figyeljük, milyen elméletekkel áll elő?

– Nem elméleti szakembereket képezünk itt. A teóriákhoz már úgyis túl késő.

– Csak arra gondoltam, hogy... nézze, ki követne egy ilyen kis gyereket? Itt csak vesztegetjük a tehetségét. De amikor ír... senki sem jönne rá, milyen apró. Senki sem jönne rá, mennyire fiatal.

– Értem, mire céloz, de nem fogjuk megszegni a biztonsági előírásokat, és erről nem nyitok vitát.

– Már így is biztonsági kockázat, igaz?

– Kisegér, aki a szellőzőben futkos...

– Nem, azt hiszem, ahhoz már túl nagy. Ráadásul felhagyott az egykezes fekvőtámaszokkal, amiket a kürtőlovaglás miatt végzett. Biztonsági kockázat alatt azt értem, hogy Bean úgy gondolja, már nemzedékekkel ezelőtt elindítottunk egy offenzív flottát, és nem érti, miért képezünk ki még mindig gyerekeket parancsnoknak.

– Ha áttanulmányozzuk az írásait, és megfigyeljük, miket tesz, amikor tanárként lép be, egyértelmű, hogy kigondolt és felépített egy elméletet, ami azonban alapjaiban téves. Bean most még hisz benne, de csak azért, mert nem hallott az ansibleről. Érti? Mert ez a legfontosabb dolog, amit el kellene mondanunk neki, nem igaz?

– Természetesen.

– Akkor, remélem, a maga számára is nyilvánvaló, hogy el kell titkolnunk előle.

– És mi Bean elmélete?

– Az, hogy gyerekeket készítünk fel egy esetleges háborúra. Nemzetek közötti vagy az NF ellen vívott háborúra a Földön. Egy felszíni háborúra.

– Miért vinnénk gyerekeket az űrbe, hogy földi háborúra készítsük fel őket?

– Gondolkozzon egy kicsit, és rájön.

– Mert... mert ha elpusztítottuk a hangyokat, akkor valószínűleg komoly konfliktusokra számíthatunk a Földön. És az összes tehetséges parancsnok... már mind az NF-nél lenne.

– Érti már? Nem hagyhatjuk, hogy ez a gyerek ilyeneket publikáljon, még az NF-en belül sem. Nem mindenki hagyta maga mögött a földi lojalitásait.

– Akkor miért hívatott engem?

– Mert fel akarom használni a fiút. Mi ugyan nem háborút viselünk, de Hadiskolát üzemeltetünk. Olvasta az írását arról, menynyire nem hatékony tiszteket tanárként alkalmazni?

– Igen. Elég sértő volt.

– Ez esetben jobbára téved, mert fogalma sincs róla, mennyire sajátos volt mindig is a tanári kar toborzása. Ugyanakkor mégis lehet nem igaza. Mivel a parancsnoki potenciál felmérésére alkotott teszteket úgy tervezték, hogy olyan jelölteket emeljen ki, akikben a második invázió legelismertebb tisztjeire jellemző adottságok nyilvánulnak meg.

– Ezt nem tudtam.

– Érti már? Néhány köztiszteletnek örvendő parancsnok jól teljesített a csatákban, de a háború túl rövid volt, hogy' kiszórja a férgesét. Azok a tisztek, akiket leteszteltek, olyan emberek is lehettek, akiket az írás kritizál. Tehát...

– Tehát tévedett az indokok kapcsán, de igaza volt az eredményben.

– Abszolút mértékben. így kaptunk olyan idegesítő fafejeket, mint Bonzo Madrid. Maga is ismer ilyen tiszteket, nem? Miért lenne tehát meglepő, hogy a tesztjeink alapján seregparancsnok lett, amikor nem is tudja, mihez kezdjen vele. Custer vagy Hooker hiúsága és ostobasága, vagy... a fenébe is, válasszon kedvére hiú, alkalmatlan parancsnokok közül, van éppen elég.

– Ezt idézhetem majd?

– Le fogom tagadni. A lényeg, hogy Bean tanulmányozta a többiek aktáit. Szerintünk értékeli őket lojalitásaik szerint és parancsnoki képességeik alapján.

– Az ő saját elvárásai alapján.

– Saját hadtestet kell adnunk Endernek. Nagy a nyomás, hogy a legjobbjainkat küldjük tovább a Parancsnoki iskolába. De ha kitesszük az egyik aktív parancsnokot, hogy helyet találjunk Endernek, az túl sok ellenszenvet szülhet.

– Tehát új hadtestet kell neki adni.

– A Sárkányt.

– Még vannak itt olyan gyerekek, akik emlékeznek a legutóbbi Sárkány hadtestre.

– Pontosan. Ez tetszik. Az ómen.

– Értem. Ender hátszelet kap.

– És ez még nem minden.

– Sejtettem.

– Csak olyan katonákat kap, akik már átigazolási listán vannak.

– A selejtet? Mit akar csinálni szegény gyerekkel?

– Ha a saját, megszokott standardjaink alapján válogatjuk ki őket, akkor a selejt, igen. De nem mi fogjuk összeválogatni Ender seregét.

– Bean?

– A tesztjeink haszontalanok ezen a téren, nem igaz? Bean szerint a selejtek között akad néhány kiemelkedően jó tanuló. Ráadásul tanulmányozta az újoncokat. Adjon neki egy feladatot. Mondja azt, hogy ez egy elméleti probléma, amit meg kellene oldania. Állítson össze egy sereget csak az újoncokból. Talán még hozzátehetjük az átigazolási listásokat.

– Ebből biztosan rájön, hogy tisztában vagyunk vele, betört a tanári hálózatba.

– Akkor mondja meg neki.

– Akkor kétségek merülnek fel benne, helyes információkat szerzett-e eddig.

– De hiszen nem talált semmit! – felelte Graff. – Nem kellett semmilyen információt elrejtenünk előle, mert egy téves elmélet alapján dolgozott eddig! Akár azt hiszi, hogy hamis információkkal csaltuk lépre, akár nem, továbbra is tévedni fog, mi pedig biztonságban vagyunk.

– Úgy tűnik, már jobban bízik benne, hogy érti az észjárását.

– Carlotta nővér biztosított felőle, hogy csak egy nagyon kis területen eltérő a génállománya a normálistól.

– Tehát most már megint ember?

– Valami alapján döntenem kell, Dimak.

– Tehát még nem eldöntött, hogy ember-e vagy sem?

– Szerezzen nekem egy névsort egy elméleti hadtestről, amit Bean állít össze, hogy odaadhassuk Endernek.

– Magát is bele fogja rakni.

– Ajánlom is, különben nem olyan okos, mint sejtettük.

– Mi a helyzet Enderrel? Ő készen áll már?

– Anderson szerint igen. – Graff sóhajtott. – Beannek még csak játék az egész, mert nem érzi a súlyát. De Ender... szerintem valahol mélyen tudja, hova fog vezetni ez az egész. Azt hiszem, már érzi is.

– Uram, csak azért, mert ön érzi a súlyát, még nem jelenti azt, hogy Ender is érzi.

Graff felnevetett.

– Maga aztán egyenesen a lényegre tör, nem igaz?

– Bean erre éhezik, uram. Ha Ender nem vágyik rá, miért ne olyan vállra rakjuk a terhet, amelyik szeretné cipelni?

– Ha Bean erre vágyik, azzal csak azt bizonyítja, hogy még túl fiatal. Mellesleg a hatalomra éheseknek mindig bizonyítani valójuk van. Nézze meg Napóleont. Vagy Hitlert. Először merészek voltak, igen, de aztán vakmerőkké váltak, amikor óvatosabbnak kellett volna lenniük. Patton, Cézár, Nagy Sándor. Mind túllőttek a célon, sosem fejezték be rendesen. Nem. Ender a parancsnok, és nem Bean. Ender nem akarja a hatalmat, tehát nincs mit bizonyítania.

– Nem lehet, hogy olyan parancsnokot akar választani, aki alatt szívesen szolgálna?

– Pontosan ezt teszem – felelte Graff. – Tud ennél jobb módszert?

– Csakhogy ezután nem kenheti másra a dolgot, nem igaz? Nem mondhatja, hogy a tesztek ezt mutatták, és mi csak azokat követtük. Vagy az eredményeket. Vagy bármi hasonlót.

– Az emberek nem gépek.

– És ezért nem akarja Beant, igaz? Mert őt létre hozták, mint egy gépet.

– Magamat nem elemzem. Csak őket.

– Tehát ha győzünk, ki nyerte meg a háborút? A parancsnok, akit maga választott? Vagy maga, amiért őt választotta?

– A Triumvirátus, amiért bízott bennem. A maguk módján. De ha veszítünk...

– Akkor egészen bizonyosan az ön hibája.

– Akkor mind halottak leszünk. Mit fognak akkor tenni? Kivégeznek? Vagy utolsónak hagynak, hogy eltöprengjek a hibáim következményein?

– Ender, ha tényleg ő az. Ha veszítünk, nem önre fogja. Magára fogja venni. A győzelmet nem, csak a kudarcot.

– Akár győzünk, akár veszítünk, akit választok, annak nem lesz könyörület.

Bean ebédszünetben kapta a hívást, és azonnal jelentkezett Dimak szállásán.

A tanára az asztalánál üldögélve olvasott. A fényerő úgy volt beállítva, hogy a szobába lépő Bean ne legyen képes beleolvasni az írásba.

– Foglalj helyet – intett Dimak.

Bean felpattant a százados ágyára, és kalimpált a lábával.

– Felolvasok valamit – kezdte Dimak. – „Nincsenek erődítmények, nincsenek tárak, erősebb pontok... az ellenség naprendszerében nem lehet a földből élni, mivel a lakható bolygókra csak a teljes győzelem után lehet leszállni... Az utánpótlás nem jelent problémát, mivel megvédeni sincs mit, de ennek az az ára, hogy minden ellátmányt és lőszert a megszálló flottával kell szállítani... Gyakorlatilag minden csillagközi inváziós flotta öngyilkos vállalkozás, mert az időtágulás miatt még ha épségben vissza is térnek a katonák, senki sem lesz életben azok közül, akiket ismertek, szerettek. Soha nem térhetnek vissza, ezért biztosnak kell lenniük, hogy a haderejük elég erős, a bukás kockázata minimális, így áldozatuk nem hiábavaló... A vegyes nemű inváziós erők lehetővé teszik, hogy a hadsereg állandó kolóniát és/vagy megszálló erőt képezzenek az elfoglalt ellenséges világokon.”

Bean türelmesen várt. Ő hagyta a terminálján, hogy megtalálják. Meg is találták.

– Ezt te írtad, de sosem adtad be egyik órán sem.

– Sosem volt olyan feladat, amihez illett volna.

– Nem vagy meglepve, hogy megtaláltuk.

– Felteszem, hogy rendszeresen figyelik a terminálunkat.

– Ahogy te is rendszeresen figyeled a miénket?

Bean érezte, hogy összeszorul a gyomra. Tudták.

– Elbűvölő, hogy a bejelentkezési neved Graff, egy tréfás hiányjellel a név előtt.

A kölyök nem mondott semmit.

– Átolvastad a többi diák aktáját. Miért?

– Meg akartam ismerni őket. Csak néhánnyal barátkoztam össze.

– De közeli barátod egy sincs.

– Kisebb vagyok, mint ők, és okosabb. Nem igazán tolonganak.

– Tehát az aktájuk alapján elemzed a társaidat. Miért érzed szükségét, hogy megértsd őket?

– Egyszer majd én leszek a parancsnoka az egyik seregnek.

– Lesz elég időd megismerni őket akkor.

– Nem, uram – vágta rá Bean. – Nem lesz rá elég időm.

– Ezt miért mondod?

– Mert látom, hogyan léptetnek előre engem. És Wiggint. Mi vagyunk a két legjobb tanuló az iskolában, és rohamléptekben haladunk. Alig lesz időm, ha kapok egy sereget.

– Gondolkozz tényszerűen. Sok időnek kell eltelnie, míg valaki hajlandó lesz követni téged egy háborúba.

Bean nem szólt semmit. Tudta, hogy Dimak téved.

– Viszont érdekel, mennyire pontos az elemzésed. Adok neked egy feladatot.

– Melyik órára?

– Nem órára. Magánfeladat. Azt akarom, hogy állíts össze elméletben egy sereget. Csak újoncokból készíts egy névsort, egy teljes, negyvenegy fős hadtesthez.

– Veteránok nélkül?

Bean semleges hangon tette fel a kérdést, pusztán azért, hogy jól értette-e milyen feladattal bízta meg Dimak, a százados viszont azt hitte, túl nehéznek találja a kérést.

– Nem, mondok valamit... felhasználhatod azokat a veteránokat is, akiket a parancsnokuk átigazolási listára tett. így dolgozhatsz tapasztaltabbakkal is.

Azokkal, akikkel a parancsnokuk képtelen volt együttműködni. Néhányan igazi balfékek, de távolról sem mind.

– Rendben – bólintott Bean.

– Mennyi időre lesz szükséged?

Eddigre Bean már a lista negyedénél járt fejben.

– Most rögtön meg tudom mondani.

– Azt akarom, hogy komolyan gondolkozz el rajta.

– Már megtettem. De előbb szükségem van néhány válaszra. Azt mondta, negyvenegy katona, de ebbe beletartozik a parancsnok is.

– Rendben, legyen negyven, és hagyd a parancsnok helyét üresen.

– Van még egy kérdésem. Én leszek a parancsnok?

– Összeírhatod úgy is, ha akarod.

Dimak közönyös válaszából azonban Bean azonnal tudta, hogy nem az övé lesz az üresen maradó hely.

– Wiggin serege lesz, igaz?

Dimak dühösen nézett rá.

– Elméleti sereg!

– Wigginnek lesz – válaszolt saját kérdésére Bean. – Senki mást nem rúghatnak ki, hogy helyet adjanak neki, ezért Wiggin egy egészen új sereget kap. Fogadok, hogy a Sárkány lesz az.

Dimak meglepettnek látszott, bár próbálta leplezni.

– Ne aggódjon – legyintett a kölyök. – A legjobb sereget állítom össze, figyelembe véve a megadott paramétereket.

– Azt mondtam, csak elméleti feladat!

– Azt hiszi, nem jönnék rá, amikor Wiggin seregében találom magam, és mindenki mást is, aki a névsoromon van?

– Senki sem állította, hogy követni fogjuk a listádat.

– Pedig úgy lesz. Mert igazam lesz, és maguk tudják – folytatta Bean. – És azt megígérhetem, hogy pokoli jó sereg lesz. Wiggin kiképzése után mindenkit legyőzünk.

– Csak oldd meg az elméleti feladatot, és ne beszélj róla senkinek. Soha!

Ezzel intett neki, hogy mehet, de Bean még nem fejezte be. Végül is, ők jöttek hozzá. Vele végeztették el a munkájukat. Ezt el akarta nekik mondani, amíg még odafigyelnek rá.

– Azért lesz olyan jó ez a sereg, mert a maguk rendszere sok alkalmatlan gyereket léptet elő. Az iskola legjobbjainak fele újonc vagy átigazolási listán van, mert ők azok, akikbe még nem sikerült engedelmességet verniük azoknak az üresfejű talpnyalóknak, akiket parancsnoknak vagy osztagparancsnokoknak léptettek elő. Ezek a különcök és kisgyerekek azok, akik győznek majd. Wiggin is rá fog jönni. Tudni fogja, hogyan használjon minket.

– Bean, nem vagy olyan okos, mint gondolod!

– De igen, uram – ellenkezett a kölyök. – Különben nem kaptam volna ezt a feladatot. Leléphetek, uram? Vagy szeretné, ha most megadnám a névsort?

– Leléphetsz – súgta Dimak.

Valószínűleg nem kellett volna provokálnom, gondolta magában Bean. Mert így lehetséges, hogy csak azért is belenyúl a listámba, hogy bebizonyítsa, megteheti. De nem, ő nem az a fajta ember. Ha ebben tévedek, akkor minden másban is tévedek.

Mellesleg jó érzés volt egyszer végre kimondani az igazat valakinek, akinek hatalom van a kezében.

Miután egy ideig dolgozott a listán, Bean örült, hogy Dimak nem vette szaván és kérte el a neveket ott helyben. Nemcsak arról volt szó ugyanis, hogy megnevezze a legjobbakat az újoncok és az átigazolási listások közül.

Wiggin még fiatal volt, az idősebb gyerekek nehezen viselnék, ha ő parancsolna nekik. így aztán lehúzott mindenkit a listáról, aki idősebb volt Wigginnél.

így is maradt körülbelül hatvan gyerek, akik elég jók voltak. Bean értékességi sorrendbe rakta őket, mikor rájött, hogy újabb hibát készül elkövetni. A listán szereplők közül elég sokan már Wigginnel gyakorlatoztak a szabadidejükben. Wiggin őket ismeri a legjobban, ezért természetes, hogy közülük válogatná ki a parancsnokait. A hadserege magját.

A gond az volt, hogy bár néhányan jó osztagparancsnokok lettek volna, ha csak rájuk támaszkodna, Ender tekintete elsiklana néhány alkalmasabb jelölt fölött. Beleértve Beant is.

Tehát nem választana engem se. Amúgy sem választana, mert túl kicsi vagyok, nem igaz? Ha rám néz, nem egy vezéralkatot lát.

Csak rólam van szó? Belekötök a sorozási kívánalmakba, torzítom a listát, csak azért, hogy jobb helyzetbe kerülhessek és megmutassam, mire vagyok képes?

És ha igen, az miért baj? Tudom, mire vagyok képes, és senki más nem érti igazán. A tanárok szerint tudós vagyok, tisztában vannak vele, hogy okos vagyok, és bíznak az ítélőképességemben, de nem nekem állítják fel ezt a hadsereget, hanem Wigginnek. Még mindig bizonyítanom kell, mire vagyok képes. És ha tényleg én vagyok az egyik legjobb, a program érdekét szolgálná, ha ez mihamarabb kiderülne.

Aztán eszébe jutott: az ostobák pontosan így igazolják saját téves gondolataikat saját maguknak.

– Ho, Bean – szólította meg Nikolai.

– Ho! – köszönt vissza Bean. Elhúzta a kezét a terminálja fölött, hogy elsötétítse. – Mondd!

– Nincs semmi. Csak annyira komoran bámulsz magad elé.

– Egy feladaton dolgozom.

Nikolai felnevetett.

– Még sosem láttalak ilyen komolynak egy órai feladat kapcsán. Csak olvasol egy csöppet, aztán gépelsz, mint egy robot. Mintha semmiség lenne. Ez most más.

– Extra feladat.

– Nehéz?

– Nem igazán.

– Bocs, hogy beleütöttem az orrom, csak azt hittem, valami gond van. Talán levelet kaptál otthonról?

Ezen mindketten nevettek. A levelek nem voltak gyakoriak errefelé. Legfeljebb pár havonta kaptak, és akkor sem volt bennük semmi érdekes. Néhányan egyáltalán nem kaptak levelet. Bean közéjük tartozott, és csak Nikolai tudta, miért. Bean nem titkolta származását, de egyedül Nikolai kérdezett rá: „Neked egyáltalán nincs családod?” „Elnézve egyik-másik srác családját, szerencsésnek érzem magam, hogy így van” felelt neki Bean, és Nikolai egyet is értett vele. „De az enyéim mások. Bárcsak neked is ilyen szüleid lennének!” Aztán elkezdett arról mesélni, hogy egyke gyerek volt, és a szülei sokat dolgoztak azért, hogy megszülessen. „Sebészi módszerhez folyamodtak, megtermékenyítettek öt-hat petét, aztán ikreket hoztak létre a legegészségesebbekből, ezt megismételték párszor, míg végül engem választottak. Úgy nőttem fel, hogy uralkodó leszek vagy a Dalai Láma, esetleg valami hasonló hatalmasság. Aztán egy nap jelentkezett az NF azzal, hogy szükségük van rám. A szüleimnek életük legnehezebb döntése volt, hogy elengedtek. De azt mondtam, mi van, ha én vagyok az új Mazer Rackham? Ezért engedtek el.”

Ez a beszélgetés hónapokkal ezelőtt történt, de még mindig ott feszült közöttük. A gyerekek ritkán meséltek az otthonukról. Nikolai sem beszélt másnak a sajátjáról, csak Beannek. Bean pedig cserébe mondott ezt-azt arról, milyen volt az élet az utcán. Nem ment bele részletesen, nehogy úgy tűnjön, a részvétre játszik vagy menőnek próbál tűnni. De azt elmesélte, hogyan szerveződtek családba. Mesélt arról, hogy Poke bandája voltak, aztán abból lett Achilles családja, és hogy így jutottak be az ételosztó konyhára. Aztán Bean várt, hogy megtudja, mi kezd ebből terjedni a többiek között.

Semmi. Nikolai egy szót se szólt senkinek az egészről. Bean ekkor lett biztos benne, hogy megérte Nikolait a barátjának fogadni. Magában tudta tartani a dolgokat anélkül, hogy kérték volna rá.

Most pedig Bean itt ült, és próbálta összeállítani a hadtestet, és itt ült Nikolai, aki azt kérdezte, mit csinál. Dimak utasította őt, hogy senkinek ne árulja el, min dolgozik, de Nikolai tudott titkot tartani. Mi baj lehetne belőle?

Csakhogy Nikolai semmit sem kezdhetne ezzel az információval. Vagy bekerül a Sárkány hadtestbe, vagy nem. Ha nem, tudni fogja, hogy Bean hagyta le róla; ha igen, az még rosszabb, mert akkor meg azon tűnődne, hogy csak a barátságuk miatt kerülte listára, vagy pedig a tehetsége miatt.

Mellesleg Nikolainak nem kellene a Sárkány hadtestbe kerülnie. Bean kedvelte és bízott benne, de nem tartozott a legokosabb újoncok közé. Okos, gyors és megbízható volt... de semmi különleges.

Csak nekem volt, gondolta magában.

– Levél volt a te szüléidtől – szellemeskedett Bean. – Már nem írnak neked, mert engem jobban kedvelnek.

– Igen, a Vatikán meg Mekkába költözik.

– És én leszek a Polemarkhosz.

– No jeito – vágta rá Nikolai. – Túl magas vagy, bicho – azzal felkapta a terminálját. – Ma nem segíthetek neked a háziban, Bean, úgyhogy ne is rimánkodj. – Hátradőlt az ágyán, és játszani kezdett az elmejátékkal.

Bean is hátradőlt. Visszakapcsolta a terminálját, és tovább küszködött a nevekkel. Ha kizárna mindenkit, aki Wigginnel gyakorolt, hány megfelelő jelölt maradna? Tizenöt veterán az átigazolási listákról. Huszonkét újonc, őt magát is beleszámítva.

Ezek az újoncok miért nem vettek részt Wiggin szabadidős foglalkozásán? A veteránoknak már így is meggyűlt a bajuk a parancsnokaikkal, nem akarták még jobban magukra haragítani őket. De az újoncok, ők miért nem voltak ambiciózusak? Vagy talán könyvmolyok voltak, akik inkább a tanulással voltak elfoglalva és nem értették meg, hogy itt a küzdőterem körül forog minden? Bean nem hibáztatta őket ezért – neki is időbe tellett, míg rájött. Ennyire biztosak lettek volna a képességeikben, hogy úgy érezték, nincs szükségük extra felkészülésre? Vagy olyan arrogánsak voltak, hogy nem akarták, hogy bárki azt higgye, Ender Wigginnek köszönhetik a sikereiket? Vagy olyan szégyenlősek, hogy...

Nem. Nem állhatott le találgatni. Amúgy' is túl összetett személyiségek voltak mind. Okosak voltak, jó eredményekkel – Bean mércéjével mérve, nem a tanárokéval. Neki csak ennyit kellett tudnia. Ha olyan sereget állít össze Wigginnek, amiben nincsenek olyanok, akikkel korábban gyakorlatozott, mindannyian egyenlő esélyekkel indulnak. Vagyis Beannek ugyanannyi esélye lesz, mint bárki másnak, hogy felhívja magára a figyelmet, és osztagparancsnok váljon belőle. Ha a többiek nem tudnak labdába rúgni mellette, az már az ő bajuk.

Így is még csak harminchét név volt a listán. Még kellett három.

Többször átment még a listán, és végül úgy döntött, beveszi Bolond Tomot, aki a legtöbb átigazolás rekordját tartotta az egész játék történelmében anélkül, hogy jégre tették és hazaküldték volna. Legalábbis mostanáig. Bolond Tom ugyanis jó volt, méghozzá nagyon. De hiába volt éles eszű, képtelen volt elnézni, hogy az elöljárója hibázzon vagy igazságtalan legyen a beosztottjaival, és amikor bepöccent, nem tartotta vissza magát. Szitkozódott, hajigáit, egyszer minden ágyról lerángatta az ágyneműt a barakkjában, máskor írt egy levelet arról, mekkora idióta a parancsnoka és körbeküldte az iskolában. Néhány diáknak sikerült elolvasnia, mielőtt a tanárok elcsípték és törölték volna a rendszerből. Általános vélemény szerint ez volt a rendszerbe valaha is bekerült legdurvább levél. Bolond Tom. Destruktív tudott lenni, de talán csak a megfelelő parancsnokra volt szüksége. Bean bevette.

Volt még egy lány, akit Wunak hívtak, de társai csak Húhúnak gúnyoltak. Briliáns diák, gyilkosán jó a játéktermi gépeken, de nem akart osztagparancsnok lenni, és amint kinevezték, nyomban beadta az átigazolási kérelmét, és nem volt hajlandó játszani, míg meg nem kapta. Merőben szokatlan. Beannek elképzelése sem volt, vajon miért viselkedett így Húhú – a tanárok sem értették. Semmi nem utalt rá a tesztjeiben, hogy miért tette. Egye fene, gondolta Bean, és felírta a nevét.

Már csak egy hely maradt.

Némi töprengés után Nikolai neve került oda.

Szívességet teszek neki? Nem rossz gyerek, csak kicsit nehézkesebb felfogású, mint a többiek. És érzékenyebb. Nehéz lesz neki. Ha kimarad, azt sem fogja bánni. Bármelyik seregbe kerüljön is, a legjobb formáját fogja hozni.

És mégis... a Sárkány hadtest legendás lesz. Nemcsak a Hadiskolában. Ezek a gyerekek parancsnokok lesznek az NF-nél vagy valahol máshol. Aztán majd sztorizgatnak a Sárkány hadtestes időkről, amikor a nagy Ender Wigginnel szolgáltak. Ha beveszem Nikolait, még akkor is, ha nem a legjobb a katonák közt, még ha ő a leglassúbb is, akkor is benne lesz, és mesélheti a történeteket. Végül is, nem rossz gyerek, nem fog majmot csinálni magából. Nem húzza le a sereget magával. Meg fog felelni. Miért is ne?

És azt akarom, hogy velem legyen. Ő az egyetlen, akivel beszélgetek személyes dolgokról. Ő az egyetlen, aki tudja Poke nevét. Kell nekem. És van egy utolsó hely a listán.

Bean még egyszer végigolvasta az összefoglalót, aztán ábécérendbe tette a neveket, és elküldte Dimaknak a megbeszéltek szerint.

Másnap reggel Bean, Nikolai és három másik gyerek a csoportból megkapta az áthelyezési parancsot a Sárkány hadtestbe. Hónapokkal azelőtt, hogy katonává léptek volna elő. Akiket nem választottak ki, szitkozódtak, kiabáltak. Különösen, mikor megtudták, hogy Bean egyike a választottaknak.

– Gyártanak egyáltalán harci öltözetet ilyen méretben?

A kérdés jó volt, a válasz pedig tagadó. A Sárkány hadtest színe a szürke-narancs-szürke volt. Mivel a katonák nagyobbak szoktak lenni, mire idáig eljutottak, Bean öltözékét módosítani kellett, és bizony nem végeztek vele túl jó munkát. Mivel a harci viseletet nem az űrállomáson gyártották, így senkinek sem volt felszerelése hozzá, hogy megfelelően módosíthassa.

Amint megkapta az úgy ahogy méretre igazított ruhát, azonnal a Sárkány hadtest szállására sietett. Utolsónak csatlakozott a csapathoz.

Az ajtóban összefutott Wigginnel.

– Menj csak! – intett előzékenyen Wiggin.

Most először szólt hozzá. Amennyire Bean tudta, most először vett tudomást egyáltalán a létezéséről. Bean olyan alaposan eltitkolta érdeklődését Wiggin iránt, hogy gyakorlatilag láthatatlanná tette magát előtte.

Wiggin követte őt a szállásra. Bean elindult az ágyak között hátrafelé, ahol a fiatalabb katonáknak kellett aludniuk. Nézte a többieket, ahogy elhaladt mellettük, akik mind meglepve vagy derűsen néztek rá. Olyan béna seregbe kerültek, ahová még egy ilyen kis kölyköt is beraknak?

Wiggin belekezdett első beszédébe. Magabiztos hangon, de nem kiabálva, és a legkevésbé sem idegesen.

– Ender Wiggin vagyok. Én vagyok a parancsnokotok. A szállásrend kor szerinti sorrendben lesz.

Néhány újonc felnyögött.

– Veteránok a szoba végébe, a legújabbak az elejébe.

A nyögdécselés abbamaradt. Wiggin máris megkavarta a dolgokat. Tehát amikor a barakkba jön, a hozzá hasonlóan kicsik lesznek elöl, így ahelyett, hogy elvesznének a tömegben, mindenki látja majd őket.

Bean megfordult, és elindult vissza a szoba elejébe. Még mindig ő volt a legfiatalabb gyerek az iskolában, de akadt öt újonc, aki később érkezett nála, ezért övék lettek az ajtóhoz legközelebb eső ágyak. Bean egy felső ágyat kapott, Nikolaijal szemben, mivel ugyanabból a csoportból jöttek.

Bean feltornázta magát az ágyára, ami a harci öltözék miatt komoly kihívást jelentett. Tenyerét a szekrényére tette, de nem történt semmi.

– Akik először tagjai egy hadtestnek: csak nyissátok ki az ajtót kézzel. Itt nincsenek zárak. Nincs magántulajdon.

Bean nehézkesen kihámozta magát a szkafanderből, hogy begyömöszölje a szekrénybe.

Wiggin végigsétált az ágyak között, hogy ellenőrizze, tiszteletben tartották-e a rangsort. Aztán visszatért a bejárathoz.

– Rendben. Most vegyétek fel az öltözéket, és irány a gyakorlat!

Bean bosszúsan fordult felé. Emlékezett rá, hogy Wiggin egyenesen őt nézte, amikor elkezdte kihámozni magát a ruhából. Miért nem szólt akkor, hogy ne vegye le?

– A beosztásunk szerint reggel a miénk a terem – folytatta töretlenül Wiggin. – Reggeli után egyenesen gyakorlatozni megyünk. Hivatalosan van egy szabad órátok a reggeli és a gyakorlat között. Majd meglátjuk, tartjuk e magunkat ehhez. Attól függ, mennyire vagytok jók.

Bean elvörösödött. Hogy mekkora egy ökör! Hát persze, hogy Wiggin egyenesen gyakorlatra akart menni. Ostobaság volt levennie a harci öltözéket. Tudnia kellett volna előre.

Ledobta a ruhát a földre, és lecsúszott az ágyról. A többiek még beszélgettek, ruhadarabokat hajigáltak egymáshoz, a fegyvereiket méricskélték. Bean megpróbálta felvenni a méretre szabott öltözéket, de nem jött rá, hogyan működnek az egyes, sebtében gyártott pántok és csatok. Le kellett vennie néhány darabját, és megvizsgálnia, hogy lássa, hogyan illeszkednek. Végül feladta, levette az egészet, és elkezdte a padlón összerakni.

Wiggin közönyösen az órájára nézett. Úgy tűnt, három percben húzta meg a határt.

– Rendben, mindenki kifelé, most! Gyerünk!

– De még pucér vagyok! – feleselt egy fiú, Anwar. Ecuadorból származott, egyiptomi kivándorlók gyermeke volt. Bean gyorsan átpörgette az aktáját a fejében.

– Legközelebb öltözz gyorsabban – korholta Wiggin.

Még Bean is meztelen volt, ráadásul Wiggin végig ott állt, és figyelte, hogyan küzd a ruhájával. Segíthetett volna. Várhatott volna. Mibe kevertem magam?

– Három perc a figyelmeztetéstől a felsorakozásig, ezen a héten ez a szabály – folytatta higgadtan Wiggin. – Jövő héten két perc. Mozgás!

A folyosón sétálgató diákok, akik éppen a szabadidejüket töltötték, megálltak bámészkodni a Sárkány hadtest ismeretlen egyenruhája láttán. Na meg, hogy cukkolják őket.

Egy dolog biztos volt: Beannek gyakorolnia kell az öltözködést, ha nem akar meztelenül futkározni a folyosón. Wiggin nem tett kivételt vele, pedig láthatta, mennyire küzd a barkácsolt harci öltözékkel, ő pedig nem volt hajlandó szívességet kérni tőle.

Én döntöttem úgy, hogy ebbe a seregbe helyeztetem magam, emlékeztette magát, ahogy kocogott a többiekkel, és próbálta egyben tartani az öltözéke rakoncátlan darabjait.

Negyedik rész

––––––––––––––––––

A katona

13.

A SÁRKÁNY HADTEST

– Hozzá kell férnem Bean genetikai kódjához – jelentette ki Carlotta nővér.

– Azt nem kaphatja meg – mordult fel Graff.

– És én még azt hittem, hogy ezen a hozzáférési szinten minden ajtó kitárul.

– Kitaláltunk egy új biztonsági kategóriát. Úgy hívjuk: „Carlotta nővérnek tilos”. Azért hoztuk létre, mert nem szeretnénk, hogy bárkivel megossza Bean genetikai kódját. Ugye, jól sejtem, arra készül, hogy idegen kezekbe juttassa?

– Csak azért, hogy végrehajtsak egy tesztet. Ha nem adják ki a kódosakkor maguknak kell elvégezniük. Összehasonlító tesztet akarok Bean és dr. Volescu DNS-e között.

– Mintha azt mondta volna, hogy Volescu volt a klónozott DNS forrása.

– Azóta gondolkodom rajta, mióta elmondtam magának, Graff ezredes, és tudja, mit? Bean egyáltalán nem hasonlít Volescura. El sem tudom képzelni, hogy olyan legyen, ha felnő.

– Talán a rendellenes növekedési sebesség miatt tűnik másnak.

– Talán. De az is lehet, hogy Volescu hazudott. Hiú ember.

– Mindenről hazudott volna?

– Bármiről. Az apaságról például elég valószínű. És ha arról hazudik...

– Akkor Bean prognózisa nem olyan tragikus? Gondolja, hogy mi nem nézettük meg a genetikusainkkal? Volescu erről nem hazudott. Anton kulcsa feltehetően pont úgy működik, ahogy Volescu elmagyarázta.

– Kérem, csinálják meg a tesztet, és árulják el az eredményét.

– Mert nem akarja, hogy Bean Volescu fia legyen.

– Nem akarom, hogy Bean Volescu ikertestvére legyen. És szerintem maguk sem akarják.

– Jogos. Bár úgy látom, a kölyök is elég hiú és beképzelt.

– Ha valaki olyan adottságokkal rendelkezik, mint Bean, a pontos önelemzés hiúságnak hat mások szemében.

– Értem, de mi szükség arra, hogy a felsőbbrendűségét mások orra alá dörgölje?

– Hűha! Valakinek a lelkébe gázolt?

– Nem az enyémbe... egyelőre. De az egyik tanára zokon vette a kijelentéseit.

– Látom, már nem hajtogatja, hogy meghamisítottam a tesztjeit.

– Igen, Carlotta nővér, magának mindvégig igaza volt. Itt a helye a fiúnak. És még... Nos, mondjuk azt, hogy annyi év keresgélés után végre megütötte a főnyereményt.

– Az egész emberiség főnyereménye.

– Azt mondtam, megérte felhozni ide, nem azt, hogy ő fog győzelemre vezetni minket. A kerék még forog, és én egy másik számra tettem.

Kézben tartott öltözékben lehetetlennek tűnt létrát mászni, ezért Wiggin fel-le futtatta azokat, akik be voltak öltözve, hogy bemelegedjenek, amíg Bean és a többi meztelen vagy félig felöltözött gyerek végzett. Nikolai segített Beannek öltözni, ami megalázó volt ugyan, de nem annyira, mint utolsOként végezni.

– Kösz.

– Okézsoké.

Pár pillanat múlva már felfelé másztak a létrákon a küzdőterem szintjére. Wiggin a legfelső ajtóig vezette őket, ami a küzdőterem közepére nyílt. Ezt a termet akkor használták, ha komoly csatákat vívtak. Az ajtó minden oldalán fogantyúk voltak, hogy a diákok lendületből be tudjanak vetődni a súlytalan térbe. Hivatalos magyarázat szerint azért volt gyengébb a gravitáció a küzdőteremben, mert közelebb volt az állomás középpontjához, de Bean már egy ideje sejtette, hogy ez nem igaz. Az ajtóknál még ez esetben is lenne centrifugális erő, meg némi érezhető coriolis hatás. Ehhez képest a küzdőteremben teljes volt a súlytalanság. Bean ebből arra következtetett, hogy az NF kifejlesztett egy készüléket, ami semlegesítette a gravitációt, vagy ami valószínűbb, hamis gravitációt keltett, így egyensúlyozva ki a centrifugális és a coriolis erőt. Elképesztő technológia volt, amiről még a flottán belül sem keringtek hírek, legalábbis Bean egyetlen dokumentációra sem bukkant a szerveren, abban pedig biztos volt, hogy a nagyvilágnak fogalma sincs a létezéséről.

Wiggin négy sorba állította őket a folyosó fala mentén, és utasította őket, hogy használják a fogantyúkat a mennyezeten, és lendítsék magukat a szobába.

– Gyülekező a túloldalon, mintha az ellenfél kapuja felé mennétek.

Persze ezt csak a veteránok értették meg, az újoncoknak, akik sosem voltak még csatában, és ami azt illeti, sosem léptek még be a felső ajtón, nem jelentett semmit.

– Fussatok neki, és amint kinyitom a kaput, négyesével ugorja-tok be, másodpercenként egy csoport.

Wiggin a sor végére állt, és a csuklójára csatolt, tenyerébe simuló, kampónak nevezett vezérlőjével eltüntette az amúgy szilárdnak tűnő ajtót.

– Rajta!

Az első négyes futásnak eredt a kapu felé.

– Rajta!

A következő csoport is futásnak eredt, mielőtt az első még elérte volna az ajtót. Nem lehetett tétovázni, különben valaki beléjük ütközhetett volna.

– Rajta!

Az első csoport tagjai megragadták a fogantyúkat, és belendültek az ajtón, ügyetlenül különböző irányokba zúdultak.

– Rajta!

A később indított csoportok igyekeztek nem elkövetni az előttük lévők hibáit.

– Rajta!

Bean az utolsó volt a sorában, az utolsó csoporttal futott neki. Wiggin a vállára tette a kezét.

– Ha akarsz, használhatsz egy oldalfogantyút is.

Na persze, gondolta Bean. Most bezzeg pesztrálni akarsz. Nem azért, mert az a mesüge öltözék úgy áll rajtam, mint tehénen a gatya, hanem azért, mert kicsi vagyok.

– Kapd be! – felelte.

– Rajta!

Bean tartotta az iramot a többiekkel, de persze neki kapkodnia kellett a lábát, és mikor a kapu közelébe ért, nekifutásból ugrott fel, az ujjait beleakasztotta a fogantyúba, és irányíthatatlanul robbant be a terembe, a tér mindhárom irányában pörögve.

Az történt, amire számított, és ahelyett, hogy küzdött volna a pörgés ellen, nyugalmat erőltetett magára, elvégezte a szokásos rosszullét-elmulasztó gyakorlatát, lazított, amíg elég közel került egy falhoz, és fel kellett készülnie az ütközésre. Nem az egyik süllyesztett kapaszkodó közelében ért célt, ráadásul rossz irányba nézett, még akkor se tudott volna megkapaszkodni, ha lett volna valami a közelben. így aztán visszapattant, de ezúttal már egyenesebben repült, és a mennyezeten kötött ki, közel a hátsó falhoz. Még így is hamarabb ért a kijelölt helyre, mint néhányan, és beállt a sorba a hátsó fal közepén álló kapu, az ellenség kapuja alatt.

Wiggin könnyedén úszott keresztül a téren. Mivel volt kampója, gyakorlatozás során olyan manővereket írhatott le a levegőben, amire a többi katonának esélye sem volt. A csata alatt azonban a kampó tiltott eszköz volt, így a parancsnokok jobban tették, ha gyakorlás idején sem hagyatkoztak rá túlzottan. Bean elégedetten nyugtázta, hogy Wiggin nem használta a kampót. Oldalazva közeledett, aztán megragadott egy kapaszkodót a padlón, tízlépésnyire a hátsó faltól, és csak lebegett a levegőben. Fejjel lefelé.

Farkasszemet nézett az egyik fiúval.

– Miért vagy fejjel lefelé, katona? – követelte.

Néhányan rögtön megfordultak, fejjel lefelé, mint Wiggin.

– Figyelem! – kiáltotta Wiggin. Mindenki mozdulatlanná dermedt. – Azt kérdeztem, miért vagy fejjel lefelé, katona?

Bean meglepődött, hogy a katona nem válaszolt. Elfelejtette, mit mondott a tanár az űrsiklón, ami idehozta őket? A tájékozódás szándékos megzavarásáról?

– Azt kérdeztem, miért áll mindenki a lábával a mennyezet felé, és fejjel a föld felé?

Wiggin nem nézett senkire konkrétan, és Bean úgy gondolta, jobb, ha nem ő válaszolja meg a kérdést. Bizonytalan volt, hogy Wiggin milyen választ akar hallani, úgyhogy nem volt értelme kinyitnia a száját.

Végül Shame (akit eredetileg Seamusnak hívtak, de gyorsan ráragasztották a Shame becenevet) szólalt meg.

– Uram, ebben az irányban jöttünk be az ajtón.

Jó válasz, gondolta Bean. Jobb, mint valami erőtlen érvelés arról, hogy a súlytalanságban nincs felfelé és lefelé.

– Na és az mit számít? Mit érdekel, milyen volt a gravitáció a folyosón?! A folyosón fogunk harcolni? Van itt gravitáció?

Nem, uram, dünnyögték mind.

– Mostantól kezdve feledkezzetek el a gravitációról, mielőtt bejöttök az ajtón. A régi gravitáció eltűnt, nincs többé, megértettétek? Akármerre is húzott a gravitáció az ajtón kívül, ne feledjétek: az ellenség kapuja lefelé van. A lábatok van az ellenség kapuja felé. Fölfelé van a mi kapunk. Észak arra van – mutatott arra, ami a mennyezet szokott lenni. – Dél arra van, kelet arra, nyugat... merre van?

Megmutatták.

– Erre számítottam – mondta Wiggin. – Az egyetlen, amit sikerült elsajátítanotok, az az ürítés művészete, és azt is csak azért, mert a vécén már hozzászoktatok.

Bean derűsen szemlélte az egészet. Tehát Wiggin is az „olyan ostoba vagy, hogy a fenekedet is nekem kell kitörölnöm” iskola híve az alapkiképzés során. Ki tudja, talán szükség volt rá. Olyan volt ez, akár egy rituálé. Számára fárasztóan unalmasnak tűnt... de nem ő volt a parancsnok.

Wiggin Beanre pillantott, de továbbsiklott a tekintete.

– Mi volt az a cirkusz, amit láttam? Ez nálatok a felsorakozás? Ez a repülés? Most pedig mindenki ugorjon, és sorakozó a plafonon! Most! Gyerünk!

Bean felismerte a kelepcét, és a felé a fal felé indult, ahol bejöttek, még azelőtt, hogy Wiggin befejezte volna. A többség megértette, mi volt a beugratás a dologban, de még így is elég sokan rossz felé indultak el – amit Wiggin északnak nevezett. Ezúttal Bean egy fogantyú közelébe érkezett, és meglepő könnyedséggel fogta meg. Gyakorolta már eleget az újoncok küzdőtermi edzései során, főképp azért, mert elég kicsi volt ahhoz, hogy szerencsétlen esetben rosszul landoljon, és egyik irányban se érje el a kapaszkodót. A rövid kar határozott hátrányt jelentett idebent. Rövid ugrásokkal meg tudott célozni egy fogantyút és viszonylagos pontossággal a közelébe jutni, de ha a szobát kellett átszelnie, csupán a vakszerencsén múlt, kerül-e a keze ügyébe kapaszkodó. Jó érzés volt, hogy legalább most nem ügyetlenkedte el. Sőt, elsőként érkezett meg!

Megfordult, és figyelte, hogy azok, akik elszúrták, nekiveselkednek a második, kínosabb ugrásnak, és csatlakoznak társaikhoz. Pillanatnyi meggondolatlanságuk miatt most szégyenkezhettek.

Wiggin közben őt nézte, de ezúttal nem vándorolt el a tekintete.

– Te! – mutatott rá. – Merre van a lefelé?

Ezt már átvettük, nem?

– Az ellenség kapuja felé.

– Mi a neved?

Ugyan már, Wiggin, tényleg nem tudod, ki az az alacsony nö-vésű gyerek, akinek a legjobb osztályzatai vannak az iskolában? Nos, ha gonosz kiképzőőrmestert játszol, akkor én is jobb, ha adom a gyanútlan újoncot.

– A katona neve Bean, uram.

– Az agyad méretéről kaptad a neved?

Néhányan nevettek, de nem túl sokan. Ok ismerték Beant, hallottak már róla, és nekik nem volt vicces, hogy milyen kicsi – csak kínos, hogy egy ilyen apró gyerek hibátlan teszteket ír, miközben ők a kérdések felét nem is értették.

– Nos, Bean, ráéreztél a dologra. – Wiggin ezután már az egész csoporthoz intézte a szavait, és belevágott egy kiselőadásba arról, hogy ha lábbal előre lendülnek be a terembe, akkor kisebb célpontot nyújtanak az ellenségnek, aki így nehezebben találja el és fagyasztja le őket. – Mi történik, ha megfagytál?

– Nem tudunk mozogni – vágta rá valaki.

– Ezt jelenti a megfagyás – folytatta Wiggin. – De mi történik?

Nem fogalmazta meg elég egyértelműen a kérdést, és nem volt értelme tovább húzni a szenvedést, míg a többiek kitalálják, így aztán Bean megszólalt.

– Abba az irányba megyünk tovább, amerre tartottunk, olyan sebességgel, amilyennel addig mentünk.

– Így igaz – bólintott Wiggin. – Ti, ott, öten, mozgás! – mutatott öt katonára, akiknek beletelt pár pillanatba, míg beazonosították, hogy róluk van szó, ami idő alatt Wiggin mindegyiküket megfagyasztotta a fegyverével. A gyakorlatozás során a fagyasztás pár perc alatt elmúlt, hacsak a parancsnok nem használta a kampóját, hogy korábban feloldja őket. – A következő öt... mozgás!

Heten indultak egyszerre, nem volt idő számolgatni. Wiggin ugyanolyan gyorsan lefagyasztotta őket, mint az első csoportot, de mivel ők mozgásban voltak, tovább haladtak az egyik fal felé.

Az első öt csak lebegett a levegőben ott, ahol megfagyasztották őket.

– Nézzétek ezeket az úgynevezett katonákat. A parancsnokuk arra utasította őket, hogy mozduljanak, és most tessék! Nemcsak le vannak fagyasztva, de egy helyben, ott, ahol útban vannak. Miközben a többiek, mert mozdultak, amikor parancsot kaptak, lefelé tartanak, és zavarják az ellenséget, kitakarják a látómezejüket. Úgy vélem, legalább öten megtanultátok, mi a lényeg.

Mind megértettük, Wiggin. Nem hülyéket küldenek ide, a Hadiskolába. Mintha nem a legjobb hadsereget szedtem volna össze neked.

– Bean, gondolom, közéjük való. Igaz, Bean?

Bean alig akarta elhinni, hogy Wiggin megintőt pécézte ki.

Csak azért, mert kicsi vagyok, arra használ, hogy megalázza a többieket. A kicsi tudja a választ, ti, nagyok miért nem?

De persze Wiggin még nem tudhatta. Azt hitte, kapott egy csapat zöldfülű, tehetségtelen újoncot. Még nem volt alkalma felmérni, hogy gondosan válogatott hadsereg áll a rendelkezésére, így aztán engem gondol a legnevetségesebbnek mind közül. Arra már rájött, hogy én nem vagyok buta, de a többiekről még nem tudhatja.

Wiggin még mindig rá meredt. Persze, hiszen kérdezett valamit!

– Igen, uram.

– Akkor mi a lényeg?

Válaszold pontosan azt, amit az előbb magyarázott el.

– Ha parancsot kapunk, hogy mozduljunk, gyorsan kell engedelmeskedni, hogy ha az ellenség lefagyaszt, akkor ide-oda suhanjunk, és ne a saját seregünket akadályozzuk.

– Kiváló! Legalább egy katonám van, aki érti a lényeget.

Bean igyekezett nem megvetően nézni Wigginre. Ő lenne az a parancsnok, aki legendás sereggé kovácsolja a Sárkány hadtestet? Ő lenne a Hadiskola alfája és ómegája? Hiszen ugyanazt a játékot játssza: kipécéz engem! Láthatóan utána sem nézett az eredményeinknek, meglehet, még a tanárokkal sem egyeztetett! Ha megtette volna, már tudná, hogy én vagyok a legokosabb gyerek az iskolában. A többiek tudják. Ezért néznek egymásra zavartan. Wiggin felkészületlensége nyilvánvaló.

Bean látta, hogy Wiggin is felfigyelt katonái bizonytalanságára. Csak egy pillanatig tartott, de talán elegendő volt ahhoz, hogy megértse, a gúnyolódás visszafelé sülhet el. És igen, Wiggin végre rátért a tényleges kiképzésre. Megmutatta, hogyan térdeljenek a levegőben – hogyan fagyaszthatják meg magukat úgy, hogy hajlítva maradjon a térdük, aztán hogyan lőhetnek a térdük közt, miközben lefelé tartanak, az ellenség felé. így a lábuk lett a pajzs, felfogta a lövéseket, ők pedig tovább tüzelhettek a nyílt terepen. Ügyes taktika volt, és Bean végre kezdte megérteni, hogy miért jó parancsnok Wiggin. A többiek elismerő pillantásából nyilvánvaló volt, ők is így gondolkodnak.

Mikor mindenki megértette a leckéket, Wiggin feloldotta a demonstrációk közben lefagyasztott katonákat.

– Tehát merre van az ellenség kapuja?

– Lefelé! – kiáltották.

– Mi a támadópozíciónk?

Ja, persze, gondolta Bean, mintha ezt egyszerre kiálthatnánk. Az egyetlen válasz, ha megmutatja. Ellökte magát a faltól, megindult lefelé, és közben tüzelt a térde között. Nem volt tökéletes a mozgása, kicsit forgott a tengelye körül, de mindent összevetve egész ügyes volt ahhoz képest, hogy első alkalommal próbálta.

Hallotta, amint Wiggin elkiáltja magát fölötte:

– Bean az egyetlen, aki tudja, hogyan kell?

Mire Bean megkapaszkodott a túlsó falon, az egész hadtest felé tartott, ordítva, mintha támadnának. Csak Wiggin maradt a mennyezeten. Bean kárörvendőn vette észre, hogy Wiggin úgy állt ott, ahogy a folyosón – a feje „északnak”, a régi „fölfelé”. Lehet, hogy elméletben már mindent tudott, de a gyakorlatban nehéz levetkőzni a beidegződéseket. Bean szándékosan oldalt fordult, hogy a feje nyugat felé legyen. A többi katona követte a mozdulatát, hozzá igazították magukat. Ha Wiggin észre is vette, nem adta jelét.

– Most gyertek vissza, és támadjatok meg.

Az öltözéke azonnal felizzott, ahogy negyven fegyver lőtt rá, és egész serege felé közeledett, tüzelve.

– Au – mosolygott Wiggin, mikor megérkeztek. – Most elkaptatok.

Nevettek.

– Tehát mire jó a lábatok a csatában?

Semmire, vélték néhányan.

– Bean szerint nem így van – ellenkezett Wiggin.

Szóval nem száll le rólam még most sem. Mit akar hallani? Valaki pajzsokról dünnyögött, de Wiggin figyelmen kívül hagyta, tehát valami másra gondolhatott.

– A legjobb módszer, hogy ellökjük magunkat egy falról – találgatott Bean.

– Pontosan – helyeselt Wiggin.

– Ugyan már, az ellökés csupán mozgás, nem harc – ellenkezett Bolond Tom.

Néhányan egyetértően morogtak.

Remek, kezdődik, gondolta Bean. Bolond Tom értelmetlen vitát kezdeményez a parancsnokával, aki megharagszik rá, és...

De Wiggin nem szívta mellre Bolond Tom kötözködését, csak nyájasan kijavította:

– Nincs csata mozgás nélkül. Ha így meg van fagyva a lábad, el tudod lökni magadat a faltól?

Beannek fogalma sem volt. Másnak sem.

– Bean? – kérdezte Wiggin.

Hát persze!

– Még nem próbáltam – felelte. – De talán, ha szemben vagyok a fallal és előrehajolok derékból...

– Helyes, de tévedsz. Figyeljetek! A hátam a falnak vetve, a lábam lefagyasztva. Mivel térdelek, a talpam ér a falhoz. Általában, ha ellököd magad, arra törekszel, hogy kinyújtsd a tested, akár a csírázó bab csöppnyi szára, nem igaz?

A csoport nevetett, Bean pedig rádöbbent, mire játszik Wiggin, amikor őt, a legkisebbet állítja tréfái célpontjába. Wiggin pontosan tudta, hogy ő a legokosabb, és ezért szemelte ki magának! Arra törekedett, hogy felé irányítson minden ellenszenvet saját maga helyett. Az egész előadás azt a célt szolgálta, hogy a többi gyerek úgy gondolja, kinevetheti Beant, annak ellenére, hogy ő köztük a legokosabb.

Remek rendszer, Wiggin. Tedd tönkre a legjobb katonád ázsióját, hogy még csak véletlenül se tiszteljék.

Fontosabb volt azonban, hogy elsajátítsa, amit Wiggin tanított, mintsem hogy duzzogjon a tanítási módszerei miatt. Bean tehát éberen figyelte, ahogy Wiggin bemutatta, hogyan lökjék el magukat lefagyasztott lábbal a faltól. Megfigyelte, hogy szándékosan pördületet is adott a mozdulatának. így nehezebb tüzelni mozgás közben, ugyanakkor az ellenfélnek is nehezebb telibe találni a célpontot.

Lehet, hogy dühös vagyok, de ez nem jelenti azt, hogy nem tanulhatok.

Hosszú és fárasztó gyakorlatozás volt, újra és újra elpróbálták az új mozdulatokat. Wiggin nem akarta, hogy külön-külön sajátítsák el a technikákat, mindent egyben kellett gyakorolniuk, mígnem gördülékenyen és folyamatosan hajtották végre. Mint a tánc, gondolta Bean. Nem lőni tanulunk, aztán elrugaszkodni, aztán irányított pörgést végrehajtani – a lövés-lökés-pörgés együttesét kellett megtanulnunk.

Végül már mindenkiről ömlött az izzadság, fáradtak voltak, de az arcuk nem csak ezért lángolt. Olyan dolgokat tanultak, amelyekről még a többi katonától sem hallottak soha. Wiggin végül felsorakoztatta őket az alsó ajtónál, és bejelentette, hogy a szabadidő alatt újabb gyakorlás lesz.

– Ne mondjátok, hogy a szabadidő szabad idő! Tudom, hogy azt csináltok, amit szeretnétek. Ez tehát csak egy meghívás, hogy gyertek el egy önkéntes gyakorlatra.

Mindenki nevetett. Ez a csoport csupa olyan gyerekből állt, akik nem jártak Wigginnel gyakorolni korábban, ő pedig egyértelművé tette, hogy elvárja, változtassanak a fontossági sorrendjükön. De ezt senki sem bánta. Ezután a reggeli gyakorlat után már tudták, hogy Wigginnél minden perc hasznosan telik. Nem engedhetik meg maguknak, hogy akár egyet is kihagyjanak, különben lemaradnak. Wigginé a szabadidejük. Még Bolond Tom sem tiltakozott.

Bean viszont tudta, hogy itt és most meg kell változtatnia a kapcsolatát Wigginnel, különben esélye sem lesz rá, hogy vezető válhasson belőle. Amit Wiggin ma művelt a gyakorlatozás során, a többi gyerek ellenszenvét felé irányította, és ez még kevésbé tette valószínűvé, hogy vezér lehet a seregen belül – ha a többi gyerek lenézi, ugyan ki követné a parancsait?

Megvárta tehát Wiggint a folyosón, míg a többiek előrementek.

– Ho, Bean – mondta Wiggin.

– Ho, Ender – felelte Bean. Vajon érezte Wiggin az enyhe gúnyt abban, ahogy Bean kiejtette a nevét? Talán ezért várt, mielőtt válaszolt volna?

– Uram – mondta Wiggin halkan.

Jaj, elég a dumából, én is láttam azokat a filmeket, nevettem is rajtuk eleget.

– Tudom, miben mesterkedsz, Ender, uram, és figyelmeztetni akarlak.

– Figyelmeztetni?

– A legjobb embered lehetek, ne játszadozz velem!

– Vagy különben?

– Vagy én leszek a legrosszabb embered. Vagy az egyik, vagy a másik.

Bean tartott tőle, hogy Wiggin félreérti. Nem fogja fel, hogy arról beszél, csak akkor lehet hatékony, ha a parancsnoka érezteti, megbízik benne, és tiszteli őt. Ha nem így tesz, akkor Bean csak egy kicsi gyerek, aki semmire sem használható. Wiggin valószínűleg úgy érti majd a mondatot, hogy Bean bajt fog keverni, ha nem kap elég teret. Talán volt is ebben valami...

– És mit akarsz? – tudakolta Wiggin. – Csókot és ölelést?

Mondd ki nyíltan, ültesd a fejébe olyan egyszerűen, hogy ne értse félre!

– Egy osztagot akarok.

Wiggin közelebb lépett, és lenézett rá. Bean figyelmét nem kerülte el, hogy a parancsnok még csak nem is mosolyog. Nem neveti ki őt.

– Miért kapnál egy osztagot?

– Mert tudom, mit tegyek vele.

– Azt könnyű. Rávenni őket arra, hogy meg is tegyék, az a nehéz. Miért hallgatna bárki is egy ilyen tökmagra, mint te?

Wiggin egyenesen a probléma gyökerére mutatott. Beannek azonban nem tetszett az a rosszindulatú hangsúly, ahogy kimondta.

– Ha jól hallottam, téged is így neveztek. Bonzo Madrid még mindig így hív.

Wiggin nem kapta be a csalit.

– Kérdeztem valamit, katona.

– Elnyerem a tiszteletüket, uram, ha nem akadályozol meg ebben.

Ekkor Wiggin arcára széles mosoly telepedett.

– Éppenséggel segítek neked.

– A fenéket!

– Senki sem venne észre egyébként. Esetleg sajnálnának, mint a legkisebb fiút szokás. De ma gondoskodtam róla, hogy mindenki felfigyeljen rád.

El kellett volna végezned a házi feladatodat, Wiggin. Te vagy az egyetlen, aki még nem tudja, ki vagyok.

– Figyelni fogják minden mozdulatodat – folytatta Wiggin.

– Ahhoz, hogy elnyerd a tiszteletüket, tökéletesnek kell lenned.

– Tehát esélyt sem kapok, mielőtt még ítélkeznél fölöttem.

Nem így kell bánni a tehetséggel.

– Ó, szegény-szegény kölyök, hát mindenki csúnyán bánik vele!

Wiggin szándékos butasága dühítette Beant. Ennél te okosabb vagy, parancsnok!

Látván Bean haragját Wiggin kinyújtotta a kezét és meglökte, amíg a falhoz nem ért a háta.

– Megmondom neked, hogyan lesz osztagod. Bizonyítsd be, hogy tudod, mit csinálsz, katona! Bizonyítsd be, hogy tudod, hogyan használj másokat! Aztán bizonyítsd be, hogy vannak, akik hajlandóak követni egy csatába! Akkor majd lesz osztagod. De addig nem.

Bean nem törődött Wiggin kezével, ami a falhoz nyomta. Ennél több kell, hogy fizikailag megfélemlítse valaki.

– Rendben – egyezett bele. – Ha tényleg ez a feltétele, egy hónap múlva osztagparancsnok leszek.

Most Wigginen volt a sor, hogy felhúzza magát. Lenyúlt, megragadta Beant az öltözékénél fogva, és felemelte, hogy egy vonalban legyen a szemük.

– Ha én azt mondom, hogy így megy valami, akkor az úgy is megy.

Bean csak vigyorgott rá. Ilyen alacsony gravitációban nem volt nagy mutatvány felemelnie. Meg aztán Wiggin nem is szeka. Nem volt ez komoly fenyegetés.

Wiggin eleresztette, Bean pedig lecsúszott a fal mentén, puhán landolt a lábán, aztán még vissza is pattant egyszer, mielőtt megállapodott volna. A parancsnok az oszlophoz ment, és lecsúszott rajta. Ezt a csatát Bean nyerte, mert sikerült felhúznia őt. Mellesleg, Wiggin tudta, hogy nem jól kezelte a helyzetet. Nem fogja elfelejteni. Ami azt illeti, ő veszített némi tiszteletet, és ezt fel is ismerte, ezért azon lesz, hogy visszaszerezze.

Veled ellentétben, Wiggin, én adok a másiknak esélyt, hogy megtanulja, mit csinál, mielőtt tökéletességet várnék el tőle. Ma elszúrtad velem, de adok neked esélyt, hogy holnap és holnapután jóvá tedd.

De amikor Bean is az oszlophoz ment, és kinyúlt, hogy megfogja, rájött, hogy remeg a keze, és alig tudta megmarkolni a rudat. Meg kellett állnia az oszlopra támaszkodva, hogy lehiggadjon.

Nem is nyerte meg ezt a csörtét Wigginnel szemben. Még az is lehet, hogy ostobaság volt. A parancsnok megbántotta csípős megjegyzéseivel és a gúnyolódással. Bean régóta tanulmányozta Wiggin aktáit, és ma rá kellett jönnie, hogy ez a másik irányból nem így van. Wigginnek fogalma sem volt róla idáig, hogy ő egyáltalán létezett. Mindenki Wiginhez hasonlította őt, de a jelek szerint maga Wiggin nem is hallott róla, vagy nem érdekelte. Semmibe vette őt. Miután olyan keményen dolgozott az elmúlt évben, hogy kivívja mások tiszteletét, elkeserítő volt, hogy újra egy senki. Olyan érzést keltett ez benne, amit utoljára Rotterdamban érzett: az elkerülhetetlen, közeli haláltól való fojtó félelmet. Bár tudta, hogy itt senki sem fog kezet emelni rá, emlékezett még arra, milyen volt a halál peremén egyensúlyozni, mikor először ment oda Poke-hoz, és a kezébe adta az életét.

Megint ezt csináltam? Azzal, hogy felírtam a nevem a névsorra, ennek a fiúnak a kezébe adtam a jövőmet. Számítottam rá, hogy azt látja, amit én. De persze nem láthatta. Időt kell adnom neki.

Ha van még idő egyáltalán. A tanárok most már sokkal gyorsabban cselekedtek, és Bean úgy sejtette, nincs egy újabb éve. Nincs egy éve, hogy bizonyítson Wigginnek.

14.

TESTVÉREK

– Megvannak az eredmények?

– Méghozzá igen érdekesek. Volescu valóban hazudott... részben,

– Mit ért az alatt, hogy részben?

– Bean genetikai módosításai nem Volescu klónján alapulnak. De valóban rokonok. Volescu nem Bean apja, de feltehetően egy másodunokatestvér, esetleg fél nagybácsi. Minden bizonnyal él Volescunak valahol egy féltestvére vagy másodunokatestvére, ő lehet Bean apja.

– Feltételezem, vannak adataik Volescu rokonságáról.

– A tárgyaláshoz szükségtelen volt nyomoznunk a családja után. Volescu anyja sosem ment férjhez, a doktor pedig az ő nevét és nem az apjáét használta.

– Ezek szerint Volescu apjának él valahol egy másik gyereke, akinek a nevét sem ismerik. Azt hittem, maguk mindent tudnak.

– Tudunk mindent, amit érdemesnek tartunk tudni. Ez lényeges különbség. Egyszerűen nem néztünk utána Volescu apjának. Nem vádoltuk semmivel, és mindenkit nem nyomozhatunk le.

– Váltsunk témát. Mivel maguk tudnak mindent, amit tudni érdemes, elárulhatná nekem, miért távolítottak el az általam választott iskolájából egy bizonyos sánta fiút.

– Ó, az a fiú. Mikor felhagyott folytonos dicsőítésével, gyanakodni kezdtünk, ezért utánajártunk. Leteszteltük. Nem egy Bean de határozottan itt a helye.

– Arra nem gondoltak, hogy jó okom volt távol tartani a Hadiskolától?

– Feltételeztük, hogy attól tart, Achillest választjuk Bean helyett. Bean helyett, aki túl fiatal, gyermek még, és mivel magát érzelmi szálak fűzik hozzá, egyedül őt javasolta nekünk.

– Feltételezték. Úgy tárgyalok magukkal, mint értelmes, megfontolt emberi lényekkel szokás, maguk meg úgy bánnak velem, mintha ostoba lennék. Most már látom, hogy pont az ellenkezőjéről van szó.

– Nem is tudtam, hogy a keresztények ennyire dühbe tudnak gurulni.

– Achilles már a Hadiskolában van?

– Még lábadozik a negyedik műtété után. A Földön kellett rendbe hoznunk a lábát.

– Hadd adjak egy tanácsot. Ne tegyék a Hadiskolába, amíg Bean ott van!

– Bean még csak hatéves. Ahhoz is túl fiatal, hogy itt legyen, a tényleges katonai szolgálata szóba sem kerülhet.

– Ha beteszi Achillest, vegye ki Beant, kérem.

– Miért?

– Ha mindenezek után még mindig nem hisz nekem, pedig minden döntésem helyesnek bizonyult, miért lenne most másként? Maga örökös kételkedő. Csak annyit mondok, hogy ha egy iskolába teszi őket, az az egyikük halálos ítéletét jelenti.

– Melyikét?

– Az attól függ, ki lát meg kit először.

– Achilles azt mondja, mindent Beannek köszönhet. Szereti Beant.

– Ó, persze! Az más, akkor neki higgyenek, és ne nekem. De a vesztes holttestét ne küldjék nekem haza. Temessék el a saját pénzükön.

– Ez elég szívtelenül hangzott.

– Nem fogok gyászolni egyik fiú sírja fölött sem. Megtettem értük mindent. Maga az, aki a legszebb darwini hagyományok alapján akarja eldönteni, melyikük maradjon életben.

– Higgadjon le, Carlotta nővér! Fontolóra vesszük, amit mondott. Döntéseink mindig ésszerűek.

– Engedje meg, hogy ezúttal én kételkedjek. Mostantól nem túl magasak az elvárásaim, ha magukról van szó.

Ahogy teltek a napok és a hetek, Wiggin csapata kezdett sereggé formálódni, Bean pedig egyszerre volt elégedett és elkeseredett. Örült, mert Wiggin olyan sereget épített, amely remekül alkalmazkodott bármilyen helyzethez, de bosszankodott is, mert mindezt úgy tette, hogy egyáltalán nem számolt vele.

Néhány gyakorlat után Wiggin kiválasztotta az osztagparancsnokait – mindegyikük veterán volt az átigazolási listáról. Sőt, mindegyik veteránból vagy osztagparancsnok vagy helyettes lett. Ráadásul a hagyományos felállás helyett, ahol négy tízfős szakasszal dolgoztak, Wiggin öt nyolcfős alakulatot hozott létre, akiknek aztán négyfős csoportokban kellett gyakorlatozniuk – a csoport egyik felét az osztagparancsnok, a másikat a helyettese irányította.

Korábban senki sem szabdalt ilyen apró alakulatokra egy hadtestet. És ez nem csupán felszínes változtatás volt. Wiggin széles mozgásteret engedélyezett a parancsnokainak. Csak annyit határozott meg, mi a feladat, aztán hagyta, hogy az osztagparancsnok maga döntse el, hogyan hajtja végre. Volt, hogy összefogott három osztagot az egyik parancsnok operatív parancsnoksága alá, ő maga pedig a hadtest maradékát irányította. Parancsnokai nemcsak szóban kaptak szabad kezet.

Eleinte néhány katonája kritizálta a változtatásokat. A szállásuk bejárata környékén lődörögtek, és a veteránok kibeszélték az aznapi gyakorlatozást és a tíz négyfős csoportra bontást.

– Mindenki tudja, hogy stratégiai ballépés megosztani a sereget – vélte Fly Molo, az A-osztag parancsnoka.

Bean bosszankodva hallgatta, ahogy a Wiggin utáni legmagasabb rangú katona megvetően nyilatkozik a parancsnoka stratégiájáról. Persze, Fly is tanuló még, de ez a kijelentése közel járt a függelemsértéshez.

– Nem osztotta meg a seregét – igazította ki őt Bean. – Csak megszervezte. Nincs olyan hadászati szabály, amit ne lehetne felülbírálni. Az a lényeg, hogy a stratégiailag fontos helyekre koncentráld a seregedet, ne tartsd őket mindig egy csoportban.

Fly Beanre meredt.

– Azért, mert odalent is hallatszik, amit beszélünk, nem jelenti azt, hogy érted, miről van szó.

– Ha nem akarsz hinni nekem, gondolj, amit akarsz. Amúgy is hiába tépem a szám, ennél hülyébb már úgysem lehetsz.

Fly nekiugrott, megragadta a karját, és az ágya széléhez rángatta.

Nikolai azonnal a hátára ugrott a saját ágyáról, és nekilökte Fly fejét az emeletes ágy keretének. A többi osztagparancsnok rögtön szétválasztotta a verekedőket – ami egyébként is komikus volt, mert Nikolai alig volt nagyobb Beannél.

– Hagyd, Fly! – hűtötte társát Hancú, vagyis Han Tzu, a D-osztag parancsnoka. – Nikolai azt képzeli magáról, hogy Bean nagytestvére.

– Miért pofázik vissza egy kisgyerek egy osztagparancsnoknak? – követelte Fly.

– Tiszteletlen voltál a parancsnokunkkal szemben – közölte Bean. – És igazad sem volt. Szerinted Lee és Jackson is ostoba volt Chancellorsville-nél.

– Tovább csinálja!

– Olyan hülye vagy, hogy nem ismered fel az igazságot, csak azért, mert egy nálad kisebb hívja fel rá a figyelmedet? – Bean csalódottsága, hogy nem vált belőle tiszt, most egyszerre tört felszínre. Tudta, hogy így van, de nem akarta visszatartani magát. Hallaniuk kellett az igazságot. Wigginnek pedig támogatásra volt szüksége, különösen, amikor a háta mögött kritizálták.

Nikolai az alsó ágyon állt, olyan közel Beanhez, amennyire lehetett, megerősítve a kettejük közötti köteléket.

– Ugyan már, Fly – súgta Nikolai. – Beannel beszélsz, nem? Bean meglepetésére Fly elhallgatott. Eddig a pillanatig Bean nem is fogta fel, milyen híre van. Lehet, hogy a Sárkány hadtestben csak egy egyszerű katona, de még mindig ő a legjobb tanuló, ha stratégiáról és hadtörténelemről van szó. Látszólag mindenki – Wiggin kivételével – tudta ezt.

– Több tisztelettel kellett volna beszélnem – váltott béküléke-nyebb hangnemre Bean.

– Úgy bizony – bólintott Fly.

– De neked is.

Fly nekifeszült az őt visszatartóknak.

– Wigginről – tette hozzá Bean. – Tiszteletlenül beszéltél róla. „Mindenki tudja, hogy stratégiai ballépés megosztani a sereget”, ezt mondtad. – Majdnem pontosan idézte Fly hanglejtését is. Néhányan nevettek. Végül, mogorván, de Fly is.

– Rendben – fújta végül. – Elragadtattam magam. – Nikolai felé fordult. – De még mindig tiszt vagyok.

– Akkor nem, ha lerángatsz egy kisebbet az ágyáról – feleselt Nikolai. – Akkor csak egy szeka vagy.

Fly pislogott. A többiek bölcsen egy szót sem szóltak, amíg Fly el nem döntötte, hogyan reagáljon.

– Igazad van, Nikolai. Megvédted a barátodat egy szekától.

– Nikolaira nézett, aztán Beanre, majd vissza. – Még úgy is néztek ki, mint a testvérek. – Ezzel elsétált mellettük, hátra az ágyához. A többiek követték, a cirkusz véget ért.

Nikolai Beanre nézett.

– Én sosem voltam olyan nyomott és rusnya, mint te – somolygott.

– Ha úgy fogok kinézni, mint te, mire megnövök, akkor inkább végzek magammal – vágott vissza mosolyogva Bean.

– Muszáj az ilyen nagy fiúkkal is így beszélned?

– Nem számítottam rá, Hogy letámadod, mint egy egyszemélyes méhraj.

– Azt hiszem, kedvem támadt ráugrani valakire – tűnődött Nikolai.

– Te? A Jófiú?

– Mostanában nem érzem olyan jónak magam. – Felmászott az ágyra Bean mellé, hogy halkabban beszélhessenek. – Nem vagyok elememben, Bean. Nincs keresnivalóm ebben a seregben.

– Hogy érted?

– Nem álltam még készen rá, hogy előléptessenek. Csak átlagos vagyok, talán még az sem. Lehet, hogy ez a sereg nem éppen a ranglista hőseiből áll, de ezek a srácok mind nagyon jók. Mindenki gyorsabban tanul, mint én. Mindenki azonnal megérti a dolgokat, míg én csak állok, és próbálom felfogni, miről van éppen szó.

– Akkor dolgozz keményebben.

– Már így is keményebben dolgozom. Te... te csak megérted, elsőre. Mindent. Nem arról van szó, hogy hülye lennék, én is megértem, csak... egy lépéssel lemaradva.

– Sajnálom – mondta Bean.

– Miért sajnálod? Nem a te hibád.

De igen, Nikolai.

– Ugyan már, azt mondod, nem akarsz Ender Wiggin seregének a tagja lenni?

Nikolai nevetett.

– Nem semmi a srác, mi?

– Te csak tedd a dolgod. Jó katona vagy. Majd meglátod. Ha csatázni fogunk, te is leszel olyan jó, mint bárki más.

– Eh, valószínűleg... Még mindig megfagyaszthatnak, és dobálhatnak, mint egy tohonya katapultlövedéket.

– Nem vagy olyan tohonya.

– Hozzád képest mindenki tohonya. Figyeltelek, a kajád felét mindig odaadod másnak.

– Túl sokat etetnek.

– Tanulnom kell. – Nikolai átugrott a saját ágyára.

Beant feszélyezte, hogy ilyen helyzetbe hozta Nikolait. De majd az első győzelmek után sok gyerek fogja kívánni, hogy bárcsak a Sárkány hadtest tagja lenne, és cserélhetnének vele! Ami azt illeti, meglepő is volt, hogy Nikolai rájött, hogy nem olyan jó, mint a többiek. A különbségek nem voltak annyira látványosak. Valószínűleg többen is úgy érezhették magukat, mint Nikolai. Bean azonban nem törekedett rá, hogy megnyugtassa Nikolait. Sőt, talán még meg is erősítette kisebbségi komplexusát.

Milyen figyelmes barát vagyok!

Carlotta nővér tisztában volt vele, értelmetlen lenne újra beszélnie Volescuval, főleg azután, hogy miket hazudott az első alkalommal. A klónokról szóló előadás, meg hogy ő az eredeti... azt nem lehetett elfelejteni. Volescu gyilkos volt, a Hazugságok Atyjának szolgája. Nem számíthat a segítségére, túl nagy volt a tét. Tudni akarta, mire számíthatnak Volescu embertelen kísérleteinek egyetlen túlélőjétől, és nem támaszkodhatott egy hazug ember meséire.

Mellesleg Volescunak kapcsolatba kellett lépnie a féltestvérével vagy másod-unokatestvérével, hogy megszerezze a sejtet. így aztán Carlotta nővérnek csak követnie kellett a nyomait, vagy leutánozni a kutatását.

Könnyen megtudta, hogy Volescu egy Budapesten élő román asszony törvénytelen gyermeke volt. Keresgélt egy kicsit, és merészen felhasználta biztonsági besorolását, hogy megtudja az apa nevét, aki egy görög születésű Liga-hivatalnok volt, akit nemrég léptettek elő a Hegemón stábjába. Ez leküzdhetetlen akadályt jelenthetett volna, de Carlotta nővérnek nem kellett beszélnie a nagyapával, csak azt kellett kiderítenie, hány gyerek apja volt. Háromról szerzett tudomást. A lánygyermeket nyomban kizárta, hiszen a keresett szülő férfi volt. A két fiútestvér közül a házassal kezdte.

A házaspár Krétán lakott, ahol Julian egy szoftvercéget vezetett, amelynek egyetlen ügyfele a Védelmi Liga volt. Ez nem lehetett véletlen, de a nepotizmus még tisztelhetőnek is tűnt a nyílt korrupcióra és a szívességi rendszerre alapuló berendezkedéshez képest, ami olyannyira jellemző volt a Ligára. Hosszú távon az efféle korrupció nem bizonyult igazán ártalmasnak, lévén a Nemzetközi Flotta még idejében átvette saját költségvetésének szabályozását, és nem hagyta, hogy a Liga belematasson. így aztán a Polemarkhosznak és a Sztratégosznak sokkal több pénze volt, mint a Hegemónnak, aki ugyan első volt a rangsorban, de tényleges hatalma és önállósága messze elmaradt társaiétól.

Pusztán abból, hogy Julian Delphiki apja politikai kapcsolatainak köszönhette sikerét, még nem következett egyértelműen, hogy a cége silány terméket állított volna elő, ahogy az sem, hogy ő maga értéktelen ember lett volna. A becstelen üzleti világ viszonylatait figyelembe véve semmiképp sem.

Carlotta nővérnek még a biztonsági besorolását sem kellett meglobogtatnia sehol, hogy találkozhasson Juliannel és feleségével, Elenával. Csak felhívta őket, és azt mondta, hogy az NF-fel kapcsolatos ügyben kell beszélnie velük, és ők azonnal szabaddá tették magukat a kért időpontra. Knósszoszba érve azonnal autóba szállt, és elfuvaroztatta magát a házaspárhoz, az Égei-tenger partján magasodó házukhoz. Idegesnek tűntek – Elena kitörni készülő hisztériaroham szélén állt, kétségbeesetten szorongatta zsebkendőjét.

– Kérem – kezdte Carlotta nővér, miután elfogadta a gyümölcsöt és sajtot, amivel megkínálták. – Kérem, mondják el, miért olyan izgatottak. Az ügy, amiért felkerestem magukat, nem ad okot aggodalomra.

Azok ketten egymásra néztek, és Elena zavarba jött.

– Akkor nincs semmi baj a fiunkkal?

Carlotta nővér egy pillanatig eltűnődött, vajon tudnak-e Beanről... de hogyan is tudhatnának?

– A fiukkal?

– Akkor jól van! – Elena megkönnyebbülten felzokogott, és mikor a férje mellé lépett, belé kapaszkodott.

– Tudja, nagyon nehéz volt elengednünk őt a seregbe – magyarázta Julian. – Ezért amikor egy egyházi személy hívott minket, hogy az NF-fel kapcsolatos ügyben keres minket, azt hittük... azt gondoltuk...

– Bocsánat, nagyon sajnálom! Nem tudtam, hogy a fiuk a seregben szolgál, ha tudom, azonnal biztosítottam volna önöket róla... de így nyilvánvaló, hogy még csak nem is sejtik, miért kerestem fel magukat. Személyes ügyből kifolyólag kértem a találkozót... olyannyira személyes, hogy talán nem is akarnak válaszolni a kérdéseimre. Valóban az NF-fel kapcsolatos az ügy, de biztosíthatom magukat, hogy őszinte válaszaik semmiféle veszélynek nem teszik ki önöket.

Elena összeszedte magát. Julian visszaült a helyére, és megköny-nyebbülten mosolyogtak Carlotta nővérre.

– Ó, csak kérdezzen, amit akar – szólalt meg Julian. – Örülünk, hogy nem rossz hírrel érkezett... kérdezzen bármit.

– Válaszolunk, ha tudunk – tette hozzá Elena.

– Azt mondják, van egy fiuk. Ez felveti annak lehetőségét, hogy... okom volt feltételezni, hogy egy ponton... nos, a fiuk születése kapcsán előfordulhatott, hogy a megtermékenyített petesejtet klónozták?

– Lehetséges – felelte Elena. – Ez nem titok. Az egyik petevezetékem rendellenesen fejlődött, a másik egy méhen kívüli terhesség után lett terméketlen, így nem foganhatott gyermekem. Gyereket akartunk, ezért néhány petesejtemet mesterségesen termékenyít-tettük meg, és klónoztattuk azokat, amiket kiválasztottunk. Négy petesejtet klónoztattunk, mindegyikből hat példányt. Két fiút és két lányt. Eddig csak az egyiket hoztuk világra. Olyan... különleges fiú volt, nem akartuk megosztani a figyelmünket. Most, hogy már nem a mi kezünkben van a taníttatása, azon gondolkodunk, hogy ideje az egyik lányt megszülni. – Kinyúlt és mosolyogva megfogta Julian kezét. A férfi visszamosolygott rá.

Micsoda különbség Volescuhoz képest! Nehéz volt elhinni, hogy közös géneken osztoztak.

– Azt mondta, mind a négy megtermékenyített petesejtből hathat klónt készítettek?

– Hatot, beleértve az eredetit is. így van a legnagyobb esélye, hogy idővel mindegyiket ki lehet hordani.

– Ez összesen huszonnégy megtermékenyített petesejt. És csak egyet ültettek be?

– Igen, nagy szerencsénk volt, már az első rendesen fejlődött.

– Maradt tehát huszonhárom.

– Igen, pontosan.

– Mr. Delphiki, mind a huszonhárom petesejt egy génbankban van, és beültetésre vár?

– Természetesen.

Carlotta nővér töprengett egy keveset.

– Mikor ellenőrizték utoljára?

– A múlt héten – válaszolt Julian. – Amikor elkezdtünk beszélni a második gyerekről. A doktor biztosított minket, hogy semmi sem történt a petesejtekkel, és bármikor beültethetőek.

– Vajon az orvos leellenőrizte?

– Ezt nem tudom – felelte Julian.

Elena kezdett nyugtalankodni.

– De hát miért érdeklődik ennyire utánuk? – kérdezte.

– Nem hallottam róluk semmit – válaszolt Carlotta. – Csupán egy bizonyos gyermek génállományának forrását kutatom. Meg szeretnék győződni róla, hogy nem a maguk megtermékenyített petesejtjei voltak a forrás.

– Biztosan nem. Az elraktározott petesejtek közül csupán egyetlen egyet használtunk fel.

– Kérem, ne aggódjanak! Mindenesetre szeretném elkérni az orvosuk nevét és az intézmény adatait, ahol a petesejteket tárolják. Hálás lennék, ha felhívnák a doktort, és megkérnék, hogy személyesen látogasson el az intézménybe, és a saját szemével ellenőrizze a petesejteket.

– Azokat csak mikroszkóppal lehet látni – kottyantott közbe Julian.

– Akkor ellenőrizze, hogy nem nyúlt hozzájuk senki – vágta rá Carlotta nővér.

A házaspárt dühítette, hogy fogalmuk sincs róla, miről van szó, de az apáca nem mondhatta el nekik. Amint Julian megadta az orvos és a kórház nevét, Carlotta kilépett a tornácra, és a vitorlákkal pettyezett Egei-tengert bámulva felhívta az NF athéni központját a készülékéről.

Órákba is beletelhet, míg az ő hívása vagy Julian hívása nyomán megtudják a választ, így mindhárman hősiesen igyekeztek úgy tenni, mintha nem aggódnának. Körbesétálták a birtokot; a házaspár megmutatta a nővérnek a környéket, ahol akadt ősi és modern, dús zöld és sivatagos meg vízparti táj is. A tenger felől frissítő szellő fújt, Carlotta pedig élvezettel hallgatta, ahogy Julian a cégéről beszél, Elena pedig a tanári hivatásáról. Hamar elszállt a gyanúja, hogy a Delphiki család kormányzati korrupció útján jutott ilyen magasra, hiszen Julian valóban elkötelezett volt a munkája iránt, Elena pedig életcéljának tekintette az oktatást.

– Amint tanítani kezdtem, ráébredtem, hogy milyen különleges a fiunk – mesélte Elena. – Végül az iskolai felvételire írt tesztjéből tudtuk meg, hogy az adottságai alkalmassá teszik az NF programjára.

Carlotta nővér gyanúja végleg elszállt. Eddig azt hitte, a fiuk már felnőtt, hiszen nem voltak már fiatalok a szülők sem.

– Mennyi idős a fiuk?

– Most nyolcéves – mondta Julian. – Küldtek róla képet. Szép szál legény már, jól fest az egyenruhájában. Leveleket viszont alig kapunk.

A fiuk a Hadiskolában van. Julian és Elena negyvenes pár lehettek, valószínűleg későn kezdtek családot tervezni, aztán próbálkozásaik dacára sehogy sem valósult meg az álmuk. Biztosan beletelt egy időbe, míg szembesültek a ténnyel, hogy a nő képtelen megtermékenyülni. A fiuk alig pár évvel lehet idősebb Beannél!

Ami azt jelentette, hogy Graff összevetheti Bean genetikai kódját a Delphiki fiúval, és megtudhatja, ugyanabból a klónozott petesejtből valók-e. Pontosan felmérhetik, mennyit változtatott Anton beavatkozása, mennyivel lett jobb Bean a génmanipulálás eredményeként.

Most, hogy belegondolt, természetes, hogy Bean minden valódi testvére ugyanolyan kiemelkedő képességekkel rendelkezik, ami felkeltheti az NF figyelmét. Anton kulcsa savant-szindrómával sújtott zsenivé teszi a gyereket, de azok a tulajdonságok, amelyek kombinációját az NF kereste, nem biztos, hogy érintettek voltak a változásban. Bean feltehetőleg eleve rendelkezett a kívánt képességekkel, a módosítás csupán azt tette lehetővé, hogy élesebb intelligenciájával még jobban kihasználhassa meglévő adottságait.

Feltéve, hogy Bean valóban Delphikiék gyereke. A véletlen egybeesés a huszonhárom petesejt és Volescu huszonhárom csecsemője között, akiket a „tiszta szobában” hozott létre... mi más következtetést lehetne ebből levonni?

Hamarosan megérkezett a válasz, először Carlotta nővérnek, aztán rögtön utána Delphikiéknek. Az NF egyik nyomozója elment a klinikára a doktorral, és együtt fedezték fel, hogy a petesejtek eltűntek.

Nehezen emészthető hír volt ez a szülőknek, Carlotta nővér magukra is hagyta őket, hogy feldolgozhassák, de hamarosan visszahívták magukhoz.

– Mennyit mondhat el nekünk? – kérdezte Julian komoran.

– Azért jött ide, mert sejtette, hogy ellopták a petesejteket. Mit tud róluk? Kérem, beszéljen! Megszülettek?

Carlotta nővér a katonai titoktartás pajzsa mögé szeretett volna bújni, csakhogy ilyesmiről szó sem lehetett. Volescu bűne nyilvános eljárás keretében napvilágra került. De mégis... talán jobb lenne, ha nem tudnák.

– Julian, Elena, balesetek történhetnek minden laboratóriumban. Lehet, hogy amúgy is elpusztultak volna. Semmi sem biztos. Hát nem jobb úgy gondolni az egészre, mint egy szörnyű balesetre? Miért növeljük tovább a fájdalmat, amikor az már épp eléggé fáj?

Elena harcias tekintettel meredt rá.

– Carlotta nővér, Isten nevére kérem, beszéljen!

– Egy bűnöző lopta el őket, aki... illegális úton világra hozta őket. Amikor ráébredt, hogy a nyomában vannak, fájdalommentesen, nyugtatóval végzett velük. Nem szenvedtek.

– Bíróság elé fogják állítani?

– Már el is ítélték, életfogytiglani büntetését tölti – felelte Carlotta nővér.

– Máris? – kérdezte Julian. – Mikor lopta el a petesejteket?

– Több mint hét évvel ezelőtt.

Elena feljajdult.

– Akkor a babáink... amikor meghaltak...

– Csecsemők voltak még, egyévesnél fiatalabbak.

– De miért a mi babáinkat? Miért lopná el? El akarta őket adni? Vagy...?

– Számít ez? Egyetlen terve sem vált valóra – próbálta lezárni a beszélgetést a nővér. Volescu kísérletei ráadásul már katonai titoknak számítottak.

– Hogy hívták ezt az embert? – kérdezte Julian. Látván Carlotta nővér tétovázását, határozottan folytatta. – A neve nyilvános adat, nem?

– Rotterdam bíróságán, igen – felelte Carlotta nővér. – A neve Volescu.

Juliant mintha arcul csapták volna, de azonnal rendezte vonásait. Elena nem figyelt fel férje reakciójára.

Tudott tehát az apja szeretőjéről, gondolta Carlotta. Most már érti, részben mi lehetett az indíték. A törvényes fiú gyermekeit elrabolta a fattyú, kísérletezett rajtuk, majd megölte őket... a törvényes gyermek pedig hét évig nem is tudott róla. Bármennyit szenvedett is Volescu apátlansága miatt, bosszújával még több fájdalmat okozott. Apja bujasága miatt pedig Julianén csattant az ostor. Bizony, az apák bűneit gyermekeik harmadik és negyedik generációja is viseli...

Nem azt mondta a szentírás, hogy a harmadik és negyedik generáció fog gyűlölni engem? Julian és Elena nem gyűlölték Istent. Sem az ártatlan gyermekek.

Nem volt több értelme, mint Heródes tettének, aki Betlehem gyermekeit mészároltatta le. Az egyetlen vigaszt az nyújthatta, hogy a könyörületes Isten magához vette az elpusztult gyermekek lelkét, és ez idővel a szülőknek is megbékélést hozhat.

– Kérem – szólalt meg a nővér. – Nem mondhatom, hogy ne gyászolják a gyermekeket, akiket nem tarthattak, nem tarthatnak a karjukban, de még mindig örülhetnek annak az egynek, aki az önöké.

– Egymillió kilométerre innen! – kiáltott fel Elena.

– Felteszem... nem tudja véletlenül, hogy a Hadiskola hazaenged-e látogatóba gyerekeket? – kérdezte Julian. – A fiunk neve Nikolai Delphiki. A körülményekre való tekintettel talán...

– Nagyon sajnálom – ingatta a fejét Carlotta nővér. Nem volt jó ötlet, hogy szóba hozta az életben lévő fiukat, mikor nem lehetett velük. – Sajnálom, hogy érkezésem nyomán ilyen rossz hírt kellett kapniuk.

– De megtudta, amit akart – mondta Julian.

– Igen.

Ekkor Julian ráébredt valamire, de egy szóval sem említette a felesége előtt.

– Vissza kíván térni a repülőtérre?

– Igen, az autóm még vár. A katonák türelmesebbek, mint a taxisofőrök.

– Elkísérem az autóig – jelentette ki Julian.

– Ne, Julian! – kérte Elena. – Ne hagyj egyedül!

– Csak pár perc, kedvesem. Még ilyenkor sem feledkezhetünk meg a jó modorról. – Egy hosszú pillanatig még a karjában tartotta a feleségét, majd az ajtóhoz kísérte a nővért, és kinyitotta előtte.

Miközben az autóhoz tartottak, Julian rátért a kérdésre.

– Mivel apám fattya már börtönben van, nyilvánvalóan nem az ő bűne miatt jött ide.

– Nem.

– Egyik gyermekünk még életben van.

– Amit most hallani fog, nem mondhatnám el, mert nincs rá felhatalmazásom – felelte halkan Carlotta nővér. – De elsősorban Istennek tartozom elszámolással, nem az NF-nek. Ha az a huszonkét gyermek a maguké volt, akiket Volescu megölt, akkor a huszonharmadik még életben lehet. A megnyugtató válaszhoz viszont még el kell készülnie egy sor tesztnek.

– De nekünk nem fogják elárulni.

– Nem azonnal – felelte a nővér. – És nem is egyhamar. Meglehet, soha. De ha hatalmamban áll, eljöhet a nap, amikor találkozhat a másik fiával.

– Maga... ismeri őt?

– Ha ő a maguk fia, akkor igen, ismerem. Nehéz élete volt, de jó a szíve, és olyan fiú, akire büszkék lehetnek a szülei. Kérem, ne kérdezzen többet. Már így is túl sokat mondtam.

– Vajon elmondhatom ezt a feleségemnek? – tétovázott Julian.

– Mi lenne nehezebb neki, ha tudná, vagy ha nem?

– A nők és a férfiak a közhiedelemmel ellentétben nem különböznek igazán. Maga pedig tudni akarta.

Julian bólintott.

– Tisztában vagyok vele, hogy maga csupán a hírt hozta, és nem fájdalmunk okozója, de látogatására így sem fogunk jó emlékezettel gondolni. Ugyanakkor tudnia kell, hálás vagyok érte, hogy ilyen nagylelkűen és kedvesen hajtotta végre ezt az embertelen feladatot.

Carlotta nővér bólintott.

– Maga pedig végig udvarias házigazdaként viselkedett a rossz hír hozójával.

Julian kinyitotta az autó ajtaját. Carlotta beült és behúzta a lábát. Mielőtt becsukta volna az ajtót, még eszébe jutott egy kérdés, egy felettébb fontos kérdés.

– Julian, tudom, hogy lányt akartak legközelebb. De ha még egy fia született volna, hogy hívta volna?

– Elsőszülöttünket apám után Nikolainak neveztük el – mondta. – Elena szerette volna, ha a második fiunk rólam kapja a nevét.

– Julian Delphiki – mosolygott Carlotta nővér. – Ha ő valóban az ön fia, azt hiszem, büszke lenne rá, hogy egy nap az apja nevét viselheti.

– Most milyen nevet használ? – kérdezte Julian.

– Ezt természetesen nem mondhatom meg.

– De... bizonyosan nem Volescu.

– Nem. Ha rajtam múlik, sosem hallja meg ezt a nevet. Isten áldja, Julian Delphiki. Imádkozom magáért és a feleségéért.

– Imádkozzon a gyermekeinkért is, nővér.

– Már megtettem, és még meg is fogom tenni. Sokszor, újra és újra.

Anderson őrnagy az asztal túloldalán ülő gyerekre nézett.

– Tényleg, nem olyan fontos dolog, Nikolai.

– Azt hittem, bajban vagyok.

– Nem, nem. Csak észrevettük, hogy közeli barátja vagy Beannek. Neki nincs sok barátja.

– Hát, nem segített, hogy Dimak kipécézte a siklón. Most pedig Ender is ugyanezt teszi vele. Azt hiszem, Bean kibírja, de amilyen okos, sokaknak az idegeire megy.

– De neked nem?

– Dehogynem, engem is idegesít.

– Mégis a barátja lettél.

– Nem akartam. Csak nekem jutott a vele szomszédos ágy, mikor idekerültünk.

– Cseréltél valakivel, hogy az legyen a tiéd.

– Tényleg? Ja. Tényleg.

– Még azelőtt, hogy tudtad volna, milyen okos fiú ez a Bean.

– Dimak már említette a siklón, hogy Beannek volt a legjobb pontszáma mindenből.

– Ezért akartál közel lenni hozzá?

Nikolai vállat vont.

– Igazán önzetlen cselekedet volt – somolygott Anderson őrnagy. – Lehet, hogy csak kérges szívű, vén cinikus vagyok, de ha ilyen megmagyarázhatatlan jó cselekedetet látok, kíváncsi leszek.

– Tudja, tényleg úgy néz ki, mint én a gyerekkori képeimen. Hát nem nevetséges? Megláttam, és azt gondoltam, pont olyan, mint az aranyos kis Nikolai-baba. Anyukám mondta mindig ezt, amikor a kiskoromban készült képeket mutogatta. Sosem úgy gondoltam rá, hogy az én lennék. Én voltam a nagy Nikolai. Az pedig az édes kicsi Nikolai-baba. Úgy tettem, mintha a kisöcsém lenne, akinek véletlenül ugyanaz a neve, mint nekem. Nagy Nikolai és Édes Kicsi Nikolai-baba.

– Értem, hogy miért szégyelled, de nem felesleges. Egykéknél természetes az ilyesmi.

– Szerettem volna egy testvért.

– Sokan, akiknek van, azt szeretnék, bárcsak egykék lennének!

– De én és a kitalált testvérem sosem veszekedtünk – nevetett Nikolai.

– Aztán megláttad Beant, és azt gondoltad, ő lehetne az a testvér, akit régebben elképzeltél magadnak.

– Eleinte. Most, hogy jobban ismerem őt, mintha... néha ő a kistestvér, akire én vigyázok, néha meg ő a nagytestvér és vigyáz rám.

– Például?

– Például mi?

– Egy ilyen kicsi fiú hogyan vigyáz rád?

– Tanácsokat ad. Segít az órai munkában. Néha együtt gyakorolunk. Szinte mindenben jobb nálam. Csak én nagyobb vagyok, és azt hiszem, én jobban kedvelem őt, mint ő engem.

– Lehet, hogy így van, Nikolai, de amennyire meg tudjuk állapítani, téged jobban kedvel, mint bárki mást. Csak... egyelőre nincs meg benne ugyanaz a képesség a barátságok kialakítására, mint benned. Remélem, ezek a kérdések nem változtatják meg az érzéseidet és a tetteidet Beannel kapcsolatban. Nem szoktunk barátokat rendelni egymáshoz, de remélem, hogy kitartasz Bean mellett.

– Nem vagyok a barátja – ingatta a fejét Nikolai.

– Hogyhogy nem?

– Mondtam, a testvére vagyok – vigyorgott Nikolai. – Ha az embernek egyszer testvére lesz, attól nem válik meg sosem.

15.

BÁTORSÁG

– Genetikailag ikertestvérek. Az egyetlen különbség Anton kulcsa.

– Tehát a Delphikiknek két fiuk van.

– A Delphikiknek egy fiuk van, Nikolai,aki velünk marad még egy ideig. Bean árva utcagyerek volt, akit Rotterdam utcáin találtunk meg.

– Mert elrabolták.

– A törvény egyértelmű. A megtermékenyített petesejt magántulajdon. Tudom, hogy ez magának vallási okokból érzékeny téma, de az NF-et kötik a törvények...

– Az NF mindig úgy forgatja a törvényeket, hogy elérje a célját. Tudom, hogy háborúban állunk. Tudom, hogy vannak dolgok, amik felett nem rendelkezünk. De a háború nem fog örökké tartani. Csak annyit kérek, hogy ez az információ kerüljön be az aktákba... több aktába is, hogy ha a háború véget ér, maradjon bizonyíték, és az igazság felszínre kerülhessen.

– Természetesen.

– Nem, nem természetes. Maga is tudja, hogy abban a pillanatban, hogy a hangyokat legyőztük, az NF-nek nem lesz többé létjogosultsága. Próbál tovább fennmaradni, hogy biztosítsa a nemzetközi békét, de a Liga nem elég erős politikailag, hogy kitartson, ha az egyes nemzetek felemelik a hangjukat. Az NF szét fog hullani, minden nemzetnek saját vezetője lesz, és Isten legyen irgalmas hozzánk, ha bármelyik újdonsült frakció a Föld ellen fordítja a fegyvereit.

– Túl sokat olvasgatta a Jelenések könyvét.

– Lehet, hogy nem vagyok zseni, mint a maguk gyerekei az iskolában, de látom, hogyan alakulnak a dolgok itt, a Földön. A neten egy Démoszthenész nevű bujtogató uszítja a Nyugatot a Polemarkhosz illegális és titkos manőverei ellen, amivel állítólag előnyökhöz akarja juttatni az Új Varsói Szerződést, és a propaganda még erősebb Moszkvában, Bagdadban, Buenos Airesben és Pekingben. Akad néhány higgadt hang, mint például Locke, de nekik csak némi legyezgetés jut, tényleges figyelem egyre kevesebb. Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy nem tehetünk semmit az ellen, nem akadályozhatjuk meg, hogy kitörjön egy újabb világháború, mégis sokat tehetünk azért, hogy ezek a gyerekek ne váljanak sakkfigurákká a játszmában.

– Csak akkor nem lesznek sakkfigurák, ha játékosok lesznek.

– Maguk nevelik őket. Csak nem félnek tőlük? Adjon nekik esélyt.

– Carlotta nővér, az én feladatom felkészülni a hangyok elleni háborúra, és ehhez briliáns, megbízható hadvezéreket kell nevelnem a gyerekekből. Ezen túl mással nem foglalkozhatok.

– Nem kell sokat foglalkoznia vele, csak hagyja nyitva az ajtót, hogy a családjuk, a hazájuk visszakapja őket.

– Erre most nem szánhatok időt.

– Csakhogy most van itt az alkalom! Most még hatalmában áll tenni valamit.

– Maga túlbecsül engem.

– Maga alábecsüli magát.

A Sárkány hadtest egy hónapja gyakorlatozott, mikor Wiggin megjelent a barakkban, alig pár perccel ébresztő után, egy papírcetlivel a kezében. Ütközeti parancsok. A Nyúl hadtest ellen, 07.00 órakor, reggeli előtt.

– Nem akarom, hogy bárki rosszul legyen, és elhányja magát a küzdőteremben.

– Legalább pisilhetünk előtte? – firtatta Nikolai.

– Legfeljebb egy decit – vágta rá Wiggin.

Mindenki nevetett, de közben idegesek voltak. Új hadseregként, alig maréknyi veteránnal nem számítottak a győzelemre, de nem akarták, hogy megalázó legyen a vereség. Mindannyian máshogy kezelték a feszültséget. Volt, aki elnémult, volt, aki megállás nélkül beszélt. Néhányan tréfálkoztak, mások mogorvák lettek. Voltak, akik hátradőltek az ágyukon, és lehunyták a szemüket.

Bean figyelte őket. Próbálta felidézni, hogy Poke bandájában is így viselkedtek-e a gyerekek. Ok éhesek voltak, nem attól féltek, hogy megszégyenülnek. A félelem csak a jóllakás után jön. A szekák éreztek úgy, mint ezek a gyerekek, akik a szégyentől féltek, és nem az éhségtől. Az ételosztónál a sorban viselkedtek ehhez hasonlóan, mindig szerepet játszottak, mert tudták, hogy a többiek figyelik őket. Attól féltek, hogy harcolniuk kell, ugyanakkor. .. alig várták.

Én mit érzek?

Mi a baj velem, hogy így gondolkodom?

Csak ülök, és figyelek. Mert én ilyen vagyok.

Bean elővette az öltözékét, de aztán rájött, hogy vécéznie kellene, mielőtt még felvenné. Ledobta a ruhát a padlóra, és a derekára kötötte a törülközőjét. Erről eszébe jutott, amikor először mászott be a szellőzőbe. Most már nem férne be, túl izmos, túl magas. Bár még mindig ő a legkisebb gyerek az iskolában, és sejtette, hogy a többieknek fel sem tűnik a változás, ő érezte, hogy a karja és a lába megnyúlt. Könnyebben elért mindent, és nem kellett ugrálnia az olyan egyszerű dolgok miatt, mint hogy a tenyerét az érzékelőhöz érintse az edzőteremnél.

Megváltoztam, gondolta Bean. Legalábbis a testem. De az is, ahogy gondolkodom.

Nikolai még az ágyában feküdt, párnával a fején. Mindenki másképp kezelte a feszültséget.

A többiek is vécéztek, vizet ittak, de csak Bean gondolta úgy, hogy jó ötlet lenne zuhanyozni. Régebben azzal ugratták, hogy megkérdezték, elég meleg-e a víz, mire leér hozzá, de már ráuntak a folytonos ugratásra. Bean igazából párát akart, a gőz mindent elfedő ködét maga körül, a párás tükröket, hogy minden rejtve legyen, hogy akkorának képzelhesse magát, amekkorának csak akarja.

Egy napon majd mind úgy fognak látni, ahogy én látom magamat. Nagyobbnak, mint bármelyikük. A fejem és a vállam is föléjük fog tornyosulni, messzebbre fogok látni, messzebbre ér majd a kezem, és olyan súlyokat cipelhetek, amelyekről ők csak álmodnak. Rotterdamban csak az érdekelt, hogy életben maradjak. Itt azonban egészségesen étkezek, és egészen magamra találtam. Már tudom, mivé lehetek. Lehet, hogy ők azt hiszik, idegen vagyok, robot vagy valami más, csak azért, mert genetikailag eltérek a normálistól. De majd ha végrehajtottam életem nagy cselekedeteit, büszkén fognak embernek nevezni, és dühösek lesznek bárkire, aki megkérdőjelezi, valóban közéjük tartozom-e.

Mert nagyobb leszek, mint Wiggin.

Félresöpörte ezeket a gondolatokat, legalábbis megpróbálta. Ez nem vetélkedő volt. Akad hely két nagyszerű embernek a világban egyszerre. Lee és Grant kortársak voltak, bár egymás ellen harcoltak. Bismarck és Disraeli. Napóleon és Wellington.

Nem, nem ez a jó párhuzam. Lincoln és Grant. Két nagy ember, akik együtt dolgoztak.

Aggasztó volt, hogy milyen ritkán fordult elő ilyesmi a történelemben. Napóleon sosem engedte, hogy bármelyik beosztottjának valódi hatalma legyen. Minden győzelmet magának akart. Ki volt a másik nagy ember Augustus mellett? És Nagy Sándor mellett? Voltak barátaik, riválisaik, de társuk sosem.

Ezért nyom el engem Wiggin, bár mostanára már tudja a jelentésekből, amit minden parancsnok megkap, hogy én vagyok a legokosabb az egész Sárkány hadtestből. Mert egyértelműen a riválisa vagyok. Mert az első napon világossá tettem, hogy feljebb akarok jutni, ő pedig tudatta velem, hogy addig ez nem fog megtörténni, amíg az ő seregében vagyok.

Valaki bejött a fürdőbe. Bean a pára miatt nem látta, ki az. Senki sem köszöntötte. Mindenki más már végzett, és visszatért a szállásukra.

A jövevény átsétált a párafelhőn, és kinyitotta Bean zuhanyzófülkéjét. Wiggin volt az.

Bean csak állt ott, tetőtől talpig szappanosan. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy elfelejtette leöblíteni a szappant, csak állt a sűrű párában. Gyorsan beállt a vízsugár alá.

– Bean!

– Uram? – fordult felé Bean.

Wiggin a zuhanyzó bejáratánál állt.

– Azt hittem, mindenkinek megmondtam, menjen le az edzőterembe.

Bean visszagondolt, lepergette a fejében az eseményeket. Valóban, Wiggin említette, hogy mindenki menjen le az öltözékével együtt az edzőterembe.

– Bocsánat. Csak... elgondolkodtam...

– Mindenki ideges az első csatája előtt.

Bean utálta a helyzetet, utálta, hogy Wiggin gyengeségen... ostobaságon kapta rajta. Nem emlékezik egy parancsra... mikor Bean mindenre emlékezett. Egyszerűen csak nem regisztrálta. Most pedig atyáskodik fölötte. Még hogy mindenki ideges!

– Te nem voltál az – felelte végül Bean.

Wiggin már elindult, de megállt és visszafordult.

– Nem voltam az?

– Bonzo Madrid parancsot adott, hogy nem veheted elő a fegyveredet. Maradnod kellett volna, és nem csinálni semmit. Mégsem voltál ideges annyira, hogy szót fogadj.

– Nem – felelte Wiggin. – Iszonyúan dühös voltam, és szartam a fejére.

– Az jobb, mint az idegesség.

Wiggin visszasétált.

– És te dühös vagy? Szarsz a fejemre?

– Dehogy, én már vécéztem – vágta rá Bean.

Wiggin nevetett. Aztán eltűnt a mosolya.

– Elkéstél, Bean, és még mindig zuhanyzol. Az öltözéked lent van az edzőteremben, már csak arra várunk, hogy beleügyeskedd a hátsódat. – Wiggin levette Bean törülközőjét a fogasról. – Ez lent fog várni. Most pedig mozgás!

Wiggin elment.

Bean dühösen elzárta a vizet. Ez merőben fölösleges volt, és ezzel Wiggin is tisztában volt. Most meztelenül és vizesen kell végigcaplatnia a folyosón akkor, amikor a többi sereg éppen visz-szafelé tart a reggelizésből. Micsoda kisstílű ostobaság!

Bármit megtesz, hogy elnyomjon. Minden alkalommal.

Beán, te idióta, még mindig itt állsz! Leszaladhattál volna az edzőteremhez, és még előtte odaérhettél volna. Ehelyett még képletesen lábon is lövöd magad. Mindezt miért? Ez értelmetlen. Ez nem fog segíteni rajtad. Azt akarod, hogy tisztté emeljen, nem azt, hogy lenézzen. Miért teszel olyasmit, amitől gyengének látszol, fiatalnak, megbízhatatlannak, olyannak, aki mindentől berezel?

Csak állsz itt dermedtem

Mert gyáva vagyok.

A gondolat átsuhant Bean fején, és rettegéssel töltötte el.

Az a fajta vagyok, aki leblokkol vagy teljesen irracionálisan cselekszik, ha fél. Aki elveszíti az önuralmát, és kiürül az agya.

De Rotterdamban ez nem történt meg. Ha megtörtént volna, már halott lennék.

Vagy talán megtörtént. Talán ezért nem kiabáltam rá Poke-ra és Achilles-re, mikor megláttam őket a dokkoknál. Ha ott lettem volna szemtanúként, nem ölte volna meg. Ehelyett elszaladtam, amíg rá nem jöttem, mekkora veszélyben van. De miért nem jöttem rá hamarabb? Pedig rájöttem, úgy, ahogy hallottam Wiggint is, amikor mondta, hogy találkozzunk az edzőteremben. Felfogtam, megértettem, de túl gyáva voltam cselekedni. Túlságosan is féltem attól, hogy valamit elhibázok.

Lehet, hogy ez is történt – Achilles feküdt a földön, én pedig azt mondtam Poke-nak, hogy ölje meg. Tévedtem, és Poke-nak volt igaza. Mert bármelyik másik szeka, akit elkaphatott, annyira haragudott volna rá, hogy azon nyomban végzett volna vele, amint engedi talpra állni. Achilles volt a legmegfelelőbb, talán az egyetlen, aki esélyes volt rá, hogy beleegyezzen Bean tervébe. Nem volt választás. De megijedtem. Öld meg, mondtam, mert azt akartam, hogy elmúljon az egész.

És még mindig itt állok. A vizet elzártam, csöpög rólam a víz és fázok. De nem tudok mozdulni.

Nikolai állt a fürdő ajtajában.

– Kellemetlen dolog a hasmenés – szólalt meg.

– Micsoda?!

– Elmagyaráztam Endernek, hogy egész éjszaka fent voltál, mert hasmenésed volt. Ezért kellett most kijönnöd a vizesblokkba. Nem érezted jól magad, de nem akartad megmondani neki, mert nem akartad elmulasztani az első csatát.

– Annyira félek, hogy akkor sem tudnék vécézni, ha akarnék

– vallotta be Bean.

– Odaadta a törülköződet. Azt mondta, hülyeség volt, hogy elvette. – Nikolai besétált, és odaadta neki. – Szüksége van rád a csatában, szeretné, ha jönnél.

– Nincs szüksége rám. Nem is kellek neki.

– Ugyan, Bean – ingatta a fejét Nikolai. – Meg tudod csinálni.

Bean szárazra törölte magát. Jó tenni valamit... bármit.

– Szerintem már elég száraz vagy – mosolygott Nikolai.

Bean rájött, hogy egyfolytában törölgeti magát, pedig már szárazabb a sivatagnál.

– Nikolai, mi a baj velem?

– Félsz, hogy kiderül, csupán egy kicsi gyerek vagy. Bármennyire is fáj, van egy rossz hírem számodra: valóban csak egy kisgyerek vagy.

– Akárcsak te.

– Ezért nem baj, ha béna vagy. Ezt mondogatod nekem is, nem igaz? – nevetett Nikolai. – Rajta, ha én is meg tudom csinálni, annak ellenére, hogy milyen béna vagyok, akkor te is.

– Nikolai – súgta Bean.

– Mi az?

– Most már tényleg vécéznem kell.

– Remélem, nem arra számítasz, hogy kitörlöm a popódat.

– Ha nem jövök ki három percen belül, gyere utánam.

Fázott és izzadt – nem gondolta volna, hogy ez lehetséges.

Bean bement a vécébe, és becsukta a fülke ajtaját. Már nagyon feszített a hasa, de nem tudott eléggé lazítani.

Mitől félek ennyire?

Végül az emésztőrendszere diadalmaskodott az idegrendszere fölött. Olyan érzés volt, mintha minden, amit valaha életében megevett, egyszerre távozott volna.

– Lejárt az idő! – kiáltott Nikolai. – Bemegyek.

– Csak a saját felelősségedre! – vágott vissza Bean, aztán hozzátette: – Végeztem, kimegyek.

Megkönnyebbülve, tisztán, és egyetlen igaz barátja előtt meg-alázottan Bean kilépett a fülkéből, és a dereka köré csavarta a törülközőt.

– Köszönöm, hogy nem csináltál belőlem hazudóst – mosolygott újra Nikolai.

– Miért?

– A hasmenés miatt.

– Érted a vérhast is bevállalnám.

– Ez már igazi barátság.

Mire leértek az edzőterembe, már mindenki beöltözött, és készen állt az indulásra. Amíg Nikolai belesegítette Beant az öltözékébe,

Wiggin a többieket lefektette a matracokra, és lazító gyakorlatokat csináltatott velük. Még Beannek is volt ideje lefeküdni pár percre, mielőtt Wiggin felparancsolta őket. 06.56. Négy perc a küzdőteremig. Elég kevés időt hagyott.

Ahogy végigfutottak a folyosón, Wiggin néha felugrott, hogy megérintse a mennyezetet. Mögötte a többiek is felugrottak, és próbálták ugyanazt a pontot megérinteni – kivéve a kisebbek. Bean, akiben még túl élénken élt az előző megaláztatás, meg sem próbálta. Az ilyesmiben akkor van benne az ember, ha a csoporthoz tartozik. Ő nem tartozott sehová. Hiába volt briliáns az órákon, most kiderült az igazság. Gyáva volt. A hadseregben sem volt keresnivalója. Ha még egy játékot sem mer játszani, mihez kezdene egy igazi ütközetben? Az igazi parancsnokok belesétáltak az ellenséges tűzbe. Rettenthetetlennek kellett lenniük, példát kellett mutatniuk bátorságból az embereiknek.

Én pedig leblokkoltam, elbújtam a zuhanyzóban, és egyheti adagot otthagytam a vécében... na, ezt a példát kövessék!

A kapunál Wigginnek még volt ideje osztagokba rendezni őket.

– Merre van az ellenség kapuja?

– Lefelé! – felelték mindannyian.

Bean csak tátogta. Lefelé. Lefelé, lefelé, lefelé.

Hogy lehet a legkönnyebben leszállni egy lúdról?

Mit keresel egyáltalán egy lúd hátán, te bolond?!

A szürke fal eltűnt előttük, és beláttak a küzdőterembe. Nem volt teljes a sötétség, de a világítást annyira visszavették, hogy csak a Nyúl hadtest öltözékeinek fényei alapján állapíthatták meg, merre van az ellenség kapuja.

Wiggin nem kapkodta el a dolgot, nem törekedett rá, hogy mielőbb eltávolodjon a kaputól. Állt, és figyelte a termet, amely nyílt elrendezésű volt, nyolc „csillaggal” – nagy kockákkal, amelyek akadályt és fedezéket jelentettek a seregeknek. Egyenletesen, de véletlenszerűen voltak elhelyezve a nagy térben.

Az első feladatot a C-osztagnak, Bolond Tom csapatának adta, amibe Bean is tartozott. Az üzenet suttogva érkezett.

– Ender azt mondja, csússzunk a fal mellett – kicsi szünet, majd érkezett a folytatás Tom pedig azt, hogy fagyasszátok le a lábatokat, és menjetek be térden. Déli fal.

Csendben belendültek a terembe a kapaszkodók segítségével, és a mennyezeten át a keleti fal felé siklottak.

– Alakzatba rendeződnek. Kicsit szét akarjuk választani őket, hogy idegesek legyenek, mert nem tudják, mihez kezdjenek velünk. Fosztogatók vagyunk, csak lövünk rájuk, aztán a mögé a csillag mögé bújunk vissza. Ne ragadjatok be középen. És célozzatok. Minden lövés pontos legyen!

Bean mindent gépiesen végrehajtott, mostanára már megszokásává vált felvenni a megfelelő helyzetet, lefagyasztani a lábát, aztán ellöknie magát a megfelelő tartásban. Már legalább százszor elpróbálta. Most is pontosan végrehajtotta, ahogy az osztag többi katonája is. Senki sem számolt vele, hogy bárki is elronthatja. Mindenki hibátlanul dolgozott.

Elsiklottak a fal mellett, mindig karnyújtásnyira egy kapaszkodótól. Fagyott lábuk sötét volt, kitakarta az öltözékük fényeit, amíg elég közel kerültek az ellenséghez. Wiggin tett valamit fönt, a kapu közelében, és ügyesen elterelte a Nyúl hadtest figyelmét, így a meglepetés remekül bevált. Ahogy közelebb értek, Bolond Tom újra megszólalt.

– Szóródjatok szét, és lökjétek vissza magatokat a csillagról. Én északnak tartok, ti délnek.

Ezt a manővert Bolond Tom már sokszor gyakorolta a szakaszával. Remek alkalom volt ez a bevetésére. Az ellenséget még jobban össze fogja zavarni, hogy egyszerre két csoportra kell lőnie, akik más-más irányba mozognak.

Felhúzódzkodtak a kapaszkodókhoz, amitől a testük a falhoz lendült, és hirtelen láthatóvá váltak az öltözékük fényei. Valaki az ellenségből kiszúrta őket és riadózott.

De a C-osztag addigra már mozgásba lendült, a fele átlósan délnek, a másik fele északnak lódult, mindannyian a padló felé. Bean tüzelni kezdett; az ellenség is tüzelt rá. Hallotta a halk sípolást, ami jelezte, hogy valaki befogta, de mivel lassan forgott, és elég messze volt az ellenségtől, egyetlen nyaláb sem érte olyan hosszú ideig, hogy sebesülésnek számítson. Eközben ő elég stabilan tudta tartani a karját, nem remegett. Sokat gyakorolta ezt a fajta tüzelést, és egész jól ment neki. Tiszta találat, nem csak egy kar vagy láb.

Még egy második találatra is volt ideje, mielőtt elérte a falat, és visszapattant a csillaghoz. Még egy ellenséget leszedett, amíg odaért, aztán megragadott egy kapaszkodót a csillagon, és jelentett.

– Bean vagyok.

– Hármat vesztettem – mondta Bolond Tom. – De az alakzatuk teljesen szétesett.

– És most? – kérdezte Dag.

A kiáltozásból hallották, hogy a fő csata még zajlik. Bean visz-szagondolt rá, hogy mit látott, miközben a csillag felé tartott.

– Egy tucatnyian jönnek ehhez a csillaghoz, hogy elintézzenek minket – hadarta. – Keletről és nyugatról fognak támadni.

Mind úgy néztek rá, mint aki megőrült. Honnan tudhatta?

– Még van egy másodpercünk – tette hozzá Bean.

– Mind délre! – parancsolta Bolond Tom.

Átlendültek a csillag déli oldalára. Ott nem volt ellenség, de Bolond Tom azonnal támadásba lendült a nyugati oldal felé. Arra valóban akadtak Nyulak, akik éppen a csillag „hátulját” készültek megrohanni, vagy ahogy a Sárkány hadtest gondolkodott, az alját. A Nyulaknak tehát a támadás látszólag alulról érkezett, amerről a legkevésbé várták. Pillanatok múlva mind a hat Nyúl lefagyasztva lebegett a csillag körül.

A támadók másik fele ebből viszont rádöbbent, hogy mi történt.

– Fel! – kiáltotta Bolond Tom.

Az ellenségnek az a csillag eleje volt, ahol a leginkább ki voltak téve a fő hadtest tüzének. Erre számítanak a legkevésbé.

Amint odaértek, ahelyett, hogy folytatták volna az ütközetet az ellenük küldött szakasszal, Bolond Tom arra utasította őket, hogy a fő Nyúl alakzatra tüzeljenek, már ami megmaradt belőlük. Többnyire rendezetlen csoportok, akik csillagok mögé bújva lőttek a több irányból feléjük tartó Sárkányokra. A C-osztag öt tagja még ki tudott szedni néhány Nyulat, mire a rájuk küldött csapat másik fele megint megtalálta őket.

Bean nem várt parancsra, ellökte magát a csillag felszínétől, és lőni kezdett lefelé a támadóikra. Ilyen közelről négy gyors találatot tudott bevinni, mielőtt a sípolás hirtelen abbamaradt, és a ruhája elsötétült és megmerevedett. A Nyúl hadtest fő haderejéből találta el valaki, Bean pedig elégedetten látta, hogy az akciója nyomán csak egyetlen csapattársát érte találat. Aztán kipördültek a látómezejéből.

Nem számított, ő már kiesett, de jó munkát végzett. Hét találatban biztos volt, némi szerencsével talán többet is bevitt. De nemcsak a leszedett ellenség számított. Ő állt elő azzal az információval, amire Bolond Tomnak szüksége volt a remek taktikai döntés meghozatalához. Végül merészen támadásra szánta el magát, hogy így minimalizálja a saját osztaga veszteségeit. Ennek köszönhetően a C-osztag végig kiváló helyzetben maradt, és hátulról támadhatott az ellenségre. Mivel nem volt hová bújniuk, a Nyúl hadtest maradékát gyorsan felszámolták. És ebből Bean is kivette a részét.

Nem blokkoltam le, mikor akcióba lendültünk. Tettem, amit gyakoroltunk, éber maradtam, használtam az eszemet. Valószínűleg jobban is fog még ez menni. Első csatához képest egészen jól szerepeltem. Képes vagyok rá.

Mivel a C-osztag fontos szerepet játszott a győzelem megszerzésében, Wiggin a másik négy tisztjét utasította, hogy sisakjukkal érintsék meg az ellenség kapujának négy sarkát, és Bolond Tomé lehetett a megtiszteltetés, hogy átmehetett a kapun, ami hivatalosan is véget vetett a játéknak, és felgyulladtak a fények.

Anderson őrnagy személyesen jött le gratulálni a győztes parancsnoknak, és felügyelte a csata befejezését. Wiggin gyorsan felolvasztotta az áldozatokat. Bean megkönnyebbült, mikor újra mozogni tudott az öltözékében. A kampójával Wiggin magához húzta a katonáit, és felsorakoztatta őket az öt osztagba, mielőtt felolvasztotta a Nyúl hadtestet. Ott álltak vigyázzban a levegőben, lábuk lefelé, fejük fölfelé mutatott, és ahogy a Nyulak felolvadtak, ők is ugyanabba az irányba orientálták magukat. Nem tudhatták, de a Sárkány hadtest számára ekkor vált teljessé a győzelem – mert az ellenség most már úgy állt, hogy a saját kapujuk volt lefelé.

Bean és Nikolai éppen reggelizett, amikor Bolond Tom az asztalukhoz lépett.

– Ender azt mondja, hogy tizenöt perc helyett 7.45-ig kajálhatunk. Ráadásul korábban befejezhetjük a gyakorlatozást, hogy legyen bőven időnk zuhanyozni.

Ez jó hír volt, mert így nem kellett kapkodniuk.

Nem mintha Beannek számított volna. Alig volt ennivaló a tálcáján, de azt is hamar befalta. Miután a Sárkány hadtestbe került, Bolond Tom észrevette, hogy elajándékozza az ennivalóját. Bean elmondta neki, hogy mindig túl sokat adnak neki, Tom pedig Enderhez fordult, aki szólt a táplálkozási specialistáknak, hogy ne tömjék tovább Beant. Ma volt az első alkalom, hogy Bean örült volna, ha több ennivalót kap, de ez is csak a csata izgalma miatt volt így.

– Okos – szólt Nikolai.

– Micsoda?

– Ender kijelenti, hogy tizenöt percünk van enni, ami túl kevés, és mindenki panaszkodik. Aztán rögtön utána ideküldi a tiszteket, hogy mondják meg, 7.45-ig kapunk időt. Ez ugyan csak tíz perc, de most mégis soknak tűnik. És a zuhanyozás... a játék után rögtön lehet zuhanyozni, de most mégis hálásak vagyunk érte.

– És a tiszteknek adta a lehetőséget, hogy közöljék a jó hírt

– húzta alá Bean.

– Ez is fontos? – kérdezte Nikolai. – Tudjuk, hogy Ender döntése volt.

– A parancsnokok szeretnek jó híreket közölni – jelentette ki Bean –, a rossz híreket pedig a tisztjeikre bízzák. De Wiggin egész technikája az osztagparancsnokokra épül. Bolond Tom úgy ment csatába, hogy nem dolgozhatott mással, csak amit a kiképzésen tanult, az eszét használhatta, és csak egy feladata volt: elsőként lecsapni a fal felől, és a hátukba kerülni. A többi rá volt bízva.

– Igen, de ha az osztagparancsnokok elszúrják, az Endernek az eredményébe is beleszámít – vitatkozott Nikolai.

Bean a fejét rázta.

– A lényeg az, hogy Wiggin a legelső csatájában taktikai okokból megosztotta a seregét, és a C-osztag képes volt folytatni a támadást azután is, hogy végrehajtotta az eredeti tervet, mert Bolond Tom valódi irányítással rendelkezett. Nemcsak üldögéltünk, és próbáltuk kitalálni, hogy Wiggin mit mondana, mit tegyünk.

Nikolai megértette, és kimérten bólintott.

– Bacana. Igaz.

– Tökéletesen igaz – folytatta Bean. Ekkor már mindenki az asztal körül volt, és hallgatta a beszélgetést. – Mert Wiggin nemcsak a Hadiskolára gondol, meg a ranglistára meg a hasonló merdára. Rendszeresen nézegeti a második invázióról készült felvételeket, tudtátok? Azon töri a fejét, hogyan lehet legyőzni a hangyokat. Tudja, hogy csak úgy lehet fölébük kerekedni, ha annyi parancsnok áll harcra készen, amennyi csak lehetséges. Wiggin nem az egyetlen akar lenni, aki elvégzi a Parancsnoki iskolát, hogy egyedül harcoljon a hangyokkal. Azt akarja, hogy ő és az osztagparancsnokok és a helyettesek és ha rajta múlik, minden katonája készen álljon rá, hogy irányítsa a flottát, ha úgy adódik.

Bean tudta, hogy lelkesedésből túlagyalta Wiggin stratégiáját, de még mindig el volt telve a győzelemtől. Mellesleg, amit mondott, igaz volt... Wiggin nem Napóleonként viselkedett, aki olyan szorosra fogta a tisztjei gyeplőjét, hogy magában egyikük sem lett volna képes önálló húzásokra. Bolond Tom jól teljesített nagy nyomás alatt. Jó döntéseket hozott... beleértve azt is, hogy hallgasson a legkisebb, leghaszontalanabbnak tűnő katonájára. Bolond Tom megtette, mert Wiggin példát mutatott azáltal, hogy hallgatott a tisztjeire. Tanulsz, elemzel, döntesz, cselekszel.

Reggeli után, mikor gyakorlatozásra mentek, Nikolai hozzá fordult.

– Miért hívod Wigginnek?

– Mert nem vagyunk barátok – mondta Bean.

– Ó, szóval Mr. Wiggin és Mr. Bean vagytok, mi?

– Nem. Bean a keresztnevem.

– Ó, szóval Mr. Wiggin és Ki A Fene Vagy Te?

– Pontosan.

Mindenki arra számított, hogy legalább egy hetük lesz leereszteni a gőzt és dicsekedni a tökéletes győzelem-vereség statisztikájukkal. Ehelyett másnap reggel 06.30-kor Wiggin jelent meg a szállás bejáratában, újabb parancsot tartva a kezében.

– Uraim, remélem, tanultak valamit tegnap, mert ma megismételjük.

Mindenki meglepődött, néhányan dühösek voltak – nem volt fair, nem álltak készen. Wiggin átadta a parancsot Fly Mólónak, aki éppen reggelizni indult.

– Beöltözni! – kiáltotta Fly, aki nyilvánvalóan úgy vélte, menő, hogy ők az iskola történetében az első sereg, aki egymás után két csatát vív meg ilyen rövid idő alatt.

Hancú, a D-osztag parancsnoka, máshogy gondolta.

– Miért nem szóltál korábban?

– Gondoltam, előbb megvárom, hogy lezuhanyozzatok – felelte Wiggin. – Tegnap a Nyulak azt mondták, csak azért győztünk, mert a szagunk elkábította őket.

Mindenki nevetett, de Bean nem derült a többiekkel együtt. Tudta, hogy a papír nem volt ott, mikor Wiggin felébredt. A tanárok szándékosan későn adták át neki.

– Nem vetted észre, csak amikor visszajöttél a zuhanyozásból, igaz?

Wiggin üres tekintettel meredt rá.

– Hát persze. Nem vagyok olyan közel a padlóhoz, mint te.

A hangjából kicsendülő megvetés meglepte Beant. Csak akkor jött rá, hogy Wiggin kritikának vette a kérdést – hogy figyelmetlen volt, és azért nem vette észre a parancsot. Újabb képzeletbeli fekete pont Bean neve mellett Wiggin kiskönyvében. Bean nem hagyhatta, hogy ez felzaklassa. Wiggin már így is gyávának gondolta. Remélte, hogy Bolond Tom elmondta neki, hogyan járult hozzá a tegnapi győzelemhez, de lehet, hogy nem tette meg. Az nem változtat azon, amit Wiggin a saját szemével látott – Bean szimulált a fürdőben. Most pedig úgy érezhette, rápirított, amiért sietve kellett felkészülniük a második csatára.

A harmincadik születésnapomra talán osztagparancsnok lehetek. Az is csak akkor, ha a többiek belefulladtak egy tóba.

Wiggin még mindig beszélt, éppen azt magyarázta, hogy bármikor számítaniuk kell a csatákra, mert a régi szabályok már nem érvényesek.

– Nem játszom el, hogy tetszik, ahogy szívatnak minket, de egy valamire büszke vagyok: olyan seregem van, amely képes megbirkózni a helyzettel.

Amíg belebújt az öltözékébe, Bean elgondolkodott azon, mit akarhattak a tanárok ezzel a húzással. Gyorsabban és keményebben hajszolták Wiggint, amitől mindenkinek nehezebb lett az élete. És ez még csak a kezdet, csak az első fuvallat a közelgő viharból.

Miért? Biztosan nem Wiggint akarják próbára tenni. Láthatóan jól képezte ki a seregét, és a Hadiskola csak nyert volna vele, ha elég időt adna neki. Csakis valami külső tényező befolyásolhatja a döntést.

Igazából csak egyetlen dolog. A hangy támadósereg közeledik. Már csak pár évnyire lehetnek. A Hadiskolának át kell nyomnia Wiggint a tréningen.

Wiggint. Nem mindenkit, csak őt. Mert ha mindenkire vonatkozna, akkor a többiek időbeosztása is sűrűbb lenne, nem csak a miénk.

Tehát nekem már túl késő. Wiggint választották, benne reménykednek. Akár osztagparancsnok leszek, akár nem, már nem számít. Csak az számít, hogy ő készen áll-e majd.

Ha Wiggin sikerrel jár, még mindig lesz alkalmam utána nagy-gyá válni. A Liga szét fog esni, háború lesz az emberek között. Vagy arra használ majd az NF, hogy segítsek megőrizni a békét, vagy bejuthatok valamelyik seregbe a Földön. Még rengeteg időm van. Hacsak Wiggin nem veszít a hangyok ellen. Akkor senkinek sem marad ideje.

Csak annyit tehetek, hogy igyekszem segíteni neki, hogy mindent megtanuljon itt, amit csak lehet. Az a gond, hogy nem vagyok elég közel hozzá, hogy bármilyen hatással lehessek rá.

Az ellenfél Petra Arkanian serege, a Főnix hadtest volt. Petra okosabb volt, mint Carn Carby, és az az előnye is megvolt, hogy hallotta már, hogy Wiggin mindenféle alakzatok nélkül dolgozott, és kis rajtaütő csapatokat használ az alakzatok szétverésére a fő ütközet előtt. A Sárkányok még így is csak három embert vesztettek, és csak kilenc sérültjük volt. Megsemmisítő vereséget mértek az ellenfélre. Bean látta, hogy Petrának rosszulesett a vereség, talán úgy érezte, Wiggin szándékosan döngölte a földbe. De hamarosan megérti majd – Wiggin egyszerűen csak szabadjára eresztette az osztagparancsnokait, és mindegyikük a totális győzelemre hajtott, ahogy tanította őket. A rendszer jobban működött, ennyi volt az egész, és a régi harci módszereknek befellegzett.

Hamarosan a többi parancsnok is elkezd alkalmazkodni, tanulni abból, amit Wiggin kigondolt. Nemsokára a Sárkány hadtest is öt osztagra osztott seregekkel fog szembenézni, akik szabadabban manőverezhetnek, mert a parancsnokok nagyobb szabadságot adnak majd a tisztjeiknek. Ezek a gyerekek, akik idáig eljutottak, nem ostobák. Csak azért működött másodszorra is ugyanaz a módszer, mert csak egy nap telt el az első csata óta, és senki sem számított rá, hogy ilyen hamar szembe kell néznie Wigginnel. Most már tudják, hogy gyorsan kell változtatniuk. Bean úgy tippelte, nem fognak több alakzattal találkozni.

Akkor mi lesz? Wiggin ellőtte vajon minden puskaporát, vagy van még a tarsolyában? A probléma az volt, hogy az újabb és újabb ötletek bevetése hosszú távon sosem vezet győzelemhez. Az ellenség könnyen leutánozta őket, és továbbfejleszthette az újításokat. Wiggin valódi próbatétele az lesz, ha hasonló taktikájú sereg ellen kell harcolnia.

Az én próbatételem pedig az lesz, hogy kibírom-e, amikor Wiggin valami ostoba hibát ejt, és nekem tétlenül kell néznem az egészet.

A harmadik napon újabb csata következett. A negyedik napon megint. Győzelem, győzelem után. Am minden alkalommal egyre szorosabb lett az eredmény. Bean egyre magabiztosabb katonává vált, de egyben egyre csalódottabbá, amiért a legtöbb, amivel hozzájárulhatott a jó célzáson kívül, néhány javaslat volt Bolond Tomnak, vagy egy-egy figyelmeztetés, ha észrevett valamit, vagy emlékezett valamire.

Bean írt Dimaknak is, kifejtette, hogy nem használják ki a képességeit, és felvetette, hogy jobban fejlődne egy rosszabb parancsnok alatt, ahol több esélye lenne saját osztagot kapnia.

A válasz rövid volt. „Ki másnak kellenél? Tanulj Endertől.”

Kemény volt, de igaz. Talán még Wiggin sem akarta őt. Vagy megtiltották neki, hogy cseréljen, vagy megpróbált túladni Beanen, de nem kellett senkinek.

A negyedik csatájuk utáni pihenőidejükben a többség próbálta utolérni magát az órai munkákkal, és szorgosan tanultak – a sok csata kezdte éreztetni hatását, különösen, hogy tudták, keményen kell dolgozniuk, hogy lépéselőnyben maradjanak. Bean azonban szokás szerint gyorsan letudta az órai munkát, és amikor Nikolai kijelentette, hogy nincs szüksége a segítségére a nyavalyás házi feladatokban, úgy döntött, ideje sétálnia egyet.

Elhaladt Wiggin szállása mellett, amely a tanárok zsúfolt, szűkös szobáinál is kisebb volt, éppen csak egy ágy, egy szék és egy asztalka fért el benne. Bean kísértést érzett, hogy kopogjon az ajtaján, és lerendezze az ügyét Wigginnel egyszer és mindenkorra. Aztán, győzött a józan ész, és inkább tovább kóborolt, míg végül a játékteremben kötött ki.

Nem volt annyira tele, mint szokott. Bean úgy sejtette, mindenki extra gyakorlatokat tart, próbálják ellesni Wiggin fogásait, mielőtt még rájuk kerülne a sor, hogy megküzdjenek vele. Néhányan még így is hajlandóak voltak babrálni egy kicsit a vezérlőkkel, mozgatni a figurákat a holokijelzőkön.

Bean talált egy lapos kijelzős játékot, melyben egy egeret kellett irányítani egy útvesztőben. Senki sem kedvelte, így könnyen hozzáfért. A labirintus hamarosan egy ház falává alakult, a falak közti résekben csapdákat kellett kerülgetni, semmi bonyolult. Macskák kergették – ez sem jelentett kihívást. Felugrott egy asztalra, és egy óriással találta szembe magát.

Egy óriással, aki italt kínált neki.

Az elmejáték! Ez volt az a pszichológiai játék, amit mindenki más oly’ lelkesen játszott a terminálján. Nem csoda, hogy itt senki sem használta! Mind felismerték, hogy mi az, de ide nem ezért jöttek.

Bean tisztában volt vele, hogy ő az egyetlen az iskolában, aki sosem játszott még a játékkal. Egyszer rávették, hogy játsszon vele, de semmi fontosat nem tudhattak meg abból, ami eddig történt. Le vannak tojva! Egy bizonyos pontig rávehették, hogy játsszon, de nem kellett tovább játszania.

Kivéve, hogy az óriás arca megváltozott. Achilles volt az.

Bean egy pillanatig döbbenten állt ott. Ledermedt, megbénította a félelem. Honnan tudták? Miért csinálták ezt? Miért állították szemtől szembe Achilles-lel, ilyen meglepetésszerűen. Ez aljasság!

Elsétált a játéktól.

Pár pillanat múlva visszafordult és visszament. Az óriás már nem volt ott, az egér megint a labirintusban szaladgált.

Nem, nem fogok játszani. Achilles messze van, és nem tud ártani nekem. És Poke-nak sem, többé már nem. Nem kell rá gondolnom, és egyáltalán nem kell meginnom semmit, amit kínál.

Újra elsétált, és ezúttal nem ment vissza.

Az étkezőnél kötött ki. Éppen bezárt, de Beannek nem akadt jobb dolga, így leült a folyosón az étkező ajtaja mellett, és homlokát a térdén nyugtatta. Rotterdamra gondolt, ahogy a szemetes tetején gubbasztott, és figyelte Poke-ot, ahogy a bandáját irányítja. Ő volt a legtisztességesebb bandavezér, akit látott. Figyelt a kicsikre, és igazságosan osztozott velük, életben tartotta őket, még akkor is, ha ő kevesebbet ehetett. Ezért választotta őt, mert irgalmas volt – elég irgalmas, hogy meghallgasson egy kisebbet.

Az irgalom lett a veszte.

Én öltem meg, amikor őt választottam.

Remélem, hogy van Isten, és a pokolra kárhoztatja Achillest.

Valaki belerúgott a lábába.

– Hagyj békén – mondta Bean. – Nem zavarok senkit.

Bárki volt is az, nem ment el, hanem még erősebben megrúgta, elkaszálta Bean lábát. A kezével megtámasztotta magát, mielőtt elesett volna. Fölnézett. Bonzo Madrid tornyosult fölé.

– Ha jól tudom, te vagy a legkisebb szarcsimbók, aki a Sárkány hadtest seggszőréről himbálózik – köpte Bonzo.

Három másik fiú volt vele. Nagy darabok. Mind szekának néztek ki.

– Helló, Bonzo!

– Beszélnünk kell, dugasz!

– Mi ez, kémkedsz? – kérdezte Bean. – Nem szabad más hadtest katonájával beszélni.

– Nem kell kémkednem, hogy megtudjam, hogyan győzzem le a Sárkány hadtestet – morogta Bonzo.

– Tehát a legkisebb Sárkány-katonákra vadászol, és addig lökdösőd őket, amíg el nem sírják magukat?

Bonzo arca dühösnek tűnt, de hát neki mindig is dühös arckifejezése volt.

– Keresed a bajt, seggdugasz?

Bean éppen nem volt olyan hangulatban, hogy elviselje a szekákat. És mivel ebben a pillanatban éppen bűntudatot érzett Poke halála miatt, nem igazán érdekelte, ha Bonzo Madrid képében jött el a halálos ítélete. Ideje volt kimondani, amit gondolt.

– Legalább háromszor nehezebb vagy, mint én – mondta Bean. – Kivéve a fejedben. Az alapján csak egy tartalékos vagy, aki valahogy hadtestet kapott, de sosem jött rá, mihez kezdjen vele. Wiggin a földbe fog döngölni, és még csak meg sem kell erőltetnie magát. Mit számít, hogy mit csinálsz velem? Én vagyok a legkisebb és leggyengébb katona az egész iskolában, hát persze, hogy engem választasz, hogy szekálj.

– Igen, a legkisebb és leggyengébb – szajkózta egy másik gyerek.

Bonzo nem mondott semmit. A szavak mély sebeket ejtettek

a büszkeségén, de ráébredt, ha bántaná Beant, azzal csak magát alázná meg.

– Ender Wiggin nem fog legyőzni engem azzal a maréknyi újonccal és selejttel, akiket hadtestnek nevez. Lehet, hogy túljárt néhány pancser eszén. Carn és... Petra. – Megvető hangsúllyal mondta a lány nevét. – De amikor mi találjuk szembe magunkat ilyen kis szarosokkal, mi döngölünk mindenkit a földbe.

Bean lesújtó pillantást vetett rá.

– Hát nem érted, Bonzo? A tanárok Wiggint választották. Ő a legjobb. Aki valaha is volt. Nem a legrosszabb sereget adták neki, hanem a legjobbat. Azok a veteránok, akiket te selejtnek nevezel, ők voltak túl jók, csak a hülye parancsnokaik nem jöttek ki velük, és megpróbáltak szabadulni tőlük. Wiggin tudja, hogyan használja fel a jó katonákat, még ha te nem is tudod. Ezért győz Wiggin. Okosabb nálad. És a katonái mind okosabbak a tieidnél. Lejt a pálya, Bonzo. Jobb lenne, ha máris feladnád. Ha a szánalmas kis Szalamandra hadtested velünk kerül szembe, úgy szét lesz rúgva a tökötök, hogy csak guggolva tudtok majd vizelni.

Bean folytatta volna tovább, bár nem tudta, miért, csak érezte, hogy nem hagyhatja annyiban, ám félbeszakították. Bonzo két barátja megragadta a karjánál fogva, és a falnak nyomták, a fejüknél is magasabbra. Bonzo egyik kezét a nyakára fonta, az állkapcsa alatt, és megfeszítette a kezét. A többiek elengedték, így Bean a nyakánál fogva lógott, és nem kapott levegőt. Ösztönösen rúgkapálni kezdett, de Bonzo karja túl hosszú volt, Bean még csak el sem érte sehol a testét.

– A játék az egy dolog – mondta Bonzo halkan. – A tanárok kedvükre csalhatnak, hogy a drágalátos Wigginjüknek kedvezzenek. De eljön az idő, mikor már nem lesz játék. És akkor nem egy lefagyasztott öltözék miatt nem fog tudni Wiggin megmozdulni. Comprendes?

Miféle választ remélt Beantől? Beszélni vagy bólintani nem tudott.

Bonzo csak állt ott, ördögi vigyorral az arcán, Bean pedig küszködött.

A látómezeje széle kezdett elsötétülni, Bonzo csak akkor eresztette el és hagyta, hogy a földre zuhanjon. Öklendezve kapkodott levegőért.

Mit tettem? Felhergeltem Bonzo Madridot, egy szekát, akibe nem szorult annyi finesz, mint Achilles-be. Ha Wiggin legyőzi, Bonzo nem fogja elviselni. Nem elégszik majd meg egy egyszerű fenyegetőzéssel. Zsigerből gyűlöli Wiggint.

Amint rendesen tudott levegőt venni, visszament a barakkba. Nikolai azonnal észrevette a foltokat a nyakán.

– Ki fojtogatott?

– Nem tudom.

– Ne gyere ezzel – morogta Nikolai. – Szemben állt veled, látszik az ujjnyomokból.

– Nem emlékszem.

– Még a méhlepényed érmintázatára is emlékszel.

– Nem mondom el – zárta le a beszélgetés Bean.

Nikolai erre nem tudott mit felelni, bár nem volt boldog.

Bean bejelentkezett ’Graff azonosítójával, és üzenetet küldött

Dimaknak, bár tudta, hogy semmi haszna nem lesz. „Bonzo őrült. Meg fog ölni valakit, és Wiggint gyűlöli a legjobban.”

A válasz gyorsan megérkezett, mintha Dimak számított volna rá. „Takarítsd el a szemetedet. Ne szaladj sírva az anyukádhoz.”

A szavak az elevenjébe hasítottak. Nem Bean szemete volt, hanem Wigginé. Végső soron a tanároké, amiért Wiggint Bonzo seregébe rakták az elején. És az a gúnyolódás, mert nem volt anyja... mikor lettek ellenséggé a tanárok? Nekik kellett volna megvédeniük minket a Bonzo Madridhoz hasonló hibbantaktól. Mit gondolnak, hogyan takarítom el ezt a szemetet?

Az egyetlen, ami megállíthatja Bonzo Madridot, az, ha meghal.

Aztán emlékezett rá, ahogy ott állt Achilles fölött, és azt mondta: „Meg kell ölnöd.”

Miért nem tudtam tartani a számat? Miért kellett hergelnem Bonzo Madridot? Wiggin is úgy fogja végezni, mint Poke. És megint az én hibám lesz.

16.

BAJTÁRS

– Úgy tűnik, Anton, a maga felfedezése a kulcs az emberiség megmentéséhez.

– De az a szegény fiú... kicsiként éli az életét, a végén pedig torz óriásként hal meg.

– Talán... értékelni fogja a sors fintorát.

– Milyen furcsa azt gondolni, hogy ő lehet az emberiség megmentője. Legalább, ha a megszálló bestiákról lenne szó. Ki fog minket megmenteni, ha megint önmagunk ellenségévé válunk?

– Maga meg én nem vagyunk ellenségek.

– Kevés ember vallja magát ellenségnek. Ám ha kapzsiság, gyűlölet, gőg vagy félelem hajtja... ha a szenvedélye elég erős, akkor újabb háborúba taszíthatja a világot.

– Ha Isten felemelhet egy nagyszerű lelket, hogy megmentsen általa minket a külső fenyegetéstől, nem lehet, hogy megválaszolja imáinkat, ha egy másik hősre is szükségünk van?

– De Carlotta nővér, tudja, hogy a fiú, akiről beszélünk, nem Isten neveltje. Egy emberrabló, csecsemőgyilkos, törvényen kívüli tudós teremtménye.

– Tudja, miért dühös folyton a Sátán? Mert ahányszor ravasz tervet eszel ki, Isten arra használja fel, hogy saját, igaz céljait szolgálja vele.

– Tehát Isten eszközként használja a gonoszokat.

– Isten szabad akaratot adott, hogy gonoszát cselekedjünk, ha akarunk. Aztán a saját szabadságát használja, hogy jóságot teremtsen abból a gonoszból.

– Tehát hosszú távon Isten mindig győz.

– Igen.

– Rövid távon azonban ez a módszer igen kellemetlen számunkra.

– Volt olyan perc az életében, amikor inkább meghalt volna, semmint most itt lehessen?

– Na, látja, erről van szó. Mindenhez hozzászokunk. Mindenben reményt találunk.

– Ezért nem értettem soha az öngyilkosságot. Még azok is, akiket depresszió vagy súlyos bűntudat sújt... nem érzik a vigasztaló Krisztust a szívükben,aki reményt ad nekik?

– Engem kérdez?

– Mivel Isten nincs kéznél, beérem egy halandóval.

– Véleményem szerint az öngyilkosság nem halálvágy.

– Hanem micsoda?

– Az egyetlen mód, amivel egy erőtlen ember rávehet másokat, fordítsák el fejüket a szégyenétől. Nem halálra vágynak, hanem kilépni a világból.

– Ahogy Ádám és Éva bújt el az Úr elől.

– Mert meztelenek voltak.

– Bárcsak felismernék ezek az emberek, hogy mindenki meztelen! Mindenki rejtőzni akar. De az élet mégis szép. Hagyni kell, hadd sodorjon az ár.

– Ezek szerint maga nem hiszi, hogy a hangyok a Végítélet fenevadjai?

– Nem, Anton. Úgy hiszem, hogy ők is Isten gyermekei.

– Mégis addig kutatott, míg talált egy fiút, aki felnőve elpusztíthatja őket.

– Legyőzheti őket. Mellesleg, ha Isten nem akarja, hogy meghaljanak, akkor nem halnak meg. •

– És ha Isten azt akarja, hogy mi haljunk meg, akkor meghalunk. Miért dolgozik akkor olyan keményen?

– Mert a kezemet Isten szolgálatába ajánlottam, és szolgálom is legjobb tudásom szerint. Ha nem akarta volna, hogy megtaláljam Beant, nem találtam volna meg.

– És ha Isten azt akarja, hogy a hangyok győzedelmeskedjenek?

– Akkor keresnie kell egy másik pár kezet, mert arra a munkára az enyémet nem adom.

Az utóbbi időben, miközben az osztagparancsnokok a katonákkal gyakorlatoztak, Wiggin el-eltünedezett. Bean a ’Graff azonosítóval nyomozott utána. Wiggin a könyvtárba járt, és Mazer Rackham győzelmének videóit nézegette, sokkal több időt szánva rájuk, mint korábban bármikor. Ezúttal, mivel Wiggin serege naponta játszott és győzött, a többi parancsnok és sok tiszt, sőt, közkatona is a könyvtárba kezdett járni, és ugyanazokat a videókat nézte, próbálták megfejteni, mit láthatott Wiggin.

Ostobaság, gondolta Bean. Wiggin nem azt keresi, hogy mit használhat itt, a Hadiskolában – erős, sokoldalú hadsereget épített fel, és mindig ott helyben döntötte el, mihez kezdjen velük. Azokat a videókat azért nézte, hogy rájöjjön, hogyan győzze le a hangyokat. Mert most már tudta: egy napon szembe kell néznie velük. A tanárok nem borítanák fel az egész rendszert az iskolában, ha nem közeledne a kritikus pont, ha nem lett volna szükségük Ender Wigginre, hogy megmentsen minket a megszálló hangyoktól. Tehát Wiggin a hangyokat tanulmányozta, kétségbeesetten kutatta, mit akarnak, hogyan harcolnak, hogyan halnak meg.

Miért nem látják a tanárok, hogy Wiggin készen áll? Már nem is gondol a Hadiskolára. El kellene vinniük innen, át a Taktikai iskolába, vagy bármi legyen is a következő állomás. Ehelyett hajszolják, kifárasztják.

És minket is. Mi is fáradtak vagyunk.

Bean látta, különösen Nikolaion, aki keményebben dolgozott, mint a többiek, hogy egyáltalán lépést tudjon tartani velük. Ha egyszerű hadsereg lennénk, mindenki olyan lenne, mint Nikolai. Ahogy a dolgok álltak, többségünk olyan is volt. Nem Nikolai volt az első, akin kiütközött a kimerültség. Voltak, akik elejtették az evőeszközt a menzán, vagy az egész tálcát. Az egyik gyerek bevizelt álmában. Többet vitatkoztak gyakorlatozás közben. A tanulmányi eredményeiken is meglátszik a hajtás. Mindenkinek vannak korlátai. Még nekem, a genetikailag módosított, gondolkodógép Beannek is kell néha pihenő, hogy beolajozzam az alkatrészeimet, hogy újratöltsem az üzemanyagtartályt... de jelenleg tüsszenteni sincs időm.

Bean még Graff ezredesnek is írt róla egy csípős üzenetet, amiben csak annyi állt, hogy „kiképezni akarja a katonáit, vagy kikészíteni?” Nem kapott választ.

Késő délután volt, fél órával vacsoraidő előtt. Már győztek egyszer délelőtt, aztán órák után gyakorlatoztak, bár az osztagparancsnokok, Wiggin javaslatára, korábban elengedték a katonákat. A Sárkány hadtest már öltözködött az esti zuhanyozás után, bár néhányan elmentek a játékterembe vagy a vetítőterembe... vagy a könyvtárba. Senki sem figyelt már oda az órai munkára, de néhányan még reflexből foglalkoztak vele.

Wiggin jelent meg az ajtóban, új paranccsal a kezében.

Egy második csata, ugyanazon a napon.

– Ez most kemény lesz, és nincs idő – mondta Wiggin. – Bonzo húsz perccel ezelőtt kapta az értesítést. Mire az ajtóhoz érünk, ők már legalább öt perce bent lesznek.

Az ajtóhoz közeli négy gyereket elküldte, hogy tereljék össze a többieket. Bean gyorsan átöltözött – már megtanulta, hogyan csinálja egyedül, épp eleget hallgatta, hogy ő az egyetlen katona, akinek az öltözködést is gyakorolnia kell. De még mindig túl lassú volt.

Miközben öltöztek, többen panaszkodtak, hogy ez már őrültség, a Sárkány hadtestnek is járna néha pihenő. Fly Molo volt a leghangosabb, de még Bolond Tom – aki általában mindenen nevetett – is pipa volt.

– Senki sem harcol kétszer egy napon! – dühöngött.

– De még senki sem győzte le a Sárkány hadtestet! Sosem! Úgy gondolod, itt a nagy alkalom, hogy veszítsünk? – kérdezett vissza Wiggin.

Hát persze, hogy nem. Senki sem akart veszíteni. Csak morogni akartak.

Időbe tellett, de végre mindenki felsorakozott a küzdőterem előtti folyosón. A kapu már nyitva állt. Az utolsónak érkezők még mindig a ruházatukat igazgatták. Bean közvetlenül Bolond Tom mögött állt, hogy be tudjon nézni a terembe. Fényesség. Sehol egy csillag, semmi rejtekhely. Az ellenség kapuja nyitva állt, de sehol sem látszottak a Szalamandrák.

– Szavamra – mondta Bolond Tom. – Még ők se jöttek ki.

Bean ezt nem hitte. Hát persze, hogy kijöttek. De a fedezék nélküli teremben mind a mennyezeten gyülekeztek, a Sárkány hadtest kapuja körül, készen arra, hogy elpusztítsák, aki átmegy rajta.

Wiggin elkapta Bean tekintetét, és elvigyorodott az arckifejezése láttán, majd eltakarta a száját, hogy jelezze, mindenki maradjon csendben. Elmutogatta, hogy hol lehetnek a Szalamandrák, aztán intett, hogy húzódjanak vissza.

A stratégia egyszerű volt és nyilvánvaló. Mivel Bonzo Madrid volt oly kedves, és egy falhoz szögezte a seregét, készen arra, hogy lemészárolják őket, csak azt kellett kitalálni, hogyan jussanak be a terembe, és vegyék őket tűz alá.

Wiggin megoldása – ami Beannek is tetszett – az volt, hogy a nagyobb katonákat élő harci járművekké alakítják át úgy, hogy térden állnak, és megfagyasztják a lábukat. Ezután egy-egy kisebb termetű katona rátérdelt a lábikrájukra, átkarolta a derekukat, és onnan tüzelt. A legnagyobb katonák lettek a katapultok, akik majd behajítják a többieket a terembe.

Most az egyszer előny volt a kis méret. Wiggin Bean és Bolond Tom segítségével magyarázta el, mit akar, így aztán, mikor az első két párt behajították a terembe, Bean elkezdhette a mészárlást. Nyomban leszedett három ellenséget. Ilyen közelről a fénysugárral könnyű dolga volt, gyorsan jöttek a találatok. Ahogy kezdtek lőtávolon kívülre kerülni, Bean átmászott Bolond Tom másik oldalára, és elrugaszkodott tőle, így ő kelet felé tartott, míg Tom még gyorsabban távolodott a szoba túlsó vége felé. A többi Sárkány azonnal felismerte Bean taktikáját, hogy milyen ügyesen oldotta meg, hogy lőtávolban maradjon – ráadásul közben oldalazva haladt, így alig nyújtott célpontot az ellenfélnek –, mind követték a példáját. Végül Beant is kilőtték, de már nem nagyon számított, mert a Szalamandrákat az utolsó szálig levadászták, anélkül, hogy akár egyikük is eltávolodott volna a faltól. Bonzo még akkor sem kapcsolt, amikor fájdalmasan nyilvánvalóvá vált, hogy álló célpontként esélyük sincs. A seregéből senki más nem merte magához ragadni a kezdeményezést és mozgásba lendülni, hogy nehezebb célpontot jelentsenek. Újabb példája volt ez, miért veszít előbb-utóbb minden parancsnok, aki félelemmel irányít, és maga hoz meg minden döntést.

Az egész csata alig egy percet vett igénybe attól a pillanattól fogva, hogy Bean Bolond Tom hátán beszáguldott az ajtón.

Ami azonban meglepte Beant, hogy az általában higgadt Wiggint mennyire elragadták az indulatai. Anderson őrnagynak esélye sem volt hivatalosan gratulálni a győztesnek, mielőtt Wiggin odakiáltott neki.

– Azt hittem, olyan sereg ellen kell harcolnunk, akiket tisztességes küzdelemben győzhetünk le!

Miért gondolta ezt? Wiggin korábban beszélhetett Andersonnal, és ígéretet kapott valamire, amit nem tartottak be.

Anderson azonban nem magyarázott meg semmit.

– Gratulálok a győzelemhez, parancsnok.

Wiggin nem elégedett meg ennyivel, és nem ment bele a szokásos formaságokba. A serege felé fordult, és név szerint Beant kérdezte meg, jó hangosan.

– Ha te lettél volna a Szalamandra sereg parancsnoka, mit tettél volna?

Mivel egy másik Sárkány ugródeszkának használta korábban, Bean már az ellenség kapuja közelében sodródott, de hallotta a kérdést. Wiggin nem finomkodott. Bean nem akart válaszolni, mert tudta, mekkora hibát követ el azzal, hogy becsmérli a Szalamandrákat, és a legkisebb Sárkány-katonával mondatja ki, mennyire ostoba volt Bonzo taktikája. Wiggin nem érezte Bonzo kezét a torkán. Bean igen. De Wiggin a parancsnok, Bonzo taktikája nevetséges volt, és jólesett ezt kimondani.

– Változó mintázatban mozgatni kellett volna a katonákat a kapu előtt – felelte Bean hangosan, hogy minden katona, még a mennyezethez tapadt Szalamandrák is jól hallják. – Sosem szabad mozdulatlanul egy helyben maradni, ha az ellenség pontosan tudja, hogy hol vagy.

Wiggin Andersonhoz fordult.

– Ha már csalnak, miért nem gyakoroltatják a másik csapattal, hogyan kell intelligensen csalni?

Anderson továbbra is megőrizte higgadtságát, fel sem vette Wiggin kirohanását.

– Javaslom, hogy olvaszd fel a hadtestedet.

Wiggin nem vesztegette tovább az idejét. Megnyomta a gombot, ami felolvasztotta mindkét sereget egyszerre, és ahelyett, hogy felsorakoztatta volna őket, hogy elfogadja a formális megadást, elkiáltotta magát.

– Sárkány hadtest, leléphet!

Bean volt a legközelebb a kapuhoz, de kivárt, és utolsónak maradt, hogy egyedül lehessen Wigginnel.

– Épp most aláztad meg Bonzót, és...

– Tudom – vágta rá Wiggin, és kocogni kezdett, nem akarta hallani a választ.

– Bonzo veszélyes! – kiáltotta utána Bean. De csak pazarolta az energiáját. Wiggin vagy tudta, hogy a rossz szekát provokálta, vagy nem érdekelte.

Szándékosan tette volna? Wiggin mindig uralkodott magán, mindig tervet hajtott végre. De Beannek egyetlen terv sem jutott eszébe, amiért így kellett volna bánni Anderson őrnaggyal, és meg kellett volna alázni Bonzo Madridot az egész hadteste előtt.

Miért tenne Wiggin ilyen ostobaságot?

Képtelenség volt a geometriára koncentrálni, bár másnap tesztet írtak. Az órai munka teljességgel fölöslegesnek tűnt, és mégis mentek, megírták a teszteket, és beadták vagy elfelejtették beadni a leckéket. Az utolsó pár napban Bean sem hibátlan teszteket írt már. Nem arról volt szó, hogy nem tudta a választ, vagy azt, hogy hogyan találja meg, csak a gondolatai jártak máshol. Fontosabb volt, hogy új taktikákat agyaljon ki, amelyekkel meglephetik az ellenséget; új trükköket, amelyeket a tanárok bevethetnek a következő csatákban; és hogy mi történhet odakint a nagyvilágban, amitől düledezni kezdett rendszer? Mi történne a Földön és az NF berkein belül, ha kiderül, legyőzték a hangyokat? Ha legyőzik a hangyokat. Nehéz volt térfogattal, felülettel, oldalakkal és lapokkal foglalkozni. Egy előző napi teszten, ahol a bolygók és csillagok jelentette gravitációs probléma volt a feladvány, Bean feladta és ezt írta:

Tudta, hogy a tanárok is tisztában vannak azzal, mi történik, és ha mégis úgy akarnak tenni, mintha a leckék számítanának, ám legyen, de neki nem kell ezt a játékot játszania.

Ezzel együtt tudta, hogy a gravitációs problémák számítanak neki, ha a jövőjét az NF-ben képzeli el. Alapos felkészülésre volt szüksége geometriából is, mivel tudta, milyen matematikai témakörök vannak még hátra. Nem volt valószínű, hogy mérnök, tüzér vagy rakétamérnök lesz belőle, de még pilóta sem, azonban jobban kellett tudnia ugyanazt az anyagot, különben sosem fogják eléggé tisztelni ahhoz, hogy kövessék.

De nem ma este, gondolta Bean, mára ennyi elég. Ma este pihenek. Holnap majd megtanulom, amit meg kell tanulnom. Amikor nem vagyok ennyire fáradt.

Lehunyta a szemét.

Majd kinyitotta újra. Kivette a terminálját a szekrényéből.

Rotterdam utcáin volt már fáradt, kimerült az éhségtől, az alultápláltságtól, az elkeseredettségtől. Mégis figyelt, gondolkodott, így tudott életben maradni. Ebben a seregben mindenki fáradt volt, ami azt jelentette, hogy megnő a hibaszázalék. Bean legalább megengedhette, hogy ostobább legyen.

Bejelentkezett. Egy üzenet jelent meg a képernyőjén.

Gyere azonnal – Ender

Még tíz perc volt lámpaoltásig. Lehet, hogy Wiggin három órával ezelőtt küldte az üzenetet. Jobb későn, mint soha. Lecsússzam az ágyáról, nem is törődött a cipővel, zokniban kocogott ki a folyosóra. Kopogtatott a

SÁRKÁNY HADTEST

PARANCSNOK

feliratú ajtón.

– Gyere be! – hallatszott Wiggin hangja bentről.

Bean kinyitotta az ajtót, és belépett. Wiggin olyan fáradtnak tűnt, amilyennek általában Graff ezredes szokott látszani. Karikás szemek, görnyedt hát, petyhüdt arc, de a szemek még éberen csillognak. Az elme dolgozik.

– Most láttam az üzenetet – mondta Bean.

– Rendben.

– Mindjárt lámpaoltás.

– Visszakísérlek a sötétben.

A gúnyos hangsúly meglepte Beant. Wiggin szokás szerint félreértette őt.

– Csak nem tudtam, hogy tudod-e, mennyi az idő...

– Mindig tudom, mennyi az idő.

Bean sóhajtott. Mindig így történt. Ahányszor csak szóba elegyedett Wigginnel, rögtön „ki hugyoz messzebbre” vetélkedővé alakult a dolog, amit Bean mindig elvesztett, még akkor is, ha Wiggin szándékosan értette félre az egészet. Bean utálta a helyzetet. Elismerte Wiggin zseniségét, és tisztelte érte. Akkor miért nem látja Wiggin Bean tehetségét?

Bean azonban nem tette szóvá a dolgot. Semmit sem mondhatott volna, amivel javíthatott volna a helyzeten. Wiggin hívatta, neki kell előrukkolnia a mondandójával.

– Emlékszel, négy héttel ezelőtt mit mondtam, Bean? Amikor azt kérted, tegyelek meg osztagparancsnokká.

– Aha.

– Azóta öt parancsnokot neveztem ki, és öt helyettest, de egyikük sem te voltál. – Wiggin felvonta a szemöldökét. – Igazam volt?

– Igen, uram. – De csak azért, mert nem fáradtál azzal, hogy esélyt adj a bizonyításra, mielőtt kinevezted volna a többieket.

– Mondd el, hogyan teljesítettél ebben a nyolc csatában.

Bean rá akart mutatni, hogy többször az ő javaslatai tették

Bolond Tom C-osztagát a hadtest leghatékonyabb egységévé. Hogy az ő taktikai ötleteit és a változékony helyzetekre adott kreatív reakcióit több katona is lemásolta. De az hencegés lenne, és a fegyelemsértés határát súrolná. Ilyet nem mondana egy olyan katona, aki egyszer tiszt akar lenni. Bolond Tom vagy beszámolt neki Bean tevékenységéről, vagy nem. Nem az ő dolga saját magáról jelenteni olyasmit, amit Wiggin mástól is megtudhatott.

– Ma volt először, hogy ilyen korán kilőttek, de a rendszer szerint tizenegy találatot vittem be. Sosem volt még ötnél kevesebb találatom egy csatában. Minden feladatot teljesítettem, amire parancsot kaptam.

– Miért tettek meg katonává ilyen fiatalon, Bean?

– Nem voltam fiatalabb, mint te.

Gyakorlatilag nem volt igaz, de elég közel járt az igazsághoz.

– De miért?

Mire akart kilyukadni? A tanárok döntése volt. Rájött volna, hogy Bean állította össze a seregét? Tudta, hogy Bean magát is felírta a listára?

– Nem tudom.

– De igen, tudod, és én is.

Nem, Wiggin nem azt kérdezte, hogy miért lett pont Bean katona. Azt kérdezte, hogy miért lettek hirtelen újoncok előléptetve ilyen fiatalon.

– Vannak ötleteim, de csak találgatok. – Bean találgatásai persze sosem voltak egyszerű tippek, de ez Wigginre is igaz volt.

– Te... nagyon jó vagy. Tudták, ezért léptettek följebb...

– Mondd meg, miért, Bean.

Most már megértette, mit kérdezett igazából.

– Mert szükségük van ránk, azért. – Bean a földön ült, de nem Wiggin szemébe nézett, hanem a padlóra. Olyan dolgokat tudott, amiket nem lett volna szabad. Amikről a tanárok sem tudtak. Valószínűleg ezt a beszélgetésüket is lehallgatták. Bean nem hagyhatta, hogy az arckifejezése elárulja, mennyit értett meg igazából.

– Mert kell nekik valaki, aki legyőzi a hangyokat. Ez az egyetlen, ami érdekli őket.

– Fontos, hogy tudd ezt, Bean.

Bean azt akarta tudni, miért fontos ezt tudnia?

Vagy csak azt akartad mondani, hogy az embereknek általában fontos ezt tudniuk? Végre megláttad és megértetted, ki vagyok? Hogy én olyan vagyok, mint te, csak okosabb, bár kevésbé népszerű, a jobb stratéga, de a rosszabb parancsnok? Hogy ha te kudarcot vallasz, ha lebetegedsz vagy meghalsz, akkor én következek? Ezért kell tudnom?

Wiggin folytatta:

– Mert a legtöbb diák az iskolában azt hiszi, a játék önmagáért fontos, de ez nem igaz. Csak azért fontos, mert segít olyan gyerekeket találniuk, akik felnőve valódi parancsnokok lesznek egy igazi háborúban. De ami a játékot illeti, azt elcseszhetik. És pontosan ezt teszik. Elcseszik a játékot.

– Vicces – dünnyögte Bean –, azt hittem, csak a mi seregünket szívatják.

Nem, ha Wiggin azt gondolta, el kell ezt magyaráznia Beannek, akkor nem értette még, hogy kicsoda Bean valójában. Mégis Bean ült Wiggin szobájában, ő beszélgetett vele. Ez is volt valami.

– Csata kilenc héttel korábban, mint kellett volna. Mindennap egy játék. Most pedig kettő egy napon. Bean, nem tudom, mit akarnak a tanárok, de a hadtestem kezd fáradni, és én is fáradok, őket pedig nem érdeklik a játékszabályok. Lehívtam az adatokat a gépből. Senki nem pusztított el ilyen sok ellenséges egységet ilyen alacsony veszteségekkel a játék történelme során.

Hencegett volna? Bean úgy felelt, mintha hencegés lett volna.

– Te vagy a legjobb, Ender.

Wiggin a fejét rázta. Ha hallotta is a hangjában bujkáló iróniát, nem vett róla tudomást.

– Talán. De nem volt véletlen, hogy milyen katonákat kaptam. Újoncokat, más seregek selejtjeit, mégis... a leggyengébb katonám is osztagparancsnok lehetne bármelyik másik seregben. Felém billentették a mérleg nyelvét, de most ellenem fordulnak. Meg akarnak törni minket, Bean.

Tehát Wiggin rájött, hogy válogatott sereget kapott, még akkor is, ha nem tudta, ki válogatta össze őket. Vagy talán tudott mindent, csak azt nem, ki válogatta össze a hadtestet. Vagy talán tudott mindent, de csak ennyit volt hajlandó elárulni Beannek. Nehéz volt kitalálni, mennyi volt a kiszámított és mennyi a megérzés Wiggin részéről.

– Nem tudnak megtörni minket.

– Meglepődnél, ha tudnád.

Wiggin hirtelen felsóhajtott, mintha fájdalom nyilallt volna belé, vagy elakadt volna a lélegzete; Bean ránézett, és rájött, hogy megtörtént a lehetetlen. Ahelyett, hogy játszadozna vele, Ender Wiggin a bizalmába avatta. Nem nagyon, csak egy kicsit. Ender megmutatta Beannek, hogy ő is ember. Bevonta a belső körébe. Minek? Bizalmasnak? Tanácsadónak?

– Talán te is meglepődnél – súgta Bean.

– Van határa annak, hány jó ötlettel tudok előrukkolni egy-egy alkalommal. Egyszer valaki olyan ötlettel fog előállni, amire nem gondoltam, és nem leszek felkészülve rá.

– Mi a legrosszabb, ami történhet? – kérdezte Bean. – Elveszítesz egy játékot.

– Igen, az a legrosszabb, ami történhet. Nem veszíthetek el egyetlen játékot sem, mert ha bármelyiket is elvesztem...

Nem fejezte be a gondolatot. Bean eltöprengett, vajon Ender szerint mi lenne a következménye? Csak annyi, hogy Ender Wiggin, a tökéletes katona legendája odaveszne? Vagy az, hogy a serege elvesztené a bizalmát, a legyőzhetetlenségbe vetett hitet? Vagy a nagyobb háborúról lett volna szó, arról, hogy a tanárok nem bíznának abban, hogy Ender a jövő nagy parancsnoka, aki visszaverheti a hangy inváziót, mikor az ideér?

Nem tudhatta, a tanárok mennyit sejtenek abból, hogy Bean mennyit tud a háború valós viszonyairól, így inkább hallgatott.

– Az eszedre van szükségem, Bean – mondta végül Ender. – Azt akarom, hogy olyan problémákra találj megoldást, amelyeket még nem is láttunk. Azt akarom, hogy olyan dolgokat próbálj ki, amiket előtte még senki, mert annyira őrültségnek tűnik.

Tehát erről van szó, Ender. Mit döntöttél el rólam, ami miatt idehívtál?

– Miért én?

– Mert bár akad néhány... nem sok, de néhány jobb katona nálad a Sárkány hadtestben, senki sem tud nálad jobban és gyorsabban gondolkodni.

Tehát látta. Egy hónapnyi frusztráció után Bean rájött, hogy így volt a legjobb. Ender látta, hogyan viselkedik a csatákban, az alapján ítélte meg, amit csinált, nem pedig a hírneve és a szóbeszéd alapján, amelyek a tanulmányi eredményeiről és az eszéről keringtek az iskolában. Wiggin kiértékelte Beant, és csak azután fejezte ki elismerését. És Bean mindennél jobban vágyott erre.

Ender átnyújtotta neki a terminálját. Tizenkét név volt rajta, kettő-három minden osztagból. Bean rögtön tudta, hogyan válogatta őket össze Ender. Mind jó katonák voltak, magabiztosak és megbízhatóak, de nem a felvágósak, nem a harsányak. Éppenséggel olyanok voltak, akiket Bean is a legtöbbre tartott az osztagparancsnokok kivételével.

– Válassz ötöt közülük – mondta Ender. – Egyet minden osztagból. Ez egy különleges alakulat lesz, akiket te képezel ki. Csak az extra gyakorlási idő alatt. Számolj be majd róla nekem, hogy miket gyakoroltok. Ne töltsetek túl sok időt egy-egy feladattal. Többnyire úgyis az egész sereg és a szokásos osztagotok tagjai lesztek, de ha szükségem van rátok, ha van valami, amit csak ti tudtok megoldani, akkor szólok.

Volt még valami ebben a tizenkét névben.

– Mind újoncok. Nincsenek köztük veteránok.

– Az elmúlt hét után minden katonám veteránná vált, Bean. Felfogtad, hogy az egyéni ranglistán mind a negyven katonánk benne van az ötven legjobb között? Hogy tizenhét helyet kell lejjebb menned, hogy olyan nevet láss, aki nem Sárkány?

– Mi van, ha nem jut eszembe semmi?

– Akkor tévedtem veled kapcsolatban.

Bean vigyorgott.

– Nem tévedtél.

Kialudtak a fények.

– Visszatalálsz, Bean?

– Valószínűleg nem.

– Akkor maradj itt. Ha éberen fülelsz, hallani fogod a jó tündért, aki eljön éjszaka, és itt hagyja a holnapi parancsainkat.

– Holnap is harcolnunk kell, igaz? – Bean tréfának szánta, de Ender nem felelt.

Bean hallotta, hogy bebújik az ágyába.

Ender még mindig fiatal volt parancsnoknak. A lába még mindig messze volt az ágy lábától, így Beannek is elég hely jutott, hogy összegömbölyödjön az ágy végében. Nem mozdult, nem akarta megzavarni Ender álmát. Ha aludt már egyáltalán. Hacsak nem törte valamin a fejét... de min?

Bean számára a feladat csak az volt, hogy olyan jusson eszébe, ami senkinek nem juthat az eszébe... ostoba húzásokra, amiket felhasználhatnak ellenük, és amiket el kell hárítaniuk; olyan szokatlan újításokat, amiket ők használhatnak fel arra, hogy összezavarják az ellenséget. Hogy félrevezessék, és értelmetlen stratégiák utánzására vegyék rá őket. Mivel kevés másik parancsnok fogta fel, miért nyer a Sárkány hadtest egyfolytában, az egyes csatákban alkalmazott taktikákat próbálták utánozni ahelyett, hogy a mögöttük rejlő módszert vették volna át, amivel Ender megszervezte és kiképezte a seregét. Ahogy Napóleon is mondta, az egyetlen dolog, amit a parancsnok igazán ural, az a saját serege – a kiképzés, a morál, a bizalom, a kezdeményezés, az irányítás, és kisebb mértékben az utánpótlás, elhelyezkedés, mozgás, lojalitás és bátorság a csatában. Az ellenség cselekedetei és az így kialakuló esélyek nem tervezhetőek. A parancsnoknak képesnek kell lennie hirtelen változtatni, ha akadály kerül az útjába, vagy kedvező lehetőség kínálkozik. Ha a hadsereg nem áll készen és nem hajlandó azonnal engedelmeskedni az akaratának, akkor hiábavaló minden tehetsége.

A nehézkesebb felfogású parancsnokok nem értették meg ezt. Nem jöttek rá, hogy Ender azért győzött, mert a serege rugalmasan és azonnal reagált a változásokra, így aztán csak arra tudtak gondolni, hogy leutánozzák a látott taktikákat. Még ha Bean kreatív húzásai nem is számítanának a csata kimenetelében, más parancsnokok esetleg időt vesztegetnek, hogy haszontalanságokat utánozzanak. Néha előfordulhat, hogy előáll valamivel, ami hasznosnak bizonyul, de mindent összevetve bűvészmutatványokat kell előadnia.

És ez pont megfelelt Beannek. Még ha Ender csupán csak mutatványt akart, az számított, hogy Beant választotta hozzá, ő pedig olyan jól fogja végezni a feladatát, amennyire csak tőle telik.

Ha Ender virrasztott is az ágyában ma éjszaka, nem a Sárkány hadtest holnapi és holnaputáni és azutáni csatája miatt aggódott. Ender a hangyokra gondolt, és arra, hogyan fogja felvenni ellenük a harcot, ha véget ér a kiképzés, és bevetik az igazi háborúban, ahol valódi életek függnek a döntésétől, a kimenetelétől pedig az emberiség túlélése.

Hol a helyem ebben a nagy képben? Örülök, hogy nem az én vállamon van a teher, de nem azért, mert nem tudnám elviselni – valószínűleg elbírnám —, hanem azért, mert jobban bízok abban, hogy Endernek sikerül, mint hogy nekem. Ender rendelkezik azzal a képességgel, hogy a katonái akár a biztos halálba is követik. Ha bennem meg is van ez az adottság, eddig még senki sem látta nyomát. Mellesleg Endernek genetikai módosítások nélkül is olyan képességei vannak, amiket a tesztek nem tudnak felmérni, ami mélyebbről fakad, mint az intellektus.

De nem kell egyedül cipelnie a terhet, segíthetek neki. Hagyhatom a geometriát és az asztronómiát, meg a többi hülyeséget, és koncentrálhatok azokra a problémákra, amelyekkel közvetlenül szembe kell néznie. Kutathatom azt, hogyan harcolnak az állatok például, különösen a bolyban élő rovarok, ha már a hangyok úgy hasonlítanak rájuk, ahogy mi a főemlősökre.

És vigyázhatok rá.

Beannek eszébe jutott Bonzo Madrid. Felidézte a szekák halálos dühét Rotterdamban.

Miért hozták a tanárok ilyen helyzetbe Endert? Nyilvánvaló célpontja volt mások gyűlöletének. A Hadiskolába járó fiúknak és lányoknak ott bújt a szívében a háború. Diadalra szomjaztak, és irtóztak a vereségtől. Ha nem lett volna meg bennük ez a jellemvonás, nem is kerültek volna ide. Endert mégis kezdettől fogva elszigetelték a többiektől – fiatalabb, de okosabb volt, a legjobb katona és most a legjobb parancsnok, akihez képest a többi parancsnok kerti törpének tűnik. Néhány parancsnok úgy reagált a vereségre, hogy behódolt – Carn Carby például dicsérte Endert a háta mögött, és a csatáit tanulmányozva próbálta megtanulni, hogyan győzzön, és nem jött rá, hogy nem a csatákat, hanem a kiképzést kellene figyelnie, hogy megértse, mi a titok. A legtöbb parancsnok azonban megutálta Endert, tartottak tőle, féltékenyek voltak rá, és mindegyiknek ott volt a jellemében, hogy ezeket az érzelmeket erőszakos tettekre váltsa... ha biztosak voltak a győzelemben.

Pont, mint Rotterdam utcáin. Pont, mint a szekák, akik a fennhatóságért harcoltak, a rangért vagy a tiszteletért. Ender porba lökte Bonzót. Ezt nem lehet elviselni. Bosszút kell állnia, pont úgy, ahogy Achilles megbosszulta megaláztatását.

A tanárok is értették ezt. így akarták. Ender egyértelműen átment minden próbán, amit elé állítottak – amit a Hadiskola tanítani szokott, azon ő már rég túl volt. Miért nem vitték tovább a következő szintre? Mert volt még egy lecke, amit meg akartak tanítani neki, vagy egy teszt, amin át kellett mennie, ami nem volt benne a szokásos tananyagban. Csakhogy ez a teszt halállal végződhet. Bean érezte Bonzo ujjait a torkán. Ez a fiú, ha egyszer elereszti magát, lubickolna az abszolút hatalomban, amit a gyilkos érez abban a pillanatban, amikor az áldozata meghal.

Utcai helyzetbe akarják helyezni Endert. Próbára teszik, hogy túléli-e.

Nem tudják, mit tesznek, a bolondok. Az utca nem próba. Az utca szerencsejáték.

Én győztem, életben maradtam. De Ender túlélése nem az adottságain fog múlni. A szerencse túl nagy szerepet játszik, és befolyásolja a képletet az ellenfél elszántsága és hatalma.

Lehet, hogy Bonzo nem tud uralkodni azokon az érzelmeken, amelyek gyengévé teszik, de az, hogy itt van a Hadiskolában, azt jelenti, hogy valamiben tehetséges. Azért lett parancsnok, mert egy bizonyos fajta katona követné őt a halálba és az értelmetlen mészárlásba. Ender halálos veszélyben forog. A tanárok pedig, akik gyerekként gondolnak ránk, nem fogják fel, milyen gyors lehet a halál. Elég pár percre félrenézni, pont olyan messze lenni, hogy az ember ne érjen oda időben, és Ender Wiggin, akire mindenki a reményeit alapozta, halott lesz. Láttam ezt Rotterdamban. Ugyanolyan könnyedén megtörténhet itt, a szép, tiszta szobákban, kint, az űrben.

Bean tehát aznap éjszaka, az ágy végében heverve végképp félretette az órai munkát. Két új tantárgyat választott inkább. Segíteni akart Endernek felkészülni arra a háborúra, amit fontosnak tartott, a hangyok ellen. De arra az utcai csatára is felkészíti, ami a folyosókon vár rá.

Ender sem teljesen vak. Egy összetűzés után, ami még akkor történt, mikor Ender a szabadidejében gyakorolt a küzdőteremben, önvédelmi leckéket vett, és volt fogalma a közelharcról. Bonzo azonban nem szemtől szembe fog támadni, ahhoz túlságosan is tudatában van annak, hogy legyőzték. Bonzo nem visszavágót, nem igazságot akar, hanem megtorlást. Megsemmisítést. Nem egyedül lesz, hanem egy bandával.

A tanárok pedig nem fogják fel a veszélyt, csak amikor már késő lesz. Még mindig nem gondolják „igazinak” azt, amit a gyerekek csinálnak, így aztán, miközben ravasz és őrült dolgokon kell töprengenie, amit az új osztagával gyakorolhat, azon is törnie kell a fejét, hogy hogyan hozza olyan helyzetbe Bonzót, hogy vagy egyedül kelljen szembenéznie Enderrel, vagy sehogy. Meg kell fosztani a szövetségeseitől. Lerombolni a morált, minden olyan szeka hírnevét, aki Bonzó mellé állna.

Ezt az egyet Ender nem tudja megtenni. De mégis kivitelezhető.

Ötödik rész

–––––––––––––––––––––

A vezér

17.

KÖLDÖKZSINÓR

– Azt sem tudom, hogyan értelmezzem a történteket. Az elmejátéknak egyetlen esélye volt Beannél, erre beveti annak a kölyöknek a képét. Bean azonnal kiszállt... Félelemből? Dühből? Nincs valaki, aki tudja, hogyan működik ez a játéknak nevezett valami? Teljesen kifacsarta Endert is, felvillantotta neki a bátyja képét, amit nem is szerezhetett volna meg, és mégis... Most meg ez. Mi ez, valami fondorlatos csel, amiből fontos következtetéseket kellene levonnunk Bean pszichéjéről? Vagy egyszerűen csak ez volt az egyetlen, Bean számára ismerős személy, akinek a képe már benne volt a Hadiskola rendszerében?

– Most csak dühöng, vagy választ is szeretne kapni valamelyik kérdésére?

– Azt akarom, hogy válaszoljon erre a kérdésre: hogy a fenébe állíthatja, hogy valami „nagyon fontos” volt, ha fogalma sincs, mit jelent?

– Ha valaki kiabálva és hadonászva rohan az autója után, akkor tudja, hogy valami fontosat akar közölni, még akkor is, ha történetesen nem hallja egyetlen szavát sem.

– Szóval ez valamiféle segélykérő kiáltás volt?

– Ne ragadjunk le a hasonlatnál. De az biztos, Achilles képe különösen fontos Bean számára.

– Pozitív vagy negatív értelemben fontos?

– Ez így túl fekete és fehér. Ha negatív volt, vajon azért az, mert Achilles szörnyű traumát okozott Beannek? Vagy azért, mert elszakadt tőle, és szeretne újra együtt lenni vele?

– Tehát ha van egy független információforrásunk, aki azt mondja nekünk, tartsuk őket távol egymástól...

– Akkor annak a független forrásnak vagy tökéletesen igaza van...

– Vagy hatalmasat téved.

– Én is szeretnék több konkrétumot ennél, de csupán egyetlen percünk volt vele.

– Ez nem igaz, a hamis tanári azonosítóját, és annak szálait is összekötötték az elmejátékkal.

– Erről el is küldtük a jelentést. Részben arra volt igénye, hogy irányítsa a dolgokat, legalábbis kezdetben így volt. Azóta inkább a felelősségvállalás a fő motívum. Bizonyos értelemben ő is tanárrá vált. A bennfentes információkat leginkább arra használta, hogy megteremtse magának azt az illúziót, hogy egy közösséghez tartozik.

– Oda is tartozik.

– Csak egy közeli barátja van, az is inkább nagytestvér-kistestvér kapcsolat.

– El kell döntenem, hogy elküldhetem-e Achillest a Hadiskolába, amíg Bean ott van, vagy fel kell adnom egyiküket a másik megtartásáért. Bean reakciója Achilles arca láttán valóban meglepő. Ezután milyen tanácsot adna nekem?

– Nem fog örülni a válasznak.

– Mondja csak!

– Abból az incidensből azt mondhatjuk, hogy ha összerakja őket egy helyre, abból vagy valami borzalmas dolog sül ki, vagy...

– Szigorúan át kell vizsgálnom a költségvetésüket.

– Uram, rendszerünk működési elve azon alapul, hogy a számítógép olyan kapcsolatokat hoz létre, amelyekre mi nem is gondoltunk. Olyan válaszokat provokál ki, amelyeket nem is kerestünk. Igazából nincs rá befolyásunk.

– Attól, hogy egy program fölött nincs befolyásunk, még nem jelenti azt, hogy intelligenciát kell feltételeznünk róla, vagy akár a programozójáról.

– Mi nem használjuk az „intelligencia" szót, ha szoftverről van szó. Ezt naivitásnak tartjuk. Mi a „komplex” szót alkalmazzuk. Vagyis nem mindig értjük, hogy mit csinál. Nem mindig kapunk döntő jelentőségű információt.

– Kaptak már döntő jelentőségű információt egyáltalán bármikor?

– Ezúttal én használtam rossz szót. A „döntő jelentőségű” információ sosem célunk, ha az emberi elmét tanulmányozzuk.

– Akkor próbálkozzunk a „hasznossal”. Valami hasznos adat?

– Uram, elmondtam mindent, amit tudunk. A döntés minden körülmények között az öné. Felhasználhatja, vagy figyelmen kívül hagyhatja az információinkat, de higgye el, nincs értelme lelőnie a hírnököt.

– Ha a hírnök nem mondja el, hogy mi az üzenet, akkor viszketni kezd az ujjam a ravaszon. Leléphet.

Nikolai neve is rajta volt a listán, amit Endertől kapott, de Bean rögtön problémába is ütközött.

– Nem akarom – tiltakozott Nikolai.

Beanben fel sem merült, hogy bárki visszautasítaná.

– Már így is alig tudok lépést tartani.

– Jó katona vagy.

– Hajszál híján. És sok-sok szerencsével.

– Minden jó katona ilyen.

– Bean, ha egy napot is kihagyok az osztagommal, már lemaradok. Hogyan hoznám be? Napi egy edzés veled pedig nem lenne elég. Nem vagyok hülyegyerek, Bean, de nem vagyok Ender. És nem vagyok Bean sem. Ezt szerintem még te sem érted meg igazán. Hogy milyen érzés nem olyannak lenni, mint ti. A dolgok nem olyan könnyűek és egyértelműek.

– Nekem sem könnyű.

– Tudom, Bean. És van, amit megtehetek érted. Ez nem olyan. Kérlek.

Ez volt Bean első találkozása a parancsnoksággal, és máris gondja akadt. Dühösnek érezte magát, és szíve szerint elküldte volna a francba Nikolait. Csakhogy nem lehetett dühös az egyetlen igazi barátjára. És nem is adhatja fel ilyen könnyen.

– Nikolai, nem fogunk semmi nehéz dolgot kitalálni. Csak trükköket meg ilyesmit.

Nikolai lehunyta a szemét.

– Bean, ettől csak rosszabbul érzem magam.

– Nem akarom, hogy rosszul érezd magad, Sinterklaas, de ezt a feladatot kaptam magától Endertől, azért, mert úgy véli, a Sárkány hadtestet így teheti erősebbé. Te is a listán voltál, nem én tettelek rá.

– De nem kell engem választanod.

– Szóval odamegyek a következő gyerekhez, és ő azt mondja, „Nikolai is benne van?” én meg azt felelem, nem, mert nem akart. Ettől aztán mind úgy érzi, hogy nyugodtan nemet mondhat. És mind nemet akarnak majd mondani, mert senki sem akarja, hogy én parancsoljak neki.

– Lehet, hogy egy hónappal ezelőtt így lett volna, de most már tudják, hogy jó katona vagy. Hallottam, ahogy beszélgetnek rólad. Tisztelnek.

Megint könnyű lett volna azt tenni, amit Nikolai akart, és magára hagyni. Barátként az lett volna a helyes dolog. De Bean nem tudott barátként gondolkodni. Meg kellett birkóznia azzal, hogy kapott egy feladatot, és meg kellett oldania.

Tényleg szüksége volt Nikolaira?

– Csak hangosan gondolkodom, Nikolai, mert te vagy az egyetlen, akinek ezt elmondhatom, de félek. Osztagot akartam vezetni, mert nem tudtam semmit arról, hogyan dolgoznak a parancsnokok. Volt egy hetem, hogy lássam, Bolond Tom hogyan tartja össze a csapatot, milyen hangot üt meg. Láttam, hogy' Ender hogyan tanít minket, láttam, hogy bízik bennünk. Ez egy latin tánc, fordulásokkal, szökkenésekkel, pördülésekkel, és attól félek, hogy kudarcot vallók. De nincs idő kudarcot vallani, ennek működnie kell! Ha velem vagy, tudom, hogy legalább egyvalaki nem azon drukkol, hogy pofára essek.

– Ne áltasd magad – közölte Nikolai. – Ha már ilyen őszinték vagyunk.

Ez fájt. De egy parancsnoknak ezt is el kell viselnie.

– Mindegy, mit érzel, Nikolai, adj nekem egy esélyt – kérte Bean. – Ha te adsz, akkor mások is adnak. Szükségem van... a hűségedre.

– Nekem is, Bean.

– Neked barátként van szükséged a hűségemre, hogy te, személy szerint boldog legyél – folytatta Bean. – Nekem parancsnokként van szükségem a lojalitásodra, hogy teljesítsem a felsőbb parancsot, amit kaptam.

– Ez embertelen – súgta Nikolai.

– De egyben igaz is.

– Embertelen vagy, Bean.

– Segíts, Nikolai!

– Úgy tűnik, a barátságunk csak egy bizonyos pontig tart.

Bean még sosem érzett ilyesmit... ilyen tőrdöfést a szívbe, pedig csak szavakat hallott, csak valaki dühös volt rá. Nemcsak arról volt szó, hogy szerette volna, ha Nikolai jó véleménnyel van róla, hanem arról is, hogy tudta, Nikolainak legalább részben igaza volt. Bean a barátságukat használta fel ellene.

Végül nem emiatt a fájdalom miatt visszakozott, hanem azért, mert ha egy katona akarata ellenére van vele, az nem végzi jól a dolgát. Még akkor sem, ha a barátja.

– Nézd, ha nem akarod, nem kell. Sajnálom, ha felbosszantottalak. Megoldom nélküled. Igazad van, boldogulni fogok. Barátok vagyunk, Nikolai?

Nikolai elfogadta a kinyújtott kezet és megrázta.

– Köszönöm – suttogta.

Bean rögtön Sevállhoz ment, aki szintén a C-osztagban szolgált. Lapát nem lett volna előkelő helyen Bean listáján, hajlamos volt késlekedni, fél gőzzel dolgozni. De mivel ugyanabban az osztagban szolgáltak, Seváll ott volt, mikor Bean javaslatokat tett Bolond Tomnak. Látta Beant akcióban.

Seváll félretette a terminálját, mikor Bean megkérdezte, beszélhetnek-e egy percet. Ahogy Nikolai esetében, most is felmászott a másik mellé az ágyára, hogy egymás mellett üljenek. Seváll Cagnes-sur-Merből jött, egy apró városkából a francia Riviérán, és a provence-iakra jellemző nyílt, barátságos ábrázata volt. Bean kedvelte a fiút. Sevállt mindenki kedvelte.

Bean gyorsan elmagyarázta, mit kért tőle Ender, csak azt nem tette hozzá, hogy elterelésnek szánják. Senki sem lenne hajlandó félretenni a napi gyakorlást valami kedvéért, amiről nem hiszi, hogy fontos lehet a győzelemhez.

– Rajta voltál Ender listáján, ezért szeretném...

– Bean, mit csinálsz?

Bolond Tom állt előttük.

Bean rögtön rájött, hol hibázott.

– Uram – mondta. – Először veled kellett volna beszélnem. Új vagyok ebben, és nem gondoltam végig.

– Miben vagy új?

Bean gyorsan felvázolta, mit kért tőle Ender.

– És Seváll a listán van?

– Igen.

– Tehát téged és Sevállt is elveszítem a gyakorlatozásokon?

– Csak napi egy gyakorlatról.

– Én vagyok az egyetlen osztagparancsnok, aki két embert veszít.

– Ender azt mondta, egyet minden osztagból. Öt plusz én. Nem az én döntésem.

– Merda – mondta Bolond Tom. – Nem gondoltátok végig, hogy ez nekem jobban fog fájni, mint a többi osztagnak? Miért nem tudjátok öten csinálni hat helyett? Te és négy másik... egy minden osztagból?

Bean vitatkozni akart, de rájött, hogy nem nyerhet vele semmit, ha most ellenkezik.

– Igazad van, nem mérlegeltem jól, és lehet, hogy Ender is meggondolja magát, ha rájön, hogy ez érinti a te gyakorlataidat is. Ha ma reggel lejön, beszélhetsz vele, és aztán majd elmondod, hogy miben maradtatok. Addig meg, lehet, hogy Seváll nemet mond, akkor meg nem számít az egész.

Bolond Tom végiggondolta. Bean látta, hogy még füstölög magában, de a parancsnokság megváltoztatta a jellemét. Már nem voltak dühkitörései, mint régebben. Időben észrevette magán, és nem hagyta, hogy kifusson a kezéből az irányítás.

– Rendben. Beszélek Enderrel. Ha Seváll is akarja.

Mindketten Sevállra néztek.

– Szerintem nem lesz gond – felelte. – Elég nagy őrültségnek hangzik.

– De nem leszek elnézőbb egyikőtökkel sem – tette hozzá Bolond Tom. – És ne beszéljetek erről az őrült szakaszról a gyakorlatozás során. Tartsátok magatokban.

Ebben mindannyian egyetértettek. Bean belátta, miért volt bölcs dolog ezt kérnie Bolond Tomnak. Ez a különleges feladat az osztag többi részétől is elkülöníti őket. Ha a többiek orra alá dörgölnék, azok úgy éreznék, kizárják őket valami fontosból. A többi osztagnál ez nem lenne probléma, mert ott csak egy-egy katona hiányzik, nincs kivel csevegni.

– Nézzétek, nem kell Enderrel beszélnem a dologról – ajánlotta Bolond Tom. – Hacsak nem lesz belőle probléma. Oké?

– Kösz – mondta Bean.

Bolond Tom visszament az ágyához.

Ezt jól csináltam, gondolta Bean. Nem szúrtam el.

– Bean!

– Eh?

– Csak egy dolog.

– Igen?

– Ne hívj Sevállnak.

Bean eltöprengett. Seváll igazi neve Ducheval volt.

– A Két Ló jobban hangzik? Olyan, mint egy sziú indián harcos neve.

Seváll elvigyorodott.

– Jobb, mintha azt hinnék, túl gizda vagyok.

– Mostantól Ducheval – mondta Bean.

– Kösz. Mikor kezdünk?

– Ma, a szabadidei kiképzésen.

– Bacana.

Bean szinte elszökdécselt Ducheval ágyától. Megcsinálta. Megoldotta a feladatot. Legalábbis egy katonája már van.

Mire a reggelinek vége volt, már mind az öt megvolt. A többi négy esetében először az osztagparancsnokokhoz ment. Egyik sem utasította el. Azt is megígértette az osztagával, hogy mostantól a rendes nevén szólítják Duchevalt.

Graff küzdőtermi vezérlőben berendezett irodájában már ott volt Dimak és Dap, mire Bean megérkezett. Dimak és Dap a szokásos témán vitatkoztak – vagyis semmin, valami triviális apróságon, valami megszegett apróbb protokollon, ami hamarosan hivatalos panaszok áradatába torkollott. Csak egy újabb ütközet volt ez két rivális között, akik védenceiket, Endert és Beant akarták előnyhöz juttatni, és egyúttal próbálták rávenni Graffot, hogy ne tegye ki őket közvetlen, fizikai veszélynek, amit mindketten közeledni láttak. Mikor kopogtattak az ajtón, egy ideje már ment a kiabálás, és mivel a kopogás nem volt hangos, Graffban felmerült, hogy mennyi hallatszott ki.

Emlegettek neveket? Igen. Beant is és Endert is. Meg Bonzót. Achilles neve is felmerült? Nem. Rá csak úgy hivatkoztak, hogy „egy újabb felelőtlen döntés, ami az emberiség jövőjét veszélyezteti, egy őrült és teljességgel bizonyítatlan elmélet miatt, ami szerint a játék és a valós élet más, és mely elmélet nem sajnálja kockára tenni egy páratlanul tehetséges gyerek életét”. Ezt Dap közölte, ilyen helyzetekre tartogatott választékosságával.

Graff persze utálta már az egészet, mert mindkét tanárral egyetértett, nemcsak az egymás elleni vitáikban, hanem az ellene felhozott érvekben is. Bean bizonyítottan jobb jelölt volt a tesztek alapján; Ender viszont bizonyítottan jobb jelölt volt a valódi parancsnoki irányítást igénylő helyzetekben. Graff pedig valóban felelőtlen volt, amiért mindkét gyereket fizikai veszélynek tette ki.

De mindkét esetben a fiúknak komoly kétségeik voltak a saját bátorságukkal kapcsolatban. Ender hosszú ideig idősebb testvére, Peter zsarnokoskodásának volt kitéve, és az elmejáték rámutatott, hogy Ender tudatalattijában Peter a hangyokhoz kötődik. Graff tudta, hogy Endernek volt bátorsága lecsapni, méghozzá minden gátlás nélkül, ha a helyzet úgy kívánta. Hogy képes egyedül megállni egy ellenséggel szemben, és segítség nélkül legyőzheti azt, aki elpusztítaná őt. De Ender ezt még nem tudta, és tudnia kellett.

Bean pedig a pánik fizikai tüneteit mutatta az első csatája előtt, és végül ugyan jól teljesített, Graffnak nem volt szüksége pszichológiai tesztekre, hogy lássa a kétségeket. Az egyetlen különbség az volt, hogy Bean esetében Graff osztozott a kétségben. Nem volt bizonyíték, hogy Bean képes lenne harcolni.

A kétséget egyikük sem engedhette meg magának. Egy olyan ellenféllel szemben, amely nem tétovázott – nem tétovázhatott —, nincs idő eltöprengeni a dolgokon. A fiúknak szembe kell nézniük a legszörnyűbb rémálmukkal, tudván, hogy senki sem segíthet nekik. Tudniuk kell, hogy ha a tévedés végzetes lehet, nem vallhatnak kudarcot. Át kell menniük a teszten, és tudniuk kell róla. Mindkét fiú van annyira érzékeny, hogy ne lehessen színlelt veszéllyel próbára tenni őket. Igazinak kell lennie.

Végtelenül felelőtlen ilyen veszélynek kitenni őket. Graff tudta, Hogy pont ugyanolyan felelőtlenség lenne, ha nem tenné ki őket életveszélynek. Ha Graff biztonsági játékot játszana, senki sem hibáztatná, ha a háborúban Ender vagy Bean kudarcot vall. Csakhogy ez sovány vigasz lenne a következmények tükrében. Ha rosszul tippel, a Földön mindenki megfizeti a tévedése árát. Az egyetlen ok, ami miatt megtehette, az volt, hogy ha az egyikük meghal, vagy fizikailag vagy mentálisan megsérül, a másik folytathatja a küldetést, mint az egyetlen megmaradt jelölt.

És ha mindketten elbuknak? Akkor mi van? Lehetnek még okos gyerekek, de egy sem annyival jobb, mint bármelyik, a Hadiskolát kijárt, már végzett parancsnok.

Valakinek el kell vetnie a kockát, és a kockák az én kezemben vannak. Nem vagyok bürokrata, aki a karrierjét a magasabb célok fölé helyezi, azok fölé, amelyek miatt kinevezték. Nem teszem más kezébe a kockát, vagy játszom el, hogy nincs választásom.

Halk kopogás... Graff tudta, ki az, mielőtt az ajtó kinyílt volna.

Ha hallotta is a vitát Bean, nem adta jelét. De persze ez volt Bean sajátossága – sosem mutatott ki semmit. Csak Ender tudott nála titokzatosabb lenni, de ő legalább játszott az elmejátékkal, ami segített feltérképezni a pszichéjét.

– Uram – köszönt Bean.

– Gyere be, Bean!

Gyere be, Julian Delphiki, te becsületes szülők vágyott gyermeke. Gyere be, elrabolt gyermek, a sors foglya. Gyere, és beszélj sorsod kovácsaival, akik ravasz kis játékokat játszanak az életeddel.

– Várhatok is – mondta Bean.

– Dap és Dimak százados hallhatja, amit mondani akarsz, nem?

– kérdezte Graff.

– Ha maga mondja, uram. Nem titok. Szeretnék hozzáférni az űrállomás készleteihez.

– Elutasítva.

– Ez elfogadhatatlan, uram.

Graff látta, hogy Dap és Dimak ránézett. Szórakoztatja őket a fiú merészsége?

– Miért gondolod így?

– Késői értesítők, kitolás mindennap, a katonák már fáradnak, és még mindig számon kérnek minket az órákon is... Rendben, Ender elboldogul vele, és mi is. De ennek egyetlen oka az lehet, hogy tesztelik a leleményességünket. Ezért akarom átnézni a leltárt.

– Nem emlékszem rá, hogy te lennél a Sárkány hadtest parancsnoka – mondta Graff. – Majd a parancsnokod tételesen kérvényez felszerelést, ha akar.

– Nem lehetséges – mondta Bean. – Nincs ideje ostoba, bürokratikus papírmunkához.

Ostoba, bürokratikus papírmunka. Graff pont ugyanezeket a szavakat használta alig pár perce a vitában. De Graff nem emelte meg a hangját. Mióta hallgatózhatott Bean az ajtó előtt? Graff magában átkozódott. Pont azért helyezte át ide az irodáját, mert tudta, hogy Bean szeret lopakodni és kémkedni, és minden eszközzel információt gyűjteni. És még csak őrt sem állított az ajtó elé, hogy megállítsa a fiút.

– És neked van? – kérdezte Graff.

– Engem bízott meg, hogy előre lássam azokat a háborodott ötleteket, amelyekkel maguk bombáznak minket a játékban, és nekem kell majd elhárítanom ezeket.

– Mit gondolsz, mit fogsz találni?

– Fogalmam sincs – felelte Bean. – Csak azt tudom, hogy mi csak az egyenruhákat, öltözékeket, a fegyvereket és a terminálokat kapjuk használatra. De vannak itt más tárgyak is. Például papír. Sosem kapunk, csak ha tesztet kell írnunk, amikor nem férhetünk hozzá a terminálunkhoz.

– Mihez kezdenél a papírral a küzdőteremben?

– Nem tudom. Galacsint gyúrunk belőle, és azt dobáljuk. Fecnikre szaggatjuk, és zavaró felhőket szórunk szét.

– És ki takarítja fel?

– Nem az én problémám – felelte Bean.

– A kérést megtagadom.

– Ez nem elfogadható, uram – tiltakozott Bean.

– Nem akarom megbántani az érzéseidet, Bean, de hangyafing-nyit sem számít, hogy elfogadod-e a döntésemet, vagy sem.

– Nem akarom megbántani a maga érzéseit, uram, de nyilván fogalma sincs, mit csinál. Improvizálnak. Szétrombolják a rendszert. Évekig fog tartani, míg helyrehozzák a károkat, de magát ez nem érdekli. Ez azt jelenti, hogy mindenki, aki számít, hamarosan kijárja ezt az iskolát. A kiképzést felgyorsították, mert a hangyok már túl közel járnak. Tehát mindenkire nyomást gyakorolnak, leginkább Ender Wigginre.

Graff pocsékul érezte magát. Tudta, hogy Bean különleges elemzési képességekkel bír, és most belátta, a megtévesztéshez is remekül ért. Néhány dologban tévedett, de vajon azért, mert nem tudta az igazat, vagy egyszerűen szerepet játszik, mert nem akarja felfedni, hogy mennyit tud?

Sosem akartam, hogy ide gyere, Bean, mert túl veszélyes vagy!

Bean tovább érvelt.

– Amikor eljön a nap, hogy Ender Wigginnek meg kell állítania a hangyokat, és ki kell találnia valamit, nehogy felperzseljék a Földet, mint az első invázió idején, akkor is ugyanezt a marhaságot hápogja majd neki, hogy ilyen meg ilyen forrásokat nem használhat?

– Ami titeket illet, az űrállomás készletei nem hozzáférhetőek.

– Ami engem illet – vágott vissza Bean –, Ender ilyen nagyon közel jár ahhoz, hogy megmondja, mit hova dugjanak a játékukkal kapcsolatban. Elege van belőle, és ha ezt nem látják, akkor nem is igazi tanárok. Nem érdeklik a ranglisták, nem érdekli, hogy legyőzzön másokat. Csak a hangyok elleni harcra készül. Mit gondol, milyen nehéz lenne meggyőznöm, hogy a maguk programja bedőlt, és ideje abbahagyni a játékot?

– Na jó – mondta Graff. – Dimak, készítse elő az egyik zárkát. Beant elzárjuk, amíg egy űrsikló vissza nem viszi a Földre. Számodra itt véget ért a Hadiskola.

Bean elmosolyodott.

– Csak nyugodtan, Graff ezredes. Én itt már végeztem. Megtanultam mindent, amit akartam... első osztályú képzésben részesültem. Soha többé nem kell az utcán élnem. Mehetek haza, szabadon. Rúgjanak csak ki. Én készen állok.

– A Földön sem leszel szabad. Nem kockáztathatjuk, hogy meséket terjessz a Hadiskoláról – sziszegte Graff.

– Persze. Lecsukatja a legjobb diákot, aki valaha is ide járt, csak azért, mert hozzá akart férni a készletekhez, és ez nem tetszett magának. Ugyan már, Graff ezredes! Nyeljen egy nagyot, és adja be a derekát. Nagyobb szükségük van az én együttműködésemre, mint nekem a magukéra.

Dimak alig tudta leplezni a vigyorát.

Azt reméli – gondolta Graff –, elég bizonyíték Bean bátorságára, hogy provokálni merészel engem. Mindenesetre bármilyen kételyeim is vannak Beannel kapcsolatban, nem tagadhatom, hogy ügyes taktikus. Ó, bárcsak ez a két pojáca ne lenne a szobában!

– A maga döntése volt, hogy tanúk előtt beszélgessünk – tette hozzá Bean ki mérten.

Még a végén kiderül, hogy gondolatolvasó?

Nem, Graff a két tanárra pillantott. Bean csak tudta, hogyan olvassa a testbeszédet. Semmi sem kerülte el a kölyök figyelmét. Ezért volt olyan értékes a program szempontjából.

Nem pont ezért helyezzük minden reményünket ezekbe a gyerekekbe? Mert jól taktikáznak?

Ha tudok valamit a hadvezetésről, akkor az ez: vannak helyzetek, mikor csökkenteni kell a veszteségeket és elhagyni a harcmezőt.

– Rendben, Bean, egyszer átnézheted a készleteket.

– Valakivel, aki segít elmagyarázni, mi micsoda.

– Azt hittem, már mindent tudsz.

Bean nagylelkű győztes volt, nem reagált a gúnyolódásra. A szarkazmus némi mentsvárat jelentett Graff számára. Tudta, hogy be kell érnie ennyivel, hozzászokott már, megtanulta, hogy együtt jár a munkájával.

– Dimak és Dap százados elkísérnek – mondta Graff. – Egy átnézés, és bármit megvétózhatnak. Ok lesznek felelősek minden sérülésért, ami az általuk engedélyezett tárgyak használatából fakad.

– Köszönöm, uram – bólintott Bean. – Valószínűleg nem találok semmi használhatót. De értékelem a nagylelkűségét, amiért engedi, hogy az állomás készleteit igénybe vehessük a Hadiskola oktatási céljainak sikeres eléréséhez.

A kölyök még a szakzsargont is bevágta. Az a több hónapnyi kutakodás a diákok aktáiban, a tanárok jegyzeteivel ellátva, megtette hatását. Nemcsak a tartalomra figyelt. Most pedig adott neki egy kapaszkodót, hogy mit írhat a jelentésébe a döntése indoklásaként. Mintha Graff nem lett volna képes maga is előrukkolni valamivel.

A kölyök atyáskodik fölöttem. A kis rohadék azt hiszi, ő irányít. Hát, nekem is van meglepetésem számára.

– Leléphetnek – mondta. – Mind.

Felálltak, tisztelegtek, és távoztak.

Mostantól kezdve, gondolta Graff, minden döntésemet megkérdőjelezhetem, azon morfondírozva, hogy mennyire befolyásolt a tény, hogy ez a kölyök roppantul fel tud idegesíteni.

Miközben Bean átnézte a készleteket, elsősorban olyasmit keresett, amit fegyverként használhatnának, amikor Bonzo megtámadja őket. Nem akadt azonban semmi, amit elrejthetnének a tanárok elől, és mégis elég erős lenne ahhoz, hogy a kisebbek megvédhessék magukat a nagyobbaktól.

Nem járt ugyan sikerrel, de majd talál más megoldást. Addig is, ha már átnézhette a leltárt, talán akad valami, amit tényleg felhasználhat a küzdőteremben. A takarítóeszközök nem voltak

túl hasznosak, és a hardverkészletek sem tűntek célravezetőnek. Csak nem szórhat szét egy marék csavart...

A biztonsági felszerelés viszont ígéretesnek tűnt.

– Mi az a köldökzsinór? – kérdezte Bean.

– Nagyon vékony, erős kötél, amivel a karbantartók és építőmunkások rögzítik magukat, ha az állomás külső burkán dolgoznak – felelte Dimak.

– Milyen hosszú?

– Csatlakozásokkal több kilométernyit össze tudunk kötni. Egy tekercs száz méter.

– Látni akarom.

Elkísérték az állomásnak egy olyan részébe, ahol gyerek talán még sosem járt. A berendezés minden részletében a praktikumot célozta meg, dekoráció sehol sem akadt. Látszottak a csavarok és szegecsek, a szellőzők beömlőnyílásait sem takarták el, és nem volt útbaigazító fénycsík a falon. A tenyérolvasók túl magasan voltak egy gyereknek, a személyzet pedig elképedve nézett Dimakra és Dapra, amikor elhaladtak mellettük.

A tekercs meglepően kicsi volt. Bean megemelte. Könnyű is. Letekerte egy kicsit. Szinte láthatatlan volt.

– Elbír egy embert?

– Két felnőtt súlyát.

– Nagyon vékony. Nem vág?

– Úgy van kialakítva, hogy ne tudjon vágni. Nem vennénk sok hasznát, ha mindent átvágna. Például a szkafandert.

– Tudom rövidebbre vágni?

– Lángvágóval – felelte Dimak.

– Erre van szükségem.

– Csak egy tekercsre? – kérdezte Dap gúnyosan.

– És egy lángvágóra – tette hozzá Bean.

– Elutasítva – vágta rá Dimak.

– Csak tréfáltam – nézett rá Bean. Kisétált a raktárból és kocogva elindult vissza, amerről jöttek.

– Lassíts! – kiáltott utána Dimak, miközben próbáltak lépést tartani vele.

– Ne maradjanak le! – kiáltott vissza Bean. – Egy osztag várja, hogy gyakorlatozzunk ezzel.

– Mit fogtok csinálni vele?

– Fogalmam sincs!

Bean elért a rúdig, és lecsúszott rajta. Ezzel egyenesen a diákszintekre jutott. Ebbe az irányba haladva nem volt szüksége belépési azonosítóra.

A csapata a küzdőteremben várta. Az elmúlt pár napban keményen dolgoztak, mindenféle idétlen dolgot kipróbáltak. A levegőben robbanásszerűen szétszóródó alakzatot, fedezékeket, fegyvertelen támadást, az ellenfél lefegyverzését lábbal. Bepörögni és kijönni a pörgésből, amitől szinte lehetetlen volt eltalálni őket, de ők sem tudtak célozni.

Lelkesítő volt, hogy Ender szinte az egész gyakorlatozást azzal töltötte, hogy Beanék csapatát figyelte, már amikor nem éppen az osztagparancsnokok és katonák kérdéseire válaszolt. Bármivel rukkoltak is elő, Ender tudni fog róla, és a kellő időben eszébe fog jutni, hogyan használja. Tudván, hogy Ender figyeli őket, Bean csapata még nagyobb erőbedobással dolgozott. Bean is nagyot nőtt a szemükben azáltal, hogy Endert valóban érdekelte, mit csinálnak.

Ender nagyon jó ebben, jött rá Bean immár századszor. Tudja, hogyan formáljon olyanná egy csoportot, amilyenné akarja. Tudja, hogyan dolgoztasson együtt embereket. És teszi mindezt a lehető legkisebb erőfeszítéssel.

Ha Graff is ilyen ügyes lenne, mint Ender, nem kellett volna kínos helyzetbe hoznom ma délelőtt.

Az első dolog, amit a köldökzsinórral kipróbáltak, az volt, hogy keresztülhúzták a küzdőtermen. Éppen elég hosszú volt, hogy megkössék mindkét végén, de pár perc kísérletezés után kiderült, hogy teljesen haszontalan csapdának. A legtöbb ellenség egyszerűen elkerülné, azok pedig, akik beleszaladnak, lehet, hogy összezavarodnak vagy átpördülnek rajta, de amint tudják, hogy ott van, egy kreatívabb sereg még a saját javára is fordíthatja.

A köldökzsinórt arra tervezték, hogy megakadályozza, hogy a használója kisodródjon az űrbe. Mi történik, ha eléri a végét?

Bean hozzákötötte a végét egy fali kapaszkodóhoz; a másik végét pedig a dereka köré csavarta. Most már rövidebb volt a zsinór, mint a küzdőterem hossza. Bean csomót kötött a végére, aztán elrugaszkodott a szemközti fal felé.

Miközben úszott a súlytalanságban, át a termen, és lassan a kötél végéhez ért, csak remélni tudta, hogy a tanároknak igazuk volt, és a kötél nem tud vágni. Milyen vég lenne... kettészelve a küzdőteremben. Na azt eltakarítani nem lett volna egyszerű.

Mikor egyméternyire volt a faltól, a kötél megfeszült, és visz-szarántotta őt. Bean összecsuklott, és úgy érezte, mintha gyomorszájon rúgták volna. A legmeglepőbb azonban az volt, hogy a mozgási energiája előrehaladásból oldalra lendüléssé alakult, és nagy ívben keresztülszállt a termen arrafelé, ahol a D-osztag gyakorlatozott. Olyan erővel csapódott a falnak, hogy a levegő is kirobbant a tüdejéből.

– Láttátok?! – ordította, amint lélegezni tudott. A hasa nagyon fájt, lehet, hogy nem vágta ketté a kötél, de csúnya nyomot fog hagyni. Ha nem lett volna rajta az öltözék, talán súlyosabb sérülés lett volna belőle. De végül ennyivel megúszta, a köldökzsinór pedig lehetővé tette, hogy hirtelen irányt váltson a levegőben.

– Láttátok?! Láttátok?

– Jól vagy? – kiáltott oda Ender.

Bean rájött, hogy Ender azt hitte, megsérült. Bean kevésbé hadarva folytatta:

– Láttátok, milyen gyorsan mentem? Milyen gyorsan változtattam irányt?

Az egész hadtest abbahagyta a gyakorlatozást, hogy lássák, hogyan kísérletezik Bean a kötéllel. Meglepő eredményeket értek el, amikor két katonát egymáshoz kötöttek, és az egyik megállt, de sajnos a mozgás irányítása lehetetlennek tűnt. A leghatékonyabb akkor volt a kötél, amikor Ender a kampóval egy csillagot húzott elő a falból a terem közepére, Bean pedig hozzákötötte magát, és úgy rugaszkodott el. Mikor a zsinór megfeszült, a csillag éle megfogta a kötelet, ahogy irányt váltott, és elkezdett körberepülni a csillag körül, egyre közelebb hozzá, míg végül olyan gyorsan mozgott, hogy amikor hozzácsapódott, egy pillanatra elsötétült előtte a világ. Az egész Sárkány hadtest ámulva figyelte, mi történik. A kötél szinte teljesen láthatatlan volt, ezért messzebbről úgy tűnt, mintha röptében teljesen magától váltott volna irányt ilyen hirtelen, és közben egyre gyorsult. Igazán nyugtalanító látvány volt.

– Csináljuk újra, kíváncsi vagyok, tudok-e közben lőni – mondta Bean.

Az esti gyakorlatozás 21.40-kor ért véget, alig maradt idő takarodó előtt. Látván Bean csapatának mutatványait a kötéllel, a hadtest inkább volt lelkes, mint fáradt, nemcsak szótlanul botorkáltak a folyosón. A legtöbben valószínűleg felfogták már, hogy Bean ötletei csupán trükkök, nem olyasmik, amikkel csatát nyer az ember. De legalább tréfás volt. Újdonság. És illett a Sárkányokhoz.

Bean vezette ki a hadtestet a folyosóra, ez volt Ender jutalma. Diadalmenet, a maga módján, bár tudta, hogy manipulálja a rendszer – a nyilvános jutalmazás viselkedésmódosító hatásával –, de akkor is jó érzés volt.

Azonban nem annyira, hogy elaltassa az éberségét. Még alig jöttek ki a folyosóra, amikor rájött, hogy túl sok Szalamandra egyenruhást lát a környéken. Ilyen idő tájt a legtöbb hadtest már a szállásán volt, csak néhány kósza diák szokott lézengeni a folyosókon, akik sokáig voltak a könyvtárban vagy a játékteremben. Túl sok Szalamandra, és a többiek is általában nagyobbak, akik olyan sereghez tartoztak, amelyeknek a parancsnoka nem szívelte túlságosan Endert. Nem kellett hozzá sok ész, hogy az ember kiszúrja a csapdát.

Bean visszakocogott, és vállon veregette Bolond Tomot, Vladot és Hancút, akik együtt ballagtak.

– Túl sok Szalamandra – mondta Bean. – Maradjatok hátul Enderrel.

Rögtön megértették: nem volt titok, hogy Bonzo milyen fenyegetéseket helyezett kilátásba arról, hogy „valakinek” a helyére kellene már tennie Endert, mert nagyon elkanászodott. Bean lazán kocogott tovább a sereg vége felé, jelezve a másik két osztagparancsnoknak és a helyetteseiknek – az idősebbeknek, akiknek volt esélyük Bonzo ellen egy összecsapásban. Nem túl sok, persze, de csak annyi ideig kell feltartani őket, míg a tanárok megérkeznek. Csak nem tarthatják magukat távol egy nyílt színi tömegverekedéstől. Vagy igen?

Bean elsétált Ender mellett, és mögé kanyarodott. Látta, hogy Petra Arkanian érkezik sietve, főnixes egyenruhájában.

– Ho, Ender! – kiáltotta.

Bean bosszúságára Ender megállt, és megfordult. Túlságosan is megbízott másokban.

Néhány Szalamandra beállt Petra mögé, és felvették a sebességét. Bean a másik irányba nézett, ahonnan még néhány Szalamandra és más hadseregek elszánt képű, nagyobb diákjai közeledtek. Hancú és Bolond Tom is sietve érkeztek, a többi osztagparancsnok és a nagyobb gyerekek szorosan a nyomukban, de nem elég gyorsan. Bean intett, és látta, hogy Bolond Tom sietősebbre fogja. A többiek tartották az iramot.

– Ender, beszélnem kell veled – mondta Petra.

Bean nagyon csalódott volt. Tehát Petra a Júdás. Előkészíti a terepet Bonzónak... Ki gondolta volna? Pedig Petra gyűlölte Bonzót, amíg a seregében szolgált.

– Sétálj mellettem – mondta Ender.

– Csak egy perc – kérte Petra.

Vagy nagyon tehetséges színésznő, vagy teljesen gyanútlan, döbbent rá Bean. Mintha csak a Sárkány-egyenruhákat látta volna, és még csak nem is pillantott másra. Nincs beavatva, egyszerűen ennyire buta.

Legalább Ender ráébredt végre a helyzetre. Beant leszámítva minden Sárkány lehagyta már őket, és ez úgy tűnt, végre elég volt, hogy kényelmetlenül érezze magát. Hátat fordított Petrának, és sietős léptekkel elindult a Sárkány hadtest nyomában.

Petra egy pillanatig dühös volt, aztán gyorsan utána sietett. Bean tartotta a helyzetét, és figyelte a közeledő Szalamandrákat. Azok még csak rá sem néztek, csak meggyorsították a lépteiket, és ugyanolyan gyorsan közeledtek Enderhez, mint Petra.

Bean tett három lépést, és a tenyerével megcsapkodta a Nyúl hadtest ajtaját. Valaki kinyitotta.

– A Szalamandrák Ender ellen jönnek.

Csak ennyit kellett mondania, és a Nyulak rögtön kiözönlöttek a folyosóra, éppen akkor, amikor a Szalamandrák beérték őket.

Szemtanúk, gondolta Bean. És segítség, ha egyenlőtlen lesz a küzdelem.

Előttük Ender és Petra beszélgettek valamiről, a nagyobb Sárkányok pedig körülvették őket. A Szalamandrák közelről követték őket, többen is csatlakoztak hozzájuk menet közben. A veszély azonban enyhült. A Nyúl hadtest és az idősebb Sárkányok megtették a magukét. Bean fújt egyet, a veszély egyelőre elmúlt.

Bean utolérte Endert, és még éppen hallotta, amint Petra dühösen Enderre förmed.

– Hogy gondolhatod, hogy ilyet tettem? Hát nem tudod, kik a barátaid? – Ezzel elviharzott, és egy létrán át egy felsőbb fedélzetre mászott.

Carn Carby közben beérte Beant.

– Minden rendben?

– Remélem, nem gond, hogy szóltam a katonáidnak.

– Ők meg szóltak nekem. Elkísérjük Endert a szobájába?

– El.

Carn lemaradt egy kicsit, és felvette a lépést a katonáival. A Szalamandráknak ekkor már háromszoros túlerővel kellett számolniuk. Még jobban lemaradtak, néhányan már le is morzsolódtak, és eltűntek a létrákon és rudakon át más fedélzetekre.

Mire Bean újra utolérte Endert, már az osztagparancsnokai vették körbe. Ez már egészen nyilvánvalóvá tette, mi történik – testőrökként vették körbe a többiek, plusz néhány fiatalabb Sárkány is felfogta a helyzetet, és kiegészítették a védőket. Elkísérték Endert a szobája ajtajáig, Bolond Tom pedig feltűnően előtte lépett be a szobába, körülnézett mindenhol, és csak azután intett neki, hogy bemehet. Mintha bármelyikük is képes lett volna átjutni a tenyérolvasós záron. Persze a tanárok mostanság elég sok szabályt megváltoztattak. Bármi megtörténhet.

Bean egy darabig ébren feküdt az ágyában, és azon gondolkodott, mit tehetne. Nem lehet mindig Ender mellett. A tanórákra szándékosan szétválasztották a seregeket. Ender volt az egyetlen, aki a parancsnoki étkezőben ehetett, Bonzo ott támadhatná meg... de nem fogja, mert túl sok parancsnok láthatja. Ott volt a fürdő. A vécék. Ha Bonzo elég erős csapatot toboroz maga köré, Ender osztagparancsnokait is szét tudják kergetni.

Beannek Bonzo támogatóit kell leszerelnie. Mielőtt elaludt volna, eszébe jutott egy bugyuta terv, ami segíthet kicsit, de rossz esetben akár visszájára is elsülhet. A semminél mégis több volt, ráadásul nyilvánosan alkalmazhatja, ami után a tanárok nem takarózhatnak a szokásos bürokrata magyarázkodással, hogy nem tudták, mi történik.

Azt gondolta, majd reggelinél beveti, de persze előtte kaptak egy csatát. Pol Slattery Hód hadtestét. A tanárok új módot találtak a trükközésre is. Mikor a Hódokat lefagyasztották, öt perc után felolvadtak, mint a gyakorlatokon. A Sárkányok azonban a csata végéig fagyottak maradtak, ahogy lenni szokott. Mivel a küzdőre-rém tele volt csillagokkal, ami sok búvóhelyet biztosított, beletelt egy kis időbe, mire rájöttek, hogy ugyanazokat a katonákat kell újra kilőniük, és sokkal közelebb kerültek a vereséghez, mint előtte bármikor. Az egész csata közelharccá fajult, a megmaradt Sárkányoknak szemmel kellett tartaniuk egy-egy csoport fagyott Hódot, és időről időre újra lefagyasztani, miközben sűrűn kellett a hátuk mögé pillantani, hátha onnan is közeledik egy ellenség.

A csata olyan sokáig tartott, hogy mire kijöttek a küzdőteremből, már vége volt a reggelinek. A Sárkány hadtest dühös volt – a korán lefagyasztottak közül néhányan több mint egy órát lebegtek mozdulatlanul, egyre feszültebben. A többiek, akiknek túlerővel kellett harcolniuk feltámadó ellenfelek nehezen követhető csoportjaival, kimerültek voltak. Köztük Ender is.

Ender maga köré gyűjtötte a seregét a folyosón.

– Ma már tudtok mindent. Nincs gyakorlás. Pihenjétek ki magatokat. Szórakozzatok. Vagy menjetek át egy vizsgán.

Hálásak voltak a pihenőért, de a reggeliről lemaradtak, amitől senki sem volt ujjongós kedvében. Miközben a szállásukra tartottak, néhányan tovább zsörtölődtek.

– Fogadok, hogy a Hódoknak most adnak reggelit.

– Nem, még a csata előtt ehettek.

– Nem is, biztos reggeliztek, aztán öt perc múlva megint kaptak.

Bean azért volt csalódott, hogy nem tudta reggelinél végrehajtani a tervet. Az ebédig várni kényszerült.

De volt jó oldala is az időveszteségnek: mivel nem gyakoroltak aznap, Bonzo embereinek fogalmuk sem volt, hol várjanak Enderre. Csakhogy ha Ender egyedül megy valahová, senki sem lesz, aki vigyázzon rá.

Bean megkönnyebbült, mikor látta, hogy Ender a szobájába megy. A többi osztagparancsnokkal egyetértésben őrséget állítottak Ender ajtaja elé. Egy Sárkány mindig a szállások előtt ült a folyosón, aztán kopogtatott az ajtón, és jött valaki, hogy leváltsa. Ender nem kószálhat el anélkül, hogy ne tudjanak róla.

Ender azonban egyáltalán nem hagyta el a szállását, és végül eljött az ebédidő. Az osztagparancsnokok előreküldték a katonákat, ők pedig tettek egy kitérőt Ender ajtaja felé. Fly Molo hangosan bekopogott – pontosabban ötször keményen az ajtóra csapott a tenyerével.

– Ender, ebéd!

– Nem vagyok éhes – jött a tompa válasz. – Menjetek és egyetek.

– Várhatunk – mondta Fly. – Nem akarjuk, hogy egyedül menj a parancsnoki étkezőbe.

– Egyáltalán nem fogok ebédelni – felelt Ender. – Menjetek csak, majd találkozunk később.

– Hallottátok – szólt a többieknek Fly. – Bent biztonságban lesz, amíg eszünk.

Bean megjegyezte, hogy Ender nem ígérte meg, hogy a szobájában marad. De legalább Bonzo emberei nem tudják, hol keressék. A kiszámíthatatlanság az előnyükre válhat. Bean pedig meg akarta tartani a rövid beszédét az ebédlőben.

Ezért aztán az étkezőbe szaladt, be sem állt a sorba, csak felugrott egy asztal tetejére, és hangosan tapsolt párat, hogy felhívja magára a figyelmet.

– Hé, mindenki!

Várt, amíg a többiek elhallgattak.

– Vannak itt néhányan, akiknek nem árt egy kis emlékeztető az NF szabályaiból. Ha egy katonát arra utasít egy felettese, hogy szabályellenes vagy katonához méltatlan dolgot hajtson végre, kötelessége visszautasítani a parancsot és jelentenie a feljebbvalóknak. Az a katona, aki engedelmeskedik egy ilyen parancsnak, teljes mértékben felelős a tettei következményeiért. A lassú felfogásúak számára lefordítom: ez azt jelenti, hogy ha a parancsnokod arra utasít, hogy bűnt kövess el, az nem mentség. Ilyen esetben tilos engedelmeskedni.

A Szalamandrák közül senki sem nézett Bean szemébe, de egy nagyobb gyerek a Patkány hadtestből mogorva választ kiáltott.

– Célozgatsz, seggdugasz?

– Rád célzok, Gyújtós. A te eredményeid az egész iskolai ranglista legrosszabb tíz százalékába tartoznak, ezért gondoltam, hogy elkelne egy kis segítség az értelmezéshez.

– Befoghatod a szádat, azzal segíthetsz!

– Bármivel is bízott meg Bonzo tegnap este, Gyújtós, téged meg húsz másikat, csak szólok, hogy ha meg is próbáltatok volna valamit, mindegyikőtök búcsút inthetne a Hadiskolának. Jégre tennének titeket. Teljesen csődöt mondanátok, mert hallgattatok Kongó Madridra. Mutogassam is el, úgy jobban megérted?

Gyújtós nevetett, de erőltetettnek hangzott. Azonban nem ő volt az egyetlen, aki nevetett.

– Fogalmad sincs, mi folyik itt, kis szaros! – kiáltotta oda az egyikük.

– Tudom, hogy Bonzo utcai bandává akar szervezni titeket, szánalmas pancserek. Nem tudja legyőzni Endert a küzdőteremben, ezért egy tucatnyi magadfajta tuskóval akar megverni egy kisgyereket. Hallottátok, ugye? Tudjátok, kicsoda Ender: a legjobb parancsnok, aki valaha is ebbe az iskolába járt. Talán ő az egyetlen, akinek sikerülhet az, ami Mazer Rackhamnek, és legyőzi a hangyokat, ha visszatérnek. Ezt végiggondoltátok? Ezek a barmok pedig olyan okosak, hogy ki akarják loccsantani az agyát. Aztán amikor jönnek a hangyok, és olyan agyatlan taplók vezetik a seregeinket, mint Bonzo Madrid, nézhetjük, hogyan perzselik fel a hangyok a Földet, és ölnek meg mindenkit. A túlélők pedig tudni fogják, hogy ezek a tuskók csinálták ki az egyetlen embert, aki legyőzhette volna az ellenséget!

Az egész étkező elnémult. Bean figyelte azokat, akiket felismert tegnap estéről, hogy felfogják-e szavai értelmét.

– Ó, elfelejtettétek a hangyokat, mi? Elfelejtettétek, hogy a Hadiskola nem azért van itt, hogy megírjátok anyucinak, hol álltok a ranglistán. Segíthetnétek Bonzónak rögtön azzal, hogy a saját torkotokat is elvágjátok, ha már egyszer ártani akartok Ender

Wigginnek. Ami minket, többieket illeti... hányan vannak itt, akik úgy gondolják, hogy Ender Wiggin az a parancsnok, akit mindannyian követnénk a csatába? Rajta, hányan vagytok?

Bean lassan tapsolni kezdett, a Sárkányok rögtön csatlakoztak, és hamarosan a többi katona is tapsolt. Azok, akik nem tapsoltak, kitűntek a tömegből, és érezhették magukon a többiek megvető vagy lenéző pillantását.

Hamarosan az egész terem tapsolt, még a felszolgálók is.

Bean mindkét kezét felemelte.

– A seggarcú hangyok az ellenség! Az emberek mind egy oldalon állnak! Aki kezet emel Ender Wigginre, az hitvány hangypárti!

Üdvrivalgás és tapsvihar fogadta a kijelentést, sokan talpra ugrottak.

Ez volt Bean első szónoklata, amit tömeghez intézett, és elégedetten tapasztalta, hogy amíg a jó ügy érdekében teszi, egészen jó benne.

Csak később, mikor megkapta az ebédjét, és a C-osztaggal egy asztalnál ülve evett, akkor jött oda Gyújtós. Hátulról érkezett, és a C-osztag már talpon volt, harcra készen, mire Bean egyáltalán észrevette, hogy közeledik. Gyújtós csak intett a többieknek, hogy üljenek le, aztán előrehajolt, és egyenesen Bean fülébe beszélt.

– Ide figyelj, hülyék királynője. Azok a katonák, akik ki akarják csinálni Wiggint, nincsenek is itt. Ennyit az ostoba szónoklatodról. – Azzal továbbállt.

Egy pillanattal később már Bean és a C-osztag is talpon volt, és a többi Sárkányt terelték össze.

Ender nem volt a szobájában, legalábbis nem válaszolt. Fly Molo, az A-osztag parancsnoka vette át az irányítást, és csoportokba osztva őket, megszervezte a keresést, a barakkokba, a játékterembe, a könyvtárba és az edzőterembe irányítva a többieket.

Bean intett a saját csoportjának, hogy kövessék. A fürdőbe. Egyedül a zuhanyzóknál remélhették Bonzóék, hogy Ender előbb-utóbb felbukkan.

Mire Bean odaért, már vége is volt. Tanárok és az orvosi személyzet intézkedett a folyosón. Dink Meeker kísérte Endert, a vállát átkarolva, el a fürdőtől. Enderen csak törülköző volt, vizes volt, a tarkója csupa vér, ami a hátán csörgött végig. Bean egy pillanat alatt felfogta, hogy nem az ő vére. Bean csapattársai figyelték, ahogy Dink visszakíséri Endert a szobájába. Bean azonban már a fürdőszobánál járt.

A tanárok elzavarták az útból, ki a folyosóra. De Bean már eleget látott. Bonzo a padlón feküdt, az orvosok lélegeztetni próbálták. Bean tudta, hogy akinek ver a szíve, annál ilyesmivel nem próbálkoznak. A többiek lemondó tartásából sejtette, hogy már csak formalitás az egész. Senki sem számított rá, hogy Bonzo szíve újra verni kezd. Nem is volt meglepő, az orra szinte teljesen eltűnt, az arca merő vér volt. Ez megmagyarázta, hogy került vér Ender tarkójára.

Minden erőfeszítésünk hiábavaló volt. De Ender mégis győzött. Tudta, hogy el fog jönni ez a pillanat. Önvédelmet tanult, és fel is használta, méghozzá nem is akárhogy.

Ha Ender lett volna Poke barátja, Poke nem halt volna meg.

És ha Ender élete Beantől függött volna, ugyanúgy halott lenne, mint Poke.

Durva kezek ragadták meg, és lökték a falnak.

– Mit láttál? – követelte Anderson őrnagy.

– Semmit – felelte Bean. – Bonzó van ott bent? Súlyos a sérülése?

– Semmi közöd hozzá. Nem hallottad a parancsot, hogy oszoljatok?

Graff ezredes érkezett éppen, Bean látta, hogy a tanárok dühösek rá, de nem mondhattak semmit, vagy a katonai protokoll miatt, vagy azért, mert egy gyerek is jelen volt.

– Azt hiszem, Bean túl sokszor üti olyan dolgokba az orrát, amihez semmi köze – morogta Anderson.

– Haza fogják küldeni Bonzót? – kérdezte Bean. – Mert különben újra meg fogja próbálni.

Graff lesújtó pillantást vetett rá.

– Hallottam a kis beszédedről az ebédlőben – közölte. – Nem tudtam, hogy politikusokat képezünk ki.

– Ha nem teszik jégre Bonzót, és nem küldik haza, Ender sosem lesz biztonságban, és mi ezt nem nézzük tétlenül!

– Törődj a magad dolgával, kölyök – mondta Graff. – Ez itt a felnőttek ügye.

Bean hagyta, hogy Dimak elrángassa. Arra az esetre, ha még mindig nem tudnák biztosan, hogy Bean látta-e, hogy Bonzo halott, tovább játszotta a szerepét.

– Engem is el akar majd kapni – mondta. – Nem akarom, hogy Bonzo engem is meg akarjon verni.

– Nem fog utánad menni – felelte Dimak. – Hazaküldjük. Számíthatsz rá. De ne beszélj róla senkinek, majd megtudják a hivatalos közleményből. Világos?

– Igen, uram – felelte Bean.

– Honnan vetted azt a sületlenséget, hogy nem szabad engedelmeskedni olyan parancsnoknak, aki szabályellenes dologra ad utasítást?

– Az Egységes Katonai Magaviseleti Kódexből.

– Elárulok neked valamit: még senkit sem ítéltek el azért, mert parancsot teljesített.

– Csak azért, mert senki nem hajtott végre olyan felháborító dolgot, ami a civil nyilvánosságot is érintette volna.

– A Kódex nem vonatkozik a diákokra, legalábbis ez a része nem.

– De a tanárokra igen – folytatta Bean. – Magára vonatkozik. Amennyiben engedelmeskedett egy szabályellenes parancsnak. Mondjuk... tegyük fel... nem avatkozott közbe, amikor kitört egy verekedés a fürdőben. Mert a parancsnoka arra utasította, és maga hagyta, hogy egy nagyobb gyerek megverjen egy kisebbet.

Ha ez az információ aggasztotta is Dimakot, nem adta jelét. Megállt a folyosón, és figyelte, amíg Bean bemegy a Sárkány hadtest szállására.

Odabent tökéletes bolondokháza volt. A Sárkány hadtest teljesen tehetetlennek, ostobának, dühösnek érezte magát, és szégyellték magukat. Bonzo Madrid túljárt az eszükön! Bonzo egyedül maradt Enderrel! Hol voltak Ender katonái, mikor szükség lett volna rájuk?

Sok időbe került, mire lecsillapodtak a kedélyek. Eközben Bean végig az ágyán ült a gondolataiba merülve. Ender nem egyszerűen megnyerte a csatát. Nemcsak megvédte magát és elsétált. Ender megölte Bonzót. Olyan pusztító csapást mért az ellenfélre, hogy soha többé nem fenyegetheti.

Ender Wiggin, te vagy az a parancsnok, aki arra született, hogy megvédje a Földet a harmadik inváziótól. Mert pontosan erre van szükségünk – valakire, aki a lehető legkegyetlenebb csapást viszi be, tökéletes célzással, a következményekre való tekintet nélkül. Totális háború.

Én nem vagyok Ender Wiggin. Csak egy utcagyerek vagyok, akinek egyedül a túléléshez van tehetsége. Az egyetlen helyzetben, amikor valódi veszélyben voltam, futottam, mint a nyúl, egyenesen Carlotta nővérhez. Ender egyedül ment csatába. Én a búvóhelyemre menekülök. Képes vagyok rá, hogy lelkesítő, merész beszédet tartsak egy asztal tetején, de Ender az, aki csupaszon néz szembe az ellenséggel, és minden várakozással ellentétben győz.

Bármilyen géneket változtattak is meg bennem, nem azok voltak, amik igazán számítanak. Ender majdnem meghalt miattam. Mert felhergeltem Bonzót. Mert a legfontosabb pillanatban nem figyeltem elég éberen. Mert képtelen voltam úgy gondolkodni, mint Bonzo, és nem jöttem rá, hogy a fürdőben fog támadni.

Ha Ender ma meghalt volna, én lennék a hibás.

Bean úgy érezte, ölni akar.

Bonzót nem lehetett, ő már halott.

Achilles. Öt kell megölnie. És ha Achilles ott lett volna abban a pillanatban, Bean megpróbálta volna. Talán sikerült volna, ha a vak düh és a mélységes szégyen elég erőt ad neki, hogy kiegyenlítse Achilles méretbeli és tapasztalatbeli fölényét. Ha pedig Achilles mégis megölné Beant, csak azt kapná, amit megérdemel, amiért ilyen szánalmasan cserben hagyta Ender Wiggint.

Erezte, hogy valaki az ágyára ugrik. Nikolai volt az.

– Semmi baj – dünnyögte Nikolai, megérintve Bean vállát.

Bean a hátára fordult, úgy nézett Nikolaira.

– Ó! Azt hittem, sírtál.

– Ender győzött – mondta Bean. – Miért kellene sírnom?

18.

BARÁT

– A fiú halála szükségtelen volt.

– A fiú halálát nem láttuk előre.

– Pedig előre látható volt.

– Mindig könnyű utólag előre látni eseményeket. Végtére is gyerekek, nem számítottunk ilyen szintű erőszakra.

– Nem hiszek magának. Az a véleményem, hogy ez az erőszaknak pontosan az a szintje, amire maga számított. Ezt készítette elő. Azt hiszi, hogy a kísérlete sikerült.

– Nem határozhatom meg, hogyan vélekedjen, legfeljebb nem érthetek egyet vele. Ender Wiggin készen áll a Parancsnoki iskolára. Ez a jelentésem.

– Van egy másik jelentésem... Daptól, a tanárától, aki leginkább szemmel tartotta. A jelentése szerint... amiért semmiféle szankció nem érheti Dap századost... a jelentése szerint Andrew Wiggin „pszichológiailag alkalmatlan a feladatai ellátására”.

– Ha az, amit kétlek, akkor is csak átmeneti állapot.

– Mit gondol, mennyi időnk van? Nem, Graff ezredes, egyelőre kudarcként kell értékelnünk a Wigginnel kapcsolatos döntéseit. A fiú valószínűleg nemcsak a mi céljainknak nem felel meg többé, de valószínűleg másra is alkalmatlanná vált. Ha tehát megoldható további gyilkosságok nélkül, másik jelöltet kell találnunk. Azt akarom, hogy a lehető leghamarabb a Parancsnoki iskolába küldjék.

– Rendben, uram. De el kell mondanom, hogy Beant megbízhatatlannak tartom.

– Miért, mert még nem sikerült gyilkossá tennie?

– Mert nem emberi, uram.

– A genetikai különbözőségei bőven a normális szóráson belül vannak.

– Mesterségesen hozták létre, ráadásul egy olyan bűnöző,aki bizonyítottan őrült.

– Elfogadnám az érvelését, ha az apja lett volna bűnöző. Vagy az anyja. De az orvosa? A fiú pontosan az, amire szükségünk van, méghozzá olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak lehetséges.

– Kiszámíthatatlan.

– És a Wiggin gyerek nem az?

– Kevésbé kiszámíthatatlan.

– Nagyon átgondolt válasz volt, figyelembe véve, hogy az előbb bizonygatta, a mai gyilkosságot nem látták előre.

– Nem gyilkosság volt, uram.

– Akkor emberölés.

– Wiggin vérmérsékletét ismerjük, és bizonyított, uram. Beanéről semmit sem tudunk.

– Megkaptam Dimak jelentését is, amiért, akárcsak korábban...

– ...nem érhetik szankciók, tudom.

– Bean viselkedése az események alatt példaértékű volt.

– Akkor Dimak százados jelentése nem teljes. Arról is jelentett, hogy Bean lehetett az, aki megadta a végső lökést Bonzónak, hogy erőszakhoz folyamodjon, amikor a titoktartási szabályokat megszegve közölte vele, hogy Ender seregét kiváló tanulókból válogatták össze?

– Annak következményei tényleg nem voltak előre láthatóak.

– Bean a saját életét mentette vele, és a veszélyt Ender Wigginre terelte. Az, hogy később megpróbálta enyhíteni ezt, nem változtat azon, hogy Bean nyomás alatt árulóvá válhat.

– Kemény szavakat használ!

– Maga pedig az előbb nevezett egy nyilvánvalóan jogos önvédelmet gyilkosságnak.

– Elég legyen! Maga eltávozást kap a Hadiskola éléről,amíg Ender Wiggin úgymond felépül, és kipiheni magát. Ha Wiggin eléggé összeszedte magát, hogy a Parancsnoki iskolába jöhessen, maga is vele tarthat, és irányíthatja azoknak a gyerekeknek a képzését, akiket idehozunk. Ha nem épül fel, akkor kivárhatja a hadbírósági tárgyalását a Földön.

– Mikortól vagyok felmentve?

– Amint a kompra száll Wigginnel. Anderson őrnagy veszi át a parancsnokságot.

– Rendben, uram. Wiggin vissza fog térni, és folytatni fogja az iskolát, uram.

– Ha még szükségünk lesz rá egyáltalán.

– Ha majd túlteszi magát azon a megrendülésen, amit a Madrid fiú halála mindannyiunkban okozott, be fogja látni, hogy igazam van, és Ender az egyetlen valódi jelöltünk. Most még jobban, mint ezelőtt.

– Legyen a magáé az utolsó szó. Ha igaza van, sok szerencsét kívánok a Wiggin fiú felépüléséhez. Leléphet!

Ender még mindig csak a törülközőjét viselte, mikor belépett a szállásukra. Bean látta, ahogy csak áll ott, arca kifejezéstelen, és arra gondolt: tudja, hogy Bonzo halott, és ez belülről marcangolja.

– Ho, Ender! – köszönt Hancú, aki az ajtó közelében álldogált a többi osztagparancsnokkal.

– Gyakorlatozunk ma este? – kérdezte az egyik fiatalabb katona.

Ender egy papírlapot nyújtott át Hancúnak.

– Ezek szerint nem – mondta Nikolai halkan.

Hancú elolvasta a levelet.

– A rohadékok! Két sereg egyszerre?

Bolond Tom hátranézett a válla fölött.

– Két hadtest!

– Egymást fogják akadályozni – vélte Bean.

Leginkább nem is az a szánalmas tanári húzás bosszantotta, hogy két hadtestet próbáltak bevetni ellenük, amelynek hatástalanságáról könyveket írtak tele, hanem ez a „szedd össze magad” hozzáállás, amivel még nagyobb terhet helyeztek Enderre, éppen most. Nem látták, milyen károkat okoztak már neki? Az volt a céljuk, hogy kiképezzék, vagy hogy megtörjék? Mert a képzésének már vége, egy hete tovább kellett volna küldeni a Hadiskolából. Most pedig belerángatják egy újabb, ráadásul értelmetlen csatába. Már így is az összeomlás szélén áll.

– Rendbe kell hoznom magam – súgta Ender. – Szedjetek ösz-sze mindenkit, találkozunk a kapunál!

Bean teljes közönyt érzett a hangjából. Nem, még annál is mélyebbet. Ender nem akarja megnyerni ezt a csatát.

Ender megfordult, és elindult kifelé. Mindenki látta a vért a hajában, a vállán, a hátán. Kiment.

Senki sem törődött a vérrel. Muszáj volt figyelmen kívül hagyniuk.

– Két rohadt hadtest! – kiáltotta Bolond lom. – Nekik is szétrúgjuk a seggüket.

Ebben mindenki egyetértett, miközben beöltöztek.

Bean ruházata övébe gyömöszölte a köldökzsinórt. Ha valamikor, hát most szüksége lehet Endernek a mutatványaikra, miután kihalt belőle a harci vágy.

Ahogy ígérte, Ender a kapunál találkozott a hadtestével, még éppen idejében, amikor a kapu kinyílt. Végigsétált a folyosón a katonái előtt, akik szeretettel, csodálattal, bizalommal néztek rá. Kivéve Beant, aki elkeseredetten figyelte. Ender Wiggin nem volt emberfeletti hős. Pontosan emberi méretű, és túl nagy a teher, amit a nagyság illúziója ráhalmozott. Egyelőre még elbírta.

A kapu átlátszóvá vált.

Négy csillagot tettek össze egymás mellé, közvetlenül a kapujuk előtt, kitakarva ezzel a rálátást a küzdőteremre. Endernek vakon kell felvonulnia a seregével. Nem tudhatták, hogy az ellenséget beengedték-e már. Ha a tanárokon múlott, akár negyedórája is bent várakozhatnak, még az is lehet, hogy pont úgy, mint Bonzo serege, csakhogy ezúttal teljesen hatékonyan működne az a felállás.

Ender nem mondott semmit, csak állt ott, és nézte az akadályt.

Bean félig-meddig számított erre. Készen állt. Nem volt igazán kiszámítható, hogy ezt fogja tenni, de odalépett, közvetlenül Ender mellé. Tudta, hogy ennyi is elég, hogy emlékeztesse.

– Bean – mondta Ender. – Fogd a csapatodat, és mondjátok meg nekem, mi van a csillag túloldalán.

– Igen, uram! – kiáltotta Bean. Letekerte a köldökzsinórt a derekáról, és öt katonájával átugrottak a kapuról a csillagra. A kapu rögtön a menyezetté vált, a csillag pedig átmeneti padlójuk lett. Bean a dereka köré kötötte a kötelet, a többiek pedig lazán elrendezték a kitekert zsinórt a csillag felszínén. Mikor harmadáig kiterítették, Bean jelezte, hogy elég. Úgy sejtette, hogy a négy csillag valójában nyolc, hogy tökéletes kockát alkosson. Ha tévedett, túl hosszú lesz a kötél, és a plafonnak fog ütközni ahelyett, hogy visszaérne a csillag felszínére. Rosszabb is történhet.

Kinézett a csillag peremén. Igaza volt, kockát építettek. Túl sötét volt, hogy lássa, mit csinál az ellenség. Úgy tűnt, éppen felfejlődnek, tehát ezúttal nem kaptak előnyt. Gyorsan jelentette a látottakat Duchevalnak, aki elismétli majd Endernek, amíg Bean előadja a kis mutatványát. Ender rögtön elkezdi majd beterelni a sereg maradékát, mielőtt lejárna az idő.

Bean elrugaszkodott a mennyezetről. A csapata biztos kézzel tartotta a kötelet, egyenletesen eresztette utána, amíg hirtelen meg kellett feszülnie.

Bean nem élvezte a vad rándulást a derekán, amikor a kötél megállította, de izgalmas volt, ahogy felgyorsult, és délnek fordult.

Látta, hogy a távolból az ellenség tüzet nyit rá, de csak a fél sereg lőtt.

Mikor a kötél elérte a kocka következő élét, megint felgyorsult a fordulóval, és most már fölfelé tartott, úgy tűnt, súrolni fogja a mennyezetet. Aztán jött az utolsó él, és befordult a csillag mögé, ahol a csapata ügyesen elkapta. Bean kézzel-lábbal jelezte, hogy jól van. Hogy az ellenség mit gondolhatott a mágikus manőverről, csak tippelni lehetett. Az számított, hogy Ender még nem jött át a kapun. Az időzítő már biztos majdnem lejárt.

Ender egyedül jött át a kapun, Bean pedig gyorsan jelentett.

– Nagyon kevés a fény, de ahhoz épp elég, hogy az öltözékük fényei alapján követni lehessen őket. A lehető legrosszabbak a látási viszonyok. Innentől az ellenség oldaláig nyílt a terep. Náluk nyolc csillag alkot egy négyzetet az ajtajuk körül. Nem láttam senkit, csak azokat, akik kinéztek a csillagok mögül. Csak ülnek ott, és várnak ránk.

A távolból elkezdődtek az első heccelődő kiabálások.

– Hé! Éhesek vagyunk! Gyertek ide, megeszünk uzsonnára! Sárkányhúst kajálunk!

Bean folytatta a jelentést, de fogalma sem volt, hogy Ender egyáltalán figyele rá.

– Csak a felük lőtt rám, ami azt jelenti, hogy a két parancsnok nem ért egyet, és egyiküket sem helyezték a másik fölé.

– Egy igazi háborúban még egy féleszű parancsnok is visszavonulót fújna, hogy mentse a hadseregét – jegyezte meg Ender.

– Kit érdekel? – mondta Bean. – Ez csak egy játék.

– Már nem, mióta kidobták a szabályokat.

Ez nem jó, gondolta Bean. Mennyi idejük van rá, hogy a sereg átjöjjön a kapun?

– Akkor dobjuk ki mi is. – Egyenesen Ender szemébe nézett, követelve, hogy ébredjen fel, figyeljen oda, cselekedjen!

Az üres kifejezés eltűnt Ender arcáról. Elvigyorodott. Átkozottul jó volt ezt látni.

– Oké. Miért is ne? Lássuk, hogyan reagálnak egy alakzatra.

Ender áthívta a seregét a kapun. Kicsit zsúfoltan lesznek a csillag felszínén, de nem volt más választásuk.

Mint kiderült, Ender Bean egy másik bolond ötletét akarta használni, amit a kis csapatuk együtt gyakorolt. Fagyasztott katonákból kellett falat építeni, akiket Bean osztaga irányított hátulról. Amint elmondta Beannek, mit kell tennie, Ender is csatlakozott az alakzathoz mint egyszerű katona, és Beanre hagyta, hogy megszervezze a többit.

– A te műsorod – vigyorgott rá.

Bean nem számított rá, hogy Ender valaha is ilyet tesz, de ha végiggondolta, volt értelme. Ender nem akarta ezt a csatát; azzal, hogy beáll fagyott katonának a falba, és hagyja magát ide-oda tologatni, gyakorlatilag végigszunyókálhatja az egészet.

Bean rögtön munkához látott, négy részből állította össze a falat, mindegyik elemet egy-egy osztagból. Az A-, B-és C-osztag négy-három felállásban sorakozott fel, karjukat összefonták a szomszédéval, a fölső három pedig beakasztotta a lábát az alattuk lévő négyes karjai alá. Mikor mindenki biztosan fogta a többieket, Bean és csapata megfagyasztotta őket. Ezután Bean emberei megfogták a faldarabokat, és nagyon óvatosan, kimérten mozogva kiterelték a csillag fölül, és lenavigálták a csillag alá, ahol összeállították őket egy nagy fallá.

– Ezt mikor gyakoroltátok? – kérdezte Dumper, az E-osztag parancsnoka.

– Még sosem csináltunk ilyet ezelőtt – vallotta be Bean őszintén. – Egy-két emberes alakzatokkal már csináltunk pajzsot, de hét emberrel? Ez még nekünk is új.

Dumper felnevetett.

– Ender pedig beállt a falba, mint bárki más. Ez aztán a bizalom, Bean, öregfiú.

Ez az elkeseredettség, javította ki gondolatban Bean, de nem akarta hangosan kimondani.

Mikor készen álltak, az E-osztag elhelyezkedett a fal mögött, és Bean jelzésére olyan erősen lökték el magukat a csillagtól, amennyire csak tudták.

A fal egész jó sebességgel közeledett az ellenség kapujához. Az intenzív ellenséges tűz csak a már amúgy is fagyott katonákat találta el. Az E-osztag és Bean csapata tovább haladt, de nem gyorsan, csak éppen annyira, hogy egy-egy kósza lövedék ne találja el őket. Még viszonozni is tudták a lövéseket, ki is lőttek néhány ellenséges katonát, és visszaszorították a többieket a fedezék mögé.

Mikor Bean úgy sejtette, már elég közel járnak ahhoz, hogy bármikor számolniuk kelljen a Griff vagy a Tigris hadtest ellen-támadására, megadta a jelet, mire a csapata szétszóródott, és a fal négyfelé szállt, most már a csillagok sarkai felé tartottak, ahol a Griff és Tigris hadtest gyülekezett. Az E-osztag a falakkal maradt, és fékevesztett tüzeléssel próbálták ellensúlyozni szerény létszámukat.

Bean újabb jelzésére csapatának négy tagja, akik a falakkal tartottak, megint elrugaszkodtak, ezúttal középre és lefelé sodródva, míg összetalálkoztak Beannel és Duchevallal. A lendület egyenesen az ellenséges kapu felé sodorta őket.

A testüket mereven tartották, nem lőttek egyszer sem, és a taktika bevált. Mind kis termetűek voltak, látszólag csak sodródtak, nem volt határozott céljuk. Az ellenség fagyott katonáknak vélte őket, ha egyáltalán felfigyeltek rájuk. Néhányukat részlegesen lefagyasztotta egy-egy kósza lövés, de még ekkor sem mozdultak, így az ellenség hamarosan már nem is törődött velük.

Mikor elérték az ellenséges kaput, Bean lassan, szótlanul a kapu négy sarkához irányította egy-egy emberét. Azok a kapuhoz érintették a sisakjukat, ahogy a játék végi rituálénál szokás, Bean pedig átlökte Duchevalt a kapun, ő maga pedig ezzel a mozdulattal elindult fölfelé.

Felgyulladtak a fények a teremben, a fegyverek lekapcsolódtak. A csatának vége volt.

Beletelt egy kis időbe, míg a Griff és a Tigris hadtest rájött, mi történt. A Sárkány hadtestnek alig néhány katonája maradt harcképes, míg a Griff és Tigris katonái többnyire sértetlenek voltak, mivel hagyományos stratégiát választottak. Bean tudta, hogy ha bármelyikük is a lerohanást választotta volna, Ender stratégiája nem vált volna be. De látván Bean lehetetlen manőverét a csillag körül, majd a furcsa falat közeledni, ijedtükben a védekezést választották. Ender hírneve akkora volt, hogy senki sem merte bevetni az erőit, mert csapdától tartottak. Csakhogy ez volt a csapda maga.

Anderson őrnagy lépett a terembe a tanárok ajtaján keresztül.

– Ender – mondta.

Ender fagyott volt, csak hangos mordulásra futotta összeszorított állkapoccsal. Győztes parancsnokok ritkán adnak ki magukból ilyen hangot.

Anderson a kampójával odaúszott Enderhez, és felolvasztotta. Bean már messzire sodródott, de még így is hallotta Ender szavait, olyan tisztán beszélt, és akkora volt a csönd a szobában.

– Megint legyőztem, uram.

Bean csapattársai rá pillantottak, azon tűnődve, megsértődött-e, amiért Ender megtartotta magának a dicsőséget egy olyan győzelemért, amit Bean tervezett meg és hajtott végre. Bean azonban értette, mire céloz Ender. Nem a Griff és a Tigris hadtest, hanem a tanárok fölötti győzelemre. Az a győzelem pedig valóban Ender döntése miatt következett be, azáltal, hogy átadta Beannek a sereg irányítását, míg ő semmit sem tett. Ha azt hitték, ez a végső próbatétel Ender számára, hogy két sereggel kell harcolnia egy személyes tragédia után, akkor legyőzte őket – kijátszotta a tesztet.

Anderson is tudta, mire céloz Ender.

– Badarság, Ender – mondta Anderson halkan, de a teremben akkora volt a csönd, hogy az ő hangja is tisztán hallatszott. – A csatát a Griff és a Tigris hadtesttel vívtad.

– Ennyire ostobának néz? – kérdezte Ender.

Hajrá!, mondta magában Bean.

Anderson az egész csoporthoz intézte a szavait.

– Ezután a kis manőver után változtatunk a szabályokon. Mostantól az ellenség minden katonáját le kell fagyasztani vagy hatástalanítani, mielőtt a kapu megnyitható.

– Szabályok? – dünnyögte Ducheval, amikor visszajött a kapun át.

Bean rávigyorgott.

– Amúgy is csak egyszer működött – közölte Ender.

Anderson átadta a kampót Endernek, aki ahelyett, hogy egyesével olvasztotta volna fel a seregét, majd a végén az ellenséget, egy gombnyomással egyszerre mindenkit felolvasztott, majd visszaadta a kampót Andersonnak, aki átvette, és elindult a terem közepe felé, ahol általában a csata végi rituálét szokták tartani.

– Hé! – kiáltott utána Ender. – Legközelebb mi lesz? Az én seregem egy ketrecben, fegyverek nélkül, az összes többi hadsereg pedig egyszerre támad? Mi lenne, ha egyszer végre egyenlőek lennének az esélyek?

Annyi katona dünnyögött egyetértően, hogy egész hangzavar támadt, ráadásul nem mind a Sárkány hadtestből. Anderson látszólag ügyet sem vetett rájuk.

Végül William Bee a Griff hadtestből mondta ki azt, amire mindenki gondolt.

– Ender, ha te vagy az egyik oldalon, akkor sosem lesz egyenlő a küzdelem, bármik legyenek is a szabályok.

A katonák hangosan helyeseltek, sokan nevettek, Talo Momoe pedig, hogy rátegyen egy lapáttal, ütemes tapsba kezdett.

– En-der Wig-gin! – kiáltotta.

A többiek követték a példáját.

Bean azonban tudta az igazságot – tudta, amit Ender is tudott. Bármilyen jó parancsnok is volt, mindegy, mennyire találékony, mindegy, mennyire jól felkészült a serege, milyen kitűnőek a hadnagyai, milyen bátrak a katonái a harcban, a győzelem szinte mindig azé volt, aki a legerősebb csapást be tudta vinni. Néha ugyan Dávid megöli Góliátot, és az emberek sosem felejtik el. De Góliát már rengeteg kis embert taposott előtte a földbe. Azokat a csatákat senki sem énekelte meg, mert tudták, hogy az volt a valószínűbb kimenetel. Nem, az volt az elkerülhetetlen kimenetel, a csodákat leszámítva.

A hangyok nem tudják, és nem is érdekli őket, milyen legendás parancsnok Ender a saját népe körében. Az emberi hajóknak nincsenek olyan bűvös trükkjeik, mint Bean köldökzsinórja, amivel elkápráztathatja a hangyokat, amivel meglepheti őket. Ender tudta ezt, és Bean is tudta. Mi lett volna, ha Dávidnak nincs parittyája meg egy maréknyi köve, és elég ideje használni? Akkor mihez kezdett volna remek célzásával?

Igen, jó érzés volt, hogy mindhárom sereg Endert ünnepelte, hogy a nevét kántálta, miközben az ellenség kapuja felé tartott, ahol Bean és csapata várt rá. Igazából azonban nem jelentett semmit, kivéve, hogy mindenki túl sok reményt fűzött Ender sikeréhez. Ettől csak még nehezebb lett a vállán a teher.

Bárcsak átvehetném egy részét!, gondolta magában Bean. Ahogy ma is átvettem, megtenném újra és újra. Nem kellene egyedül hordanod.

Csakhogy, amint végiggondolta, Bean tudta, hogy ez nem igaz. Ha lehetséges lenne, Ender maga cipelné a súlyt. Az a több hónapnyi bujkálás Ender elől azért volt, mert Bean nem tudott szembenézni a ténnyel, hogy Ender az, aki Bean csak lenni szeretett volna – az a fajta ember, akiben mindenki reménykedhet, akiben bízhatnak, aki leküzdi minden félelmüket, aki nem hagyja cserben, nem árulja el őket.

Olyan gyerek akarok lenni, mint te, gondolta Bean. De nem akarok átmenni azon, amin te átmentéi, hogy idáig juss.

Aztán, ahogy Ender átment a kapun, és Bean utána indult, eszébe jutott, hogyan állt be a sorba Poke, Őrmester vagy Achilles mögé Rotterdam utcáin, és majdnem felnevetett – azon sem akarok keresztülmenni még egyszer, amit én éltem át, hogy idáig jussak.

A folyosón Ender továbbsétált, nem várta meg a katonáit. Nem sietett, így hamarosan utolérték, körbevették, és puszta tömegükkel megállították. Csak szótlan némasága miatt nem zúdították rá a lelkesedésüket.

– Gyakorlatozunk ma este? – kérdezte Bolond Tom.

Ender a fejét rázta.

– Holnap reggel?

– Nem.

– Akkor mikor?

– Soha többé, ha rajtam múlik.

Nem mindenki hallotta, de akik igen, azok dünnyögni kezdtek egymás között.

– Hé, ez nem fair! – mondta valaki a B-osztagból. – Nem a mi hibánk, hogy a tanárok csalnak a játékban. Nem hagyhatod abba a tanítást, csak azért, mert...

Ender a falra csapott a tenyerével, úgy kiáltott a gyerekre.

– Többet már nem érdekel a játék! – A többiekre nézett, egyenesen a szemükbe, hogy senki ne tehessen úgy, mintha nem hallotta volna. – Hát nem értitek? – Suttogva folytatta: – A játéknak vége.

Ezzel elsétált.

Néhányan utána akartak eredni, de Hancú megállította őket. – Hagyjátok. Nem látjátok, hogy egyedül akar maradni?

Hát persze, hogy egyedül akar maradni. Megölt egy gyereket. Még ha nem is tudja, mi történt pontosan, akkor is tudja, mi a tét. A tanárok hagyták, hogy egyedül, segítség nélkül nézzen szembe a halállal. Miért kellene játszania a játékukat? Jól csinálod, Ender!

Nekünk ez rossz, de nem vagy az apukánk. Inkább a fivérünk vagy, és a testvérek olyanok, hogy egymásra kell vigyázniuk. Néha leülhetsz, és hagyhatod, hogy mások figyeljenek rád.

Fly Molo visszavezette őket a barakkba. Bean követte őket, miközben szeretett volna Enderrel menni, beszélni vele, biztosítani róla, hogy teljesen egyetért vele, hogy megérti. De ez szánalmas lett volna. Miért törődne vele Ender, hogy megértem-e vagy sem? Csak egy kissrác vagyok, egy katona a hadtestéből. Ismer, tudja, hogyan használjon föl, de mit érdekli, hogy ismerem-e őt?

Bean felmászott az ágyára, ahol egy papírcetlit talált.

Átirányítás

Bean

Nyúl hadtest

parancsnok

Az Carn Carby hadteste volt. Carnt leváltották volna? Jó srác volt... nem különösebben kiemelkedő parancsnok, de miért nem várták meg, míg kijárja az iskolát?

Mert végeztek az iskolával, azért. Előléptetnek mindenkit, akinek szerintük még szüksége lehet egy kis parancsnoki tapasztalatra, a tapasztaltabbakat pedig leérettségiztetik, hogy helyet csináljanak az újaknak. Lehet, hogy megkapom a Nyúl hadtestet, de fogadok, hogy nem lesz az enyém sokáig.

Elővette a terminálját, hogy bejelentkezzen a ’Graff azonosítóval, és megnézze a névsorokat, hogy megtudja, mi történt a többiekkel. De a ’Graff már nem működött. Úgy tűnt, többé már nem tartják hasznosnak, hogy Bean hozzáférjen a belső információkhoz.

A szoba hátuljából az idősebbek zsörtölődése hallatszott. Bolond Tom hangja emelkedett a többiek fölé.

– Most majd nekem kell kitalálnom, hogyan győzzem le a Sárkány hadtestet?

Hamarosan előre is eljutott a hír. Az osztagparancsnokok és a helyetteseik mind átirányítási parancsot kaptak. Mindegyikük saját hadtestet kapott. A Sárkány sereget szétszedték.

Egypercnyi zűrzavar után Fly Molo vezetésével az osztagparancsnokok megindultak az ajtó felé. Hát persze – meg kell mondaniuk Endernek, mit tettek a tanárok.

Bean meglepetésére azonban Fly az ő ágyánál állt meg, és fölnézett rá, aztán hátranézett a többi parancsnokra.

– Bean, valakinek beszélnie kell Enderrel.

Bean bólintott.

– Arra gondoltunk... mivel te a haverja vagy...

Bean nem mutatta ki, de teljesen megdöbbent. Én? Ender haverja? Nem jobban, mint bárki más a szobában.

Aztán rájött. Ebben a seregben mindenki szerette és csodálta Endert. És tudták, hogy Ender bízik bennük. De csak Beant avatta a bizalmába, amikor megkapta a különleges osztagot. És amikor Ender nem akart tovább játszani, Beannek adta át a sereg irányítását. A többiek szemében Bean volt az egyetlen a Sárkány hadtestből, aki a legközelebb állt ahhoz, hogy Ender barátjának nevezhessék.

Bean átnézett Nikolaira, akinek fülig ért a szája. Tisztelgett Beannek, és némán annyit tátogott: parancsnok.

Bean is tisztelgett, de nem tudott mosolyogni. Tudta, mit fog ez jelenteni Endernek. Biccentett Fly Mólónak, aztán lecsússzam az ágyáról, és kiment az ajtón.

Nem egyenesen Ender szállására ment, hanem Carn Carby szobájához. Senki sem válaszolt. Ezután a Nyúl hadtest barakkjához sietett, és kopogtatott.

– Hol van Carn? – kérdezte.

– Leérettségizett – felelte Itú, a Nyúl hadtest A-osztagának parancsnoka. – Fél órája tudta meg.

– Éppen csatáztunk.

– Tudom... egyszerre két sereg ellen. Győztetek, igaz?

Bean bólintott.

– Fogadok, hogy nem Carn volt az egyetlen, aki végzett.

– Sokan a parancsnokok közül – bólintott Itú. – Több mint a felük.

– Bonzo Madrid is? Ő is leérettségizett?

– A hivatalos papíron ez szerepel – Itú vállat vont. – Mindenki úgy gondolja, valószínűbb, hogy jégre tették. Még csak nem is írták meg, hogy mi az új beosztása. Csak annyit írtak, hogy

„Cartagena”. A szülővárosa. Ha ez nem jegelés, akkor mi az? De a tanárok annak nevezik, aminek akarják.

– Fogadok, hogy összesen kilencen végeztek – mondta Bean. – Ugye?

– Eh – bólintott Itú. – Kilencen. Szóval tudsz valamit?

– Rossz hírt hoztam – közölte Bean. Megmutatta neki a saját parancsát.

– Santa merda – mondta Itú. Aztán tisztelgett. Nem gúnyosan, de nem is túl lelkesen.

– Elmondanád te a többieknek? Hogy hozzászokjanak a gondolathoz, mielőtt még megjelenek. Nekem beszélnem kell Enderrel. Talán már tudja, hogy elvették az összes parancsnokát, és mindegyik saját hadtestet kapott. Ha nem tudja még, akkor el kell mondanom neki.

– Minden Sárkány osztagparancsnok?

– És a helyetteseik is.

Még eszébe jutott, hogy hozzáteszi, sajnálja, hogy a Nyúlnak csak ő jutott, de Ender sosem mondott volna ilyen lesajnáló dolgot magáról. Ha Bean parancsnok lesz, nem kezdheti azzal, hogy szabadkozik.

– Szerintem Carn Carby jól felépítette a seregét – jelentette ki végül –, tehát legalább az első héten nem akarom megbolygatni az osztagparancsnokságot. Aztán majd meglátjuk, hogy mennek a dolgok a gyakorlatokon, és eldöntőm, milyen formában vagyunk azokhoz a csatákhoz, amilyenekre számíthatunk most, hogy majdnem minden parancsnok a Sárkányoknál kapta a kiképzést.

Itú rögtön megértette.

– Az rohadt furcsa lesz, nem? Ender tanított mindannyiótokat, és most egymással kell harcolnotok.

– Egy biztos – mondta Bean. – Nem akarom a Nyúl hadtestet Ender Sárkányának másolatává tenni. Nem ugyanolyanok vagyunk, nem ugyanolyan ellenfelek ellen fogunk harcolni. A Nyúl jó hadtest. Senkit sem kell utánoznunk.

Itú elvigyorodott.

– Még ha csak süketelsz is, ez elsőrangú duma. Továbbadom.

– Ezzel tisztelgett Beannek.

Bean viszonozta a tisztelgést, aztán elkocogott Ender szállása felé.

Ender matraca, takarói és párnája mind a folyosón hevertek. Egy pillanatig azon tűnődött, miért, aztán meglátta, hogy a lepedő és a matrac még mindig nyirkos és véres. Víz a tusolóból. Bonzó vére. Ender nyilván nem akarta a szobájában látni ezeket.

Bean kopogott az ajtón.

– Húzz el! – mondta Ender halkan.

Bean megint kopogtatott. Aztán megint.

– Gyere be!

Bean az érzékelőhöz nyomta a tenyerét, és kinyitotta az ajtót.

– Hagyj békén, Bean – fordult el tőle Ender, miután felismerte.

Bean bólintott. Megértette. De át kellett adnia az üzenetét.

Lenézett a cipőjére, és várta, hogy Ender megkérdezze, mi járatban van. Vagy hogy kiabáljon vele. Amit csak akar. Az osztagparancsnokok tévedtek. Beannek nem volt különleges a kapcsolata Enderrel. A játékon kívül nem.

Ender nem mondott semmit. És csak tovább hallgatott.

Bean fölnézett, és látta, hogy Ender már őt nézi. Nem volt dühös, csak... figyelt. Mit lát bennem? Milyen jól ismer? Mit gondol rólam? Mit érek a szemében?

Ezt valószínűleg sosem fogja megtudni, gondolta Bean. Másért jött ide egyébként is. Ideje végrehajtani a feladatot.

Közelebb lépett Enderhez, és megmutatta az átigazolási parancsot.

– Átirányítottak? – kérdezte Ender. A hangja szenvtelen maradt. Mintha számított volna rá.

– A Nyúl hadtesthez.

Ender bólintott.

– Carn Carby jó srác. Remélem, ő is meglátja majd az értékeidet.

A régóta várt dicsérő szavak mérhetetlenül jólestek Beannek, de legyűrte a feltörő érzelmeit. Tovább is volt az üzenet.

– Carn Carby ma kijárta az iskolát – közölte. – Akkor kapta az értesítést, amikor mi éppen harcoltunk.

– Hát akkor ki a Nyúl hadtest parancsnoka? – kérdezte Ender. Nem úgy tűnt, mint akit igazán érdekelne a válasz, csak feltette a kérdést, ahogy illik.

– Én – felelte Bean. Zavarban volt, önkéntelenül is elmosolyodott egy kicsit.

Ender a plafonra nézett és bólintott.

– Hát persze. Csak négy évvel vagy fiatalabb a szokásosnál.

– Nem vicces – mondta Bean. – Fogalmam sincs, mi folyik itt.

– Kivéve, hogy az egész rendszer mintha pánik üzemmódban működne. – Az a sok változás a játékban. Most meg ez. Nemcsak engem irányítottak át. A parancsnokok fele hirtelen végzős lett, és a te seregedből is sokakat átvezényeltek, saját hadtestet kaptak.

– Kiket? – most már kicsit érdeklődőbbnek hangzott a kérdés.

– Úgy tűnik... minden osztagparancsnokot és helyettest.

– Hát persze. Ha már szétverik a seregemet, a földig kell rombolni. Bármit is csinálnak, alapos munkát végeznek.

– Akkor is győzni fogsz, Ender. Mind tudjuk. Bolond Tom is ezt mondta: „Most majd nekem kell kitalálnom, hogyan győzzem le a Sárkány hadtestet?” Mindenki tudja, hogy te vagy a legjobb.

– Szavai még saját magának is üresen csengtek. Bátorítani akarta Endert, de tudta, hogy átlát rajta. Mégis tovább mondta. – Nem törhetnek meg, bármit...

– Már megtették.

A bizalmat tették tönkre, akarta mondani Bean. Az nem ugyanaz. Téged nem törtek meg. Ok törtek meg. De csak üres, erőtlen szavak buktak elő.

– Nem, Ender, nem...

– Nem érdekel a játékuk, Bean – rázta meg a fejét Ender. – Többet nem játszom. Nincs több gyakorlás, nincs több csata. Annyi kis papírcetlit dughatnak be az ajtóm alatt, amennyit csak akarnak, nem megyek. Ezt már azelőtt eldöntöttem, hogy ma beléptem volna a küzdőterembe. Ezért mondtam, hogy menjetek a kapura. Nem gondoltam volna, hogy beválik, de nem érdekelt. Csak stílusosan akartam kiszállni.

Tudom, gondolta Bean. Azt hitted, nem tudom? De ha már stílusról van szó, az rendben is volt.

– Látnod kellett volna William Bee arcát. Csak állt ott, és próbált rájönni, hogyan veszített, mikor neked csak hét mozgásképes embered maradt, neki meg csak három esett ki.

– Miért akarnám látni William Bee arcát? – kérdezte Ender.

– Miért akarnék legyőzni bárkit is?

Bean érezte, hogy elvörösödik szégyenében. Rossz szavakat használt. Csakhogy... nem tudta, mi lett volna a helyes. Valami, amitől Ender jobban érzi magát. Valami, amitől megérti, menynyire szeretik és tisztelik.

Csakhogy az a szeretet és tisztelet is része volt a tehernek, amit viselnie kellett. Bean nem mondhatott semmit, amitől ne lenne még súlyosabb a teher Ender vállán. így aztán hallgatott.

Ender a szemére tapasztotta a tenyerét.

– Nagyon megütöttem Bonzót, Bean. Nagyon csúnyán.

Hát persze. A többi dolog, az semmiség. Ender vállát az az egy csata nyomja, ott, a fürdőben. Amit a barátai, a hadserege nem akadályozott meg. Nem is az a veszély bántja, amibe került, hanem az ár, amibe került, hogy megvédje magát.

– Megérdemelte – mondta Bean. Elfintorodott a saját szavai hallatán. Ez volt a legjobb, amivel elő tudott rukkolni? De hát mi mást mondhatott volna? Semmi gond, Ender. Igaz ugyan, hogy nekem halottnak tűnt, és valószínűleg én vagyok az egyetlen az iskolában, aki tudja, hogyan néz ki a halál, de... nem probléma! Ne aggódj! Megérdemelte!

– Már állva kiütöttem – mesélte Ender. – Mintha nem is lett volna benne semmi élet, én mégis tovább támadtam.

Tehát tudta... és mégsem tudta. Bean nem is fogja megmondani neki. Van olyan helyzet, amikor őszintének kell lenni barátok között, de ez most nem az a pillanat.

– Csak azt akartam, hogy soha többé ne bánthasson.

– Nem fog – mondta Bean. – Hazaküldték.

– Máris?

Bean elmondta, amit Itútól hallott. Közben végig úgy érezte, mintha Ender látná rajta, hogy titkol valamit. Endert lehetetlen volt megtéveszteni.

– Örülök, hogy leérettségiztették – felelte végül Ender.

Micsoda érettségi! Eltemetik, elhamvasztják, vagy mit is csinálnak Spanyolországban mostanság.

Spanyolország. Pablo de Noches, aki megmentette az életét, ő is onnan jött. Most pedig egy holttest megy vissza, egy fiúé, akinek gyilkosság volt a szívében, és meghalt miatta.

Kezdek szétcsúszni, gondolta Bean. Mit számít, hogy Bonzo és Pablo de Noches is spanyol volt? Mit számít, ki honnan jött?

Miközben átfutottak ezek a gondolatok a fején, összevissza hadovált mindenfélét, próbált úgy beszélni, mint aki nem tud semmit, hogy megnyugtassa Endert. Tisztában volt vele, hogy ha Ender elhitte neki, hogy semmit sem tud, akkor a szavai üresek kongnak, ha pedig Ender rájött, hogy csak színleli a tudatlanságot, akkor minden szava hazugság csupán.

– Igaz, hogy egy egész csapattal támadt rád? – Bean ki akart szaladni a szobából, annyira bénán hangzott.

– Nem – felelte Ender. – Csak ő volt és én. Becsülettel küzdött.

Bean megkönnyebbült. Ender annyira mélyen magába fordult, hogy nem is figyelt oda, hogy ő mit hordott össze.

– Nem becsületesen harcoltam – lehelte Ender. – Csak az számított, hogy győzzek.

Igen, így van. Úgy harcoltál, ahogy egyedül érdemes, az egyetlen módon, aminek értelme van.

– Győztél is. Kilőtted az űrbe. – Ezzel nem is járt messze az igazságtól.

Kopogtattak az ajtón, ami azonnal ki is nyílt, mielőtt még válaszolhatott volna valaki. Anélkül, hogy megfordult volna, Bean tudta, hogy egy tanár az... Ender túl magasra nézett föl.

Anderson őrnagy és Graff ezredes volt az.

– Ender Wiggin – szólt az ezredes.

Ender felállt.

– Igen, uram – mondta megint szenvtelen hangon.

– A küzdőtéren tanúsított függelemsértő viselkedés többé nem fordulhat elő.

Bean nem akart hinni a fülének. Azok után, amiken Ender átment – amiken a tanárok hajszolták végig – még mindig folytatják basáskodó kis játékukat? Még most is éreztetik vele, hogy egyedül van? Ezek a fickók könyörtelenek.

Ender csak egy újabb élettelen „Igen, uram”-mal válaszolt. De Beannek elege volt.

– Szerintem ideje volt végre, hogy valaki megmondja egy tanárnak, mit érzünk.

Anderson és Graff mintha meg sem hallották volna. Ehelyett Anderson átnyújtott egy nagyobb alakú papírt, nem olyan kicsit, mint az átirányítási értesítők. Egész sor parancs. Endert továbbküldik az iskolából.

– Elvégezted az iskolát? – kérdezte Bean.

Ender bólintott.

– Mi tartott ilyen sokáig? Alig két-három évvel vagy fiatalabb a kelleténél. Már megtanultál járni és felöltözni. Mit taníthatnak még neked?

Az egész komolytalan volt. Kit akartak átverni? Először megdorgálják Endert a fegyelmezetlenségért, aztán gyorsan továbbküldik, mert nyakukon a háború, és nincs több idejük felkészíteni. Ő az egyetlen reményük a győzelemre, és mégis ilyen nyersen bánnak vele.

– Csak azt tudom, hogy vége a játéknak – mondta Ender. Ösz-szehajtotta a papírt. – Már épp ideje volt. Elmondhatom a hadtestemnek?

– Nincs idő. A sikló húsz perc múlva indul. Mellesleg, jobb nem beszélni velük, miután megkaptad a parancsot. Úgy köny-nyebb.

– Maguknak, vagy nekik? – kérdezte Ender.

Megfordult, és kezet nyújtott Beannek. Olyan volt ez neki, mintha Isten ujja érintette volna meg. Fény áramlott át belé. Talán tényleg a barátja vagyok. Talán egy kicsit ő is úgy érez... részben... ahogyan én.

Aztán véget ért. Ender elengedte a kezét, és az ajtó felé fordult.

– Várj... – szólt utána Bean. – Hova mész? Taktikai? Navigációs? Támogató?

– Parancsnoki iskola – felelte Ender.

– Parancsnoki előkészítő?

– Parancsnoki – ezzel Ender kiment.

Egyenesen a Parancsnoki iskolába küldik. Az elit iskolába, aminek még a helye is titkos. Csak felnőttek mentek a Parancsnoki iskolába. A háború már tényleg küszöbön állhat, ha átugorják mindazt, amit a taktikai és az előkészítő iskolában tanítanak.

Megragadta Graff kabátjának az ujját.

– Tizenhat éves kora előtt senki sem megy Parancsnoki iskolába! – kiáltotta.

Graff lerázta Bean kezét, és kilépett ő is. Nem adta jelét, ha kihallotta Bean hangjából a gúnyt.

Az ajtó bezárult. Bean egyedül maradt Ender szobájában.

Körülnézett. Ender nélkül a szoba üres volt. Nem jelentett semmit, hogy Bean ott ácsorgott a közepén. Pedig alig pár nappal ezelőtt történt, hogy Ender egy saját csapatot bízott rá itt.

Valamiért az jutott eszébe, amikor Poke hat szem mogyorót nyújtott át neki. Akkor életet kapott tőle.

Most is életet adott neki Ender? Ugyanaz lett volna?

Nem. Poke életet adott neki. Ender értelmet az életének.

Mikor Ender itt volt, ez volt a legfontosabb szoba az egész Hadiskolában. Most alig volt több egy raktárnál.

Bean visszasétált a folyosón a szobáig, ami egy órával ezelőtt még Carn Carbyé volt. Rátette a tenyerét a leolvasóra. Az ajtó kinyílt. Már át is programozták.

A szoba üres volt. Nem volt benne semmi.

Ez a szoba az enyém, gondolta Bean.

Az enyém, és mégis üres.

Erős érzelmek tolultak fel benne. Izgatottnak kellene lennie, büszkének, amiért saját hadtestet kapott. De nem igazán érdekelte. Ahogy Ender mondta, a játék nem ér semmit. Bean tisztességesen helyt fog állni, de csak azért fogják tisztelni a katonái, mert Ender hírnevéből rá is ragadt valami. Máskülönben csak egy törpe kis zsebnapóleon lenne, aki túlméretezett cipőben vakkantja a parancsait vékonyka hangján. Aranyos kis Caligula, „Kiscipő” Germanicus seregének büszkesége. De amikor apja csizmáját viselte, az ujjai előtt űr tátongott. Caligula is tudta ezt, mint ahogy azt is, hogy ezen semmi sem változtat. Ez lett volna a téboly?

Engem nem őrjít meg, gondolta Bean. Mert én nem sóvárgok azután, hogy Ender legyek. Nekem elég, hogy ő Ender Wiggin. Nekem nem kell azzá válnom.

Megértette, mi volt az az érzés, ami így felgyülemlett benne, elszorította a torkát, könnyeket csalt a szemébe, amitől égett az arca, és szaggatottan felsóhajtott, néma zokogással. Az ajkába harapott, hátha a fájdalom elűzi ezt az érzelmet, de nem segített. Ender elment.

Most, hogy tudta, mi ez az érzés, már uralkodni tudott fölötte. Leheveredett az ágyra, és a lazító gyakorlatát végezte, amíg el nem múlt a sírhatnékja. Ender kezet fogott vele búcsúzóul. Azt mondta neki, „Remélem, ő is meglátja majd az értékeidet”. Beannek nem volt mit bizonyítania. A legjobb tudása szerint vezeti majd a Nyúl hadtestet, mert talán egyszer a jövőben, ha Ender az emberi flotta zászlóshajójának hídján áll, lehet, hogy Beannek is jut valami szerep, tud valamiben segíteni. Valami mutatvánnyal, ami összezavarja a hangyokat. Úgyhogy Bean majd megmutatja a tanároknak, elkápráztatja őket, hogy újabb és újabb ajtókat nyissanak meg neki, amíg egyszer csak az egyik ajtó mögött ott áll majd Ender, és Bean újból Ender hadseregében szolgálhat.

19.

A LÁZADÓ

– Achilles beíratása Graff utolsó lépése volt, és tudjuk, hogy komoly aggályok merültek fel. Miért nem megyünk biztosra, és tesszük legalább egy másik seregbe Achillest?

– Nem feltétlenül fog odáig fajulni, mint Ender és Bonzo Madrid esetében.

– De semmi garanciánk sincs rá, hogy nem történik meg, uram. Graff ezredes számos információt megtartott magának. Sok olyan beszélgetést, amelyet Carlotta nővérrel folytatott, nem is rögzített, és nem írt róla jelentéseket. Graff többet tud Beanről, és biztosíthatom, hogy Achilles-ről is. Szerintem csapdát állított nekünk.

– Téved, Dimak százados. Ha csapdát is állított,azt nem nekünk tette.

– Biztos benne?

– Graff nem szereti a bürokratikus játszmákat. Maga és én is hidegen hagyjuk. Ha csapdát állított,akkor Bean a célpontja.

– Pontosan erről van szó!

– Megértettem. Achilles marad.

– Miért?

– Achilles a tesztjei alapján figyelemre méltóan kiegyensúlyozott természetű. Nem egy Bonzo Madrid. Bean tehát nincs fizikai veszélyben. A stressz inkább pszichológiai természetű lehet. Jellempróba. Pontosan ezen a területen van a legkevesebb információnk Beanről, hiszen nem játszik az elmejátékkal, és a hamis tanári azonosítójával való tevékenységének elemzése is kétértelmű eredményt hozott. Ezért úgy gondolom, ez a kikényszerített kapcsolat a mumusával hasznos lehet.

– Mumus vagy nemezis?

– Gondosan figyelemmel fogjuk kísérni az eseményeket. Nem fogom olyan távol tartani a felnőtteket, hogy ne tudjanak időben beavatkozni, mint ahogy Graff tette Ender és Bonzo esetében. Minden óvintézkedést megteszünk. Graff-fal ellentétben én nem játszom orosz rulettet.

– De igen, uram. Csak az a különbség, hogy Graff tudta, hogy csak egy töltény volt a tárban, maga pedig nem tudja, mert nem maga töltötte meg a fegyvert.

Parancsnoksága első reggelén Bean felébredve egy papírlapot talált a padlón. Egy pillanatig megdöbbent, azt hitte, hogy harcolnia kell, mielőtt még találkozott volna a seregével, de megkönnyebbülésére az üzenet gyakorlatiasabb témájú volt.

Az új parancsnokok nagy számára való tekintettel ezennel megszüntetjük azt a szokást, hogy a parancsnok csak az első győztes csata után étkezhet a parancsnoki kantinban. Azonnali hatállyal engedélyezzük, hogy a parancsnoki kantinban étkezzen.

Ennek volt értelme. Mivel gyorsítani kell mindenki menetrendjét, azt akarták, hogy a parancsnokok olyan helyzetben legyenek, hogy kezdettől fogva megoszthassák egymással az információikat. És hogy nyomás alatt legyenek.

A papírra] a kezében Bean azon merengett, vajon hogyan tartotta Ender a parancsokat a kezében, a játék újabb és újabb lehetetlen kihívásait. Attól, hogy ennek a parancsnak volt értelme, még nem jelentette azt, hogy helyes volt. A játékban semmi olyan szent és sérthetetlen nem volt, ami miatt Beant zavarta volna a sok szabályváltoztatás, de ahogy a tanárok csűrték-csavarták az iskola belső szabályozását, az bosszantotta.

Például ahogy letiltották a hozzáférését a diákok adataihoz. Nem az volt a kérdés, hogy miért tiltották le, vagy hogy miért hagyták, hogy ilyen sokáig megtartsa, hanem az, hogy a többi parancsnoknak miért nem volt ennyi információja? Ha azt kellene megtanulniuk, hogyan legyenek vezetők, ehhez kellenének megfelelő eszközök is.

Ha már úgyis változtatják a rendszert, miért nem dobják ki az igazán káros, destruktív dolgokat? Például a ranglistát az ebédlőben. Rangsor és pontszámok! Ahelyett, hogy az aktuális csatára koncentráltak volna, a pontszámok miatt a parancsnokok óvatosabbak lettek, kevésbé mertek kockáztatni. Ezért tartott ki olyan sokáig az alakzatokban harcolás nevetséges hagyománya. Biztosan nem Ender volt az első parancsnok, aki más módszert alkalmazott volna. De senki sem akarta billegtetni a csónakot, mert aki újítással próbálkozik, az kockáztatja, hogy visszaesik a ranglétrán. Sokkal jobb lett volna minden egyes csatát teljesen külön problémaként kezelni, és szabadon harcba bocsátkozni, mintha valóban játék lett volna, nem pedig robotolás a pontszámokért. Több teret kapott volna a kreativitás. A parancsnokoknak pedig nem kellene azon aggódniuk, ha parancsot adnak egy osztagnak vagy egy katonának, hogy az érintettekben kétségek merülnek fel, mert fel kell áldozniuk a ranglistán elért helyezésüket a hadtest érdekében.

Azzal, hogy Ender elutasította a játékot, megkérdőjelezte a rendszer működését, és ez volt a legfontosabb. Hiába „végezte el” az iskolát, mielőtt még igazán sztrájkba kezdhetett volna, az nem változtatott a lényegen, és Bean akkor is támogatta volna.

Most, hogy Ender már elment, nem volt értelme bojkottálni a játékot. Különösen, hogy ha Bean és a többiek odáig akarnak emelkedni, hogy részesei legyenek Ender flottájának az igazi csatában. Átvehetik viszont az irányítást a játék fölött, és felhasználhatják saját céljaikra.

Így aztán új – és rosszul passzoló – Nyúl hadtestes egyenruhájában Bean megint egy asztalon állva találta magát, ezúttal a sokkal kisebb parancsnoki kantinban. Mivel Bean előző beszéde máris legendaszámba ment, sokan nevettek és heccelődtek, mikor megállt az asztalon.

– Ahonnan te jössz, ott az emberek lábbal esznek, Bean?

– Ahelyett, hogy mindig asztalra állsz, mi lenne, ha megnőnél?

– Használj gólyalábat, akkor legalább az asztal tiszta marad.

A többi új parancsnok azonban, akik tegnapig osztagparancsnokok voltak a Sárkány hadtestben, nem évődtek, nem nevetgéltek. Végül az ő udvarias hallgatásuk és figyelmük diadalmaskodott.

Bean széles mozdulattal a ranglistára mutatott.

– Hol a Sárkány hadtest? – kérdezte.

– Feloszlatták – felelte Petra Arkanian. – A katonákat beolvasztották a többi seregbe, kivéve titeket.

Bean meghallgatta, de megtartotta magának a véleményét. Csak arra tudott gondolni, hogy alig két napja, akár tudott róla, akár nem, ő volt a júdás, akinek csapdába kellett volna csalnia Endert.

– A Sárkányok nélkül annak a listának nincs semmi értelme – mondta Bean. – Akármilyen eredményt is érünk el, az nem lesz ugyanaz, mintha a Sárkány hadtest még létezne.

– Nem igazán tudunk mit kezdeni vele – mutatott rá Dink Meeker.

– Nem az a probléma, hogy a Sárkány nincs ott – folytatta Bean. – Hanem az, hogy a ranglistának nem kellene ott lennie. Mi nem vagyunk egymás ellenségei. A hangyok az ellenség. Mi szövetségesek vagyunk. Egymástól kellene tanulnunk, megosztani az információkat és az ötleteket. Szabadon kellene tudnunk kísérletezni, új dolgokat kipróbálni anélkül, hogy attól félnénk, hogy ez hogyan befolyásolja a helyezésünket. Az a lista ott, a tanárok játéka, ami egymás ellen fordít minket. Mint például Bonzót. Senki sem volt olyan irigy és féltékeny a győzelemre, mint ő, de az ég szerelmére, az a ranglista pontosan arra van kitalálva, hogy olyan parancsnokokat faragjon belőlünk, mint Bonzo. Hajlandó lett volna megverni a legjobb parancsnokunkat, a hangyok elleni legnagyobb reménységünket. És mindezt miért? Mert Ender megalázta őt a rangsorban. Gondoljatok bele! A ranglista fontosabb volt neki, mint a hangyok elleni háború!

– Bonzo őrült volt – jelentette ki William Bee.

– Akkor mi ne legyünk azok – tette hozzá Bean. – Felejtsük el a ranglistát! Kezdjünk minden csatát tiszta lappal, egyesével. Próbáljunk ki mindent, amivel győzhetünk. Ha pedig a csatának vége, a parancsnokok leülnek, és elmagyarázzák, mit gondoltak, mit miért tettek, hogy tanulhassunk egymástól. Ne legyenek titkok! Mindenki próbáljon ki mindent! A ranglista magasról le van ejtve!

Egyetértő dünnyögés hallatszott, és nemcsak a régi Sárkányoktól.

– Könnyű neked – mondta Shen. – Te holtversenyben vagy az utolsó helyen.

– Pontosan ez a probléma – mutatott rá Bean. – Gyanakszol, hogy mik az indítékaim. És miért? A rangsor miatt! Pedig egyszer majd ugyanabban a flottában fogunk szolgálni. Együtt fogunk dolgozni. Megbízunk majd egymásban. Milyen nevetséges hely lenne az NF, ha a hajók kapitányai, az alakulatok parancsnokai meg az admirálisok a pozíciójuk miatt aggódnának ahelyett, hogy együtt dolgoznának a hangyok legyőzésén. Tanulni akarok tőled, Shen. Nem versenyezni akarok veled valami üres rangért, aminek nincs jelentősége, amit a tanárok raknak ki arra a falra, hogy manipuláljanak minket.

– Biztos vagyok benne, hogy ti, Sárkányok alig várjátok, hogy tőlünk, a vesztesektől tanuljatok – vágott felé Petra.

És ott is volt, a felszínre került a probléma.

– Igen, alig várom. Pontosan azért, mert a Sárkány hadtestben voltam. Kilencen vagyunk itt, akik csak azt tudjuk, amit Endertől tanultunk. Lehet, hogy zseniális vezér volt, de nem ő az egyetlen a flottában, de még az iskolában sem, aki tud valamit. Meg kell tanulnom, hogy ti hogyan gondolkodtok. Nem akarom, hogy titkolózzatok előttem, és nektek sincs szükségetek rá, hogy én eltitkoljak előletek valamit. Talán pont az tette Endert olyan jó parancsnokká, hogy az osztagparancsnokai beszéltek egymással, szabadon kipróbálhattak bármit, amíg megosztották egymással, amit kiötlöttek.

Ezúttal több volt az egyetértő dünnyögés. Még a kétkedők is bólogattak.

– Az ajánlatom a következő: egyhangúan elutasítjuk azt a ranglistát, sőt azt is, ami a katonák kantinjában van. Megállapodunk, hogy nem foglalkozunk vele, és kész. Megkérjük a tanárokat, hogy kapcsolják ki a kijelzőket, vagy hagyják üresen. Ha megtagadják, akkor letakarjuk őket, vagy addig dobáljuk székekkel, amíg tönkre nem megy. Nem kell az ő játékukat játszanunk. A saját kezünkbe vehetjük az oktatásunkat, és felkészülhetünk az igazi ellenség ellen. Csak mindig emlékeznünk kell rá, ki az ellenség.

– Aha. A tanárok – mondta Dink Meeker.

Ezen mindenki nevetett, de aztán Dink Meeker felállt az asztalra Bean mellé.

– Én vagyok a rangidős parancsnok a teremben, most, hogy a legidősebbeket továbbküldték. Sőt, talán én vagyok a legidősebb katona az iskolában. Javaslom, hogy fogadjuk el Bean ajánlatát még most, és elmegyek a tanárokhoz, és követelni fogom, hogy kapcsolják ki a kijelzőket. Van ellenvetés?

Egy mukk se hallatszott.

– Akkor a döntés egyhangú. Ha ebédidőben még mindig működik a ranglista, lepedőket hozunk, és letakarjuk. Ha vacsoraidőben még mindig működnek, akkor felejtsük el a székeket és a rongálást. Egyszerűen megtagadjuk a csatákat, amíg ki nem kapcsolják.

Alai szólalt meg a felszolgálópult mellől, ahol eddig sorban állt.

– Az aztán betesz a helyezés... – Aztán rájött, hogy mit mondott, és elnevette magát. – A francba, már teljesen kimosták az agyamat.

Bean még mindig diadalmámorban úszott, amikor reggeli után a Nyúl hadtest szállására ment, hogy hivatalosan is találkozzon végre a katonáival. Késő délelőtti gyakorlatozásra voltak kiírva, és csak fél órája maradt a reggeli és az első tanórája között. Tegnap, mikor Itúval beszélt, más dolgokon járt az esze, és alig figyelt oda, mi volt a helyzet a Nyúl hadtest barakkjában. Most rájött, hogy a Sárkány hadtesttel ellentétben itt mindenki a megszokott, elvárt életkorú volt. Senki sem volt még csak megközelítőleg sem olyan alacsony, mint Bean. Úgy nézett ki, mintha valaki bábuja lett volna, és ami még rosszabb, úgy is érezte magát, ahogy végigsétált az ágyak között és mindenki fölé tornyosult, és lenézett rá.

Félúton járt, mikor megállt és megfordult. Akár most rögtön nevén is nevezhetjük a problémát.

– Az első gond – mondta Bean jó hangosan az az, hogy ti mind túl magasak vagytok.

Senki sem nevetett. Beannek összeszorult a gyomra. De folytatni kell.

– Olyan gyorsan növök, ahogy csak bírok. Azon kívül nem sok mindent tudok tenni ellene.

Erre már néhányan kuncogtak. Ez megkönnyebbülés volt, legalább akadtak páran, akik hajlandóak voltak nyitni felé.

– Az első gyakorlatunk 10.30-kor lesz. Az első csatánk idejét nem tudom megjósolni, de abban biztosak lehettek, hogy a tanárok nem adják meg a szokásos három hónapos felkészülést, ami az új parancsnokoknak jár. A többi parancsnok is így lesz ezzel. Ender Wiggin csak néhány hetet kapott a Sárkány hadtesttel az első csatája előtt... és a Sárkány hadtest új alakulat volt, a semmiből hozták létre. A Nyúl jó hadsereg, jó eredményekkel. Én vagyok itt az egyetlen újonc. Arra számítok, hogy napokon belül megkezdődnek a csaták, legfeljebb egy hetet fogunk kapni. Azután valószínűleg sűrűn fognak jönni egymás után. Az első néhány gyakorlat alkalmával ti fogjátok megtanítani nekem, hogyan működik a már meglévő rendszer. Látnom kell, hogyan dolgoztok együtt az osztagparancsnokokkal, hogyan dolgoznak együtt az osztagok, hogyan reagáltok a parancsokra, milyen módszereket használtok. Lesz nekem is mondanivalóm, de inkább a hozzáállásról, mint a taktikáról. Mindent összevetve szeretném látni, mit csináltatok Carn alatt. Sokat segítene, ha teljes erőbedobással gyakorlatoznátok, hogy láthassam, milyen, amikor a legjobb formátokat hozzátok. Van kérdés?

Nincs. Néma csend.

– Van még egy dolog. Tegnapelőtt Bonzo és néhány barátja Ender Wiggint követték a folyosón. Láttam a veszélyt, de a Sárkány hadtest katonái többnyire túl kicsik voltak, hogy legyen esélyük Bonzo bandája ellen. Nem véletlen, hogy amikor a parancsnokomnak segítségre volt szüksége, a Nyúl hadtest ajtajához jöttem. Nem ez volt a legközelebbi barakk. Azért jöttem ide, mert tudtam, hogy Carn Carby tisztességes parancsnok, és hittem benne, hogy a serege is ilyen. Még ha nem is kedveltétek túlzottan Ender Wiggint vagy a Sárkány hadtestet, tudtam, nem hagyjátok, hogy néhány keménylegény megverjen egy kisebb gyereket, csak azért, mert tisztességes küzdelemben nem tudta legyőzni. Igazam lett veletek kapcsolatban. Mikor előjöttetek a barakkból szemtanúnak a folyosóra, büszke voltam rá, hogy így kiálltatok a tisztesség mellett. Most pedig büszke vagyok, hogy közétek tartozhatok.

Ez megtette a hatását. A hízelgés ritkán sikertelen, különösen, ha őszinte. Tudatta velük, hogy már kiérdemelték a bizalmát, és ez oldotta a feszültséget, mert attól tartottak, hogy egy volt Sárkány lenézi őket, mert ők voltak az első sereg, akiket megvertek. Most már tudták, mi a helyzet, és így Beannek volt esélye elnyerni a bizalmukat.

Itú tapsolni kezdett, a többiek csatlakoztak hozzá. Nem volt egy hosszú éljenzés, de elég volt hozzá, hogy jelezzék: az ajtajuk nyitva áll.

Felemelte a kezét, hogy elcsendesítse a tapsot, ami éppen elha-lóban volt.

– Szeretnék beszélni az osztagparancsnokokkal a szállásomon. A többiekkel találkozunk a gyakorlaton.

Itú rögtön mellette termett.

– Szép munka – mondta. – Csak egyet tévedtél.

– Mit?

– Nem te vagy az egyetlen új arc.

– Más Sárkányt is ide irányítottak át? – Egy pillanatig reménykedett benne, hogy Nikolai lesz az. Szüksége lenne egy megbízható barátra.

Nem volt ilyen szerencséje.

– Nem, egy Sárkány-katona veteránnak számít! Ez a srác új. Most érkezett a Hadiskolába, tegnap délután, és tegnap este helyezték át ide, miután te már elmentél.

– Egy újonc? Egyenesen egy seregbe?

– Mi is ezt kérdeztük, és azt mondta, sokat tanult már. Egy csomó műtéten átesett a Földön, és közben végig tanult, szóval...

– Még lábadozik?

– Nem, a járásával már minden rendben... szóval, mi lenne, ha találkoznál vele? Csak annyit kell tudnom, hogy beosszuk-e egy osztagba, vagy mi legyen?

– Eh, lássuk.

Itú hátrakísérte a szoba végébe. És ott állt, az ágya mellett, kicsit magasabban, mint amire emlékezett, két, egyforma, egyenes lábbal. A fiú, akit utoljára akkor látott, amikor Poke megcsókolta, percekkel azelőtt, hogy a lány halott testét a vízbe dobta.

– Ho, Achilles! – köszönt Bean.

– Ho, Bean! – válaszolt Achilles, és diadalmasan elvigyorodott.

– Úgy tűnik, te vagy itt a nagyfönök.

– Mondhatni.

– Ti ismeritek egymást? – kérdezte Itú.

– Ismertük egymást Rotterdamban – felelte Achilles.

Nem lehetett véletlen, hogy hozzám osztották be. Csak Carlotta nővérnek mondtam el, mit csinált, de fogalmam sincs, mit mondott el az apáca az NF-nek. Talán azért tették ide, mert azt hitték, mivel mindketten rotterdami utcagyerekek voltunk, ugyanabból a bandából – ugyanabból a családból segíthetek neki, hogy könnyebben beilleszkedjen. Vagy talán tudták, hogy' egy gyilkos, aki képes nagyon sokáig emlékezni az őt ért sérelmekre, és lecsapni, amikor a legkevésbé számítanak rá. Talán tudták, hogy a halálomat tervezi, ahogyan Poke-ét is eltervezte. Talán ő az én Bonzo Madridom.

Csakhogy én nem vettem önvédelmi leckéket. És feleakkora vagyok, mint ő. Nem tudnék elég magasra ugrani, hogy betörjem az orrát. Akármit próbáltak is elérni azzal, hogy Ender életét kockáztatták, Endernek jobb esélyei voltak a túlélésre, mint nekem.

Az egyetlen előnyöm, hogy Achilles-nek fontosabb a túlélés, mint a bosszú. Mivel nem felejti el a sérelmeit, ezért nem sürgős neki a megtorlás sem. Bonzóval ellentétben sosem hagyja magát olyan helyzetbe csalni, ahol azonosítható lenne, ha gyilkosságot követ el. Amíg azt hiszi, hogy szüksége van rám, és amíg nem vagyok egyedül, biztonságban vagyok.

Biztonságban. Megborzongott. Poke is biztonságban érezte magát.

– Achilles volt az én parancsnokom odalent – mondta Bean.

– Segített nekünk, gyerekeknek életben maradni. Bejuttatott minket az ételosztó konyhákba.

– Bean szerénykedik – mondta Achilles. – Az egész az ő ötlete volt. Ő tanított meg rá minket, milyen, ha együtt dolgozunk. Azóta sokat tanultam, Bean. Egy évig nem volt más, csak könyvek és leckék... miközben a lábamat faragták, porlasztották és újranövesztették a csontomat. Mikor eleget tudtam, megértettem, milyen nagy ugráshoz segítettél hozzá. A barbarizmusból a civilizációba. Bean olyan, mintha az emberi evolúciót játszatná újra.

Bean nem volt ostoba, felismerte, ha hízelgést akartak használni ellene. Ugyanakkor hasznos volt, ha egy Földről jött új fiú ismeri őt, és tiszteletet mutat iránta.

– A pigmeusok evolúcióját – mondta Bean.

– Bean volt a legkeményebb kis vakarcs az utcán, én mondom.

Nem, Beannek nem erre volt szüksége. Achilles átlépte a határt

a hízelgés és a birtoklás között. A „kemény kis vakarcs” Beanről szóló történetek szükségszerűen Achillest helyezik Bean fölé, atyáskodón, mint aki képes elbírálni őt. Ezek a történetek Beant is jó fényben tüntethetik fel ugyan, de igazából Achilles helyét biztosítanák be, aki így hamar bennfentesnek látszana. Bean egyelőre nem akarta, hogy Achilles bennfentes legyen.

Achilles már folytatta is, ahogy egyre többen gyűltek köré, hogy hallgassák.

– Úgy kerültem Bean bandájába, hogy...

– Nem az én bandám volt – vágott közbe Bean. – És itt, a Hadiskolában nem beszélünk az otthonunkról, és nem is hallgatjuk az ilyen sztorikat. Hálás lennék, ha nem beszélnél többet arról, mi történt Rotterdamban, amíg az én hadseregemben vagy.

Az elején még kedves volt, de most eljött az idő a hatalom kimutatására.

Achilles jelét sem adta annak, hogy zavarba hozta volna a letorkolás.

– Értettem. Nem probléma.

– Ideje, hogy mindenki menjen az óráira – mondta Bean a katonáknak. – Nekem beszélnem kell az osztagparancsnokokkal.

Bean Ambulra mutatott, egy thai fiúra, aki az aktája szerint már rég osztagparancsnok lehetett volna, de nem volt hajlandó ostoba parancsokat teljesíteni.

– Ambul, téged bízlak meg, hogy elkísérd Achillest az óráira és vissza, és megtanítsd neki az öltözék használatát és az alapvető mozgást a küzdőteremben. Achilles, fogadj szót Ambulnak, mintha maga Isten parancsolná, amíg beosztalak egy csoportba.

Achilles elvigyorodott.

– De én nem engedelmeskedem Istennek.

Gondolod, hogy nem tudom?

– A parancsra a helyes válasz az „igen, uram”.

Achilles vigyora elhalványult.

– Igen, uram.

– Örülök, hogy itt vagy – hazudta Bean.

– Örülök, hogy itt lehetek, uram – mondta Achilles.

Bean szinte biztos volt benne, hogy Achilles nem hazudott, de sokkal bonyolultabb oka volt az örömre, és most már bizonyára újult erővel kívánta Bean halálát.

Most először értette meg Bean, miért tett úgy Ender szinte mindig, mintha nem tudná, milyen veszélyben van Bonzo miatt. Egyszerű választás volt. Vagy megvédi saját magát, vagy fenntartja az uralmat a serege fölött. Az igazi hatalomhoz Beannek teljes engedelmességet és tiszteletet kellett elvárnia a katonáitól, még ha ez azt is jelentette, hogy rendre kellett intenie Achillest, akiben ettől csak megnő a bosszúvágy, és még nagyobb veszélyt jelent Beanre.

Ugyanakkor azt is sejtette, hogy Achilles nem lenne itt, ha nem lenne meg benne a képesség, hogy parancsnok legyen. Kiválóan teljesített mint az apukánk, még Rotterdamban. Most már az én felelősségem, hogy a lehető leggyorsabban kitanítsam, hogy hasznára válhasson az NF-nek. Nem hagyhatom, hogy személyes aggályaim ezt befolyásolják. Tehát még ha Achilles maga a megtestesült gonosz is, az én feladatom, hogy hatékony katonává képezzem ki, és esélye legyen a parancsnokságra.

Időközben pedig majd vigyázok magamra.

20.

PRÓBA

– Felvitték a Hadiskolába, igaz?

– Carlotta nővér, most eltávozáson vagyok. Ez azt jelenti, hogy kirúgtak, ha még nem ismerte volna fel, hogyan működik az NF.

– Kirúgták! Micsoda igazságtalanság! Magát le kéne lőni.

– Ha Szent Miklós rendjének lennének kolostorai, a főapáca most komoly vezeklést róna ki magára emiatt a keresztényinek egyáltalán nem nevezhető gondolat miatt.

– Kivette a kairói kórházból, és egyenesen az iskolába küldte. Hiába figyelmeztettem.

– Észrevette, hogy hagyományos számon hívott? Ez azt jelenti, hogy a Földön vagyok. Most már valaki más vezeti az iskolát.

– Sorozatgyilkos, ugye, tudja? Nem csak azt a lányt ölte meg Rotterdamban. Volt ott egy fiú is, akit Helga Ulyssesnek hívott. Néhány hete találták meg a holttestét.

– Achilles az elmúlt egy évben orvosi kezelés alatt állt.

– A halottkém szerint legalább egy éve ölhették meg. A testet egy raktár mögött elrejtve találták meg a halpiac közelében. Még a szagokat is elnyomta. És van tovább is. Egy tanár az iskolában, ahová beírattam.

– Ah, igaz. Egy iskola, ahova maga íratta be, még előttem.

– A tanár kiesett a legfelső emeletről.

– Se szemtanú, se bizonyíték.

– Pontosan.

– Lát itt valami összefüggést?

– Pont ez a lényeg. Achilles nem óvatlanul gyilkol. Nem is találomra válogatja az áldozatait. Aki tehetetlennek, megvertnek, elesettnek látta őt... nem tudja elviselni a szégyent. Csak úgy szabadulhat meg tőle, ha teljes hatalmat gyakorol afölött, aki szerinte megalázta.

– Most már pszichológus is?

– Megmutattam a bizonyítékokat egy szakértőnek.

– A feltételezett bizonyítékokat.

– Ez nem a bíróság, ezredes. Azzal az emberrel beszélek, aki ezt a gyilkost egy iskolába küldte ahhoz a gyerekhez, aki eredetileg kitalálta a tervet, amivel megalázták. Aki a halálát akarta. A szakértő szerint annak az esélye, hogy Achilles nem próbálja megölni Beant, nulla.

– Az űrben ez nem olyan egyszerű. Nincsenek dokkok, például.

– Tudja, honnan tudtam, hogy felküldte az állomásra?

– Biztos vagyok benne, hogy égi és földi forrásai is vannak.

– Kedves barátom, dr.Vivian Delamar volt a sebész, aki Achilles lábát műtötte.

– Ha jól emlékszem, maga ajánlotta.

– Mielőtt tudtam, kicsoda Achilles valójában. Mikor megtudtam, felhívtam, és figyelmeztettem, hogy legyen óvatos, mert a szakértőm szerint ő is veszélyben van.

– Az, aki helyreállította a lábát? Miért?

– Senki sem látja tehetetlenebbnek, mint az a sebész, aki műti, miközben ott fekszik, érzéstelenítőkkel telenyomva. A józan eszem azt diktálja, talán ő is megértette, hogy helytelen bántani azt a nőt, aki annyi jót tett vele. De ugyanez lenne a helyzet Poke-kal is, akit először ölt meg. Ha az volt az első gyilkossága.

– Szóval... dr.Vívían Delamar. Figyelmeztette. Mit tudott meg? Achilles az érzéstelenítők hatására elmotyogott valamit?

– Sosem fogjuk megtudni. Megölte őt is.

– Maga most viccel.

– Itt vagyok Kairóban. Holnap van a temetése. Szívrohamnak nyilvánították, amíg nem kértem meg őket, hogy keressenek tűnyomokat. Találtak is egyet, és azóta gyilkosságként tartják

nyilván az esetet. Achilles tud olvasni. Megtanulta, milyen szerekre van szüksége. Azt nem tudom csak, hogyan vette rá, hogy mozdulatlan maradjon.

– Hogyan hihetném el ezt az egészet, Carlotta nővér? A fiú nagylelkű, kegyes, vonzza az embereket, született vezér. Az ilyenek nem ölnek.

– Kik haltak meg? A tanár, aki gúnyolta a tudatlansága miatt, és amikor először ment iskolába, megalázta az egész osztály előtt. Az orvos, aki látta tehetetlenül, érzéstelenítő és altató hatása alatt. Az utcagyerek, akinek a bandája legyűrte őt. A másik utcagyerek, aki megfogadta, hogy megöli, és aki miatt bujkált. Lehet, hogy a véletlen egybeesést elhinné egy esküdtszék, de magának be kellene látnia...

– Igen, meggyőzött, hogy valódi a veszély. De már figyelmeztettem a tanárokat, hogy Achilles veszedelmes lehet. Most pedig már tényleg nem én irányítom a Hadiskolát.

– Még mindig megvannak a kapcsolatai. Ha komolyabb figyelmeztetést küld, biztosan intézkednek.

– Megteszem a szükséges lépéseket.

– Hazudik.

– Ezt telefonon keresztül meg tudja állapítani?

– Szándékosan veszélynek akarja kitenni Beant!

– Nővér... igen, ki akarom tenni. De nem ennyinek. Megteszem, amit tudok.

– Ha Beannek baja esik, Isten színe előtt kell elszámolnia vele.

– Akkor be kell állnia a sorba, Carlotta nővér. Az NF hadbíróságáé az elsőbbség.

Bean lenézett a szellőzőaknába, és azon csodálkozott, hogyan fért be ide egyáltalán? Mekkora volt? Mint egy patkány?

Szerencsére most, hogy saját szobája volt, nem szorult csak a kifúvónyílásokra. Az asztalára tette a székét, és felmászott a hosz-szú, vékony beömlőkhöz, a szobája folyosó felőli oldalán. A felső panelek eltérőek voltak a szegecselt falaktól, és könnyen lejöttek. Itt már elég hely volt, hogy szinte bármelyik gyerek bemásszon a folyosó álmennyezete fölé.

Bean levette a ruháját, és bemászott a szellőzőrendszerbe.

Ezúttal szűkösebb volt – meglepődött, mennyit nőtt. Gyorsan elmászott a karbantartó területig a kazánok közelébe. Megfejtette, hogyan működik a világítási rendszer, és gondosan leszerelt minden égőt és fali világítást azokon a területeken, ahol sötétségre volt szüksége. Úgy alakította ki a helyet, hogy ha bezárta az ajtót, a széles, függőleges akna egy terjedelmes szakasza sötétségbe borult. Gondosan felállította a csapdáját.

Achilles nem győzött csodálkozni, hogyan engedett az univerzum folyamatosan az akaratának. Úgy tűnt, bármire vágyik, megkapja. Poke és a bandája, ami a többiek fölé emelte. Carlotta nővér, aki a brüsszeli iskolába juttatta. Dr. Delamar, aki kiegyenesítette a lábát, hogy tudjon jutni, hogy ugyanúgy nézzen ki, mint a többi vele egykorú fiú. Most pedig itt van a Hadiskolában, és ki az első parancsnoka? A kis Bean, aki a szárnya alá veszi, és segít feljebb emelkednie az iskolában. Mintha az univerzumot úgy tervezték volna, hogy őt szolgálja, a benne lévő emberek pedig a vágyaihoz igazodjanak.

A küzdőterem mindennél szuperebb volt. Háború egy dobozban. Célozz a fegyverrel, amire a másik gyerek ruhája megdermed. Ambul persze elkövette azt a hibát, hogy úgy demonstrálta, hogy lefagyasztotta Achillest, aztán nevetett, ahogy aggódó arccal, mozgásra képtelenül lebegett a levegőben. Hibát követett el. Az ilyesmi belülről marta Achillest, amíg nem billentette helyre a mérleget. Több kedvesség és tisztelet kellene a világba.

Ott van például Bean is. Eleinte ígéretesnek tűnt, de aztán elkezdte lekezelni Achillest. Tett róla, hogy a többiek lássák, hogy ugyan régebben Bean apukája volt, most csak egy katona a hadseregében. Szükségtelen. Fölösleges így leoltani valakit. Bean megváltozott. Akkoriban, mikor Poke leterítette Achillest, és megalázta a többi kisgyerek előtt, Bean volt az egyetlen, aki tiszteletet mutatott iránta. „Öld meg”, mondta Bean. Akkor tudta, hogy az a kicsi gyerek, az az aprócska fiú még úgy, a földön fekve is látta, hogy ő veszélyes. Most mintha elfelejtette volna. Szinte biztos volt benne, hogy Bean vette rá Ambult, hogy fagyassza le az öltözékét, és alázza meg a gyakorlatozás során, hogy a többiek kinevethessék.

Barátod és védelmeződ voltam, Bean, mert tiszteletet mutattál irántam. Most azonban mérlegelnem kell, ahogyan itt viselkedtél velem. Nem mutattál tiszteletet.

A gond az volt, hogy a Hadiskolában nem adtak a kezükbe semmi olyasmit, amit fegyverként lehetne használni, és minden túlontúl biztonságos volt. Soha senki nem maradt egyedül. Kivéve a parancsnokokat. A szállásukon. Ez jó hír volt. Achilles azonban sejtette, hogy a tanároknak van rá valami módszerük, hogy nyomon kövessenek minden egyes diákot, bárhol volt is. Ki kell ismernie a rendszert, hogy tudja, hogyan kerülje meg, mielőtt elégtételt vesz.

Eleinte a tanulásra kellett fordítania a figyelmét. A lehetőségek majd jönnek maguktól. Ő pedig, mert olyan volt, amilyen, észreveszi majd ezeket a lehetőségeket, és megragadja őket. Semmi sem állhat a felemelkedése útjába, amíg övé nem lesz minden hatalom. Akkor aztán tökéletes igazság lesz a világon, nem ez a szánalmas rendszer, ami miatt annyi gyerek éhezik és nyomorog az utcákon, miközben mások kiváltságos életet élnek, biztonságban, egészségben. Minden felnőtt, aki a világot irányítja, ostoba vagy alkalmatlan. Az univerzum azonban engedelmeskedik Achilles-nek. Csak ő tudja megjavítani a világot.

Harmadik napja volt, hogy az iskolába érkezett, és a Nyúl hadsereg először ment csatába Bean vezetése alatt. Veszítettek. Nem veszítettek volna, ha Achilles lett volna a parancsnok. Bean valami ostoba, érzelgős dolgot művelt, hagyta, hogy az osztagparancsnokok dönthessenek. Pedig nyilvánvaló volt, hogy Bean elődje rosszul választotta ki az osztagparancsnokokat. Ha Bean győzni akar, szorosabbra kell fognia a seregét. Amikor próbálta ezt javasolni Beannek, a gyerek csak bölcsen mosolygott – bosszantóan fölényes mosollyal –, és azt mondta neki, hogy a győzelem kulcsa az, hogy minden osztagparancsnok és idővel minden katona átlássa az egész helyzetet, és képes legyen önállóan cselekedni a győzelem érdekében. Achilles legszívesebben felpofozta volna, olyan ostobaság volt ez. Azok, akik tudták, hogyan teremtsenek rendet, és hogyan irányítsák a dolgokat, nem hagyhatják, hogy mások belezavarjanak a saját kis zagyvaságaikkal. Meg kell ragadni a gyeplőt, és keményen tartani. Engedelmességet verni az embereibe. Ahogy Nagy Frigyes is mondta: a katonának jobban kell tartania a feletteseitől, mint az ellenség fegyvereitől. Nem lehet uralkodni a hatalom nyers kinyilvánítása nélkül. A követőknek fejet kell hajtaniuk a vezér előtt. Sőt, fel kell adniuk a gondolataikat, hogy a vezérük elméje és akarata irányítsa őket. Úgy tűnt, Achilles-en kívül senki nem értette meg, hogy ez volt a hangyok erejének a titka. Nem volt önálló tudatuk, csak a boly közös tudata. Tökéletesen alávetették magukat a királynőnek. Nem tudjuk legyőzni a hangyokat, ha nem tanulunk tőlük, ha nem leszünk olyanok, mint ők.

Persze ezt hiába is magyarázná Beannek. Nem hallgatna rá. Sosem tenné bollyá a Nyúl hadtestet. Azon dolgozott, hogy káoszt teremtsen. Elviselhetetlen volt a jelenléte.

Elviselhetetlen... ám éppen, amikor Achilles úgy gondolta, nem tudja tovább elviselni az ostobaságát és pazarolni tovább az idejét, Bean a szállására hívatta.

Achilles megriadt, mikor belépett, és azt látta, hogy Bean leszedte a szellőzőrácsot és a fal egyik paneljét, amivel hozzáfért a szellőzőrendszerhez. Egyáltalán nem erre számított.

– Vedd le a ruháidat – parancsolta Bean.

Achilles azt gyanította, hogy Bean meg akarja alázni, de Bean vetkőzni kezdett.

– Az egyenruhákon keresztül követnek nyomon minket – magyarázta Bean. – Ha nincs rajtad, nem tudják, hol vagy, kivéve a küzdőteremben és az edzőteremben, ahol méregdrága műszerekkel követnek mindenkit. De mi nem oda megyünk, úgyhogy vetkőzz.

Bean már meztelen volt. Ha Bean megtette, akkor Achilles nem szégyenülhet meg, ha utánozza.

– Ender meg én mindig ezt csináltuk – folytatta Bean. – Mindenki azt hitte, Ender milyen zseniális parancsnok volt, pedig az az igazság, hogy a többi parancsnok minden tervéről tudott, mert kémkedett utánuk a szellőzőkben. Mindig tudtunk mindent előre. Úgy nem volt nehéz győzni.

Achilles nevetett. Ez briliáns! Lehet, hogy Bean ostoba, de ez az Ender, akiről Achilles annyit hallott, tudta, mit csinál.

– Két ember kell hozzá, igaz?

– Ahhoz, hogy oda jussunk, ahol a tanárokat lehet kikémlelni, egy széles, vaksötét aknán keresztül vezet az út. Nem tudok lemászni egyedül. Kell valaki, aki leereszt, és majd visszahúz. Nem tudtam, kiben bízhatok a Nyúl hadtestben, aztán... ott voltál te. Egy haver a múltból.

Megint megtörténik. Az univerzum enged az akaratának. Bean és ő egyedül lesznek. Senki sem követi nyomon őket. Senki sem fogja tudni, mi történt.

– Benne vagyok – vágta rá Achilles.

– Tarts bakot nekem. Te elég magas vagy, hogy egyedül bemássz.

Bean nyilvánvalóan sokszor csinálta már ezt. Követte ő is a szellőzőbe, figyelte, hova teszi a kezét és a lábát, és hamarosan ő is ugyanolyan magabiztosan mászott, mint Bean. Minden alkalommal, amikor a lábát használta, még mindig elcsodálkozott, hogy oda tudta tenni, ahová akarta, és könnyedén megtartotta. Dr. Delamar kiváló sebész volt, de még ő is azt mondta, hogy sosem látott még ilyen jól reagálni szervezetet a kezelésre. A teste tudta, hogyan legyen egész, hogyan legyen erős. Azok a nyomorékként eltelt évek arra voltak jók, hogy az univerzum megtanítsa Achillest, milyen elviselhetetlen a rendetlenség. Most, hogy a teste tökéletes volt, elkezdhette rendbe hozni a dolgokat.

Gondosan megjegyezte, milyen úton haladtak. Ha úgy adódik, vissza kell tudnia jönni egyedül. Nem engedheti meg magának, hogy eltévedjen, hogy elárulja magát. Senki sem tudhatja, hogy valaha is a szellőzőben járt. Amíg nem ad okot rá, a tanárok sosem fognak gyanakodni. Úgy tudják, hogy Bean és ő barátok voltak. És amikor Achilles meggyászolja a gyereket, a könnyei is őszinték lesznek. Mindig azok voltak, mert volt valami nemesség ezekben a tragikus halálokban. Valami grandiozitás, ahogy az univerzum Achilles kezén keresztül kifejtette akaratát.

Egy szobába értek, ahol látszott az űrállomás gerendázata, és a közelben kazánok dübörögtek. A tűz remek! Kevés nyomot hagy hátra. Az emberek gyorsan meghalnak, ha tűzbe esnek. Balesetek pedig mindig történnek. Bean is egyedül mászkál... jó lenne, ha a kazánok közelébe mennének.

Bean ehelyett kinyitott egy ajtót, amely egy sötét térbe vezetett. A beeső fényben látszott egy fekete hasadék, kicsit távolabb.

– Ne lépj át azon! – szólt Bean derűsen. Felvett egy tekercs vékony kötelet a földről. – Ezt köldökzsinórnak hívják. Biztonsági felszerelés. Ezzel rögzítik magukat a szerelők, ha az űrállomást javítják kívülről. Enderrel találtuk ki az egészet. Átdobtuk egy gerendán ott fönt, így az akna közepén tart, ha leereszkedek. Kézzel nem jó megfogni, mert könnyen megvág, ha csúszni kezd. Ezért hurkot kell csomózni rá és belebújni, úgy nem csúszhat meg, látod? És kapaszkodj meg alaposan. A gravitáció nem olyan erős, így csak egyszerűen leugrok. Kimértük, hogy pont annál a szellőzőszintnél álljak meg, ahol a tanárok szállásai vannak.

– Nem fáj, mikor megállít?

– De, rohadtul – vigyorgott Bean. – De fájdalom nélkül nincs győzelem, igaz? Lent kibújok a hurokból, és odakötözöm egy kiálló fémdarabhoz. Ha végeztem és jövök vissza, háromszor megrángatom, ha már rajtam van. Akkor felhúzhatsz. De ne a kezeddel. Csak sétálj ki azon az ajtón. Ha eljutsz odáig, ahol bejöttünk, kerüld meg a gerendát, és menj tovább, amíg egy falhoz nem érsz. Aztán várj, amíg visszalendülök ide, erre a párkányra. Kibújok a hurokból, te visszajössz, és itt hagyjuk a kötelet a következő alkalomra. Egyszerű, nem?

– Zseniális – mosolygott vissza Achilles.

Ahelyett, hogy a falig sétálna, simán továbbsétálhat, hogy Bean az akna közepén lógjon, és ne tudjon semmit sem elérni. Akkor lesz ideje találni valamit, amihez hozzákötheti a kötelet a sötét szobában. A kazánok robaja és a ventilátorok zaja elnyomná a segélykiáltásait, Achilles-nek pedig lesz ideje felderíteni a terepet. Rájönni, hogyan jusson el a kazánokig. Visszahúzza Beant, megfojtja, majd a tűzbe dobja a holttestét. A kötelet pedig lehajítja az aknába. Senki sem fogja megtalálni. Valószínűleg Beant se találják meg soha, vagy ha mégis, addigra minden lágyszövet elhamvad, nyoma sem lesz a fojtogatásnak. Takaros. Néhol improvizálni kell majd, de ez mindig így van. Majd útközben megoldja a felmerülő problémákat.

Achilles átbújtatta a fején a hurkot, aztán szorosra húzta a hóna alatt, miközben Bean belebújt a hurokba a kötél másik végén.

– Kész – mondta Achilles.

– Ellenőrizd, hogy szoros legyen, nehogy megvágjon, mikor leérek az aljára.

– Elég szoros.

Bean mégis ellenőrizte. Bebújtatta egy ujját a kötél alá.

– Szorosabbra – parancsolta.

Achilles meghúzta.

– Jó – mondta Bean. – Kész. Csináljuk.

Csináljuk? Beannek kellett volna csinálnia.

Aztán a kötél megfeszült, és Achilles elemelkedett a padlótól. Még néhány rántás, és ő lógott az akna közepén. A kötél vágta a bőrét.

Amikor Bean azt mondta, „csináljuk”, valaki máshoz beszélt. Valakihez, aki már itt várt. A kis áruló!

Achilles azonban nem mondott semmit. Felnyúlt, hogy meg tudja-e érinteni a gerendát, de túl messze volt. Nem is mászhatott fel, puszta kézzel semmiképpen, különösen, hogy a kötelet a saját súlya tartotta feszesen.

Fészkelődni kezdett, hogy hintázni kezdjen, de hiába lengedezett, sehol sem érte el a falat.

Ideje beszélni.

– Mi ez az egész, Bean?

– Poke.

– Poke halott, Bean.

– Megcsókoltad. Megölted. Bedobtad a vízbe.

Achilles érezte, hogy átforrósodik az arca. Azt senki sem láthatta. Csak találgatott. De akkor honnan tudja, hogy előtte megcsókolta?

– Tévedsz – tiltakozott Achilles.

– Az szomorú. Akkor ártatlan ember fog meghalni a gyilkosság miatt.

– Meghalni? Ugyan, Bean. Te nem vagy gyilkos.

– De a szellőzőben fújó száraz, meleg levegő megteszi. Egy nap alatt kiszáradsz. Már érzed is a szádban, igaz? Ott fogsz lógni, és múmiává aszalódsz. Ez a beszívórendszer, a levegőt ezután megszűrik és fertőtlenítik. Még ha bűzölög is egy darabig a hullád, azt sem fogja érezni senki. Senki sem fog látni... ide nem világít be a fény. Amúgy sem jár erre senki. Nem, Achilles eltűnése a Hadiskola örök rejtélye marad. Kísértethistória leszel, amivel az újoncokat rémisztgetik.

– Bean, de hát nem én tettem!

– Láttalak, Achilles, te szerencsétlen tuskó! Nem érdekel, mit mondasz, láttalak. Sosem hittem volna, hogy megfizethetsz azért, amit Poke-kal tettél. Poke csak segített neked. Én követeltem, hogy öljön meg, de ő megkönyörült rajtad. Az utcák királyává emelt. És te ezért megölted.

– Nem öltem meg!

– Hadd magyarázzam el neked, Achilles, mivel láthatóan túl ostoba vagy, hogy felfogd, hol vagy. Lent, a Földön lehet, hogy hozzászoktál, hogy okosabb vagy mindenki másnál, aki körülötted volt. De itt, a Hadiskolában mindenki olyan okos, mint te, sőt, a többségünk okosabb. Azt hiszed, Ambul nem látta, hogyan néztél rá? Azt hiszed, nem tudta, hogy halálra van ítélve, mert nevetett rajtad? Azt hiszed, a többiek a seregben nem hittek nekem, mikor elmondtam, ki vagy te? Már látták, hogy valami nincs rendben veled. A felnőttek talán nem szúrták ki, ők talán bevették azt, ahogy behízelegted magad, de mi nem. És mivel nemrég egy gyerek meg akart ölni egy másikat, senki sem akarja, hogy ez még egyszer megtörténhessen. Senki sem akarja megvárni, amíg te lépsz. Mert, tudod, mi teszünk a tisztességre. Katonák vagyunk. A katonák nem adnak esélyt az ellenségnek. A katonák hátba lőnek, kelepcét állítanak, hazudnak az ellenségnek, és minden lehetséges alkalommal túlerőben támadnak. A te módszered csak a civilek között működik. És túl magabiztos, túl ostoba, túl őrült voltál, hogy ezt felfogd.

Achilles tudta, hogy Beannek igaza van. Súlyosan elszámolta magát. Elfelejtette, hogy amikor Bean azt mondta Poke-nak, hogy ölje meg, nemcsak tiszteletet mutatott Achilles iránt, hanem valóban meg is akarta ölni Achillest.

Rosszul alakultak a dolgok.

– Kétféleképpen végződhet ez a történet. Az egyik, hogy csak lógsz ott, mi pedig felváltva figyelünk, nehogy valahogy kiszabadulj, amíg be nem adod a kulcsot, aztán éljük tovább az életünket. A másik, hogy bevallasz mindent, de mindent, nemcsak azt, amiről azt hiszed, hogy tudunk. Mindent. Aztán bevallód a tanároknak. Bevallód a pszichiátereknek is, akik ki fognak vizsgálni. Addig gyónsz, amíg be nem raknak egy elmegyógyintézetbe a Földön. Nem érdekel, melyik megoldást választod. Csak az számít, hogy soha többé nem sétálhatsz szabadon a Hadiskola folyosóján. Vagy bárhol máshol. Melyiket választod? Kiszáradsz a kötélen, vagy elmondasz mindent, hogy a tanárok lássák, menynyire őrült vagy?

– Hozzatok egy tanárt, és bevallók mindent!

– Nem hallottad, amikor elmagyaráztam, mennyire nem vagyunk hülyék? Most gyónsz. Tanúk előtt. Mi pedig felvesszük. Nem hozunk ide semmiféle tanárt, hogy lássa, ahogy lógsz ott, és megsajnáljon. Az a tanár, aki ide fog jönni, már mindent tudni fog, és fél tucat tengerészgyalogos kíséri majd, hogy lefogjanak és szétcincáljanak, ha nagyon pattogsz. Mert tudod, Achilles, errefelé nem szarral gurigáznak. Nem adnak esélyt a menekülésre. Itt nincsenek jogaid. Nem lesznek jogaid, amíg vissza nem térsz a Földre. Ez az utolsó esélyed. Gyónj!

Achilles majdnem hangosan felnevetett. Fontos volt, hogy Bean azt higgye, győzött. Egyelőre győzött ugyan, Achilles látta, hogy nincs esélye, hogy a Hadiskolában maradjon. Bean azonban nem elég okos, hogy egyszerűen csak végezzen vele. Nem, Bean teljesen szükségtelenül életben hagyja. Amíg Achilles életben van, idővel az ő akarata szerint fognak alakulni a dolgok. Az univerzum meghajlik, kinyílik egy ajtó, és ő megint szabad lesz. Méghozzá hamarosan.

Nem lett volna szabad nyitva hagynod az ajtót nekem, Bean. Mert egy nap meg foglak ölni. Téged, és bárkit, aki tehetetlennek látott engem.

– Jól van – mondta Achilles. – Megöltem Poke-ot. Megfojtottam, és a folyóba dobtam.

– Tovább.

– Mit akarsz még tudni? Hogy hogyan pisilte össze magát, és hogyan szart be, amíg haldoklott? Azt, hogy hogyan dülledt ki a szeme?

– Egy gyilkosság még nem juttat elmeosztályra, Achilles. Tudom, hogy többet is megöltél.

– Miből gondolod?

– Mert nem zavart ez az egy.

Sosem zavart, már az első sem. Nem érted te a hatalmat. Ha zavar, akkor nem vagy alkalmas rá, hogy tiéd legyen a hatalom.

– Megöltem Ulyssest is, persze, de csak mert zavart.

– És?

– Nem vagyok tömeggyilkos, Bean.

– Azért élsz, hogy ölj, Achilles. Ki vele! Aztán győzz meg róla, hogy az volt minden.

De Achilles csak játszadozott vele. Már előbb eldöntötte, hogy elmond mindent.

– A legutóbbi dr. Vivian Delamar volt – vallotta be. – Mondtam neki, hogy ne teljes érzéstelenítésben műtsön. Mondtam neki, hogy tudatomnál akarok lenni, el tudom viselni a fájdalmat. De neki uralnia kellett a helyzetet. Hát, ha annyira szerette uralni a dolgokat, miért fordított hátat nekem? Miért volt olyan idióta, hogy azt hitte, tényleg van fegyverem? Olyan erősen nyomtam a hátának a nyelvcsipeszt, hogy nem is érezte, mikor beleszúrtam a tűt. Szívrohamot kapott az irodájában. Senki sem tudta, hogy egyáltalán ott voltam. Mondjam tovább?

– Az összeset, Achilles.

Húsz percbe telt, míg Achilles beszámolt mindenről, mind a hét alkalomról, amikor helyrehozta az egyensúlyt. Éppenséggel tetszett neki, hogy így elmondhatja. Senki sem tudta egészen mostanáig, micsoda hatalma van. Látni akarta az arcukat, csak az hiányzott neki. Látni akarta az undort, ami elárulja a gyengeségüket, azt, hogy képtelenek szembenézni az igazi hatalommal. Machiavelli megértette. Ha uralkodni akarsz, nem félhetsz ölni érte. Szaddám Húszéin is tudta – hajlandónak kell lenned a saját kezeddel is ölni. Nem maradhatsz a háttérben, és hagyhatod, hogy mindig mások tegyék meg helyetted. Sztálin is megértette – nem lehetsz hűséges senkihez, mert az csak legyengít. Lenin jó volt Sztálinhoz, esélyt adott neki, kiemelte a tömegből, a semmiből, hogy ő őrizze a hatalom kapuját. De Sztálint ez nem akadályozta meg abban, hogy börtönbe zárassa és megölesse Lenint. Ezt nem fogják megérteni soha ezek a bolondok. Az a sok hadtörténész... mind szobatudósok voltak. A hadtörténelem nagy része haszontalan. A háború csak egyike azoknak az eszközöknek, amelyekkel a nagy emberek megszerzik és megtartják a hatalmukat. Az egyetlen mód, ahogy a nagy embereket meg lehet állítani, az Brutus módszere volt.

Beán, te nem vagy Brutus.

Kapcsold fel a lámpát. Hadd lássam az arcukat!

De a lámpa nem kapcsolódott fel. Mikor befejezte a vallomást, csak az ajtón át szűrődött be fény. Látta, ahogy elmentek. Öten voltak. Mind meztelenek. Náluk volt a felvevő is. Még ki is próbálták utána, hogy biztosan felvette mindent. Hallotta a saját hangját, erősen, megingás nélkül. Büszke volt arra, amit tett. Ez majd bizonyítani fogja a puhányoknak, hogy „őrült” volt. Életben fogják tartani. Amíg az univerzum újból az ő javára billenti a mérleget, és ki nem szabadítja, hogy vérrel és terrorral uralkodjon a Földön. Mivel nem láthatta az arcukat, nem lesz más választása, meg kell ölnie mindenkit, aki ekkoriban a Hadiskolába járt. Az amúgy is jó ötlet, mivel a kor minden tehetséges, potenciális hadvezérét ide gyűjtötték, nyilvánvaló, hogy a biztonságos uralkodáshoz Achilles-nek meg kell szabadulnia mindenkitől, aki valaha is szerepelt a Hadiskola névsorában. Akkor nem lesz majd riválisa. Ő pedig, amíg csak él, tesztelni fogja a gyerekeket, és megkeresi azokat, akik a katonai tehetség legapróbb jelét is mutatják. Heródes tudta, hogyan őrizze meg a hatalmát.

Hatodik rész

––––––––––––––––––––

A győztes

21.

TALÁLGATÁS

– Nem várunk tovább Graff ezredesre,amíg helyrehozza az Ender Wigginben okozott károkat. Wigginnek amúgy sincs szüksége a Taktikai iskolára a feladatához. A többieket viszont azonnal át kell küldenünk. Nekik rá kell érezniük, mire képesek az öregebb hajóink, mielőtt idehozzuk őket, és beülhetnek a szimulátorba, ez pedig időigényes.

– De csak néhány meccset játszottak a küzdőteremben.

– Még ennyi időt sem hagyhattam volna nekik. Az ISL két hónapnyira van maguktól, és mire végeznek a taktikaival, onnan a flottaparancsnokságig már négy hónap lesz az út. így csak három hónapjuk marad a taktikaira, mielőtt a Parancsnoki iskolába hozzuk őket. Három hónapba kell három év kiképzését belesűríteniük.

– Jelentenem kell, hogy Bean átment Graff ezredes utolsó tesztjén.

– Teszt? Amikor felmentettem Graff ezredest, azt hittem, a beteges tesztprogramja is véget ért.

– Nem tudtuk, mennyire veszélyes ez az Achilles. Figyelmeztettek minket némi veszélyre,de... olyan szimpatikusnak tűnt... nem hibáztatom Graff ezredest, ugye érti, ő ezt nem tudhatta.

– Mit?

– Hogy Achilles sorozatgyilkos.

– Ennek Graff biztosan örülni fog. Ender kettőnél jár.

– Nem tréfálok, uram. Achilles hét gyilkosságot követett el.

– És mégis átment a szűrésen?

– Tudta, hogyan kell válaszolni a pszichológiai tesztekre.

– Mondja, hogy nem mind a hét a Hadiskolában történt.

– A nyolcadik ott történt volna, de Bean rávette, hogy mindent bevalljon.

– Most már gyóntatópap is?

– Ami azt illeti, ravasz húzás volt, uram. Túljárt Achilles eszén... csapdába csalta, és vallomástételre bírta.

– Tehát Ender, a kedves, középosztálybeli amerikai kisfiú megöl két gyereket, akik meg akarják verni a vécén. Bean pedig, az utcagyerek, a törvény kezére játszik egy sorozatgyilkost.

– Még ennél is fontosabb a mi szempontunkból, hogy Ender jó volt csapatépítésben, de Bonzót közelharcban, egy az egy ellen győzte le. Bean pedig,aki magányos alkat,és szinte barátja sem volt az iskolában még egy év után sem, úgy győzi le Achillest, hogy csapatot toboroz, akik megvédhetik, és a szemtanúi lehetnek. Fogalmam sincs, hogy Graff ezredes számolt-e ezzel a kimenetellel, de az eredmény mindkét esetben az, hogy a fiúk nemcsak a mi elvárásainkkal ellentétesen cselekedtek, hanem a saját preferenciáikkal szemben is.

– Miféle preferenciák? Anderson őrnagy!

– Minden benne lesz a jelentésemben.

– Próbálja úgy megfogalmazni, hogy a preferencia szó egyszer sem szerepel benne.

– Igen, uram.

– A Condor rombolót jelöltem ki, hogy elvigye a csoportot.

– Hányat akar, uram?

– Egyszerre legfeljebb tizenegy kell. Carby, Bee és Momoe már úton vannak a taktikaiba. De Graff szerint a háromból valószínűleg Carby fog a legjobban együttműködni Wigginnel. Fenn kell tartanunk egy helyet Endernek is, de nem árt, ha van tartalék. Küldjön tízet.

– Melyik tízet?

– Honnan a fenéből tudjam? Nos... Beant biztosan. És másik kilencet, aki maga szerint a legjobban együtt tudna működni Beannel vagy Enderrel, bármelyikük lesz is a parancsnok.

– Egy listát két lehetséges parancsnokhoz?

– Ender az elsődleges választás. Azt akarjuk, hogy együtt gyakoroljanak. Hogy egy csapat legyenek.

A parancs 17.00-kor érkezett. Beannek 18.00-kor kellett jelentkeznie a Condor fedélzetén. Nem mintha lett volna csomagolni valója. Az az egy óra pedig több volt, mint amit Endernek hagytak. így aztán Bean elment, hogy elmesélje a seregének, hova megy.

– Csak öt csatánk volt – mondta Itú.

– El kell érni a buszt, ha beáll a megállóba, nem? – kérdezte Bean.

– Eh.

– Ki még? – tudakolta Ambul.

– Nem mondták meg. Csak... Taktikai iskola.

– Azt sem tudjuk, hol van.

– Valahol az űrben – vágta rá Itú.

– Ne már, komolyan?

Ügyetlen poén volt, de mindnyájan nevettek. Nem volt nehéz a búcsú, csak nyolc napot töltött a Nyúl hadtesttel.

– Sajnáljuk, hogy nem sikerült egy csatát sem nyernünk neked

– dünnyögte Itú.

– Győzhettünk volna, ha akarom – jelentette ki Bean.

Mind úgy néztek rá, mintha megbolondult volna.

– Én javasoltam, hogy hagyjuk a ranglistát, és ne foglalkozzunk azzal, hogy ki győz. Hogy nézett volna ki, ha minden alkalommal én nyerek?

– Úgy, mint akit érdekel a ranglista – értette meg Itú.

– Engem nem ez zavar – mondta egy másik osztagparancsnok.

– Azt mondod, hogy végig szándékosan veszítettél?

– Nem. Azt mondom, hogy más volt a fontos. Mit tanulunk abból, ha legyőzzük egymást? Semmit. Soha nem fogunk embergyerekek ellen harcolni. Hangyok ellen fogunk hadat viselni. Mit kell tehát megtanulnunk? Azt, hogy hogyan hangoljuk össze a támadásainkat; hogyan reagáljunk egymásra; és hogyan érezzünk rá, merre fordul a csata menete. Hogy megtanuljunk felelősséget vállalni akkor is, ha elveszítünk egy ütközetet. Ezen dolgoztam veletek, srácok. Ha győztünk volna, ha felmostuk volna a küzdőtermet az ellenséggel az én stratégiámat használva, abból mit tanultunk volna? Már dolgoztatok jó parancsnok alatt. Most azt kellett megtanulnotok, hogy egymással jól dolgozzatok. Ezért hoztalak titeket nehéz helyzetbe, és a végére megtaláltátok a módját, hogyan segítsétek meg egymást. Hogyan működjön a dolog.

– Sosem voltunk elég jók ahhoz, hogy győzzünk.

– Én mást láttam. Működött, amit próbáltatok. Ha újra eljönnek a hangyok, akkor úgyis mindent fel fognak bolygatni. A szokásos támadási módjaik mellett biztosan bevetnek újakat, olyanokat, amilyenekre nem is gondoltunk, mert nem úgy gondolkodnak, ahogyan mi. Akkor meg mire jó egy támadási terv? Megpróbálunk megtenni mindent, amit tudunk, de igazán az számít, hogy mire vagytok képesek, ha megtörik a parancsnoki láncolat. Ha csak magatokra számíthattok, ha csak a ti osztagotok, csapatszállítótok, sérült alakulatotok marad, összesen öt fegyverrel a nyolc hajón... Akkor hogyan segítetek egymásnak? Hogyan boldogultok? Ezen dolgoztam. Aztán a parancsnoki kantinban elmondtam a többieknek, mit tanultam. Amit ti mutattatok meg nekem. A többiektől is tanultam. Beszámoltam nektek is mindenről, nem igaz?

– Kiemelhetted volna, hogy mit tanultál tőlünk – mondta Itú.

Még mind morgolódtak egy kicsit.

– Nem kellett elmondanom. Megtanultátok magatoktól.

– Legalább mondhattad volna, hogy nem baj, ha veszítünk.

– De hát akarnotok kell a győzelmet. Nem mondhattam el, mert csak akkor működik az egész, ha azt hiszitek, hogy számít valamit. Mint amikor megint jönnek majd a hangyok. Akkor igazából számítani fog. Akkor kell igazán okosnak lennetek, mert a vereség akkor azt fogja jelenteni, hogy minden és mindenki, ami fontos nektek, maga az egész emberiség, elpusztulhat. Nézzétek, nem gondoltam, hogy sok időt fognak hagyni nekünk. Ezért igyekeztem a legjobban kihasználni az időt magamnak is, és nektek is. Ti már készen álltok a parancsnokságra.

– És mi a helyzet veled, Bean? – kérdezte Ambul. Mosolygott, de a hangja rideg volt. – Te készen állsz egy egész flottát irányítani?

– Nem tudom. Attól függ, győzni akarnak-e – vigyorgott Bean.

– Tudod, Bean – dünnyögte Ambul –, a katonák nem szeretnek veszíteni.

– Pontosan ezért sokkal jobb tanár a vereség, mint a győzelem.

Hallották, amit mond. Elgondolkodtak rajta. Néhányan bólintottak.

– Ha túléled – tette hozzá Bean, és rájuk vigyorgott.

Visszamosolyogtak.

– A lehető legjobbat akartam nyújtani nektek ez alatt az egy hét alatt – folytatta Bean. – És tanulni akartam tőletek annyit, amennyi csak a fejembe fér. Köszönöm.

Megállt, és tisztelgett.

A többiek viszonozták a tisztelgést.

Kisétált a szállásukról.

A Patkány hadtest barakkjához ment.

– Nikolai is megkapta a parancsát – közölte vele az egyik osztagparancsnok.

Egy pillanatra eltűnődött rajta, vajon Nikolai is vele jön-e a Taktikai iskolába. Az első gondolata az volt, hogy kizárt, hiszen még nem áll készen. A második gondolata az volt, bárcsak vele tarthatna! Harmadik gondolata pedig az, hogy nem valami jó barát, ha először arra gondol, hogy Nikolai nem érdemli meg az előlépést.

– Milyen parancsokat? – kérdezte aztán.

– Saját hadtestet kapott. Pedig itt még csak osztagparancsnok sem volt, a fenébe is! Csak a múlt héten szállt be.

– Melyik hadtestet?

– A Nyulat. – Az osztagparancsnok Bean egyenruhájára nézett.

– Ó! Szóval téged vált.

Bean nevetett, aztán visszament a szállására. Nikolai odabent ült, nyitott ajtónál, mint aki nem találja a helyét.

– Bejöhetek?

Nikolai fölnézett, és vigyorgott.

– Azért jöttél, hogy visszavedd a seregedet?

– Adok egy tippet: próbálj nyerni! Azt hiszik, az fontos.

– El sem hiszem, hogy mind az öt csatádat elvesztetted.

– Tudod, ahhoz képest, hogy már nem működik a ranglista, mégis mindenki számon tartja az eredményeket.

– Csak a tiédet követtem.

– Nikolai, bárcsak velem jönnél!

– Mi történik, Bean? Itt az idő? Megjöttek a hangyok?

– Nem tudom.

– Ugyan, te mindent kitalálsz.

– Ha a hangyok tényleg itt lennének, itt hagynának titeket az állomáson? Vagy visszaküldenének a Földre? Vagy evakuálnának valami titkos aszteroidára? Nem tudom. Néhány jel arra utal, közeledik a pillanat. De ha másfelé figyelek, úgy látom, semmi sem változik.

– Talán elkészült az inváziós flotta, amit a hangyok otthona ellen indítanak, és ti velük tartotok.

– Talán – visszhangozta Bean. – Csakhogy a flottát rögtön a második invázió után kellett volna elindítani.

– Na és ha csak mostanra találták meg, hogy hol van a hangyok bolygója?

Ettől Bean ledermedt.

– Ez sosem jutott eszembe. Azt gondoltam, bizonyosan üzentek haza a hangyok. Akkor csak le kellett nyomozni az üzeneteket. Követni a fényt, tudod... a kézikönyvek ezt írják.

– Mi van, ha nem fénnyel kommunikálnak?

– Lehet, hogy a fény is csak egy év alatt tesz meg egy fényévet, de még mindig gyorsabb, mint bármi más.

– Mint bármi más, amit ismerünk – igazította ki őt Nikolai.

Bean szótlanul meredt rá.

– Jó, jó, tudom, ez hülyeség. A fizika törvényei, meg hasonlók. Csak... tudod, gondolkodtam, ez minden. Nem szeretek kizárni feltételezéseket csak azért, mert lehetetlennek tűnnek.

Bean felnevetett.

– Merda, Nikolai. Hagynom kellett volna, hogy többet beszélj, és jobban odafigyelnem a szavaidra, amikor szomszédok voltunk.

– Bean, tudod, hogy nem vagyok zseni.

– Itt mindenki zseni, Nikolai.

– Éppen csak elboldogultam.

– Lehet, hogy nem vagy Napóleon, talán csak egy Eisenhower. De azért ne várd, hogy könnyekben törjek ki.

Most Nikolaion volt a nevetés sora.

– Hiányozni fogsz, Bean.

– Köszönöm, hogy velem jöttél elkapni Achillest.

– A frászt hozta rám az a srác.

– Rám is.

– Örülök, hogy elhívtad a többieket is. Itút, Ambult, Bolond Tomot... úgy éreztem, még hat másik is jöhetett volna, pedig egy kötélen lógott. Az Achilles-félék miatt találták fel az akasztást, nem igaz?

– Egyszer majd szükséged lesz rám, ahogy nekem volt rád, Nikolai. Én pedig ott leszek.

– Sajnálom, hogy nem csatlakoztam a csapatodhoz, Bean.

– Igazad volt – mondta Bean. – Azért kértelek meg rá, mert a barátom vagy, és azt hittem, egy barátra van szükségem. Nekem kellett volna a barátodnak lenni, és látni, hogy neked mire van szükséged.

– Többet nem hagylak cserben.

Bean átölelte Nikolait. Nikolai is átölelte őt.

Beannek eszébe jutott, amikor elhagyta a Földet. Átölelte Carlotta nővért. Kielemezte a helyzetet. Erre van szüksége, nekem semmibe sem kerül, tehát viszonzom az ölelését.

Most már nem az a gyerek vagyok.

Talán azért, mert végül csak sikerült kiállnia Poke-ért. Túl későn ahhoz, hogy segítsen rajta, de a gyilkosát legalább elkapta. Achilles megfizet a bűneiért.

– Menj, találkozz a seregeddel, Nikolai – szólt Bean. – Nekem el kell érnem egy űrhajót.

Figyelte, ahogy Nikolai kimegy az ajtón, és belényilallt a gondolat, hogy talán soha többé nem fogja látni a barátját.

Dimak Anderson őrnagy irodájában ácsorgott.

– Dimak százados, végig ott voltam, amikor Graff ezredes meghallgatta a panaszait, ahogy eltűrte, mikor vitatkozott a parancsaival, és arra gondoltam, lehet, hogy ennek a Dimaknak igaza van, de sosem tűrnék el ilyen mértékű tiszteletlenséget, ha én lennék a parancsnok. Kitenném a szűrét, és vagy negyven helyre vésném be az aktájába, hogy fegyelmezetlen. Gondoltam, elmondom ezt, mielőtt meghallgatom a panaszát.

Dimak pislogott.

– Rajta, várok.

– Nem annyira panasz, mint inkább kérdés.

– Ki vele!

– Azt hittem, olyan csapatot kell választania, amelyik ugyanúgy megfelel Endernek és Beannek.

– Az ugyanúgy szó soha nem hangzott el. De még ha el is hangzott, gondolt már arra, hogy ez kivitelezhetetlen? Választhattam volna negyven zseniális gyereket, akik mind büszkék lettek volna rá, hogy Andrew Wiggin alatt szolgálhatnak. Hányan lennének ugyanúgy büszkék arra, hogy Bean alatt szolgálhatnak?

Dimak erre nem tudott mit felelni.

– Ahogy én látom, az általam választott katonák olyan diákok, akik érzelmileg Ender Wigginhez állnak közelebb, őt tisztelik jobban, és egyúttal a legjobb parancsnokok között vannak az iskolában. Ezek a katonák nem viseltetnek különösebb ellenszenvvel Bean iránt sem. Tehát, ha úgy alakul, hogy Bean lesz a parancsnokuk, több mint valószínű, hogy neki is a legjobbat nyújtják.

– Sosem nézik el neki, hogy ő nem Ender.

– Ez majd Bean próbatétele lesz. Ki mást küldhettem volna? Nikolai Bean legjobb barátja, de ez nem az ő súlycsoportja. Egyszer majd készen fog állni a Taktikai iskolára, aztán majd a parancsnokira, de nem most. Ki más még Bean barátja?

– Sokak tiszteletét kivívta.

– És elvesztette megint, amikor elbukta mind az öt csatáját.

– Elmagyaráztam már, miért...

– Az emberiségnek nincs szüksége magyarázatokra, Dimak százados! Győztesekre van szüksége. Ender Wigginben megvolt a tűz, hogy győzzön. Bean úgy vesztett el öt csatát egymás után, mintha nem számított volna.

– Nem is számított. Megtanulta, amit akart belőlük.

– Dimak százados, látom, ugyanabba a csapdába estem, amibe Graff ezredes is belesétált. Maga átlépte a határt a tanár és a pártfogó között. Leváltanám, ha nem lenne már okafogyott a kérdés. Azokat küldöm, akiket már kiválasztottam. Ha Bean tényleg olyan zseniális, majd rájön, hogyan dolgozzon velük.

– Igen, uram – morogta Dimak.

– Ha vigasztalja, gondoljon arra, hogy Bolond Tomot is elhívta Bean, amikor kicsikarták Achilles vallomását. Bolond Tom el is ment. Ez azt jelenti, hogy minél jobban ismerik Beant, annál komolyabban veszik.

– Köszönöm, uram.

– Bean már nem a maga felelőssége, Dimak százados. Szép munkát végzett vele. Fejet hajtok a munkája előtt. Most pedig... térjen vissza a munkájához.

Dimak tisztelgett, Anderson viszonozta, a százados pedig távozott.

A Condor romboló fedélzetén a legénységnek fogalma sem volt, mit kezdjen a gyerekekkel. Mind tudtak a Hadiskoláról, sőt, a kapitány és a kormányos is ott végzett. De néhány udvarias szó után (Melyik hadtestben szolgáltál? Az én időmben a Patkány volt a legjobb, a Sárkány a leggyatrább... hogy változnak a dolgok... mennyire nem változnak a dolgok...) nem nagyon tudtak mit kezdeni egymással.

Mivel már nem voltak parancsnokok, a gyerekek átrendeződtek a természetes baráti csoportokba. Dink és Petra szinte kezdettől fogva barátok voltak, mióta az iskolába kerültek, és mivel mindenkinél idősebbek voltak, senki sem próbált hozzájuk csapódni. Alai és Shen ugyanabban a csoportban érkezett a Hadiskolába, mint Ender, Vlad és Dömper pedig, akik a B-és E-osztagot vezették, mindig bálványozták Endert, ezért ők hozzájuk csapódtak. Bolond Tom, Fly Molo és Hancú már a Sárkány hadtestben is külön triót alkotott. Bean számított rá, hogy egyik csoporthoz sem tartozhat, bár nem zárkóztak el tőle; Bolond Tom legalább tisztelettel viseltetett Bean iránt, ezért gyakran bevonta a beszélgetéseikbe. Ha Bean tartozott egyáltalán valamelyik csoporthoz, az Bolond Tom társasága volt.

Az egyetlen ok miatt zavarta a klikkesedés: nyilvánvalóan ösz-szeválogatták a csapatot, nem véletlenszerűen állították össze. Ha nem is erős kötődésnek, de bizalomnak kellett volna szövődnie közöttük. De a csapatot nyilvánvalóan Enderre szabták, ezt még a vak is láthatta, így nem Bean dolga volt javasolni, hogy együtt játsszanak a fedélzeti játékokkal, együtt tanuljanak, vagy bármit is együtt csináljanak. Ha Bean elkezdene szervezkedni, azzal még jobban elidegenítené magától a többieket.

Egyvalaki volt csupán a csoportban, akit Bean megítélése szerint nem kellett volna elhozniuk. A felnőttek a jelek szerint nem büntették Petrát azért, hogy elárulta, és csaknem Bonzo kezére játszotta Endert egy nappal a fürdőben történtek előtt. Bean közel sem volt biztos az ártatlanságában. Az viszont kétségbevonhatatlan, hogy Petra kiválóan megfelelt parancsnoknak. Intelligens, és könnyedén felismeri az összefüggéseket. Vajon mivel téveszthette meg ennyire Bonzo? Petra nem kívánta Ender vesztét, egyszerűen óvatlan volt, rosszabb esetben olyan játszmába bonyolódott, amit Bean még nem vett észre. Mindenesetre Bean képtelen volt legyűrni gyanakvását, ami viszont nem tett jót a csapatszellemnek.

Bean többnyire a hajó könyvtárában időzött a négy hónapos út alatt. Most, hogy kikerültek a Hadiskolából, biztosra vette, hogy nem tartják folyamatos megfigyelés alatt őket. A rombolónak ehhez egyszerűen nem volt meg a felszerelése. Szükségtelenné vált úgy összeválogatnia az olvasnivalóját, hogy megtévessze a tanárokat.

Nem hadtörténetet vagy stratégiaelméletet olvasott. Amúgy is végigrágta már a fontosabb szerzőket, sőt, a kevésbé ismertek nagy részét is, és kívülről fújta a fontosabb hadjáratok történetét mindkét fél szemszögéből. Emlékezett rájuk, elraktározta őket a memóriájában, hogy ha a szükség úgy hozza, felidézhesse őket. Másra volt igénye, szerette volna átlátni a teljes képet. Hogyan működik a világ? A politikai, társadalmi, gazdasági történelmi szemszögből. Mi történik a nemzetekkel, amikor nem háborúznak? Hogyan törtek ki a háborúk, és hogyan értek véget? Hogyan befolyásolta a birodalmakat a győzelem vagy a vereség. Hogyan kötődtek szövetségek és miért bomlottak fel?

És a legfontosabb, amiről a legnehezebb volt használható információt találni: mi történik a világban manapság? A romboló könyvtárában minden friss hír rendelkezésre állt, csakhogy az utolsó letöltés akkor történt, amikor utoljára kikötött a csillagközi indítóállomáson – az ISL-en –, ott tárolták rendszerében az engedélyezett dokumentumokat. Bean akkor kérhetett volna még több információt is, de ahhoz a könyvtár számítógépének igénylést kellett küldenie, és a kommunikációs sávszélességet felhasználnia, amit alaposan meg kellett indokolni. Valakinek biztosan szemet szúrna a szokatlan kérés, és felmerülne benne a kérdés, hogy minek olvas ez a gyerek olyan témájú cikkeket, amelyekhez semmi köze.

Az alapján, amit a fedélzeti adatbázisban talált, még így is össze tudta rakni nagy vonalakban, mi történt a Földön, és levonhatott néhány következtetést. Az első invázió előtti időkig különböző érdekszövetségek vetélkedtek a hatalomért. A terrorizmus, a „sebészi pontosságú csapásmérés”, korlátozott katonai műveletek, gazdasági szankciók, bojkottok, embargók kombinálásával, hogy megszerezzék a vezető pozíciót a világban, vagy figyelmeztessék a többieket, esetleg nemzeti vagy ideológiai haragjuknak adjanak hangot. A hangyok feltűnésekor Kínának állt a zászló. Domináns világhatalom volt mind gazdasági, mind katonai értelemben, miután végre meghonosította a demokráciát. Észak-Amerika és Európa eljátszották ugyan a „nagy testvér” szerepét, de a gazdasági egyensúly már Kína felé billent.

Bean azonban a megújuló orosz birodalmat látta történelmi hajtóerőnek. Míg a kínaiak készpénznek vették, hogy ők a világ közepe, az oroszok – néhány nagyravágyó demagóg és tekintély-elvű tábornok vezetése alatt – úgy érezték, hogy a történelem megfosztotta őket jogos helyüktől a világban, méghozzá évszázadokon át, és eljött az idő, hogy ennek véget vessenek. Oroszország kikényszerítette az Új Varsói Szerződést, és visszaállította a szovjet birodalom fénykorának határait, sőt, még azon is túl, mert ezúttal Görögország is a szövetségesévé vált, Törökországot pedig megfélemlítéssel semlegesítette. Európa sem állt messze ettől, és az orosz hegemónia, az Atlantitól a Csendes-óceánig megvalósulni látszott.

Aztán jöttek a hangyok, és akkora pusztítást végeztek Kínában, aminek százmillió halottja volt. A felszíni hadseregek hirtelen haszontalanná váltak, és a nemzetközi vetélkedés kérdését félretették.

Legalábbis a felszínen. Az oroszok uralták a Polemarkhosz hivatalát, amelyen keresztül a flotta kulcspozícióiban szolgáló parancsnokokból saját hálózatot építettek ki. Készen álltak egy mindent eldöntő világhatalmi sakkjátszmára, már csak a hangyokat kellett legyőzniük... sőt, akár még azelőtt léphetnek. Furcsamód az oroszok elég nyílt lapokkal játszottak, ahogy sosem, most sem titkolóztak. Nem volt tehetségük a finomkodáshoz, az ármányosságot tiszteletet keltő kitartással helyettesítették. Bármilyen világhatalmi egyezkedés évtizedeket vehetett igénybe, és ők időközben teljesen beszőtték már a flottát. A Sztratégoszhoz hű gyalogságot könnyen izolálhatták, képtelenek lesznek elfoglalni a helyüket, mert nem lesznek hajók, amelyek szállítsák őket.

Amint véget ér a hangyok elleni háború, az oroszok pár óra alatt hatalmukba kerítik a flottát, és vele együtt a világot. Észak-Amerika önelégülten ült trónusán, és mint mindig, abba a hitbe ringatta magát, hogy a sors majd mindent a nekik kedvező módon alakít. Csak néhány zsarnok ismerte fel a komor árnyat. A kínai és a muszlim világ tudatában volt a közelgő veszedelemnek, de nem léphettek, mert a szövetség egységét tették volna kockára, és ezzel a fenyegető hangyok kezére játszották volna a Földet.

Minél többet tanulmányozta Bean a híreket, annál inkább azt kívánta, bárcsak ne kéne Taktikai iskolába mennie! Az a háború Enderre és a barátaira vár. Bár Bean is ugyanúgy szerette Endert, mint a többiek, és örömmel szolgált volna vele a hangyok elleni hadjáratban, igazából nem volt szükségük rá. A következő háború, a világuralom feletti küzdelem, az érdekelte Beant igazán. Az oroszokat meg lehet állítani, ha megteszik a megfelelő előkészületeket.

De meg kellett kérdeznie magát: vajon meg kell őket állítani? Egy gyors, véres, de hatékony puccs egyetlen kormány alatt egyesítené a világot – ez véget vetne az emberiség belső háborúinak. A kényszerű béke jobb lenne minden nemzetnek, nem?

Így aztán, miközben Bean azt tervezgette, hogyan lehetne megállítani az oroszokat, mérlegelnie kellett azt is, milyen lenne egy világméretű Orosz Birodalom.

Arra a következtetésre jutott, hogy nem tartana sokáig. Mert a nagy nemzeti öntudatuk mellett az oroszoknak különleges tehetségük volt a suta és rossz kormányzásra, az egyén túlzott öntömjénezésére, amely gyorsan a korrupció melegágyává tette az igazgatási szerveket. A kompetencia szervezeti hagyománya, amely létfontosságú lenne egy sikeres világkormány fenntartásához, ismeretlen fogalom volt számukra. Kínában voltak a legerősebbek ezek a hagyományok és értékek, de még Kína is csak gyenge utánzata lehetne az erős, igazi világkormánynak, amely felül tud emelkedni a nemzeti érdekeken, és az emberiség egészének érdekében dolgozik. A rossz világkormány hamar összeomlik saját súlya alatt.

Bean szeretett volna beszélni valakivel ezekről – Nikolaijal, vagy akár valamelyik tanárral is. Lelassította, hogy körbe-körbe jártak a gondolatai: külső vélemény nélkül nehéz volt kitörni saját feltételezéseinek börtönéből. Egy elme csak a saját kérdéseit tudja fejtegetni, ritkán okoz meglepetéseket saját magának. Azért, lassacskán ugyan, de haladt valamelyest az utazás, majd a Taktikai iskola hónapjai alatt.

A Taktikai iskolában összefolyt egymással a sok rövid tanulmányi út és a különböző űrhajók bejárása. Beant felháborította, hogy az oktatás szinte kizárólag régebbi típusokat érintett, amit értelmetlennek tartott... Miért mutogatnak nekünk olyan hajókat, amelyeket sosem fogunk csatába vezetni? De a tanárok fittyet hánytak a véleményére, mondván, hogy az űrhajók azok űrhajók, és az újabb modelleket a naprendszer peremének őrjáratozására kell használniuk. Nincs elég hajójuk, hogy gyerekeknek sétakor-utakat szervezzenek.

Az űrhajók vezetéséről keveset tanultak, csak annyit, amennyi szükséges volt ahhoz, hogy csatában parancsolni tudjanak nekik.

Meg kellett érteniük, hogyan működnek a fegyverek, hogyan mozognak a hajók, mit lehet elvárni tőlük, mik a korlátaik. Nagyrészt magolás volt, de ez Beannek remekül ment, szinte álmában is képes lett volna tanulni. És mindenre tökéletesen emlékezett, elég volt egyetlen egyszer látnia vagy hallania.

A Taktikai iskolában töltött idő alatt, miközben ugyanolyan jól teljesített, mint a többiek, a figyelmét a földi politikai helyzet problémáira összpontosította. A Taktikai iskola ugyanis az ISL-en volt, így a helyi könyvtárak folyamatosan frissültek, és nemcsak azokkal az anyagokkal, amelyeket engedéllyel fel lehetett tölteni a hajók véges tárkapacitású könyvtáraiba. Bean ekkor kezdett kortárs gondolkodókat olvasni. Áttanulmányozta, mit írtak Oroszországban, és megint rácsodálkozott, milyen nyíltan hajszolták a céljaikat. A kínai publicisták látták a veszélyt, de kínaiak lévén nem kerestek támogatókat a nagyvilágban, hogy ellenálljanak a törekvéseknek.

A kínaiak úgy gondolkodtak, hogy amit ők tudnak, azt nyilván az egész világ is tudja. Az európai és amerikai államokon pedig közöny uralkodott el, Bean pedig tisztában volt vele, ez egyenlő a halálos ítélettel. Akadtak azért néhányan, akik észnél voltak, és ilyen vagy olyan koalíció létrehozásán fáradoztak.

Két népszerű publicista keltette fel különösen Bean figyelmét. Démoszthenész első látásra bajkeverő volt csupán, aki az előítéletekre és a fajgyűlöletre játszott, ugyanakkor jelentős sikereket ért el egy népi mozgalom összekovácsolására. Bean bizonytalan volt, hogy vajon egy Démoszthenész által vezetett kormány alatt jobb lenne-e élni, mint orosz vezetés alatt, de Démoszthenész legalább versenyhelyzetet teremtett. Egy másik aktív hozzászóló, Locke magasztos, emelkedett stílusú szereplő volt, aki a világbékéről és a szövetségek összekovácsolásáról beszélt – ám látszólagos önelégültsége közepette, mintha ugyanazokból a tényekből indult volna ki, mint Démoszthenész, és készpénznek vette, hogy az oroszok elég erősek ahhoz, hogy „kormányozzák” a világot, de nem állnak készen arra, hogy „megfelelő” módon tegyék. Olyan volt, mintha Démoszthenész és Locke együtt végeznék a kutatásaikat, ugyanazokat a forrásokat olvasnák, ugyanazoktól a tudósítóktól szereznék az információikat, aztán két teljesen különböző közönséget szólítanának meg.

Bean egy darabig azzal a lehetőséggel is eljátszadozott, hogy Locke és Démoszthenész egyetlen személy. Csakhogy az írási stílusjegyeik eltértek, ráadásul máshogy gondolkodtak, elemeztek és érveltek. Bean úgy gondolta, senki sem elég okos, hogy ilyen ügyesen színészkedjen.

Akárkik voltak is, ők ketten látták a legtisztábban a helyzetet. Bean nekifogott megírni stratégiai elemzését a hangyok utáni világról, egy esszét, amelyet levélként elküldhet Locke-nak és Démoszthenésznek. Privát levelet akart írni, névtelenül, mert úgy gondolta, a megfigyeléseit másoknak is meg kell ismerniük, és ők ketten tűntek a legalkalmasabbnak rá, hogy megvalósítsák az ötleteit.

Visszatért régi szokásához, és figyelte, ahogy a tisztek bejelentkeznek a hálózatba, és hamarosan már hat jelszót is megszerzett, amit használhatott. Aztán hat részletben megírta a levelét, a hat bejelentkezést használva, és pár perc eltéréssel elküldte Locke-nak és Démoszthenésznek a levelet. Olyan időpontot választott, amikor sokan voltak a könyvtárban, és ügyelt rá, hogy közben a saját terminálján is be legyen jelentkezve a hálózatba a szobájából, amint éppen egy játékot játszik. Gyanította, hogy nem fogják figyelni a billentyűzetét, és nem jönnek rá, hogy ez idő alatt egyetlen gombot sem nyomott le. Ha pedig mégis vissza tudják követni hozzá a levelet... akkor így járt. Locke és Démoszthenész valószínűleg nem fognak nyomozni utána, a levelében meg is kérte őket, hogy ne tegyék. Vagy hisznek neki, vagy nem; vagy egyetértenek vele, vagy nem. Ennél többet nem tehetett. Pontosan leírta nekik, mik a veszélyek, mi az oroszok pontos stratégiája, és milyen lépéseket kell tenniük, hogy az orosz megelőző csapás elbukjon.

Az egyik legfontosabb pontként azt hangsúlyozta, hogy a Hadiskolában, illetve a Taktikai és Parancsnoki iskolában tanuló diákokat olyan gyorsan vissza kell vinni a Földre, amilyen gyorsan csak lehetséges, amint a hangyokat legyőzték. Ha az űrben maradnak, vagy az oroszok ragadják őket magukhoz, vagy az NF szigeteli el őket a Földtől. És pontosan ezek a gyerekek a kor katonai lángelméi, és ha szembe kell szállni egy hatalmas nemzet világuralmi törekvéseivel, az ő tudásukra feltétlenül szükség lesz.

Démoszthenész egy nap múlva már ki is rakott egy esszét a net-re, amelyben követeli, hogy azonnal oszlassák fel a Hadiskolát, és hozzák haza azokat a gyerekeket. „Elrabolták a legígéretesebb gyermekeinket! A Nagy Sándorokat és a Napóleonokat, a Rommeleket és a Pattonokat, a Cézárokat és a Nagy Frigyeseket, a Washingtonokat és a Szaladdinokat egy toronyba zárták, ahol nem érhetjük el őket, ahol nem segíthetnek a népüknek elhárítani az orosz dominancia fenyegetését. Mert ki kételkedik abban, hogy az oroszok elrabolnák azokat a gyerekeket, és a saját céljaikra használnák fel őket? Vagy ha ez nem sikerülhet nekik, akkor egyetlen jól irányzott rakétával elpusztíthatják mindenki más tehetséges hadvezéreit.” Mesésen lázító volt, félelemkeltés és harag felszítása volt a célja. Bean elképzelte, hogy aggódhat most a hadsereg a drágalátos iskola miatt, amiért politikai csatározások kereszttüzébe került. Démoszthenész már csak érzelmi alapon sem engedett a kiáltványából, a nacionalisták pedig a világ minden tájáról hangosan helyeseltek. Mivel gyerekekről volt szó, egyetlen politikus sem mert szembeszállni azzal a koncepcióval, hogy abban a pillanatban, hogy a háborúnak vége, minden gyereket azonnal haza kell küldeni. Ebben az esetben még Locke is hozzátette a maga mérsékelt, visszafogott stílusában a véleményét az ügyhöz, és támogatta a gyerekek hazatérését. „Feltétlenül, hajtsuk végre a feladatot, szabadítsuk meg a patkányinváziótól a világunkat... aztán hozzuk haza a gyermekeinket” – írta.

Láttam, írtam, és a világ megváltozott egy kicsit. Micsoda szédítő érzés!

Ehhez képest a Taktikai iskolában folytatott tanulmányok mind haszontalannak tűntek. Be akart szaladni az osztályterembe, és elújságolni a történteket, de úgy néznének rá, mint aki megőrült. Semmit sem tudtak a nagyvilágról, és nem is érezték felelősnek magukat miatta. Ok bezárkóztak a hadsereg világába.

Három nappal azután, hogy Bean elküldte a levelét Locke-nak és Démoszthenésznek, a gyerekeket azzal fogadták az első órájukon, hogy azonnal átirányítják őket a Parancsnoki iskolába, és Carn Carby is csatlakozik hozzájuk, aki egy osztállyal előttük járt a taktikaiban. Csak három hónapot töltöttek az ISL-en, és Bean azon tűnődött, vajon a levele is hozzájárult-e az időzítéshez. Ha fennáll a veszélye, hogy a gyerekeket túl korán hazaküldhetik, az NF-nek gondoskodnia kellett róla, hogy értékes példányaikat elérhetetlen helyre szállítsák.

22.

ÚJRA EGYÜTT

– Úgy érzem, gratulálnom kell, hogy rendbe hozta a károkat, amelyeket Ender Wigginben okozott.

– Uram, tisztelettel, nem értek egyet azzal, hogy károkat okoztam volna neki.

– Ah, remek, akkor elkerülhető a gratuláció. Tisztában van vele, hogy csak megfigyelői státusban tartózkodhat itt?

– Remélem, lehetőségem lesz tanácsokat is adni, hiszen több évnyi tapasztalatom van ezekkel a gyerekekkel.

– A Parancsnoki iskola is évek óta foglalkozik gyerekekkel.

– Tisztelettel, uram, a Parancsnoki iskola fiatal felnőttekkel foglalkozik. Nagyravágyó, tesztoszterontól duzzadó, egymással vetélkedő tinédzserekkel. Sok múlik ezeken a gyerekeken, én pedig olyan dolgokat tudok róluk, amelyeket érdemes figyelembe venni a velük való foglalkozások során.

– Csakhogy ezeknek az irányelveknek szerepelniük kell a jelentéseiben is.

– Benne is vannak. De tisztelettel, uram, van bárki, aki olyan alapossággal memorizálta a jelentéseimet, hogy a kellő pillanatban emlékezni fog minden fontos részletre?

– Hallgatni fogok magára, Graff ezredes. És kérem, ne biztosítson a tiszteletéről minden egyes alkalommal, amikor azt akarja mondani, hogy ostoba vagyok.

– Azt hittem, eltávolításom azt a célt is szolgálta, hogy megfegyelmezzen. Próbálom kimutatni, hogy megjavultam.

– Van olyan információja ezekről a kölykökről, amit most fontosnak lát megosztani velem?

– Igen, akad egy, uram. Mivel olyan sok múlik azon, hogy mit tud és mit nem Ender, úgy gondolom, el kellene szigetelnie őt a társaitól. A tényleges gyakorlatok során együtt lehetnek, de nem engedheti meg, hogy szabadon beszélgessenek vagy információkat osszanak meg egymással.

– Miért?

– Mert ha Bean valaha is tudomást szerez az ansibleről, rögtön rájön mindenre. Már így is valószínű, hogy magától megfejti az egészet... fogalma sincs, milyen nehéz információt eltitkolni előle. Ender jobban megbízik másokban, de ő nem tudja végrehajtani a feladatát, csak ha tud az ansibleről. Érti már? Ő és Bean nem lehetnek együtt a szabadidejükben. Csak érdemi kommunikációt folytathatnak.

– De ha ez így van, akkor Bean nem alkalmas Ender helyettesítésére, hiszen akkor el kellene mondanunk neki mindent az ansibleről.

– Akkor már nem fog számítani.

– De éppen maga tette azt az ajánlatot, hogy csak egy gyermek...

– Uram, ez Beanre mind nem vonatkozik.

– Mert?

– Mert ő nem ember.

– Graff ezredes, maga fáraszt engem.

A Parancsnoki iskolába négy hosszú hónapig tartott az út, és ez idő alatt is folyamatos képzést kaptak, olyan alapos felkészítést lőelemzésből, robbanószerekből és egyéb, fegyverekkel kapcsolatos témákból, amilyen csak lehetséges volt egy űrhajó fedélzetén. Végre egy csapattá kovácsolták őket, és mindenki számára nyilvánvalóvá vált, hogy Bean a legjobb köztük. Mindent azonnal megértett, és hamarosan ő lett az, akihez a többiek fordultak, ha nem értettek valamit. Az első út során még ő volt a legalacsonyabb státusú, és ezért kirekesztett külsős, most pedig a legmagasabb státusúként lett kívülálló a többiek szemében.

Nehezen viselte ezt a helyzetet, mert tisztában volt vele, hogy egy csapat részeként is tudnia kellene létezni, nemcsak mentorként és szakértőként. Most már fontos lett, hogy részt vegyen a közösségben, hogy együtt lógjon velük, viccelődjenek, nosztalgiázzanak a Hadiskoláról, sőt, a korábbi időkről is.

Most, hogy végre már nem voltak a Hadiskolában, nem számított az a régi tabu sem, hogy nem beszélnek az otthonukról. Mind nyíltan beszéltek a szüléikről, akik mostanra távoli emlékké váltak, de mégis fontos szerepet játszottak az életükben.

A többiek eleinte zavarban voltak Beannel kapcsolatban, mivel tudták, hogy nincsenek szülei, de ő megragadta az alkalmat, hogy nyíltan beszéljen az élményeiről. Arról, hogy a vécétartályban bujkált. A spanyol takarítóról, aki hazavitte. Arról, hogyan éhezett az utcán, és kereste a lehetőséget. Ahogy elmondta Poke-nak, hogyan győzze le a szekákat a saját fegyverükkel. Arról, hogyan figyelte Achillest, csodálta, de egyben félt is tőle, miközben létrehozta a maga családját az utcagyerekekből, kiszorította Poke-ot, és végül megölte. Mikor elmesélte, hogyan találta meg Poke testét, többen elérzékenyültek. Petrát különösen felzaklatta a történet, sírt is.

Bean felismerte a lehetőséget, és úgy döntött, megragadja. Petra hamarosan otthagyta a többieket, hogy a saját szobájában dolgozza fel az érzelmeit, Bean pedig, amint tudta, követte.

– Bean, egyedül akarok maradni.

– Van valami, amiről beszélnünk kell. A csapat érdekében.

– Csapat vagyunk?

– Petra, most már te is tudod, mi a legrosszabb, amit az életemben tettem. Achilles veszélyes volt, én tudtam, és mégis magára hagytam Poke-ot. Ez lett a veszte. Ez egész életemben kísérteni fog. Minden alkalommal, ha boldognak érzem magam, eszembe jut Poke, és az, hogy az életemmel tartozom neki, és hogy megmenthettem volna. Minden alkalommal, ha megkedvelek valakit, attól félek, hogy ugyanúgy elárulom őt, ahogy Poke-ot.

– Miért mondod ezt el nekem, Bean?

– Mert te elárultad Endert, és ez emészt téged.

Petra szeme dühösen villant.

– Nem árultam el! Téged emészt, nem engem!

– Akár elismered, akár nem, amikor megpróbáltad lelassítani Endert a folyosón, tudnod kellett, mi zajlik körötte. Láttalak harci helyzetben, tudom, hogy jól vág az eszed, tudom, hogy könnyedén felismersz minden veszélyforrást. Bizonyos értelemben te vagy a legjobb taktikai parancsnok a csoportban. Teljességgel lehetetlen, hogy nem figyeltél fel rá, ahogy Bonzo bandája ellepte a folyosót, ahogy arra vártak, mikor verhetik péppé Endert. És erre te mit tettél? Megpróbáltad lelassítani, elválasztani a csoportjától.

– De te megakadályoztad – közölte Petra. – Tehát fölösleges tovább rágódni rajta, nem igaz?

– Tudnom kell, miért!

– Semmit sem kell tudnod.

– Eljön a nap, amikor együtt kell majd harcolnunk. Meg kell tanulnunk bízni egymásban. És nem bízhatok benned, amíg nem tudom, miért tetted. És most már te sem fogsz bízni bennem, mert tudod, hogy kétségeim vannak veled kapcsolatban.

– Mily gubancos hálót szövünk!

– Ez mi a fenét jelent?

– Apám mondogatta mindig. Ó, mily gubancos hálót szövünk, midőn először hazudunk.

– Pontosan. Gubancold ki ezt nekem.

– Te szövöd a hálót, Bean. Csomó ismerettel rendelkezel, amit nem osztasz meg velünk. Azt hiszed, nem látom? Azt akarod, hogy helyreállítsam a bizalmadat, de elrejtesz előlem szinte mindent.

– Megnyitottam a lelkemet – felelte Bean.

– Meséltél az érzéseidről – nézett rá mélységes megvetéssel Petra.

– Komolyan mondom, megkönnyebbülés, hogy vannak érzelmeid, vagy legalábbis úgy véled, érdemes eljátszani, hogy vannak. Ugyanakkor nem árulod el nekünk, hogy mi folyik körülöttünk. Pedig tudod.

– Csak találgatok.

– A tanárok olyan információkat adtak át neked a Hadiskolában, amit senki más nem tudott. Ismerted minden gyerek nevét, tudtál rólunk mindent. Olyan dolgokat, amikhez semmi közöd sem volt.

Bean megdöbbent, mennyire nyilvánvaló volt Petra számára, hogy mindenhez hozzáfért. Óvatlan lett volna? Vagy Petra még annál is jobb megfigyelő, mint gondolta?

– Betörtem a tanulói adatbázisba – vallotta be.

– És nem kaptak rajta?

– Szerintem tudták, kezdettől fogva. Egy idő után már biztosan.

Bean elmondta, hogyan válogatta össze a Sárkány hadtest névsorát.

Petra lerogyott az ágyára, és a plafonra emelte a tekintetét.

– Te válogattad ki őket?! Az összes selejtes kis rohadékot meg az újoncokat?! Te válogattad össze őket?!

– Valakinek muszáj volt. A tanárok alkalmatlanok voltak rá.

– Tehát Ender a legjobbakat kapta. Nem ő tette őket a legjobbá, hanem már azok voltak.

– A legjobbak azok közül, akik nem szolgáltak valamelyik seregben. Én vagyok az egyetlen itt, aki újonc volt, amikor a Sárkány hadtest megalakult. Te, Shen, Alai, Dink és Carn nem is voltatok benne a seregében, és nyilvánvalóan a legjobbak között vagytok. A Sárkány hadtest azért győzött, mert jó volt, ez igaz, de azért is, mert Ender tudta, mihez kezdjen velük.

– Így is felforgatja a világomat.

– Petra, ezt valamiért cserébe árultam el.

– Valóban?

– Magyarázd el, miért voltál Júdás az iskolában!

– Júdás voltam – vágta rá Petra. – Hogy tetszik ez a magyarázat?

Bean úgy érezte, feje tetejére állt a világ.

– És ezt csak így kimondod? Szégyen nélkül?

– Ennyire ostoba vagy? – csattant fel Petra. – Ugyanazt tettem, amit te, próbáltam megmenteni Ender életét. Tudtam, hogy Ender tanult önvédelmet, azok a bunkók pedig nem. Én is tanultam közelharcot. Bonzo hergelte fel azokat a srácokat, de igazából nem szerették Bonzót, csak dühösek voltak Enderre. Ha be is visznek néhány ütést akkor és ott Endernek a folyosón, ahol mindenki láthatta, a többiek beavatkozhattak volna, én pedig ott voltam Ender mellett. Egyszerre úgysem fértek volna hozzánk túl sokan... sejtettem, hogy Ender szerez néhány zúzódást, esetleg elered az orra vére, de nem esett volna komoly baja. Azok a tuskók megelégedtek volna az eredménnyel, és Bonzo nyomora feledésbe merült volna. Magára maradt volna, Ender pedig biztonságban minden komolyabb veszélytől.

– Kockázatos volt a saját harci képességeidre építeni a stratégiádat.

– Ender is tudott verekedni. Mindketten jók voltunk, kiváló formában. És tudod, mit? Szerintem Ender értette, mit csinálok, és csak miattad nem ment bele.

– Miattam?

– Látta, hogyan veted magad a dolgok közepébe. A te fejedet biztosan beverték volna. Ezért akkor el kellett kerülnie az erőszakot. Vagyis éppen miattad állították a csapdát másnap, amikor már tényleg veszélyes volt, és amikor Ender teljesen magára maradt.

– Miért nem mondtad el ezt korábban?

– Mert Ender kivételével te voltál az egyetlen, aki tudta, hogy mire készülök, és akkor nem érdekelt igazán, mit gondolsz rólam, és most sem izgat különösebben.

– Ostoba terv volt – vélte Bean.

– Jobb volt, mint a tiéd – vágta rá Petra.

– Ha azt nézzük, hogyan alakultak a dolgok, sosem fogjuk megtudni, mennyire volt hibás a terved. Az enyém biztosan du-gába dőlt.

Petra hamiskásan elmosolyodott.

– Most már bízol bennem? Visszatérhetünk ahhoz a közeli, bizalmas barátsághoz, ami köztünk volt?

– Tudod, Petra, fölöslegesen ellenségeskedsz velem. Gondolatmeneted tévedésre épül. Igazából én vagyok itt a legjobb barátod.

– Tényleg?

– Igen, tényleg. Mert én vagyok az egyetlen fiú, aki valaha is egy lányt választott vezérének.

Petra egy ideig némán ült, és üres tekintettel meredt rá.

– Már rég túltettem magam azon a tényen, hogy lány vagyok.

– De ők nem. És ezt te is tudod. Tudod, hogy mindig zavarja őket, és nem igazán vagy közéjük való. A barátaid, persze, legalábbis Dink, és igaz, mind kedvelnek. Viszont az egész iskolában hány lány volt? Egy tucat? Téged leszámítva egyikük sem volt kiemelkedő katona. Nem vettek komolyan téged.

– Ender igen – súgta Petra.

– És én is – tette hozzá Bean. – A többiek is tudják, mi történt a folyosón. Senki előtt nem volt titok. Tisztában vagy vele, hogy miért nem kérdeztek rá, miért tetted?

– Miért?

– Mert ők arra a következtetésre jutottak, hogy egyszerűen dilis voltál, és nem vetted észre, hogy majdnem megveretted Endert. Csak bennem van elég tisztelet irántad ahhoz, hogy' rájöjjek, sosem követnél el ekkora sületlenséget.

– Most el kellene pirulnom?

– Most már nem kellene ellenségként bánnod velem. Majdnem ugyanolyan kívülálló vagy ebben a csoportban, mint én. És ha majd igazi csatára kerül a sor, szükséged lesz valakire, aki komolyan vesz téged.

– Te csak ne tegyél nekem szívességet!

– Most elmegyek.

– Épp ideje.

– Ha gondolkozol a szavaimon, rájössz, hogy igazam van. Nem kell majd bocsánatot kérned. Megsirattad Poke-ot, és ezért a barátom vagy. Bízhatsz bennem, és én is bízom benned. Csak ennyit akartam mondani.

Petra már készült a visszavágásra, de Bean nem várta ki. Petra már csak ilyen, szüksége van az érzésre, hogy sziklakemény. Bean pedig nem bánta. Tudta, hogy mindketten kimondták, amit kellett.

A Parancsnoki iskolának a Flottaparancsnokság adott otthont, és a Flottaparancsnokság holléte szigorúan őrzött titok volt. Csak akkor tudhatta meg valaki, hogy hol található, ha odavezényelték, és akik megfordultak ott, nemigen tértek vissza a Földre.

Nem sokkal az érkezés előtt eligazítást kaptak a gyerekek. A Flottaparancsnokság az Erős nevű aszteroida belsejében bújt meg. Ahogy közeledtek a céljukhoz, rájöttek, hogy valóban az aszteroidán van az állomás. A felszínen szinte semmi sem látszott, csupán a dokkolóállások. Beszálltak a kompba, ami egy iskolabuszra emlékeztette őket, és öt perc alatt átértek az aszteroidára. A komp beúszott egy barlangszerűségbe, ahol egy kígyószerű cső nyúlt felé és körülölelte. Közel súlytalanságba léptek ki, és egy erős légáram beszippantotta őket az Erős belsejébe.

Bean azonnal tudta, hogy ezt a helyet nem emberi kéz alkotta. Az alagutak túl alacsonyak voltak, a mennyezetet pedig nyilvánvalóan később magasították ki, mert a falak és a padló tükörsima volt, csupán a felső fél méteren látszottak vésésnyomok. A hangyok hozták létre, valószínűleg a második invázió idején. Ami egykor előretolt bázisuk volt, most a Nemzetközi Flotta központjaként szolgált. Bean megpróbálta elképzelni a csatát, ami a hely elfoglalásakor zajlott. Hangyok sürögtek a folyosókon, a gyalogság pedig alacsony hatóerejű robbanótöltetekkel próbálta kifüstölni őket. Fényvillanások, majd a takarítás, a hangyok tetemeinek kivonszolása, végül az alagutak átalakítása emberi mértékűre.

Így szereztük a titkos technológiáinkat, döbbent rá Bean. A hangyoknak voltak gravitációs mezőt generáló berendezéseik. Megfejtettük, hogyan működnek, és megépítettük a sajátjainkat.

Pontosan ilyen volt a Hadiskolában is, és minden bizonnyal máshol is, ahol szükség van rá. De az NF sosem jelentette be a felfedezéseket, nehogy pánikot keltsen, hogy mennyivel fejlettebbek nálunk a hangyok.

Vajon mi mást tanultunk még tőlük?

Bean észrevette, hogy még a gyerekek is meggörnyedve haladnak a folyosókon, pedig a belmagasság megvolt két méter, és egyik gyerek sem volt kifejezetten magas. Az arányok azonban szokatlanok voltak, ettől szűkebbnek tűnt a folyosó, a mennyezet fenyegetően alacsonynak, és az embernek az volt az érzése, bármikor ráomolhat. Még rosszabb lehetett az első embereknek, akik beléptek ide, mielőtt még megmagasították az alagutakat.

Ender itt elemében érezné magát. Gyűlölné, persze, mert emberként számára is kényelmetlen lenne, de kihasználná az aszteroida adottságait, hogy beleképzelje magát a hangyok helyébe, akik építették. Persze sosem lehet teljesen megismerni egy idegen faj gondolkodásmódját, de ez a bázis jó esélyt kínált rá.

A fiúkat két szobában szállásolták el, Petra egy saját, kisebb szobát kapott. Itt még puritánabb volt minden, mint a Hadiskolában, és sosem sikerült teljesen elűzni a kőből áradó hideget. A Földön a követ mindig szilárdnak érezték, de az űrben mintha porózus lett volna. Anyagában buboréknyomok látszottak, és Bean nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy elszivárog a levegő. A levegő utat talált magának kifelé, a hideg befelé, és vele együtt még valami más is, talán a hangyok lárvái... giliszták gyanánt rágták át magukat a szilárd kövön, előrekúsztak a buboréknyomokban, és éjszaka, amikor sötétség uralkodott a szobákban, rámásztak az emberek homlokára, a gondolataikban olvastak, és...

Fölriadt, nehezen lélegzett, kezét a homlokára tapasztotta. Alig merte megmozdítani az ujjait. Valami mászkált rajta?

A keze nem tapintott semmi idegent, ismeretlent.

Vissza akart aludni, de még túl friss volt a rémálom. Csak feküdt az ágyán, és gondolkodott. A hangy lárvák közelsége persze abszurd volt, valamitől mégis megijedt. Valami aggasztotta, és nem tudott rájönni, mi lehet.

Eszébe jutott egy beszélgetés az egyik technikussal, aki a szimulátorokat tartotta karban. Bean szimulátora meghibásodott a gyakorlatozás során, és a kis fénypontok, amelyek a hajóit jelképezték, már nem engedelmeskedtek a parancsainak. Meglepő módon azonban nemcsak sodródtak az utolsó parancs által megadott irányba, hanem mozgolódni kezdtek, aztán színt váltottak, mintha valaki más irányítása alá kerültek volna.

Mikor megjött a technikus, hogy kicserélje a meghibásodott chipet, Bean megkérdezte, hogy az űrhajók miért nem csak haladtak tovább egyenesen.

– Ez is a szimuláció része – magyarázta a technikus. – Nem azt szimuláljuk, hogy te vagy a pilótája vagy a kapitánya ezeknek a hajóknak. Te vagy az admirális, tehát minden hajóra jut egy szimulált kapitány és egy szimulált pilóta. Mikor megszakadt a kapcsolatod a hajókkal, úgy tettek, mint az igazi pilóták, ha megszakad a kapcsolatuk. Érted?

– Ezt komoly munka lehetett beprogramozni.

– Rengeteg időnk volt dolgozni a szimulátorokon – felelte a technikus. – Ez pontosan olyan, mint az igazi csata.

– Kivéve az időeltolódást – jegyezte meg Bean.

A technikus egy ideig csak bambán bámult.

– Ja, igen. Az időeltolódás. Azt nem érte meg beprogramozni – és ezzel távozott is.

Ez az üres pillanat zavarta Beant. A szimulátorok olyan tökéletesek voltak, amilyenekre csak építeni lehetett őket, pontosan olyanok, mint az igazi csaták, és mégsem építették bele a fénysebességű kommunikáció okozta időeltolódást. A szimulált távolságok elég terjedelmesek voltak ahhoz, hogy valamennyi eltérés legyen a parancsok kiadása és teljesítése között, néha pár másodpercre is rúgott ez az időtartam. De ez a fajta késleltetés nem volt beleépítve a programba. Minden kommunikáció azonnali volt. Amikor Bean rákérdezett, a kiképző tanáruk elhajtotta őt.

– Ez szimuláció. Lesz még idő hozzászokni a fénysebesség okozta eltolódáshoz, majd ha az igazi gépekkel gyakoroltok.

Bean számára ez már akkor is ostoba katonai gondolkodásnak tűnt, de most már tudta, hogy egyszerűen hazugság volt. Ha a pilóták és a kapitányok viselkedését is lemodellezték még olyan helyzetben is, amikor megszakad a kommunikáció, akkor egészen könnyen beépíthették volna az időeltolódást is. Azért lehetett a szimulációban azonnali a hajók reakciója, mert a valóságban is így történt.

A sötétségben merengve Bean végre összekötötte a jeleket. Miután végiggondolta, fájdalmasan nyilvánvalóvá vált az igazság. Nemcsak a gravitációs generátort vették át a hangyoktól, hanem volt valamilyen fénynél gyorsabb kommunikációs eszközük is. A földiek előtt titok, de a hajóink időeltolódás nélkül tudnak egymással kommunikálni.

Márpedig ha a hajóknak megy, miért ne tudna a Flottaparancsnokság is innen, az Erosról érintkezni a Földdel? Mekkora lehet egy ilyen kommunikátornak a hatósugara? Vajon azonnali, függetlenül a távolságtól, vagy egyszerűen csak gyorsabban halad a fénynél, és csak irdatlan távolságok esetén lép fel egyfajta időelcsúszás?

Fejében gyorsan pörögtek a gondolatok, végigvette a lehetőségeket és azok következményeit. A járőrhajóink még azelőtt figyelmeztetni tudnak minket a közelgő ellenségre, hogy ideérnének. Valószínűleg már évek óta tudtuk, hogy jönnek, és azt is, hogy milyen gyorsan. Ezért gyorsították fel a kiképzésünket – már évek óta tudják, mikor kezdődik a harmadik invázió.

Aztán másik gondolata is támadt. Ha ez az azonnali kommunikáció távolságtól függetlenül működik, akkor akár beszélhetünk az inváziós flottánkkal is, akiket a második invázió után elindítottunk. Ha a hajóink fényhez közeli sebességgel haladnak, a relatív időkülönbség bonyolítaná a kommunikációt, de ha már csodákban gondolkodunk, akkor ezt a problémát is meg lehetett oldani. Pillanatok alatt értesülhetnénk arról, hogy sikerült-e az inváziónk a hangyok bolygója ellen. Hát még ha a kommunikáció elég stabil és erős, akkor a Flottaparancsnokság akár élőben is követhetné a csatát, vagy legalábbis figyelhetné annak szimulációját...

Egy csata szimulációját. Az inváziós flotta minden pillanatban visszaküldte pontos pozícióját. A kommunikációs berendezések feldolgozzák a jeleket, betáplálták egy számítógépbe, amelynek a másik végén az a szimuláció dobódott ki, amivel mi gyakoroltunk.

Olyan hajókkal gyakoroltuk a harcot, amelyek nem itt hasítják az űr sötétjét, a naprendszerünkben, hanem fényévekre innen. Elküldték a hajókat és a kapitányokat, de az admirálisok, akik irányítják majd őket, itt vannak. A Flottaparancsnokságon. Több nemzedéknyi idejük volt megtalálni a megfelelő parancsnokokat. Azaz minket.

Elakadt a lélegzete a felismeréstől. Alig merte elhinni, pedig sokkal több értelme volt, mint minden más lehetséges magyarázatnak. Értelmet adott annak, miért öregebb hajókon képezték ki őket. Hiszen azt a flottát már évtizedekkel ezelőtt elindították, amikor azok a csatahajók voltak a legújabb, legütőképesebb modellek!

Nem azért hajtottak keresztül minket a Hadiskolán meg a Taktikai iskolán, mert a hangy flotta közel jár a naprendszerhez, hanem azért siettek, mert a mi flottánk elérte a hangyok szülőbolygóját.

Pont úgy volt, ahogy Nikolai mondta. Nem zárhatod ki a lehetetlent, mert nem tudhatod, hogy melyik valószínűnek tartott feltételezésedről derül ki, hogy a valóságban téves. Bean azért nem gondolt erre az egyszerű, racionális magyarázatra, mert be volt zárva annak az elméletnek a dobozába, amelyik szerint a fénysebesség korlátozta az utazást és a kommunikációt is. A technikus azonban kikotyogott annyit, ami elég volt ahhoz, hogy Bean végre elinduljon a megoldáshoz vezető úton, és rendkívüli elméje segítségével úgy robogott végig rajta, akár egy gyorsnaszád. És most tudja a titkot.

A kiképzés alatt bármikor, bármelyik pillanatban, a legkisebb figyelmeztetés nélkül, anélkül, hogy elmondanák nekünk, átkapcsolhatják a rendszert, és igazi hajókat irányítunk igazi csatákban. Mi azt hisszük, hogy játék, de közben az már igazi háború lesz.

Nem mondják el nekünk, mert gyerekek vagyunk, és azt hiszik, összeroppannánk a felelősség súlya alatt. Ha tudjuk, hogy a döntéseink valódi halált és pusztulást okozhatnak; hogy ha elveszítünk egy hajót, akkor igazi emberek halnak meg. Titkolóznak, hogy megvédjenek minket a saját gyengéinktől.

Kivéve engem. Mert én tudom.

Hirtelen úgy érezte, az egész őrület terhe rászakad, alig kapott levegőt, gyorsakat, aprókat lélegzett. Most már tudom. Hogyan változtatja ez meg a játékomat? Nem hagyhatom, ez minden. Már így is a legjobb formámat hozom. Most, hogy rájöttem minderre, nem fogok tudni keményebben vagy jobban játszani. Lehet, hogy rosszabb leszek. Tétovázni fogok, romlik az összpontosító képességem. A kiképzésünk során mind megtanultuk, hogy a győzelem azon múlik, képesek vagyunk-e elfelejteni mindent, és csak arra figyelni, amivel éppen foglalkozunk. Minden hajót fejben lehet tartani, de csak akkor, ha minden olyan hajót, ami nem fontos, rögtön ki tudunk zárni a gondolatainkból. Ha elkezdünk azon gondolkodni, hogy a hajó sérült, és mindenütt holttestek hevernek, mindent kiszippant az űr vákuuma, akkor melyikünk tudna a játékkal játszani? Ki tudna odafigyelni ezzel a tudattal?

A tanároknak igazuk volt, hogy ezt titokban tartották előttünk. Azt a technikust hadbíróság elé kellene állítani, amiért nem ügyelt a szájára.

Nem mondhatom el senkinek. A többi gyerek nem tudhatja meg. És ha a tanárok rájönnek, hogy én is tudom, akkor kitesznek a játékból.

Színlelnem kell.

Nem. El kell felejtenem. Nem szabad hinnem benne. Nem igaz.

Az az igazság, amit eddig mondtak. A szimuláció nem veszi figyelembe a fénysebességet. Azért régi hajókon képeznek ki minket, mert az újak mind szolgálatban vannak, és nem vesztegethetik őket ilyesmire. A hangy invázió visszaverésére készülünk, nem arra, hogy az ő naprendszerüket támadjuk meg. Ez az egész csak egy őrült álom, ostoba tévedés. Semmi sem lehet gyorsabb a fénynél, tehát információt sem lehet gyorsabban továbbítani.

Mellesleg, ha tényleg elküldték az inváziós flottát, akkor nincs szükségük gyerekekre, hogy irányítsák őket. Mazer Rackham is biztosan a flottával ment. Kizárt dolog, hogy nélküle induljanak útnak. Mazer Rackham még életben van, a fény közeli sebesség relativisztikus hatása miatt lassabban öregszik. Neki talán csak pár év telt el. És készen áll. Ránk nincs szükség.

Bean lelassította a légzését, érezte, hogy a szívverése is csillapodik. Nem szabad felzaklatnom magam ilyen fantáziálásokkal. Nagyon kínos lenne, ha bárki megtudná, milyen ostoba elmélettel álltam elő félálomban. Még azt sem mondhatom el, hogy ezt álmodtam. A játék az játék.

A hangszórókból felharsant az ébresztő. Bean felkelt az ágyból – ezúttal alsó ágyat kapott –, és uralkodva háborgó érzésein, csatlakozott a reggeli heccelődéshez Bolond Tommal és Hancúval. Fly Molo minden reggel mogorván viselkedett, Alai pedig imádkozott. Bean a kantinba ment, és evett, ahogy szokott. Mindent úgy intézett, mint mindig. Nem jelentette be, hogy nem tudott a szokásos időben könnyíteni magán a vécében. A gyomra egész nap görcsben volt, ebédidőben enyhe hányinger gyötörte. Csak kialvatlanság.

Mikor közeledett a harmadik hónap vége az Eroson, változott a szimulációs gyakorlat. Közvetlenül hajókat kellett irányítaniuk, de voltak alájuk beosztott parancsnokok is, akiknek hangosan kellett utasításokat adniuk, miközben a szimulátorban is kiadták a parancsot.

– Mint a csatában – mondta a felügyelő tanár.

– A csatában tudjuk, kik lesznek az alánk beosztott tisztek – ellenkezett Alai.

– Az csak akkor számítana, ha a tőlük kapott információktól függenétek. De nem így van. Minden információt, amire szükségetek van, a szimulátoron keresztül kapjátok, és megjelenik a kijelzőn. A parancsokat szóban és a kezelőfelületen is ki kell adnotok. Vegyük úgy, hogy mindig engedelmeskednek a parancsaitoknak. A tanáraitok figyelni fogják a szóbeli parancsaitokat, és szükség esetén tanácsokat adnak, hogyan legyetek tömörek és lényegre törőek. Gyakorolnotok kell azt is, hogy oda-vissza váltsatok az egymás közötti és a hajókkal folytatott kommunikáció között. Fordítsátok a fejeteket balra vagy jobbra, ha egymással akartok beszélni, amelyik kényelmesebb. Ha az arcotok egyenesen a kijelző felé mutat, a hangotokat az az egység fogja hallani, amelyiket éppen kiválasztottatok a kijelzőn. Ha minden hajónak egyszerre akartok parancsot adni, hajoljatok kicsit előre, és hajtsátok le a fejeteket a mellkasotokra, így.

– Mi történik, ha felemeljük a fejünket? – kérdezte Shen.

Alai megelőzte a tanárt a válasszal.

– Akkor Istenhez beszélsz.

Miután elhalt a nevetés, a tanár válaszolt.

– Majdnem igazad van, Alai. Ha felemeled a fejedet, akkor a parancsnokotokhoz fogsz beszélni.

– A parancsnokunkhoz? – kérdezték egyszerre többen is.

– Csak nem gondoltátok, hogy mindenkit egyszerre főparancsnoknak képezünk ki? Nem, nem. Egyelőre találomra fogjuk kiválasztani, ki legyen az a parancsnok, a gyakorlat kedvéért. Legyen mondjuk... az a tökmag. Igen, te, Bean.

– Én legyek a parancsnok?

– Csak a gyakorlat kedvéért. Vagy ő nem elég jó? Nem fogtok engedelmeskedni neki?

A többiek felhorkantak. Hát persze, hogy Bean alkalmas rá. Hát persze, hogy követni fogják.

– Bár egy csatát sem nyert a Nyúl hadtesttel – heccelte őt Fly Molo.

– Remek. Akkor a ti feladatotok lesz segíteni, hogy a korlátai ellenére ez a legény győzni tudjon. És ha azt hiszitek, hogy ez nem realisztikus harci helyzet, akkor nem olvastatok elég sok hadtörténelmet.

Így találta magát Bean a parancsnoki székben, tíz másik hadiskolai diák fölött. Diadalmas pillanat volt, persze, mert egy pillanatig sem hitte el senki, hogy a tanár találomra választott. Tudták, hogy Bean mindenkinél jobb a szimulátorban. Petra volt az, aki ezt kimondta az egyik gyakorlás után.

– A francba, Bean, mintha az egész a fejedben lenne. Úgy tűnik, akár lehunyt szemmel is irányíthatnál mindent.

Majdnem igaza volt, nem kellett ellenőriznie, hogy hol vannak a többiek. Az egész a fejében volt, egyszerre.

Beletelt pár napba, míg simán ment a dolog, parancsokat venni Beantől és saját parancsaikat szóban továbbítani a vezérlőpult kezelése mellett. Eleinte gyakoriak voltak a hibák, a rossz irányba fordított fej, amitől a kérdések, parancsok és válaszok rossz címzettnek mentek. De rövid idő alatt a vérükké vált.

Bean ezután ragaszkodott hozzá, hogy mások is kipróbálják a parancsnoki posztot.

– Gyakorolnom kell a parancsok fogadását, ahogy ők is – magyarázta. – És hozzá kell szoknom, hogy felfelé és oldalra is beszéljek.

A tanár egyetértett, és egy nap múlva Bean már ugyanolyan magabiztosan használta a technikát, mint a többiek.

Más haszna is volt annak, hogy mások ültek a parancsnoki székbe. Bár senki sem szerepelt olyan rosszul, hogy kínos helyzetbe hozza magát, nyilvánvalóvá vált, hogy Bean gyorsabban és hatékonyabban dolgozott, rögtön átlátta a kialakuló helyzeteket, és jobban szét tudta válogatni, amit hall, és emlékezett rá, ki mit mondott.

– Te nem is vagy ember – vélte Petra. – Senki sem képes erre!

– Pedig ember vagyok – mosolygott Bean. – És tudok valakit, aki nálam is jobban csinálná.

– Kicsoda? – követelte Petra.

– Ender.

Egy pillanatra mindenki elhallgatott.

– De ő nincs itt – súgta Vlad.

– Honnan tudod? – kérdezte Bean. – Akár még az is lehet, hogy egész végig itt volt.

– Ez marhaság – horkant fel Dink. – Akkor miért nem gyakorlatozott velünk együtt? Miért titkolnák el előlünk?

– Mert szeretik a titkokat – felelte Bean. – És talán azért, mert ő másféle kiképzést kap. És talán azért, mert olyan, mint a Sinterklaas. Ajándékként fogják az ölünkbe pottyantani.

– És talán egy rakás merda, amit beszélsz – vélte Dömper.

Bean csak nevetett. Hát persze, hogy Ender lesz az. Az egész csoportot Enderhez állították össze. Ender volt minden reményük. Azért helyezték Beant a parancsnoki székbe, mert ő a tartalék. Ha Ender vakbélgyulladást kapna a hadjárat közepén, akkor Bean venné át az irányítást. Bean adja majd ki a parancsokat, ő dönt, melyik hajót áldozzák be, kik fognak meghalni. De addig Ender döntése lesz, és Ender számára csak egy játék lesz. Nem lesz halál, szenvedés, félelem, bűntudat. Csak... egy játék.

Biztosan Ender lesz az. Minél hamarabb, annál jobb.

Másnap a felügyelő tanáruk közölte velük, hogy Ender Wiggin lesz a parancsnokuk délutántól. Amikor senki sem lepődött meg, rákérdezett, miért.

– Mert Bean már elárulta – hangzott a válasz.

– Azt akarják, tudjam meg, honnan szereztél bennfentes információt, Bean.

Graff átnézett az asztal fölött az apró gyermekre, aki üres tekintettel nézett vissza rá.

– Nincs bennfentes információm – felelte Bean.

– Tudtad, hogy Ender lesz a parancsnok.

– Kitaláltam – pontosított Bean. – Nem volt nehéz. Elég megnézni, kiket hoztak. Ender legközelebbi barátait. Ender osztagparancsnokait. Ő a közös nevező. Sok másik gyereket is választhattak volna, akik vannak olyan jók, mint mi. De ezek azok, akik követnék Endert akár a nyílt űrbe is, akár szkafander nélkül is.

– Szép beszéd, de mindenki tudja, hogy hajlamos vagy kémkedni.

– Na persze. És mikor kémkedtem volna? Mikor vagyunk magunkban? A termináljaink csak butított vackok, és sosem látunk mást bejelentkezni, úgyhogy még másik azonosítót sem tudok szerezni. Csak teszem a dolgomat mindennap. Maguk azok, akik feltételezik, hogy mi, gyerekek ostobák vagyunk, pedig pont azért választottak minket, mert az intelligenciánk messze átlag feletti. Most pedig itt ül, és azzal vádol, hogy olyan információt loptam, amire még a sarki gyümölcsárus is rájönne.

– Ne túlozz!

– Ez csak szójáték volt.

– Bean – mondta fagyosan Graff –, szerintem te meg akarsz vezetni.

– Graff ezredes, még ha igaz is volna, hogy adatokat loptam, számítana bármit is? Megtudtam, hogy Ender jön. Titokban figyelem az álmaikat. És akkor? Akkor is ő lesz a parancsnok, zseniális, nagyszerű parancsnok. Azután mind levizsgázunk. Beülök egy csatahajó parancsnoki székébe, és onnan osztogatom a parancsaimat egy rakás felnőttnek vékonyka hangomon, amíg be nem sokallnak tőle, és kivágnak a zsilipen.

– Nem érdekel, hogy tudtál Enderről. Az sem érdekel, hogy találgatás volt-e.

– Ismerem annyira, hogy tudjam, nem érdeklik az ilyesmik.

– Azt kell tudnom, hogy mi másra jöttél még rá.

– Ezredes – felelte Bean fásult hangon –, felmerült már magában a gondolat, hogy ennek a kérdésnek a felvetése elárulja nekem, hogy van még valami, amit kitalálhatnék, és ezzel jelentősen nő is annak az esélye, hogy rá fogok jönni!

Graff szélesen elmosolyodott.

– Én is ezt mondtam a... tisztnek, aki megbízott vele, hogy tegyem fel ezeket a kérdéseket. Elmondtam neki, hogy csak többet fogunk elárulni az egész interjúval, mint amit te valaha is elmondanál, de ő azt mondta: „a gyerek még csak hatéves, Graff ezredes”.

– Úgy sejtem, hétéves vagyok.

– Még a régi jelentésből dolgozott, nem számolta ki rendesen.

– Csak mondja el, milyen titkot nem szabad tudnom, és én elmondom, hogy rájöttem-e már.

– Segítőkész.

– Graff ezredes, jól végzem a dolgomat?

– Ostoba kérdés. Hát persze, hogy jól.

– Ha tudok is valamit, amit nekünk, gyerekeknek nem lenne szabad tudnunk, beszéltem róla? Elárultam valamit is a többi gyereknek? Befolyásolta valami a teljesítményemet?

– Nem.

– Akkor ez nekem úgy hangzik, mint az a bizonyos fa, ami kidől az erdő közepén, és senki sem hallja. Ha tudok is valamit, amire rájöttem, de nem árulom el senkinek, és nem befolyásolja a munkámat, akkor miért vesztegetik az idejüket, hogy kiderítsék, tudom-e? Mert ezután a beszélgetés után biztos lehet benne, hogy nagyon alaposan figyelni fogok, nem találok-e valahol egy titkot, amit egy hétéves gyerek megtalálhat. És még ha találok is ilyen titkot, még mindig nem fogom elmondani a többieknek, úgyhogy még mindig nem fog számítani. Miért nem ejtjük hát az egész témát?

Graff benyúlt az asztal alá, és megnyomott valamit.

– Rendben – bólintott. – Felvették a beszélgetésünket, és ha ez sem győzi meg őket, akkor semmi.

– Meggyőzi? Miről? És kiket?

– Bean, ezt a részét a beszélgetésnek már nem rögzítjük.

– De igen – felelte Bean.

– Kikapcsoltam.

– Ugyan már!

Graff maga sem volt egészen biztos benne, hogy a rögzítő kikapcsolt. Még ha az általa irányított felvevőt ki is kapcsolta, az nem jelentette azt, hogy nem bújt meg valahol egy másik.

– Sétáljunk egyet – javasolta Graff.

– Remélem, nem odakint – bökött az űr felé Bean.

Graff felállt az asztaltól – nehézkesen, mert felszedett pár kilót, az Eroson pedig teljes gravitáció uralkodott –, és kikísérte Beant a folyosóra.

Ahogy elindultak, az ezredes halkan megszólalt.

– Hadd dolgoztassuk meg őket egy kicsit.

– Rendben – mosolygott Bean.

– Gondoltam, tudni szeretnéd, hogy az NF teljesen felbolydult egy állítólagos biztonsági rés miatt. Úgy tűnik, valaki, aki hozzáfért a legtitkosabb archívumokhoz, leveleket írt néhány nethuszárnak, akik elkezdték szítani a feszültséget, hogy minden gyereket a Hadiskolából küldjenek haza a saját országukba.

– Mi az a huszár? – kérdezte Bean.

– Most rajtam a sor, hogy azt mondjam, ugyan már. Nézd, nem vádollak semmivel. Csak éppenséggel olvastam egy levelet, amit Locke-nak és Démoszthenésznek címeztek... mindkettejüket alaposan figyelemmel kísérik, gondolhatod... és amikor elolvastam a leveleket... érdekesek voltak a különbségek közöttük, nagyon ravasz. .. rájöttem, hogy semmi szigorúan titkos információ nem volt benne, semmi olyasmi, amit ne tudhatna bármelyik gyerek a Hadiskolában. Nem. Ami igazán az őrületbe kergeti őket, az az, hogy a politikai elemzés halálpontos, bár hiányos információkra épül. A nyilvános információkra épül, ami viszont azt jelentené, hogy a levelek írója rá sem jöhetett arra, amire mégis rájött. Az oroszok azt állítják, valaki kémkedik utánuk, és aztán hazudik arról, amit talált. Én pedig megnéztem a Condor könyvtárát, és megtudtam, hogy miket olvasgattál. Aztán megnéztem az ISL könyvtári naplóit, amíg ott voltál a Taktikai iskolában. Nem lustálkodtál.

– Szeretem lekötni a gondolataimat.

– Akkor örülni fogsz a hírnek, hogy az első csoport gyereket már haza is küldték.

– De a háborúnak még nincs vége.

– Azt hiszed, hogy ha elindítasz egy politikai hógolyót a lejtőn, akkor az mindig oda fog érkezni, ahova szántad? Okos vagy, Bean, de nagyon naiv. Megbököd az univerzumot, de nem tudhatod, milyen dominók dőlnek el. Mindig lesz néhány, amiről nem is gondoltad, hogy kapcsolatban állnak egymással. Néhány kicsit keményebben fog visszalökni, mint vártad volna. Azért örülök, hogy nem feledkeztél el a többi gyerekről, és mozgásba hoztad azokat a kerekeket, amelyek kiszabadítják őket.

– De nem minket.

– Az NF-nek nem kötelessége emlékeztetnie a földi agitátorokat, hogy a Taktikai és a Parancsnoki iskola még mindig tele van gyerekekkel.

– És én sem fogom emlékeztetni őket.

– Tudom. Nyugodj meg, nem azért nyílt lehetőségem beszélni veled, mert pánikba ejtettél néhány magas rangú embert politikai lavináddal, hanem azért, mert rájöttél, ki lesz a csapatotok parancsnoka. De reméltem, hogy tudunk kötetlenül csevegni, mert el akartam mondani néhány dolgot. Azon kívül, hogy a leveled többé-kevésbé elérte a kívánt hatást.

– Figyelek, de nem ismerek el semmilyen levelet.

– Először is, tetszeni fog, ha megtudod, ki áll Locke és Démoszthenész mögött.

– Áll? Csak egyvalaki?

– Egy elme, két hang. Tudod, Bean, Ender Wiggin harmadik gyerekként született. Különleges engedéllyel, nem törvénytelenül. A bátyja és a nővére pont olyan tehetséges, mint ő, de különböző okok miatt nem feleltek meg a Hadiskolának. A bátyja azonban, Peter Wiggin, nagyon ambiciózus fiatalember. Mivel a hadseregbe nem léphetett be, politikusnak állt. Kétszeresen is.

– Ő Locke és Démoszthenész – értette meg Bean.

– Ő tervezi mindkettő stratégiáját, de csak Locke nevében ír. A nővére, Valentine ír Démoszthenészként.

Bean nevetett.

– Így már van értelme.

– Tehát mindkét leveled ugyanannak az embernek ment.

– Ha én írtam őket.

– Szegény Peter Wiggint az őrületbe kergeti. Minden követ megmozgat, minden flottakapcsolatát aktiválta, hogy megtudja, ki küldte a leveleket. De még a flottánál sem tudja senki. A hat tisztet, akiknek az azonosítóját felhasználtad, tisztázták. Ahogy előre sejtetted, senki sem ellenőrzi, hogy az egyetlen hétéves, aki valaha is eljutott a Taktikai iskolába, esetleg beleturkált-e a politikai tudományokba a szabadidejében.

– Kivéve magát.

– Mert istenemre mondom, én vagyok az egyetlen, aki pontosan tisztában van vele, hogy milyen zseniális gyerekek vagytok.

– Zseniálisak vagyunk? – vigyorgott Bean.

– A sétánk nem tart örökké, nem vesztegetem az időt hízelgéssel. A másik, amit mondani akartam, hogy Carlotta nővér, miután távozásoddal munkanélküli lett, rengeteg időt áldozott rá, hogy kiderítse a származásodat. Két tiszt közeledik felénk, és véget vetnek majd a magánbeszélgetésünknek, úgyhogy rövid leszek. Van neved, Bean. Julian Delphikinek hívnak.

– Az Nikolai családneve.

– Juliannek hívják Nikolai apját, ahogy a te apádat is. Anyád neve Elena. Egypetéjű ikrek vagytok. A megtermékenyített petesejteket különböző időpontban hozták világra, és a te génjeidet nagyon apró, de mégis számottevő módon megváltoztatták. Tehát ha Nikolaira nézel, magadat láthatod, hogy milyen lennél, ha nem módosították volna a génjeidet, és olyan szülőkkel nőttél volna fel, akik szeretnek és törődnek veled.

– Julian Delphiki – ismételte Bean.

– Nikolai egyike azoknak, akik már hazafelé tartanak a Földre. Eltart egy ideig, mire megérkeznek, és Carlotta nővér gondoskodni fog róla, hogy mielőtt visszatérne Görögországba, tájékoztassák arról, hogy a testvére vagy. A szülei már tudják, hogy létezel... Carlotta nővér ennyit elárult nekik. Az otthonod egy kellemes hely Kréta dombjai között, és az Egei-tengerre néz. A nővér azt mondta, a szüleid remek emberek. Örömükben sírtak, amikor megtudták, hogy létezel. Most pedig vége a beszélgetésünknek. Éppen arról vitatkoztunk, hogy milyen rossz véleménnyel vagy a tanárok teljesítményéről itt, a Parancsnoki iskolában.

– Hogy találta ki?

– Nem te vagy az egyetlen, aki képes erre.

A két tiszt – egy admirális és egy tábornok, mindketten álmosollyal az arcukon – üdvözölték őket, és megkérdezték, hogyan zajlott a beszélgetés.

– Hallhatták a felvételt – szólt hűvösen Graff. – Beleértve azt a részt is, ahol Bean kitartott amellett, hogy még mindig megy a felvétel.

– És mégis folytatódott az interjú.

– Az itteni tanárok alkalmatlanságáról meséltem éppen – tódította Bean.

– Alkalmatlanság?

– A csatáink mindig bugyuta gépi ellenfelek ellen zajlanak. Aztán a tanárok ragaszkodnak hozzá, hogy' részletesen elemezzük ezeket a szimulált csatákat, pedig nincs olyan ellenség, aki ilyen ostobán és kiszámíthatóan viselkedne. Azt javasoltam az ezredesnek, hogy akkor kapnánk méltó ellenfelet, ha két csapatra osztanának minket, és egymással kellene harcolnunk.

A két tiszt egymásra nézett.

– Érdekes felvetés – mondta ki végül a tábornok.

– Lényegtelen – vágta rá az admirális. – Ender Wiggin csatlakozik a játékotokhoz. Gondoltam, szeretnél ott lenni, hogy üdvözöld.

– Igen – mondta Bean. – Szeretnék.

– Elkísérlek – jelentette ki az admirális.

– Beszélgessünk – fordult a tábornok Graffhoz.

Útközben az admirális keveset beszélt, Bean pedig erőfeszítés nélkül válaszolni tudott a kérdéseire. Örült neki, mert Graff szavai felkavarták. Szinte meg sem lepődött, hogy Locke és Démoszthenész Ender testvérei. Ha olyan intelligensek, mint Ender, elkerülhetetlennek tűnt, hogy idővel fontos szerephez jussanak, a hálózat pedig lehetővé tette, hogy elleplezzék a kilétüket, és elérjék, amit akarnak, még fiatalkorukban. De részben azért vonzhatták magukra Bean figyelmét, mert olyan ismerős volt a hangjuk. Biztosan szóban is ugyanúgy érveltek, mint Ender, ahogy a régóta együtt élő emberek átveszik egymás apró kis szokásait, beszédmódját. Bean ezt nem ismerte fel, legfeljebb tudat alatt hatott rá, és ezért olvasta figyelmesebben az ő esszéiket. Tudhatta volna, és bizonyos szinten tudta is.

De a másik, hogy Nikolai a testvére... ezt hogyan hihetné el? Mintha Graff a szívében olvasott volna, és rátalált volna arra a hazugságra, amit ha elmond Beannek, a lelke mélyéig hatol. Görög vagyok? A testvérem ugyanabban a csoportban volt? A fiú, aki a legjobb barátom lett? Ikrek? Szülők, akik szeretnek?

Julian Delphiki?

Nem, ezt nem hihetem el. Graff sosem volt őszinte hozzánk. Graff volt az, aki a kisujját sem mozdította, hogy megvédje Endert Bonzótól. Graff nem tesz semmit, amivel ne irányítani akarna másokat a saját céljai érdekében.

A nevem Bean. Poke adta nekem ezt a nevet, és nem adom fel egy hazugságért cserébe.

Amikor először hallották a hangját, egy technikussal beszélt éppen.

– Hogyan dolgozzak osztagparancsnokokkal, ha nem is látom őket?

– Miért kellene látnod őket? – értetlenkedett a technikus.

– Hogy tudjam, kicsodák, hogyan gondolkodnak...

– Majd megtudod abból, ahogy együtt dolgoztok a szimulátorban. De még így sem hiszem, hogy aggódnod kellene. Most is hallanak téged. Vedd fel a fejhallgatót, és te is hallani fogod őket.

Mind szinte remegtek az izgalomtól, tudván, hogy hamarosan meghallhatja a hangjukat.

– Valaki mondjon már valamit – szólt Petra.

– Várjunk, amíg felveszi a fülest – súgta Dink.

– Honnan tudjuk, mikor? – kérdezte Vlad.

– Én kezdem – mondta Alai.

Szünet. Eddig nem hallott, halvány sziszegés a fülhallgatójukban.

– Szalaam – suttogta Alai.

– Alai – ismerte fel Ender.

– És én – szólt Bean. – A törpe.

– Bean – mondta Ender.

Igen, gondolta Bean, miközben a többiek is beszéltek Enderhez. Az vagyok én. Ez a nevem, amin azok szólítanak, akik ismernek engem.

23.

VÉGJÁTÉK

– Tábornok, maga a Sztratégosz. Magának van joga cselekedni, és ez egyben a kötelessége is.

– Nincs szükségem arra, hogy bukott hadiskolai igazgatók hívják fel rá a figyelmem, mi a kötelességem.

– Ha nem tartóztatja le a Polemarkoszt és az összeesküvőket...

– Graff ezredes, ha én csapok le először, enyém lesz a felelősség, ha kitör a háború.

– Igen, uram, így van. És mondja, melyik lenne a jobb végeredmény: mindenki magát hibáztatja, de megnyerjük a háborút, vagy senki sem hibáztatja magát, mert falhoz állítják és kivégzik, miután a Polemarkhosz puccsa sikerrel jár, és beteljesül az orosz világuralom?

– Nem adom le az első lövést.

– Az a hadvezér, aki nem hajlandó megtenni az első csapást, amikor biztos adatokkal rendelkezik...

– A politikai hatások kiszámíthatatlanok...

– Ha győzni hagyja őket, azzal vége a politikának!

– Az oroszok már a huszadik századtól nem gonosz mumusok!

– Aki rosszat tesz, az rosszfiú. Maga a seriff, uram, akár tetszik az embereknek, akár nem. Tegye a dolgát!

Ender érkezésével Bean rögtön visszalépett a helyére az osztagparancsnokok közé. Senki sem tette szóvá. Bean volt a kiképzés alatt a parancsnokuk, jó munkát végeztek, de mindig Ender volt a csapat vezetője, és most, hogy itt volt, Bean visszakerült a helyére.

Méghozzá jogosan, és ezt Bean is tudta. Jól vezette a csapatot, de Enderhez képest gyengén. Nem arról volt szó, hogy Ender stratégiai húzásai jobbak voltak Bean ötleteinél. Nem voltak azok. Előfordult, hogy mások voltak, de Bean gyakran azt vette észre, hogy Ender pontosan ugyanazt választja, amit ő választott volna.

A lényegi különbség abban volt, ahogy a többieket vezette. Mindenki szilárdan elkötelezett volt iránta, szemben a Bean iránt táplált enyhén irigy engedelmességgel. Ender azzal vívta ki a rajongásukat, hogy észrevette nemcsak azt, mi történik a csatában, hanem azt is, hogy mi zajlik a fejekben. Szigorú volt, néha türelmetlen, és egyértelművé tette, a legjobbnál is jobbat vár el tőlük. És valahogy mégis kellemes hangsúlyt adott a legegyszerűbb szavaknak is. Megdicsért, tiszteletet és közelséget tudott teremteni a mondataival. Éreztette, hogy elismeri őket. Bean egyszerűen nem tudta, hogyan kell ezt csinálni. A buzdításai mindig túl nyilvánvalóak és nehézkesek voltak. Kevesebbet jelentett a többieknek, mert mesterkéltnek tűntek. És ebben volt is valami. Ender egyszerűen csak... önmagát adta. A tekintély magától áradt belőle.

Bennem átállítottak egy genetikai kapcsolót, és intellektuális atlétává tettek. Bárhonnan gólt lövök a pályáról. De tudni, hogy mikor lőjek... tudni, hogyan kovácsoljak csapatot egy csomó játékosból... Milyen kapcsolót állítottak át Ender Wiggin génjeiben? Vagy ez mélyebbről fakad, mint az elme zsenialitása? Talán lélekből? Isten ajándéka volna? Tanítványokként követjük. Figyeljük, mikor fakaszt vizet a sziklából.

Megtanulhatom azt, amit ő tud? Vagy olyan leszek, mint az a sok hadtörténész, akiknek a könyveit olvastam: másodrendűek a csatatéren, és csak a krónikáik és a hadvezérek zsenialitásának megörökítése és elemzése miatt emlékeznek rájuk? Vajon én is írok majd egy könyvet, ha ennek vége, és kielemzem, hogyan győzedelmeskedett Ender?

Hadd írja meg azt a könyvet Ender. Vagy Graff. Nekem itt dolgom van, és ha végeztem, saját munkát választok, és azt is olyan jól fogom végezni, ahogy tudom. Ha csak azért fognak emlékezni rám, mert egyike voltam Ender csapatának, ám legyen. Enderrel szolgálni önmagában jutalom.

És mégis, mennyire fájt látni, hogy a többiek milyen boldogok voltak, és hogy rá egyáltalán nem figyeltek. Néha évődtek vele ugyan, mint egy kistestvérrel.

Mennyire gyűlölhették, amikor én voltam a parancsnok.

A legrosszabb az volt, hogy Ender is így bánt vele. Persze egyikük sem találkozhatott Enderrel. Hosszú távolléte alatt úgy tűnt, Ender elfelejtette, korábban mennyire támaszkodott Beanre. Most inkább Petrára számított, és Alaira, Dinkre és Shenre. Azokra, akik sosem voltak egy hadtestben vele. Bean és a többi Sárkány osztagparancsnok is kivette a részét a munkából, Ender bízott bennük, de ha valami nehéz feladat adódott, amihez kreativitás kellett, Ender sosem gondolt Beanre.

Nem számít. Nem gondolkodhatott ezen. Bean tudta, hogy elsődleges feladatai mellett volt egy másik, mélyrehatóbb feladata is. Az egész csata menetét követnie kellett, hogy bármelyik pillanatban közbeavatkozhasson, ha Ender meginog. Ender úgy tűnt, nem sejtette, hogy Beanben ennyire bíznak a tanárok, de Bean tudta, és ha néha kicsit elkalandozott, ha néha Ender türelmetlen volt vele, amiért némi késéssel teljesítette a parancsokat, ez várható volt. Ender ugyanis nem tudta, hogy bármelyik pillanatban, ha a felügyelő tanár jelez neki, Bean átveheti az irányítást, és folytathatja Ender tervét, figyelheti az összes osztagparancsnokot, és megmentheti a játékot.

Először céltalannak tűnt ez a megbízatás... Ender éber volt, egészséges. De aztán valami megváltozott.

Egyik nap Ender megemlítette, hogy neki más tanára van. Egyfolytában „Mazer” néven emlegette, és egyszer Bolond Tom megjegyezte:

– Pokoli gyerekkora lehetett ezzel a névvel felnőni.

– Amikor ő felnőtt, még nem volt híres a neve – felelte Ender.

– Aki olyan idős, az már mind halott – vágta rá Shen.

– Kivéve, ha évekig fény közeli sebességen utazott, aztán visz-szajött.

Ekkor esett le nekik.

– A tanárod az a Mazer Rackham?

– Tudjátok, hogy milyen zseniális hős? – kérdezte Ender.

Hát persze, hogy tudták.

– Azt nem említik, hogy egy utolsó szemétláda...

Aztán elkezdődött az új szimuláció, ők pedig visszatértek a dolgukhoz.

Másnap Ender azt mondta, változni fognak a dolgok.

– Eddig a gép ellen vagy egymás ellen játszottunk. De mostantól kezdve egy-két naponként maga Mazer és egy csapat profi pilóta fogja irányítani az ellenséges flottát. Bármi megtörténhet.

Tesztsorozat, ahol maga Mazer Rackham az ellenfél. Beannek ez gyanús volt.

Ezek nem tesztek, hanem beállított előkészületek olyan helyzetekre, amelyek előfordulhatnak, ha a flotta eléri a hangyok bolygóját.

Az NF előzetes információkat kap a kiküldött flottától, és felkészítenek minket azokra a támadási módozatokra, amiket a hangyok bevethetnek ellenünk, ha elkezdődik az igazi harc.

Csak az volt a gond, hogy bármilyen zseniális is Mazer Rackham és a többi parancsnok, mégiscsak emberek. Ha eljön az igazi csata, a hangyok olyan dolgokat fognak művelni, amire az emberek egyszerűen nem gondolhattak.

Aztán jött az első ilyen „teszt”, és zavarba ejtően gyerekes volt a stratégiájuk. Egy gömbalakzat, a közepén egy hajóval.

Ebben a csatában az is világossá vált, hogy Ender olyan dolgokat tudott, amiket nem árult el nekik. Például azt mondta, hogy ne foglalkozzanak a gömb közepén lévő hajóval. Az csak elterelés.

De honnan tudhatta ezt Ender? Tudta, hogy a hangyok mutatnak egy hajót, de az csak csali. Vagyis a hangyok arra számítanak, hogy az emberek egyetlen hajóra fogják koncentrálni csapásmérő erejüket?

Bean visszagondolt azokra a videókra, amiket Ender nézegetett újra meg újra a Hadiskolában, a második invázió propaganda-filmjeit.

Sosem mutatták a csatát, mert nem is volt. Mazer Rackham pedig nem briliáns stratégiával vezette győzelemre alakulatát. A legendás hős csupán egyetlen hajót lőtt ki, és a háború véget ért. Ezért nem voltak videók a tűzharcokról. Mazer Rackham elpusztította a királynőt. Most pedig arra számít, hogy a hangyok csalétekként mutatnak egyetlen, központi hajót, mert legutóbb így győztük le őket.

Öld meg a királynőt, és az összes hangy védtelen lesz. Ezt jelentették a videók. Ender felismerte ezt, de azt is tudja, hogy a hangyok nem ostobák. Nem dől be a csalinak.

A másik dolog, amit Ender tudott, és nem mondott el, az egy olyan fegyver volt, ami egyik szimulációban sem szerepelt az első tesztig. Ender Dr. Készüléknek nevezte, aztán nem mondott róla többet, amíg nem utasította Alait, hogy vesse be ott, ahol az ellenséges flotta a legjobban tömörül. Nagy meglepetésükre a fegyver olyan láncreakciót indított el, ami hajóról hajóra ugrott, amíg a legtávolabbi hajók kivételével mindet elpusztította. Ezután már könnyű volt levadászni a maradékot. A szimulátor képernyője üres volt, amikor befejezték.

– Miért volt ilyen bugyuta a stratégiájuk? – kérdezte Bean.

– Ezen tűnődtem én is – mondta Ender. – De nem veszítettünk egy hajót sem, úgyhogy minden rendben.

Később Ender elmondta nekik, amit Mazertől hallott. Hogy egy egész inváziós hadjáratot szimulálnak, és úgy állították be a gépet, hogy a szimulált ellenség tanuljon az előző csatákból.

– Legközelebb már tudni fogják, és nem lesz ilyen könnyű.

Bean aggódva hallgatta a beszámolót. Teljes inváziós hadjárat? Miért? Miért nem bemelegítő gyakorlatok egyetlen nagy csata előtt?

Mert a hangyoknak több bolygójuk van, döbbent rá. Hát persze. Rátaláltak a Földre, és azt is kolonizálni akarták, ahogy a többit.

Több flottánk is van! Minden hangy bolygóra egy-egy.

És azért tudnak tanulni minden csatából, mert nekik is van fénynél gyorsabb kommunikációs technológiájuk.

Bean minden sejtése beigazolódni látszott. Tudta, mi van a tesztek mögött. Nem Mazer Rackham irányított egy szimulált hangy flottát. Igazi csaták voltak, és Rackham dolga csak annyi volt, hogy figyelje a csata menetét, és utána konzultáljon Enderrel, és megbeszéljék, mit jelenthetett az ellenség stratégiája, és hogyan készüljenek föl a következő lépésre.

Ezért kellett minden parancsot szóban is kiadni. Minden szavunkat továbbítják az igazi hajók igazi személyzetének, akik követik a parancsokat, és igazi csatákat vívnak.

Minden hajó, amit elveszítünk, azt jelenti, hogy emberek haltak meg. Minden óvatlanságunk életekbe kerül. De nem árulják el nekünk, pontosan azért, hogy ne terheljen minket ez a tudás. Háborúban a parancsnokoknak mindig meg kell tanulniuk az „elfogadható veszteség” fogalmát. De azok, akik megőrzik emberségüket, sosem tudják ezt feldolgozni, és ezt Bean is megértette. Belülről mardossa őket. Minket, gyermek-katonákat úgy védenek meg, hogy elhitetik velünk, ez az egész csak szimuláció. Csak játék.

Nem hagyhatom, hogy bárki megtudja, amit én tudok. Egy szó nélkül el kell fogadnom a veszteségeket, és egy arcizmom sem rándulhat. Ki kell zárnom az elmémből, hogy emberek halnak meg, amikor kockáztatunk. El kell hallgatnom, hogy az áldozatok nemcsak egy számlálón pörögnek, hanem fagyott testtel az űr sötétjében.

A „tesztek” eleinte egy-két naponként jöttek, és minden csata egyre hosszabbra nyúlt. Alai azzal tréfálkozott, hogy pelenkát kéne kapniuk, hogy ne kelljen aggódniuk a pisilés miatt. Másnap katétereket kaptak. Bolond Tom vetett véget a dolognak.

– Ugyan már! Csak adjanak egy befőttesüveget, amibe pisilhetünk. Nem tudunk úgy játszani, hogy lóg valami a szerszámunkból!

Attól kezdve befőttesüvegeket kaptak. Bean sosem hallotta, hogy bárki használta volna őket. Bár eszébe jutott, hogy Petra vajon mit kaphatott, de senki sem merte megkérdezni.

Bean már elég korán elkezdte észrevenni Ender hibáit. Először is, túlságosan Petrára támaszkodott. Mindig Petra kapta a fő haderő irányítását, száz dolgot csinált egyszerre, miközben Ender a cselekre, manőverekre, trükkökre koncentrált. Nem látta volna, hogy Petrát folyamatos bűntudat gyötri minden elkövetett hiba miatt? Olyan jó érzéke volt az emberekhez, és mégis azt hitte, hogy Petra tényleg van ennyire kemény? Nem ismerte fel, hogy csak szerepet játszik, így leplezi a félelmeit? Minden hiba súlyos teherként nehezedett Petra vállára. Nem aludt jól, és egyre inkább fáradt, ahogy jöttek az újabb csaták.

Talán azért nem vette észre Ender, mit csinál Petrával, mert ő is fáradt volt. Mind azok voltak. Eltompultak a folyamatos nyomás alatt, nem is kicsit. Egyre kimerültebbek lettek, egyre nőtt a hibaszázalék, és a tesztek is egyre nehezebbé váltak, az esélyek pedig egyre rosszabbodtak.

Mivel a csaták minden „teszttel” egyre nehezebbek lettek, Ender egyre több döntést volt kénytelen a többiekre hagyni. Ahelyett, hogy simán végrehajtották volna a parancsait, az osztagparancsnokoknak egyre több részt kellett vállalniuk a döntésekből. Volt, hogy Ender hosszú ideig túlságosan elfoglalt volt a csata egyik részével, hogy új parancsokat adjon ki a hadszíntér túloldalán harcolóknak. Az érintett parancsnokok egyre többet egyeztettek egymással, hogy kitalálják, milyen taktikát alkalmazzanak, amíg Ender újra rájuk tud figyelni. Bean megkönnyebbüléssel tapasztalta, hogy bár Ender sosem adott neki érdekes feladatot, néhány másik parancsnok hozzá fordult, amikor Ender másfelé figyelt. Bolond Tom és Hancú előálltak saját tervekkel, de gyakran átbeszélték Beannel, és mivel minden csatában a figyelme felét az átfogó stratégiára fordította, Bean elég jó pontossággal meg tudta becsülni, mit kell tenniük, hogy a terv működjön. Olykor Ender megdicsérte Tomot vagy Hancút olyan döntésekért, amelyeket Bean javasolt. Ez járt a legközelebb ahhoz, hogy Bean dicséretet kapjon.

A többi osztagparancsnok és az idősebb gyerekek egyáltalán nem fordultak Beanhez. Értette is, hogy miért: biztosan nehezteltek, amiért a tanárok őt helyezték fölébük, amíg Ender nem csatlakozott hozzájuk. Most, hogy az igazi parancsnokuk alatt harcolhattak, nem akartak többet Bean alárendeltjei lenni. Megértette őket, de attól még fájt neki.

Akár akarták, akár nem, akár fájt neki, akár nem, ő figyelte mindenki mozdulatait, és elhatározta, hogy sosem érik felkészületlenül az események. Ahogy egyre nőtt a nyomás, és egyre fáradtabbak lettek, egyre türelmetlenebbek, egyre kevésbé dicsérték egymás munkáját, Bean úgy lett egyre éberebb, mert érezte, hogy nő a tévedések valószínűsége.

Az egyik nap Petra elaludt csata közben. Hagyta, hogy a csapata elsodródjon egy védtelenebb pozícióba, az ellenség pedig kihasználta, és darabokra szaggatta őket. Miért nem adott ki visszavonulási parancsot? Még rosszabb volt, hogy Ender nem vette észre elég gyorsan. Bean szólt neki: Valami nem stimmel Petrával.

Ender rászólt. Nem jött válasz. Ender átadta a két megmaradt hajó irányítását Bolond Tomnak, aztán megpróbálta megmenteni a csatát. Petra szokás szerint a központi pozíciót foglalta el, nagy hajórajának elvesztése súlyos csapás volt. Az ellenség elbízta magát a tisztogatás során, így Endernek sikerült néhány csellel és csapdával megmentenie az ütközetet, és visszaszerezni a kezdeményezést. Győztek, de súlyos veszteségek árán.

Petra valamikor a csata vége felé felébredhetett, és észlelte, hogy nem irányítja az egységeit, és hangot sem kapott a csata végéig. Akkor újra bekapcsolódott a mikrofonja, és hallhatták, ahogy zokog.

– Sajnálom, nagyon sajnálom. Mondjátok meg Endernek, hogy sajnálom. Nem hall engem, de annyira sajnálom...

Bean utolérte, mielőtt visszaért volna a szobájába. A folyosón tántorgott, a falnak dőlve zokogott, a kezével tapogatta az utat, mert nem látott a könnyeitől. Bean beérte, és megérintette a kezét. Petra lerázta magáról.

– Petra. A kimerültség az kimerültség. Nem maradhatsz ébren, ha az agyad lekapcsol.

– Az én agyam kapcsolt le! Te nem tudod, az milyen, mert te mindig olyan okos vagy, hogy sakkozhatnál is miközben a munkánkat végzed!

– Petra. Túl sokat bízott rád, sosem adott pihenőt...

– Ő sem pihen soha, és nem látom rajta...

– De igen. Nyilvánvaló volt, hogy valami nem stimmel az osztagoddal, mielőtt bárki is felhívta volna rá a figyelmét. Még akkor is próbált felébreszteni, csak azután adta át az irányítást másnak. Ha gyorsabban cselekedett volna, hat hajód maradt volna, nem csak kettő.

– Te szóltál neki. Te figyeltél engem. Ellenőriztél.

– Petra, én mindenkit figyelek.

– Azt mondtad, bízni fogsz bennem, de nem tetted. És igazad volt. Senki sem bízhat bennem.

Magába roskadt, zokogni kezdett, és a falnak dőlt.

Néhány tiszt jelent meg, és elvezették. Nem a szobájába.

Graff nem sokkal ezután hívta.

– Jól oldottad meg a helyzetet – mondta Graff. – Ezért is vagy ott.

– Én sem voltam elég gyors – ellenkezett Bean.

– Figyeltél. Láttad, Hogy kezd szétesni a terv, szóltál Endernek. Tetted a dolgodat. A többiek nem látják ezt, ez biztosan rosszul esik...

– Nem érdekel, mit vesznek észre.

– De tetted a dolgodat. Ebben a menetben tiéd volt az elkapás.

– Az meg mit jelent?

– Baseball... gondolom, nem volt népszerű Rotterdam utcáin.

– Most már mehetek aludni?

– Egy perc. Bean, Ender kezd fáradni. Hibázik. Most még fontosabb, hogy figyeld a többieket. Legyél kéznél Endernek. Láttad, mi történt Petrával.

– Mind kezdünk kimerülni.

– Ender is. Neki rosszabb. Almában sír. Furcsákat álmodik. Azt mondogatja, hogy Mazer tudja, mit tervez, mert kémkedik az álmaiban.

– Azt akarja mondani, hogy kezd megőrülni?

– Azt mondom, hogy saját magát még keményebben hajtja, mint Petrát. Fedezd őt, Bean. Támogasd.

– Azon vagyok.

– Mindig dühös vagy, Bean.

Graff szavai meglepték. Először arra gondolt, nem! Nem vagyok! Aztán arra gondolt, valóban így lenne?

– Ender nem használ téged semmilyen fontos manőverre, és mivel te is ültél már abban a székben, ez nagyon bosszanthat téged. De nem Ender hibája. Mazer mondogatja neki, hogy kétségei vannak afelől, hogy képes vagy-e nagyszámú hajórajokat irányítani. Ezért nem kaptál bonyolultabb, érdekesebb feladatokat. Ender persze nem hiszi el Mazer minden szavát. De mindent, amit csinálsz, Ender azon a szűrőn keresztül látja, amit Mazer állított föl.

– Mazer Rackham azt hiszi, hogy...

– Mazer Rackham pontosan tudja, milyen vagy, és mire vagy képes. De ügyelnünk kellett rá, hogy Ender ne adjon neked semmi olyan bonyolult feladatot, hogy ne tudd követni az egész játékot. Úgy kellett megoldanunk, hogy nem fedtük fel Endernek, hogy te vagy a tartalék, ha ő kiesik.

– Akkor most miért mondja el nekem?

– Ha a teszteknek vége, és igazi parancsnokságot kaptok, elmondjuk Endernek az igazat veled kapcsolatban, és azt, hogy Mazer miért titkolózott. Tudom, hogy sokat jelent neked Ender bizalma, és úgy érzed, nem kapod meg tőle. Azt akartam, tudd, hogy miért csináljuk.

– Miért ez a hirtelen őszinteségi roham?

– Mert szerintünk jobban teljesítesz, ha tudod.

– Jobban teljesítek, ha elhiszem, hogy igaz. Maga hazudhat is nekem. Megtudtam tehát valamit is ebből a beszélgetésből?

– Azt gondolsz, amit akarsz, Bean.

Petra pár napig nem jött gyakorolni. Amikor visszatért, Ender már nem adott neki nehezebb feladatokat. Jól teljesítette, ami jutott neki, de már hiányzott belőle a tűz. Megtört.

De a fenébe is, aludt néhány napot! Egy kicsit mind irigykedtek rá emiatt, bár önszántukból sosem cseréltek volna vele. Mind azért imádkoztak, nehogy velük is megtörténjen. Ugyanakkor azért is imádkoztak, hogy aludhassanak legalább egy napot, legalább egy napig ne kelljen a játékra gondolniuk.

A teszt folytatódott. Hány világot kolonizáltak ezek a dögök, mielőtt elértek a Földre? Biztosan mindet megtaláltuk? Mit érünk a flottáik elpusztításával, ha nincsenek egységeink, hogy elfoglalják a legyőzött kolóniákat? Vagy csak otthagyjuk a hajóinkat és lelövünk mindent, ami megpróbál felszállni a bolygóról?

Nem Petra volt az egyetlen, aki kiégett. Vlad katatóniás lett, és nem tudták felébreszteni egyik reggel. Az orvosoknak három napjukba telt, hogy összekaparják, de Petrával ellentétben már nem is tért vissza. Nem tudott többé összpontosítani.

Bean várta, hogy Bolond Tom mikor követi, de beceneve ellenére, ahogy fáradt, úgy lett egyre józanabb. Ehelyett Fly Molo volt az, aki egyszer csak nevetni kezdett, mikor elvesztette az irányítását az egységei fölött. Ender azonnal lekapcsolta, és kivételesen Beanre bízta Fly hajóit. Fly másnap már vissza is tért, magyarázatot nem adott, de mindenki tudta, hogy ő sem fog több fontos feladatot kapni.

Bean egyre tisztábban látta, hogyan tompul Ender figyelme. A parancsok egyre hosszabb szünetekkel érkeztek, és néha nem voltak elég tisztán meghatározva. Bean rögtön érthető formába fordította őket, és Ender sosem tudta meg, hogy volt némi nehézség. A többiek azonban kezdték észrevenni, hogy Bean az egész csatát követi, nemcsak a saját feladatait. Talán azt is látták, hogy Bean néha kérdezett valamit egy csata alatt, vagy tett valami megjegyzést, ami felhívta Ender figyelmét lényegi kérdésekre, de mindezt úgy, hogy sosem kritizált senkit. A csaták után egy-két idősebb gyerek odaszólt Beannek. Semmi komolyat, csak a vállára tették a kezüket, megveregették a hátát, vagy annyit mondtak: „Jó játék volt”, „Szép munka”, „Csak így tovább”, „Kösz, Bean.”

Nem is tudta, mennyire szüksége volt ezekre az apró elismerésekre, amíg meg nem kapta őket.

– Bean, a következő játék előtt tudnod kell valamit.

– Mit?

Graff ezredes tétovázott.

– Ma reggel nem tudtuk felébreszteni Endert. Hosszú ideje rémálmai voltak. Nem evett, csak ha beletömtük az ételt. A kezét rágcsálta alvás közben. Ma pedig egyáltalán nem tudtuk felkelteni. Sikerült kicsit elhalasztani a... tesztet... tehát marad ő a parancsnok, de... nem lesz olyan, mint szokott lenni.

– Készen állok. Mindig.

– Igen, de... a teszttel kapcsolatban az a hír járja, hogy... hogy nincs...

– Reménytelen.

– Ha bármiben tudsz segíteni... ha bármi javaslatod van...

– Ez a Dr. Készülék dolog. Ender már egy ideje nem engedte, hogy használjuk.

– Az ellenség eléggé kiismerte a működését, hogy megfelelő távolságot tartsanak a hajóik, így nem indul be a láncreakció. Szükség van egy minimális tömegre, hogy fenntartsa a mezőt. Jelenleg csak ballaszt. Haszontalan.

– Jó lett volna, ha legalább nekem időben felfedte volna, hogyan működik.

– Vannak, akik nem akarják, hogy bármit is mondjunk neked, Bean. Te minden információmorzsából képes vagy tízszer annyit kikövetkeztetni, mint amennyit tudnod kellene. Ettől aztán nagyon bizalmatlanok, még a legapróbb információval kapcsolatban is.

– Graff ezredes, maga tudja, hogy tudom, hogy ezek a csaták igaziak. Nem Mazer Rackham találja ki őket. Ha elveszítünk egy hajót, igazi emberek halnak meg.

Az ezredes elkapta a tekintetét.

– Ezek mind olyan emberek, akiket Mazer Rackham ismer, igaz?

Graff kurtán bólintott.

– Gondolja, hogy Ender nem sejti, mit érez Mazer? Én nem ismerem a fickót, lehet, hogy olyan, mint egy kőszikla, de én azt gondolom, hogy amikor kritizálja Endert, hagyja, hogy... micsoda? Talán az elkeseredése... Szóval Ender érzi. Mert Ender sokkal fáradtabb egy kielemzés után, mint előtte. Lehet, hogy nem tudja, mi történik igazából, de tudja, hogy valami szörnyű nagy tét forog kockán. Tudja, hogy Mazer Rackhamot minden hibája megviseli.

– Sikerült valahogy belopakodnod Ender szobájába?

– Tudom, hogyan figyeljek oda Enderre. Nem tévedek Mazerrel kapcsolatban, ugye?

Graff a fejét rázta.

– Graff ezredes, amit nem ismert fel, és amire úgy tűnik, senki más sem emlékszik, az az utolsó játék a Hadiskolában, amikor Ender rám bízta a seregét. Az nem stratégia volt. Feladta. Elege volt. Befejezte, kilépett. Azért nem jöttek rá, mert rögtön utána továbbküldték. Az a bonzós történet az utolsó csepp volt a pohárban. Azt hiszem, Mazer Rackham... fájdalma ugyanezt teszi most vele. Azt hiszem, még ha Ender nincs is tudatában, tudja, hogy megölt valakit, valahol mélyen, és ez mardossa belülről.

Graff szigorú tekintettel nézett rá.

– Tudom, hogy Bonzo meghalt. Láttam. Nem ez volt az első halott, akit életemben láttam, emlékszik? Ha valakinek feltolják az orrcsontját az agyába és elveszít két liter vért, az nem kel fel többé. Nem mondták el Endernek, hogy Bonzo halott, de ostobák, ha azt hiszik, nem jött rá. És azt is tudja, Mazernek köszönhetően, hogy minden elvesztett hajóval emberek halnak meg. Nem tudja elviselni, ezredes.

– Jobb megfigyelő vagy, mint bárki gondolta volna, Bean – jegyezte meg Graff.

– Tudom, én vagyok a hűvös emberi intellektus, mi? – nevetett Bean keserűen. – Genetikailag módosított, tehát pont annyira idegen, mint a hangyok.

Graff elvörösödött.

– Ilyet senki sem mondott.

– Úgy érti, soha nem mondta ki előttem. Tudatosan. Azt nem érti meg, hogy néha egyszerűen csak meg kell mondania az embereknek az igazat, és megkérni rá, hogy tegyék meg, amit kér, ahelyett, hogy csellel próbálja rávenni őket.

– Arra célzol, hogy mondjuk meg Endernek, hogy a játék valódi?

– Megőrült? Dehogy! Ha ilyen feldúlt, amikor csak tudat alatt sejti, mit gondol, mi fog történni, ha megtudja, hogy mindez igazi, és jók a megérzései? Leblokkolna.

– De te nem blokkolsz le. Erről van szó? Neked kellene vezetned a következő csatát?

– Még mindig nem érti, ezredes. Én azért nem blokkolok le, mert ez nem az én csatám. Én csak segítek. Figyelek. De én szabad vagyok. Mert ez Ender játszmája.

Bean szimulátora bekapcsolt.

– Itt az idő – mondta Graff. – Sok szerencsét!

– Ezredes, Ender megint kiléphet. Lehet, hogy megrántja a vállát, és itt hagyja az egészet. Feladja. Lehet, hogy azt mondja, ez csak egy játék, és elege van belőle. Nem érdekli, mit csinálnak vele, ő befejezte. Képes rá, hogy megtegye, ha teljesen igazságtalan és céltalan a helyzet.

– Mi van, ha megígérem neki, hogy ez az utolsó csata?

Bean felvette a fejhallgatóját.

– Igaz lenne?

Graff bólintott.

– Mindenesetre most már semmit sem számít – vélte Bean.

– Mellesleg már Mazer tanítványa, nem igaz?

– Úgy vélem, Mazer beszélt már vele, és elmondta, ez az utolsó vizsgája – mondta az ezredes.

– Most már Mazer Ender tanára – tűnődött Bean. – Magának pedig maradtam én. A gyerek, akit nem akart.

Graff megint elvörösödött.

– Igaz – mondta. – Ha már úgyis tudsz mindent. Nem akartalak.

Bár Bean már régen felismerte az igazságot, a szavak most mégis fájtak.

– De Bean – folytatta Graff —, az a helyzet, hogy tévedtem.

– Bean vállára tette a kezét, majd elfordult, és kilépett a teremből.

Bean bejelentkezett. Ő volt az utolsó.

– Ott vagytok? – kérdezte Ender a fejhallgatókban.

– Mind itt vagyunk – felelte Bean. – Kicsit késő van a reggeli gyakorlathoz, nem igaz?

– Sajnálom – mondta Ender. – Elaludtam.

Mindenki nevetett, kivéve Beant.

Ender végigvezette őket néhány manőveren bemelegítés gyanánt. Aztán eljött az idő. A kijelző elsötétült.

Bean várt, az izgalomtól összeszorult a gyomra.

Az ellenség megjelent a kijelzőn.

A flottájuk egy bolygót vett körbe, ami elfoglalta a kijelző közepét. Csatáztak már bolygók közelében, de azok mindig a kijelző szélén voltak... az ellenség mindig próbálta elcsalni őket a bolygók közeléből.

Ezúttal nem volt csalogatás. Helyette elképzelhetetlen mennyiségű űrhajó fogadta őket. Több ezernyi, egymástól biztonságos távolságot tartó csatahajó. Követhetetlen, kiszámíthatatlan mintázatban örvénylettek a bolygó körül.

Ez az anyabolygó, értette meg Bean. Majdnem hangosan is kimondta, de még idejében észbe kapott. Ez a csata azt szimulálja, hogyan védenék a hangyok a szülőbolygójukat.

Több generációnyi idejük volt felkészülni ránk. Az összes korábbi csata semmit sem jelentett. A hangyok annyi egységet veszíthettek, amennyit csak akartak, nem számított. Csak a királynő számított. Mint az, akit Mazer Rackham ölt meg a második invázió idején. És idáig egyszer sem kockáztatták a királynőik életét a csatákban.

Ezért kavarognak ennyire. Valahol van egy királynő.

Hol?

A bolygófelszínen, gondolta Bean. Az a tervük, hogy távol tartanak minket a bolygófelszíntől.

Tehát pontosan oda kell mennünk. A Dr. Készüléknek tömeg kell. A bolygónak van tömege. Elég egyszerű.

Kivéve, hogy lehetetlen egy ilyen kis flottát átjuttatni ennyi űrhajón. Elég közel kerülni a bolygóhoz, hogy bevethessék Dr. Készüléket. Ha volt valami, amire a történelem megtaníthatott bárkit is, az ez volt: néha az ellenség legyőzhetetlenül erős, és az egyetlen ésszerű megoldás a visszavonulás, hogy majd egy másik alkalommal megvívhassák a csatát.

Ebben a háborúban azonban nem volt másik alkalom. Nem volt remény a visszavonulásra. A döntés, ami miatt ez a csata elveszett, és ami miatt a háborút is elvesztik, két generációval ezelőtt született, amikor a hajókat útjukra küldték, és már kezdettől fogva túl kevesen voltak. Azok a parancsnokok, akik ezt a flottát elindították, talán nem is tudhatták, hogy ez a hangyok szülővilága. Senki nem hibázott. Egyszerűen nem volt elég haderejük, hogy érdemben megritkítsák az ellenség védelmét. Nem számít, mennyire briliáns lángelme Ender. Ha csak egy ásód van, azzal nem tudsz gátat emelni a tenger ellen.

Nincs visszavonulás, nincs esély a győzelemre, nincs idő késlekedni vagy manőverezni, az ellenségnek pedig nincs más dolga, mint azt csinálni, amit eddig.

Az emberi flottában csak húsz csillaghajó volt, mindegyikhez négy vadászgép tartozott. A legrégebbi modellek voltak, lomhák a többiekhez képest. Logikus volt – a hangy szülőbolygó lehetett a legtávolabb a Földtől, tehát ennek a flottának kellett a legrégebben elindulnia, még a többiek előtt, mielőtt jobb hajókat gyárthattak volna.

Nyolcvan vadászgép, öt-, talán tízezer ellenséges hajóval szemben. Lehetetlen volt meghatározni a számukat. Bean látta, hogy a kijelző sem tudja nyomon követni az egyes hajókat. Olyan sokan voltak, hogy túlterhelték a rendszert. Egész rajok tünedeztek el a képernyőről, és pislákoltak újra vissza, mint a szentjánosbogarak.

Hosszú idő telt el, talán egy perc is. Ender ilyenkorra már kiküldte őket, hogy készüljenek föl a támadásra. De még mindig nem hallottak semmit, minden vonal néma volt.

Felizzott egy fény Bean konzolján. Tudta, mit jelent. Csak meg kellett volna nyomnia egy gombot, és átveheti az irányítást. Felkínálták neki a lehetőséget, mert azt hitték, Ender leblokkolt.

Nem blokkolt le, gondolta Bean. Nem esett pánikba. Egyszerűen megértette a helyzetet, pont úgy, ahogyan én. Nem volt stratégia. Csakhogy ő ezt nem úgy látja, mint a hadiszerencse egyszerű megnyilvánulása, amin nem lehet segíteni. Ender egy tesztet lát, amit a tanárai... amit Mazer Rackham állított elé. Egy olyan abszurd módon igazságtalan tesztet, amire az egyetlen józan lépés az, ha az ember nem oldja meg.

Olyan ravaszul sikerült eddig eltitkolniuk előle az igazságot, és ez most visszafelé sül el. Ha Ender megértette, hogy ez már nem játék, hogy ez az igazi háború, akkor talán tesz valami kétségbeesett lépést, vagy zsenialitásával választ talál a problémára, amire, amennyire Bean átlátta, nem volt megoldás. De Ender nem ismeri a valóságot, tehát neki ez olyan, mint az az utolsó nap a küzdőteremben, amikor két sereggel kellett farkasszemet néznie, amikor az egészet rábízta Beanre, és gyakorlatilag nem volt hajlandó játszani.

Bean egy pillanatig kísértést érzett, hogy elárulja az igazságot. Ez nem játék! Ez a valóság, ez az utolsó csata! Elvesztettük a háborút. De mit érne el ezzel? Csak mindenki pánikba esne.

Mégis abszurd volt még csak eljátszani is a gondolattal, hogy elég megnyomnia a gombot, és átveszi az irányítást. De Ender nem omlott össze, nem vallott kudarcot! Ez a csata egyszerűen megnyerhetetlen. Nem is lenne szabad megvívni. Nem szabad értelmetlenül, fölöslegesen a halálba küldeni azokat az embereket a hajókon. Nem vagyok Burnside tábornok Fredericksburgnál.

Ha lenne tervem, átvenném az irányítást. De nincs tervem. Ez Ender játszmája, nem az enyém.

Volt még egy oka, hogy ne vegye át.

Bean emlékezett rá, hogy egyszer valaki a lábánál hevert, aki túl veszélyes volt, hogy valaha is megszelídítsék, ő pedig azt mondta Poke-nak, hogy öld meg. Öld meg most.

Igazam volt. És most megint igazam van, a szekának meg kell halnia. Bár nem tudom, hogyan kellene csinálni, de ezt az ütközetét nem veszíthetjük el. Nem tudom, hogyan nyerjük meg, de nem vagyok Isten, nem látok mindent. És talán Ender sem lát megoldást, de ha valakinek sikerülhet, ha valaki képes rá, akkor az ő.

Talán nem reménytelen. Talán van rá mód, hogy lejussanak a felszínre, és eltöröljék a hangyokat az univerzumból. Eljött a csodák ideje. Enderért mindenki a legjobbat hozza ki magából. Ha most átveszem, annyira felháborodnak, annyira el lesznek foglalva velem, hogy még akkor is veszítenénk, ha történetesen lenne a tervemnek esélye a győzelemre.

Endernek kell megpróbálnia. Ha nem teszi meg, mind meghalunk. Mert ha nem is küldtek volna ellenünk flottát, ezután muszáj lesz. Mert eddig minden egyes csatában legyőztük őket. Ha ezt itt és most nem nyerjük meg, hogy soha többé ne tudjanak háborúzni, akkor visszatérnek. És már tudni fogják, hogyan csináljanak ők is Dr. Készüléket.

Nekünk csak egy bolygónk van. Csak egyetlen reményünk.

Tedd meg, Ender!

Eszébe jutott, mit mondott nekik Ender az első napon a Sárkány hadtestben: Ne felejtsétek, az ellenség kapuja lent van. A Sárkány hadtest utolsó csatájában, amikor nem volt remény, Ender ezt a stratégiát használta, elküldte Bean csapatát, hogy nyomják a sisakjukat a padlónak a kapu körül, és győzzenek. Kár, hogy most nincs ilyen trükk.

Ha a bolygó felszínén vetnék be Dr. Készüléket, felrobbanthatná az egészet, az talán működne. Csak nem tudnak lejutni odáig.

Ideje feladni. Ideje kiszállni a játékból, megmondani nekik, hogy ne küldjenek gyerekeket felnőttek dolgát elvégezni. Reménytelen. Végünk.

– Ne feledjétek – mondta Bean gúnyosan. – Az ellenség kapuja lent van.

Fly Molo, Hancú, Vlad, Dömper és Bolond Tom komoran felnevettek. Ők a Sárkány hadtestben szolgáltak. Emlékeztek rá, mit jelentettek ezek a szavak.

Ender azonban nem értette meg a tréfát.

Ender látszólag nem értette, hogy nincs rá mód, hogy lejuttassák Dr. Készüléket a bolygó felszínére.

Ehelyett megszólalt, utasításokat kezdett osztogatni. Szoros alakzatba rendezte őket, hengerekre a hengereken belül.

Bean kiáltani akart: Ne tedd! Igazi emberek vannak azokon a hajókon! Ha beküldőd őket, mind meghalnak, és nem lesz remény a győzelemre!

De visszafogta magát, mert valahol mélyen legbelül remélte, hogy Ender megteszi a lehetetlent. Amíg volt rá remény, addig azoknak az élete, akik vállalták, hogy elindulnak erre a küldetésre, feláldozható volt.

Ender mozgásba lendítette őket, ide-oda cikáztak az ellenséges raj örökké változó felhőjében.

Az ellenség bizonyára felismeri, mi a célunk, gondolta Bean. Biztosan tudják, hogy minden harmadik-negyedik mozdulatunk közelebb és közelebb visz minket a bolygóhoz.

Bármelyik pillanatban elpusztíthatnak minket, ha koncentrálják a tüzüket. Akkor meg miért nem teszik?

Egyetlen lehetőség jutott Bean eszébe. A hangyok azért nem merik koncentrálni az erejüket Ender zárt alakzata köré, mert akkor bevethetné Dr. Készüléket.

Aztán másik magyarázat is eszébe jutott. Lehetséges, hogy egyszerűen túl sok hangy hajó van? Lehetséges, hogy a királynőnek vagy királynőknek minden figyelmüket, minden mentális energiájukat arra kell fordítaniuk, hogy mozgásban tartsák azt a több tízezer hajót anélkül, hogy túl közel kerülnének egymáshoz?

Enderrel ellentétben a hangy királynő nem tudta átadni az irányítást a beosztottainak. Nem voltak beosztottai. A hangyok maguk olyanok, mintha a királynő végtagjai lennének. Most több száz keze és lába van, vagy több ezer, és mindet egyszerre mozgatja.

Ezért nem reagál intelligensen. Túl sokan vannak. Ezért nem hajtja végre a nyilvánvaló manővereket, ezért nem képes elkerülni a csapdákat, ezért nem próbálja megállítani Endert, ahogy a henger alakzat egyre közelebb és közelebb ér a bolygóhoz.

Éppenséggel a hangy manőverek nevetségesen rosszak voltak. Ahogy Ender egyre mélyebbre hatolt a bolygó gravitációs kútja felé, úgy zártak össze Ender alakzata mögött.

Elvágják a visszavonulásunkat!

Bean rögtön megértette a harmadik, legfontosabb dolgot: a hangyok rossz következtetéseket vontak le a korábbi csatákból. Mostanáig Ender stratégiája mindig az volt, hogy a lehető legtöbb emberi hajó maradjon épségben. Mindig hagyott magának menekülő utat. A hangyok, hatalmas számbeli fölényüknek köszönhetően végre olyan helyzetben voltak, ami garantálta, hogy az emberi flotta nem menekülhet meg.

Lehetetlen volt megjósolni a csata elején, hogy a hangyok ekkora szarvashibát ejtenek. Ám a történelem során a nagy győzelmeket legalább annyiszor a vesztes sereg hibái idézték elő, mint a győztesek katonai géniusza. A hangyok végre valahára megértették, hogy mi, emberek, minden egyes életet fontosnak tartunk. Nem dobjuk oda a katonáinkat hiába, mert minden egyén egy egyszemélyes boly királynője. De pont mikorra megtanulták ezt a leckét, akkor jött el az a kivételes alkalom, amikor ez nem volt igaz – mert mi, emberek, ha az ügy elég fontos, feláldozzuk az életünket. Rávetjük magunkat a gránátra, hogy megmentsük a társainkat a lövészárokban. Kitörünk a fedezékből, és lerohanjuk a beásott ellenséget, hogy aztán lángszórók végezzenek velünk. Bombát erősítünk a testünkre, és felrobbantjuk magunkat az ellenséges tábor közepén. Ha az ügy elég fontos, mi, emberek is tudunk őrültek lenni.

Nem hiszik el, hogy bevetjük Dr. Készüléket, mert azt csak úgy tehetjük meg, ha a saját hajóinkat is elpusztítjuk. Abban a pillanatban, hogy Ender parancsokat kezdett osztogatni, nyilvánvaló volt, hogy öngyilkos rohamra indulunk. A hajókat nem úgy tervezték, hogy beléphessenek egy bolygó légkörébe. De ahhoz, hogy elég közel kerüljenek a bolygóhoz, hogy bevethessék Dr. Készüléket, pontosan ezt kellett tenni.

Bejutni a gravitációs kútba, és kilőni a fegyvert, mielőtt a hajó elégne. És ha beválik, ha a bolygó darabjaira hasad, a láncreakció kiterjed az űrre is, és elpusztít minden hajót, ami egyáltalán túlélné a kataklizmát.

Akár győzünk, akár veszítünk, nem lesz emberi túlélője a csatának.

A hangyok még sosem láttak tőlünk ilyen manővert. Nem képesek megérteni, hogy az emberek, akiktől mindvégig azt tapasztalták, hogy a túlélésre törekszenek, feláldozhatják magukat. A hangyok tapasztalata szerint az autonóm élőlények nem áldozzák fel magukat. Amint megértették az autonómiánk lényegét, azzal saját vesztüket is előidézték.

Vajon amikor Ender olyan megszállottan tanulmányozta a hangyokat, megsejtette, hogy ilyen végzetes hibát fognak elkövetni?

Én nem ismertem fel. Én nem követtem volna ezt a stratégiát. Nekem nem is volt stratégiám. Ender volt az egyetlen parancsnok, aki tudhatta, vagy sejthette, vagy tudat alatt remélhette, hogy ha az ellenségnek ront a seregével, az meginog, megbotlik, elesik, kudarcot vall.

De tényleg tudta egyáltalán? Vagy csak ugyanarra a következtetésre jutott, mint én, hogy ezt a csatát nem lehet megnyerni? Aztán úgy döntött, hogy nem játssza végig, hanem kilép? Aztán az én keserű szavaim – „az ellenség kapuja lefelé van” – hatására belevágott ebbe a hiábavaló, haszontalan, elkeseredett manőverbe, és a biztos halálba küldte a hajóit, mert nem tudta, hogy azok igazi hajók, igazi emberekkel a fedélzeten? Lehet, hogy őt is any-nyira meglepték az ellenség hibái, mint engem? Lehet, hogy a győzelmünk csak a véletlen műve?

Nem. Mert ha még az én szavaim is lendítették akcióba Endert, ő volt az, aki ezt az alakzatot, ezeket a kitérő manővereket, ezt a kacskaringós utat választotta. Ender volt az, akinek a korábbi győzelmei hamis képet alakítottak ki rólunk, és a hangyok csak most fogják megtudni, milyenek is vagyunk valójában. Ender egészen idáig úgy tett, mintha az emberek racionális lények volnának, miközben mind szörnyetegek vagyunk, amikhez hasonlót ezek a szegény idegenek még rémálmaikban sem tudnak elképzelni. Nem ismerhették a vak Sámson történetét, aki magára omlasztotta a templomot, hogy megölje ellenségeit.

Azokon a hajókon ott, gondolta Bean, olyan emberek vannak, akik otthonaikat és családjaikat, szülővilágukat adták fel, hogy átkeljenek a végtelen galaxison, és háborút vívjanak egy szörnyű ellenséggel. Valahol útközben rá kellett jönniük, hogy Ender stratégiája azt kívánja tőlük, hogy áldozzák fel magukat. Talán már megértették. És mégis engedelmeskednek, és engedelmeskedni fognak a többi parancsnak is. Mint a híres könnyűlovassági roham a krími háborúban – ezek a katonák az életüket adják abban bízva, hogy a parancsnokaik jól használják fel őket. Amíg mi biztonságban ülünk a szimulátorokban, egy bonyolult számítógépes játékot játszva, ők engedelmeskednek és meghalnak, hogy az emberiség élhessen.

Ám nekünk, akik irányítjuk őket, gyerekek a bonyolult gépekben, fogalmunk sincs a bátorságukról, az áldozatukról. Nem adhatjuk meg nekik azt a tiszteletet, amit megérdemelnek, mert nem is tudjuk, hogy léteznek.

Kivéve engem.

Ekkor eszébe jutott Carlotta nővér egyik kedvelt idézete a Bibliából. Talán azért jelentett olyan sokat neki, mert nem volt saját gyereke. Elmesélte neki Absalom lázadását saját apja, Dávid király ellen. A csata során Absalom meghalt. Mikor hírét vitték, Dávid király tudta, hogy győzött, és több katonájának nem kell meghalnia. A trónja biztonságban volt. Az élete is biztonságban volt. De csak a fiára, szeretett gyermekére tudott gondolni, aki halott volt.

Bean lehajtotta a fejét, hogy a hangját csak az ő irányítása alatt álló emberek hallják. Aztán megnyomta a gombot, amivel átvette az irányítást az egész flotta fölött, és a hangja eljutott minden egyes hajóra abban a távoli flottában. Beannek fogalma sem volt, hogyan fog hangzani, ha megszólal; gyermeki hangot fognak hallani, vagy eltorzították, hogy felnőttebbnek hasson, vagy talán kicsit fémesebb, gépiesebb hangzást kevertek hozzá? Nem számított. így vagy úgy, de annak a távoli flottának a legénysége hallani fogja a hangját, amit a fénynél gyorsabban, Isten tudja, hogyan, továbbított nekik a rendszer.

– Jaj, fiam, Absalom – mondta Bean halkan, most először értve meg azt a szenvedést, ami ilyen szavakat csalt egy király szájára. – Fiam, fiam, Absalom! Ó, bár én haltam volna meg helyetted! Ó, Absalom, fiam. Fiaim!

Kicsit átköltötte a végét, de Isten biztosan megértette. Vagy ha ő nem, Carlotta nővér biztosan.

Most, gondolta Bean. Tedd meg most! Még éppen olyan mesz-sze vagy, hogy ne áruld el a tervedet. Kezdik megérteni a veszélyt. Koncentrálják az erőiket. Szét fognak lőni minket, mielőtt kilőhetnénk a fegyvert...

– Jól van, Petra kivételével mindenki – mondta Ender. – Egyenesen lefelé, amilyen gyorsan csak tudtok. Lőjétek ki Dr. Készüléket a bolygóra. Várjatok az utolsó pillanatig. Petra, fedezz, amennyire csak tudsz.

Az osztagparancsnokok, Beannel együtt továbbították a parancsot a saját hajóiknak. Azután nem tehettek mást, mint figyeltek. Minden hajó magára volt utalva.

Az ellenség megértette végre, és megpróbálta elpusztítani a zuhanó embereket. Egyenként kezdték leszedni a vadászgépeket a hangy flotta visszaszáguldó erői. Csak néhány vadászgép jutott el addig, hogy belépjen a légkörbe.

Tartsatok ki! Tartsatok ki, amíg tudtok, gondolta Bean.

Néhány hajó túl korán indított, Dr. Készülékük elégett az atmoszférában, mielőtt aktiválódhatott volna. Néhány hajó elégett, mielőtt kilőhette volna.

Két hajó maradt. Az egyik Bean csapatához tartozott.

– Ne lőjék ki! – mondta Bean lehajtott fejjel a mikrofonjába.

– Élesítsék a hajójukban. Isten legyen velük!

Bean nem tudhatta, hogy az ő hajója, vagy a másik járt-e sikerrel. Csak annyit tudott, hogy mindkét hajó eltűnt a kijelzőről, mielőtt kilőttek volna bármit is. Aztán a bolygó felszíne fortyogni kezdett. Hirtelen irtózatos kitörés robbant, és Petra megmaradt hajói felé száguldott. Azokon talán életben volt még néhány ember, akik láthatták a feléjük közeledő halált. Láthatták, ahogy közeledik a győzelem.

A szimulátor szemkápráztató látványossággal mutatta be, ahogy a felrobbanó bolygó elemésztette az ellenséges hajókat, és elnyelte őket a láncreakció. De már jóval azelőtt, hogy az utolsó hajó is az enyészeté lett, minden mozgás megszűnt a flottájukban. Élettelenül sodródtak. Mint a halott hangy hajók a második invázió videóin. A királynők mind elpusztultak a bolygó felszínén. A többi hajó elpusztítása már csak formalitás volt. A hangyok már elvesztek.

Bean arra ért ki a folyosóra, hogy a többiek már mind ott voltak, és lelkesen gratuláltak egymásnak, dicsérték a látványos robbanást, és azon tűnődtek, lehetséges volt-e egyáltalán ilyesmi.

– Igen. Lehetséges – mondta Bean.

– Mintha tudnád – nevetett Fly Molo.

– Hát persze, hogy tudom, hogy megtörténhet – bólintott Bean. – Éppen megtörtént.

Mind értetlenül néztek rá. Mikor történt meg? Sosem hallottam még ilyesmiről. Hol tesztelhettek ilyen fegyvert egy egész bolygó ellen? Tudom! Szétlőtték a Neptunuszt!

– Éppen most történt meg – folytatta Bean. – A hangyok szülőbolygójával. Most robbantottuk fel. Mind meghaltak.

Végre kezdtek ráébredni, hogy komolyan beszél. Tiltakozni kezdtek. Elmagyarázta nekik a fénynél gyorsabb kommunikációs berendezést. Nem hittek neki.

Egy másik hang szólalt meg.

– Ansiblenek hívják.

Felnéztek, és Graff ezredest látták ott állni, távolabb a folyosón.

Bean igazat mond? Ez igazi csata volt?

– Mind az volt – felelte Bean. – Az összes teszt. Igazi csaták. Igazi győzelmek. Igaz, Graff ezredes? Végig az igazi háborút vívtuk.

– Most már vége – közölte Graff. – Az emberi faj tovább él. A hangyok nem.

Végre elhitték. A felismerés részegítő volt. Vége. Győztünk. Nem gyakoroltunk, hanem igazából parancsnokok voltunk.

Azután elcsendesedtek.

– Mind meghaltak? – kérdezte Petra.

Bean bólintott.

Megint Graffra néztek.

– Jelentéseket kaptunk mindenhonnan. A többi bolygón megszűnt minden életjel. Valószínűleg összegyűjtötték a királynőket a szülőbolygójukra. Mikor a királynő meghal, a hangyok is elpusztulnak. Nincs többé ellenség.

Petra elsírta magát, a falnak támaszkodott. Bean segíteni akart neki, de Dink közelebb állt hozzá. Dink volt az a barát, aki átkarolta, aki vigasztalta.

Néhányan kijózanodva, mások lelkesen tértek vissza a szállásukra. Nem Petra volt az egyetlen, aki elbőgte magát. De hogy a gyász vagy a megkönnyebbülés könnyei voltak, azt senki sem tudta volna megmondani.

Csak Bean nem tért vissza a szobájába, talán azért, mert ő volt az egyetlen, aki nem lepődött meg. Ott maradt a folyosón Graff-fal.

– Ender hogy viseli?

– Rosszul – mondta Graff. – Kíméletesebben kellett volna közölnünk vele, de nem lehetett visszatartani a győzelem pillanatában.

– Minden húzása bejött – állapította meg Bean.

– Tudom, mi történt, Bean – mondta Graff. – Miért nem vetted át az irányítást? Honnan tudtad, hogy előrukkol egy tervvel?

– Nem tudtam – felelte őszintén Bean. – Csak azt tudtam, hogy nekem nem volt semmilyen tervem.

– De azt mondtad... „az ellenség kapuja lefelé van”. Ender azt a tervet használta.

– Az nem terv volt – felelte Bean. – Lehet, hogy arról eszébe jutott valami. De akkor is ő jött rá. Ender volt az. Ezredes, jó gyereket választott.

Graff végigmérte Beant, majd kinyújtotta a kezét, és a gyerek fejére tette, megborzolta a haját.

– Szerintem áthúztátok egymást a célvonalon.

– Nem számít, igaz? – kérdezte Bean. – Most már vége. Akárcsak az emberiség ideiglenes egységének.

– Úgy van – bólintott Graff. Elvette a kezét, és beletúrt a saját hajába. – Hittem az elemzésedben. Próbáltam figyelmeztetni másokat. Ha a Sztratégosz megfogadta a tanácsomat, a Polemarkhosz embereit letartóztatják itt is, és az egész flottában.

– Békésen megadják magukat?

– Majd meglátjuk.

Fegyverdörgés visszhangzott a folyosón.

– Azt hiszem, nem – közölte Bean.

Léptek dobogtak a folyosón, feléjük közeledtek. Egy tucat felfegyverzett tengerészgyalogos tűnt fel.

Bean és Graff figyelték őket.

– Barát vagy ellenség?

– Ugyanolyan egyenruhát viselnek – hangoztatta Graff. – Te mondtad, Bean... Befelé, azon az ajtón! – a gyerekek szállása felé mutatott. – Azok a gyerekek a háború kincsei. Hadseregek parancsnokai lehetnek a Földön. Ti vagytok a reménység.

A katonák megálltak Graff előtt.

– A gyerekeket jöttünk megvédeni, uram – mondta a szakaszvezető.

– Kitől?

– A Polemarkhosz emberei ellenállnak a letartóztatásnak, uram – jelentette a katona. – A Sztratégosz utasítására mindenáron meg kell védenünk a gyerekeket.

Graff láthatóan megkönnyebbült.

– A lány abban a szobában van. Javaslom, hogy egyelőre abba a két barakkba gyűjtsék össze őket.

– Ez a gyerek volt az? – kérdezte a katona, és Beanre mutatott.

– Ő az egyik.

– Ender Wiggin volt – ellenkezett Bean. – Ender volt a parancsnokunk.

– Ő is a szobában van?

– Mazer Rackham vigyáz rá – felelte Graff. – Ez a kölyök pedig velem marad.

A katona tisztelgett. Elhelyezte a katonáit a folyosón, egy-egy embert az ajtókhoz állított, hogy bent tartsák a gyerekeket a harcok idején.

Bean Graff mögött kocogott, ahogy megindultak a folyosón, túl a legtávolabbi tengerészgyalogoson.

– Ha a Sztratégosz jól tette a dolgát, az ansible-ök már biztosítva vannak. Nem tudom, hogy vagy vele, de én ott akarok lenni, ahol a hírek érkeznek. És mennek kifelé.

– Az orosz nehéz nyelv? – kérdezte Bean.

– Nálad ez a humor?

– Csak egy egyszerű kérdést tettem fel.

– Bean, jó fej vagy, de most már fogd be, rendben?

Bean nevetett.

– Rendben.

– Nem bánod, ha még mindig Beannek szólítalak?

– Az a nevem.

– Valójában Julian Delphiki lennél. Ha lenne születési kivonatod, azon ez a név szerepelne.

– Szóval nem hazudott?

– Hazudnék neked ilyesmiről?

Aztán, a kérdés abszurditását hallva, mindketten nevettek. Olyan sokáig, hogy még mosolyogtak, amikor elhaladtak egy pár katona mellett, akik az ansible-terem bejáratát őrizték.

– Gondolja, hogy bárki katonai tanácsot fog kérni tőlem? – kérdezte Bean. – Mert beszállok ebbe a háborúba, még ha hazudnom is kell a koromról, és beállók a haditengerészethez.

24.

HAZATÉRÉS

– Gondoltam, tudni szeretné. Van néhány rossz hírünk.

– Abban nincs hiány, még a győzelem közepette sem.

– Mikor kiderült, hogy a Liga sikeresen rávette a Hadiskolát, hogy küldjék haza a gyerekeket az NF védelme alatt, az Új Varsói Szerződés egy kis kutatómunkába kezdett, és rájött, hogy volt egy diák a Hadiskolából, aki nem állt az ellenőrzésünk alatt. Achilles.

– De csak pár napig volt ott.

– Átment a teszteken. Bejutott. Ő volt az egyetlen, akit meg tudtak szerezni.

– Sikerült nekik?

– Az őrség arra figyelt, hogy kifelé ne jusson senki. Három őr halott, az összes rab kiszabadult. Mindet elfogták. Kivéve egyet.

– Tehát szabadon van.

– Nem nevezném egyértelműen szabadnak. Fel akarják használni.

– Tudják, hogy gyilkos?

– Nem. Az aktái titkosak, lévén fiatalkorú. Nem a papírjaiért jöttek.

– Majd rájönnek. Moszkvában sem szeretik a sorozatgyilkosokat.

– Nehéz rajtakapni. Hányan haltak meg, mielőtt bármelyikünk is gyanút fogott?

– Most már vége a háborúnak.

– És már el is kezdődött a manőverezés a következő háborúra.

– Kis szerencsével, ezredes, addigra már halott leszek.

– Már nem vagyok ezredes, Carlotta nővér.

– Tényleg hadbíróság elé fogják állítani?

– Csak egy vizsgálat lesz. Néhány meghallgatás.

– Nem értem, miért kell bűnbakot találni a győzelemhez.

– Nem lesz semmi bajom. A nap még mindig felkel.

– De nem az ő világukon.

– A maga Istene az ő Istenük is, Carlotta nővér? Magához vette őket a mennybe?

– Nem az én Istenem, Mr. Graff. De a gyermeke vagyok, ahogy maga is. Nem tudom, hogy a hangyokra is a saját gyermekeiként tekintette.

– Gyermekek... Carlotta nővér, amit azokkal a gyerekekkel tettem...

– Adott nekik egy világot, ahova hazatérhetnek.

– Egyet kivéve.

Napokba telt, mire a Polemarkhosz embereit lefegyverezték, de legalább a Flottaparancsnokság teljesen a Sztratégosz irányítása alatt maradt, és egyetlen hajó sem indult útnak lázadókkal a fedélzetén. Győzelem. A Hegemón a békekötés zálogaként lemondott, de ez már csak formalitás volt.

Bean végig Graff-fal maradt a harcok alatt, együtt olvastak minden jelentést és hallgattak minden híradást arról, mi történik máshol a flottában és a Földön. Átbeszélték a kialakuló helyzetet, próbáltak a sorok között olvasni, értelmezték az eseményeket, amennyire csak tudták. Bean számára a hangyok elleni háború már a múlté volt. Most már csak az számított, mi történik a Földön. Mikor megkötötték az ingatag békét, Bean tudta, hogy nem fog sokáig tartani. Szükség lesz rá. Amint visszatér a Földre, felkészülhet a szerepére. Ender háborúja véget ért, gondolta. A következő az enyém lesz.

Míg Bean figyelmesen követte a híreket, a harcok néhány napja alatt a többi gyerek a szállásán volt kénytelen tölteni az időt, erős őrizet alatt. Az alkalmi áramkimaradások idején, amelyek sötétbe borították Erős egyes részeit, csak riadtan kuporoghattak az ágyukon. Kétszer is tűzharc alakult ki a folyosón, de nem lehetett tudni, hogy az oroszok a gyerekekért jöttek-e, vagy egyszerűen csak ellenőrzésük alá akarták vonni azt a területet is.

Endert jóval erősebben őrizték, de ő erről mit sem tudott. A végletekig kimerült, talán fel sem akarta fogni tettének súlyát, és napokig eszméletlenül hevert.

Mire magához tért, az egész véget ért.

Ezután újra találkozhattak mindannyian, lejárt kényszerű szobafogságuk. Együtt zarándokoltak el abba a szobába, ahol Endert őrizték és ápolták. Már jó kedve volt, tréfálkozott is. De Bean látta rajta a mélységes fáradtságot. Lehetetlen volt nem észrevenni a szomorúságot a szemében. A győzelemért drágán megfizetett, jobban, mint bárki más.

Jobban, mint én, pedig én tudtam, mit csinálok, ő pedig gyanútlan maradt. Gyötri magát, míg én továbblépek. Talán azért, mert nekem Poke halála fontosabb volt, mint egy egész faj pusztulása. Poke-ot ismertem, ő velem maradt a szívemben. A hangyokat sosem ismertem. Miért gyászolnám őket?

Ender gyászolt.

Miután beszámoltak Endernek a hírekről, hogy mikből maradt ki, Petra megsimogatta a haját.

– Jól vagy? – kérdezte. – Megijesztettél minket. Azt mondták, megőrültél, mi meg azt mondtuk, ők őrültek meg.

– Tényleg őrült vagyok – somolygott Ender. – De azt hiszem, vidám bolond.

Ékelődtek még egy kicsit, de aztán Ender nem tudta magában tartani az érzelmeit, és mióta megismerték, most először sírni látták. Bean éppen a közelében állt, és amikor Ender kitárta a karját,

Beant és Petrát ölelte magához. Az érintése, az ölelése több volt, mint amit Bean el tudott viselni. Ő is sírt.

– Hiányoztatok – mondta Ender. – Annyira szerettelek volna látni titeket.

– Láttál eleget – súgta Petra. Ő nem sírt. Megcsókolta Ender arcát.

– Láttam, hogy csodálatosak voltatok – folytatta Ender. – Akikre a legnagyobb szükségem volt, azokat használtam el leghamarabb. Rosszul terveztem.

– Most már mindenki jól van – szólalt meg Dink. – Semmi bajunk nem esett, amiből ne gyógyított volna ki ötnapi kuporgás egy elsötétített szobában, a háború kellős közepén.

– Többé nem kell parancsolnom nektek, ugye? – kérdezte Ender. – Többet senkinek sem akarok parancsolni.

Bean hitt neki. És azt is hitte, hogy Ender soha nem is fog többet űrflottát vezényelni. Lehet, hogy még mindig megvan benne az a tehetség, amivel idáig jutott, de többé nem kell erőszakra használnia. Ha az univerzumban létezik könyörület, vagy csak egyszerűen igazság, Endernek soha többet nem kell vért ontania. Már teljesítette a kvótát.

– Nem kell senkinek sem parancsolnod – mondta Dink. – De mindig a parancsnokunk leszel.

Bean érezte az igazságot a szavaiban. Mindannyian a szívükbe zárják Endert, örökre, akárhova is mennek, akármit is csinálnak.

Amit nem volt szíve elmondania Endernek, az volt, hogy a Földön mindkét oldal magának követelte a háború hősét, az ifjú Ender Wiggint, akinek fantasztikus diadala az egész világ képzeletét megragadta. Bármelyik oldalon köt is ki, nemcsak zseniális hadvezéri adottságait szerzik meg – legalábbis ők így gondolták , de a nyilvánosság és népszerűség előnyeit is kihasználhatják: azt, hogy bálványozzák, hogy a nevét is áhítattal ejtik ki.

Miközben a politikusok a békekötésen dolgoztak, egyszerű és nyilvánvaló kompromisszumra jutottak. A Hadiskola összes diákját szülőhazájába küldik vissza. Kivéve Ender Wiggint.

Ender Wiggin nem mehet haza. Egyik fél sem használhatja fel a saját céljaira. Ez volt a kompromisszum.

És az egészet Locke javasolta. Ender saját testvére.

Mikor megtudta, Bean majd’ szétrobbant a dühtől, úgy, mint amikor azt hitte, Petra elárulta Endert. Helytelen volt. Elviselhetetlen.

Talán Peter Wiggin így akarta megakadályozni, hogy Ender báb legyen valakinek a kezében. Így akarta biztosítani a szabadságát. Vagy talán azért tette, hogy Ender ne használhassa ki népszerűségét saját politikai céljaira. Vajon Peter Wiggin a testvérét menti meg, vagy hatalmi riválisát iktatja ki?

Egyszer majd találkozom vele, és felteszem neki ezt a kérdést, gondolta Bean. És ha elárulta a testvérét, akkor végzek vele.

Mikor Bean könnyeket ejtett Ender szobájában, egy olyan gondolatot siratott, amiről a többiek még nem is tudtak. Sírt, mert tudta, olyan biztosan, mint azok a katonák, akik meghaltak az űrhajókban, hogy Ender nem tér haza a háborúból.

– Szóval – mondta Alai, megtörve a csendet. – Most mit fogunk csinálni? A hangy háborúknak vége, akárcsak a háborúnak a Földön, és itt is. Most mit fogunk csinálni?

– Gyerekek vagyunk – válaszolta Petra. – Valószínűleg iskolába kell majd mennünk. Törvény van rá. Tizenhét éves korodig iskolába kell járnod.

Nevettek, amíg végül megint sírtak.

Az elkövetkező néhány napban még találkoztak egymással párszor. Aztán cirkálókba és rombolókba osztották szét őket, és elindultak hazafelé. Bean jól tudta, miért több hajóval viszik őket haza. Hogy egyikük se kérdezze meg, Ender miért nincs a fedélzeten. Ha Ender tudta is, mielőtt a többiek hajókra szálltak, hogy ő nem tér vissza a Földre, nem szólt semmit.

Elena alig tudott uralkodni izgatottságán, mikor Carlotta nővér telefonált, és megkérdezte, hogy otthon lesznek-e egy óra múlva.

– Hazaviszem a fiukat – mondta.

Nikolai, Nikolai... Elena újra és újra eldúdolta a fejében a nevet, néha suttogta is. Julian is szinte táncolt, ahogy készülődött a házban. Nikolai olyan kicsi volt még, mikor elment. Most már öregebb. Alig fogják megismerni. Nem érthetik meg, min ment keresztül. De nem számított. Szerették. Újra meg fogják ismerni. Nem hagyják, hogy az elveszített évek elvegyék tőlük a hátralévő időt.

– Látom az autót! – kiáltotta Julian.

Elena sietve levette a fedőket az ételekről, hogy mire Nikolai belép a konyhába, a levegő megteljen kedvenc ételei illatával. Bármit ettek is az űrben, az nem lehetett finomabb ennél.

Aztán az ajtóhoz szaladt, és a férje mellé állt, úgy figyelték, ahogy Carlotta nővér kiszáll az első ülésről.

Miért nem hátul utazott, Nikolaijal?

Nem számított. Kinyílt a hátsó ajtó, és kiszállt Nikolai. Hogy megnőtt! De még mindig csak kisfiú. Volt még benne egy kevés a gyerekkorból.

Szaladj hozzám, kicsi fiam!

De nem szaladt hozzá. Hátat fordított a szüleinek.

Ah, benyúlt a hátsó ülésre. Ajándékot hoz, talán?

Nem. Egy másik fiú van vele.

Kisebb, de az arca olyan, mint Nikolaié. Talán kicsit koravén komorsággal néz szét, ahhoz képest, hogy milyen kicsi, de a tekintetéből nyíltság sugárzik. Nikolai olyan szélesen vigyorgott, nem tudta leplezni örömét. De a kisebb nem mosolygott. Bizonytalannak tűnt. Tétovázott.

– Julian – mondta a férje.

Miért mondja a saját nevét?

– A második fiunk – magyarázta. – Nem haltak meg mind, Elena. Egyikük életben maradt.

Már eltemette magában a reményt, meggyászolta a sok kihunyt életet. Szinte fájt felnyitni azt a rejtett helyet a szívében. Elakadt a lélegzete is az érzelem erejétől.

– Nikolai a Hadiskolában találkozott vele – folytatta a férje

– Említettem Carlotta nővérnek, hogy ha lett volna még egy fiunk, Juliannak nevezted volna.

– Te tudtad – mondta Elena.

– Bocsáss meg, kedvesem. Carlotta nővér nem volt biztos benne, hogy a mi fiunk. Vagy, hogy valaha is hazajöhet-e egyáltalán. Nem tudtam volna elviselni, hogy reménykedj, aztán megszakadjon a szíved.

– Két fiam van.

– Ha befogadod őt – tette hozzá Julian. – Nehéz élete volt. Idegen ezen a helyen. Nem beszél görögül. Azt mondták, látogatóba jön. Jogilag nem a mi gyermekünk, gyámság alatt van. Nem kell befogadnunk, ha nem akarod, Elena.

– Hallgass, te bolond! – rebegte Elena. Aztán hangosan odaszólt a közeledő gyerekeknek: – Itt van az én két fiam, hazatértek a háborúból! Gyertek anyátokhoz! Nagyon hiányoztatok nekem!

Odaszaladtak hozzá, ő pedig a karjába zárta őket, könnyei mindkettőjük hajára potyogtak, férje pedig a fejükre tette a kezét.

Julian beszélni kezdett, Lukács evangéliumából idézett. De mivel csak görögül jegyezte meg, a kisebbik nem értette, mit mond. Nem számított. Nikolai lefordította neki közösre, a flotta hivatalos nyelvére, és a kicsi felismerte, aztán pontosan, emlékezetből felidézte, mert Carlotta nővér egyszer, évekkel ezelőtt felolvasta neki.

– Együnk és vigadjunk, hisz fiam halott volt és életre kelt, elveszett és megkerült. – Aztán ő is könnyekre fakadt, anyjába kapaszkodott, és megcsókolta apja kezét.

– Isten hozott itthon, öcskös – mondta Nikolai. – Mondtam neked, hogy jó fejek.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Egy könyv különösen sokat segített nekem a regény írása közben: Peter Paret szerkesztő Makers of Modem Strategy: From Machiavelli to the Nuclear Age (Princeton University Press, 1986) című kötete. Bár az esszék ingadozó minőségűek, jó elképzelést adtak róla, milyen könyvek lehetnének a Hadiskola könyvtárában.

Rotterdamról csak kellemes emlékeim vannak, kedves, nagylelkű emberek városa. A szegények iránt mutatott érzéketlenség elképzelhetetlen ott napjainkban, de a science-fiction néha megköveteli, hogy elképzelhetetlen rémálmokat mutassunk be.

Köszönettel tartozom még az alábbiaknak:

Erin és Phillip Abshernek többek között azért, mert nem hánynak az űrsiklón, és tudják, mekkora egy vécétartály, és milyen nehéz a fedele;

Jane Bradynek, Laura Morefieldnek, Olivér Withstandleynek, Matt Toltonnak, Kathryn H. Kiddnek, Krisdne A. Cardnak és másoknak, akik átolvasták a kéziratot, javaslatokat tettek és javították a szöveget, így elkerültem néhány bosszantó ellentmondást a Végjáték és ezen regény között; minden más, ami benne maradt, nem hiba, hanem apró irodalmi eszköz, amely szemléltetni kívánja, hogy egyazon eseményt két szemszögből másként élhetnek meg és dolgozhatnak fel a szereplők. Ahogy programozó barátom mondaná, nem búg, hanem fícsör;

Kiadómnak, Tom Dohertynek, szerkesztőmnek, Beth Meacham-nek, és ügynökömnek, Barbara Bovának, akik olyan pozitívan álltak hozzá a regény ötletéhez, amikor még közös lónak indult, aztán rájöttem, hogy az egészet én akarom megírni. Még ha úgy is gondolom, hogy az Utcagyerek (Urchin) jobb cím is lett volna a könyvnek, egyetértek azzal, hogy a második cím, az Enders Shadow piacképesebb;

Asszisztenseimnek, Scott Allennek és Kathleen Bellamynek, akik olykor dacoltak a gravitációval és egyéb, lehetetlen, de hasznos csodákat tettek;

Fiamnak, Geoffnek, aki ugyan már nem ötéves, mint volt, amikor a Végjátékot írtam, de ő szolgált mintául Ender Wigginnek;

Feleségemnek, Kristine-nek, és a gyerekeknek, akik otthon voltak, mikor ezt a könyvet írtam: Emily, Charlie Ben és Zina. Türelmesek voltak, amikor azzal küszködtem, hogy megtaláljam a megfelelő megközelítést a regény megírásához, de még ennél is türelmesebbek voltak, amikor végre megtaláltam, és a történet megszállottjává váltam. Amikor Bean hazatér egy szerető családhoz, tudtam, milyen lehet, mert mindennap egy ilyen családot látok.

Tartalom

- ELŐSZÓ

- Első rész - Az utcagyerek

- 1.POKE

- 2.KONYHA

- 3.MEGTORLÁS

- 4.EMLÉKEK

- Második rész - Az újonc

- 5.AKI BÚJT, AKI NEM

- 6.ENDER ÁRNYÉKA

- 7.A FELDERÍTÉS

- 8.A JÓ TANULÓ

- Harmadik rész - A tudós

- 9.A BÖLCSESSÉG KERTJE

- 10.LOPAKODÁS

- 11.APU

- 12.NÉVSOR

- Negyedik rész - A katona

- 13.A SÁRKÁNY HADTEST

- 14.TESTVÉREK

- 15.BÁTORSÁG

- 16.BAJTÁRS

- Ötödik rész - A vezér

- 17.KÖLDÖKZSINÓR

- 18.BARÁT

- 19.A LÁZADÓ

- 20.PRÓBA

- Hatodik rész - A győztes

- 21.TALÁLGATÁS

- 22.ÚJRA EGYÜTT

- 23.VÉGJÁTÉK

- 24.HAZATÉRÉS

- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Table of Contents

ELŐSZÓ

Első rész - Az utcagyerek

1.POKE

2.KONYHA

3.MEGTORLÁS

4.EMLÉKEK

Második rész - Az újonc

5.AKI BÚJT, AKI NEM

6.ENDER ÁRNYÉKA

7.A FELDERÍTÉS

8.A JÓ TANULÓ

Harmadik rész - A tudós

9.A BÖLCSESSÉG KERTJE

10.LOPAKODÁS

11.APU

12.NÉVSOR

Negyedik rész - A katona

13.A SÁRKÁNY HADTEST

14.TESTVÉREK

15.BÁTORSÁG

16.BAJTÁRS

Ötödik rész - A vezér

17.KÖLDÖKZSINÓR

18.BARÁT

19.A LÁZADÓ

20.PRÓBA

Hatodik rész - A győztes

21.TALÁLGATÁS

22.ÚJRA EGYÜTT

23.VÉGJÁTÉK

24.HAZATÉRÉS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS