FŐNIX FANTASZTIKUS KÖNYVEK

LELESZY BÉLA • AZ UTOLSÓ CSILLAGHAJÓ

LELESZY BÉLA

AZ UTOLSÓ

CSILLAGHAJÓ

DEBRECEN, 1990

♣

Sorozatszerkesztő:

NEMES ISTVÁN

A fedél KATHY LÁSZLÓ munkája

Az embléma CSOKONAI JÓZSEF XVIII. századbeli

„libanyakú” főnix-ábrázolásának felhasználásával

készült

© LELESZY BÉLA jogutódja

♣

1.

Mindenkihez

az emberlakta bolygókon!

Mindenkihez!

Az űrradioszkóp 4-es mellékterme nagyon csendes ilyentájt. Ren, a 39-es szolgálattevő, unatkozott egy kicsit.

Nézte a fölvevőgépét. Ez zajtalanul, hibátlanul dolgozott. Alsó nyílásán színes szalagok futottak ki furcsa, egyszerű jelekkel. A másodperc töredéke alatt megfejtette ez a gép a központból ideirányított csillagközi jeleket, és áttette a Vira bolygó ismert írására. A szalagok színeik szerint kisebb darabokra váltak szét, és becsúsztak tizenhét tompa színű tartályba, így nem kellett a szolgálatosoknak külön munkával szétválogatni a tizenhét szomszédos bolygó adását.

Ren elmosolyodott.

Szomszédos? Ezeket a bolygókat tíz-húsz fényévnyi távolság választotta el egymástól! A legtöbb más és más csillagrendszerbe tartozott, de mindegyiken ott lakott már az ember. És a bolygók, hűen az emberi örök közösséghez, rendszeresen értesítették egymást a dolgaikról, új meg új találmányaikról, terveikről és eredményeikről.

Szeme nyomon kísérte a szalagdarabkákat, szinte gépiesen olvasta és ellenőrizte őket. A legtöbb híradás természetesen most is a Gona felől jön. Ott nagyon aprólékos az adás, ez a bolygó mindenről lelkiismeretesen beszámol. De – semmi érdekes!

Ren nagyot fújt, megvakarta a füle tövét.

Lám, most is!

– Gona, Virának, 72-es adás. Az FG 3l-es csillaghajó elindult, útban a Bika csillagkép WU–56-0-1 jelű Wolf-Rayet csillaga felé. Ellenőrzés és közvetlen mérések. Létszám: 421 ember. Ívhajlás: 17-2.

Ennek örül majd Abi, az a kislány a Rio-csillagtoronyban! Az ő különleges szakmája a Wolf-Rayet. Rent nem nagyon érdekelték a Wolf-Rayet-csillagok, ezek az örök „kigombolkozók”. Nem is sokat tudott róluk, csak amennyit mindenki a Virán. Hogy a hőmérsékletük a felszínükön negyvenezer-százezer fok, és hogy szakadatlanul ontják, lövik szanaszét a gázanyagukat a világűrbe, amíg el nem pusztulnak. A pályájuk meg a nehézkedési mezőik fölmérései bizonyossá tették, hogy nincs bolygójuk. Ezektől ugyan mindig távol kell maradnia az embernek. Legfeljebb vizsgálatokra kukkanthat el a közelükbe. Ren bizony a Gona számára is tudott volna megfelelőbb és hasznosabb célokat, de hát… A magafajta csillagjárókat csak olyan csillagok érdekelték, amelyek környezetében megtelepedhet az ember!

De Abi igazán csinos lány. Érdekesebb, mint valamennyi Wolf-Rayet-csillag. Úgy vette észre, mintha kacérkodna is vele. No, talán…

Csak innen kiszabadulna még egyszer! Valósággal számkivetettnek érezte magát, mióta idekerült. Ő, a csillagjáró, akitől annyit várt az eddigi útjai után az Űrhajósok Klubja! Úgy érezte, túlságosan szigorú volt hozzá Csan, a főnöke. Végre is, elnézhette volna neki azt a kis idegességét! De Csan nem ismer kíméletet. Az az elve, hogy a csillagjárók mind kemény fickók, keményen kell bánnia velük. A pajtása, Lir, két hónapi teljes munkamegvonást kapott tőle, és ennél nem is képzelhető el rettentőbb büntetés! Hogy ez a fiú két iszonyú hónapig semmibe sem kezdhet, csak mászkál, vagy lógatja a lábát! Ren megborzongott, ha arra gondolt, hogy ő se állt távol ettől a büntetéstől!

A terem első falán most kék nyíl villant föl. Ren bólintott. Közeledik a váltás. Ideje. A felső ventilátor hangtalanul szívta befelé a hűvös, friss levegőt, söpörte kifelé az elhasználtat, mégis tikkasztó volt a hőség.

Itt kell tespednie, míg a többiek? Talán már úton is vannak valamelyik hajóval! Vagy a központban dúskálnak a csillagvilág szenzációiban. Csak még két napig hagyták volna a helyén! Szerette volna tudni, igazán sikerült-e a Yala bolygónak lefényképeznie útra küldött hetedik hajójával a Tejút központi fénytengerét? Vagy ez is valami fénytévedés lesz, mint a többi kísérlet százezer év óta?

A Yalának aránylag könnyű. „Magasan” fekvő bolygó, messze fönt van a Tejút forgási síkja fölött. Százezer év óta küldözgeti csillaghajóit a magasba, aztán ezek a hajók önműködő fotonrakétákat röpítenek föl rendkívüli sugárzó erővel. Tíz-tizenötezer fényévnyi magasságban fényképeznek ezek a rakéták, ahová még sokáig nem juthat el az ember a maga csillaghajóival. A Yala várakozó hajóira visszairányulnak a fölvett fényképek, ezeket aztán a Yalára továbbítja a kiküldött fotonhajó. A legutolsó ilyen indításuk már valamennyire elkaphatta a Tejút irdatlan ezüsttányérját öt nagy, elgörbülő karjával, sötét és fénylő hidrogénés kalciumfelhőivel.

Ren látta ezt a közvetített fényképet. Mintha egy óriási fénykorong fordulna meg elképesztő gyorsasággal százkilencvenmillió év alatt a központja körül, a széleken meg lehetett figyelni a felgörbülő, folytatólagos karimát is.

Tudta, az évek tízezrei teltek el, amíg a Yala a hajó indítása után megkaphatta ezt a fényképet, és közölhette a társbolygókkal. Eddig csak az aránylag közelebbi spirális Tejutak fényképeiből következtethetett az ember arra, milyen lehet a maga csillagvilága, a Nagy Tejút!

A Yala fényképező csillaghajóinak automatikusan kellett hazatérniük a fölvételek után, embereinek már a csontja is szétporladt akkorra a gépek között, de a gépek hibátlanul továbbították a rakétákról érkező képeket. Az ilyen hajók emberei önként jelentkeztek a tudományos cél érdekében, és tisztában voltak sorsukkal. De a Yala rakétái tökéletes gépeik segítségével még tizenötezer fényévnyi magasságból sem bírtak eddig belátni az elképzelhetetlen fényt árasztó központig! A sötét és gomolygásukban fényes ködök magasabbra csaptak körülötte.

De már értesült arról, hogy tegnap új képek érkeztek. És az első jelentések szerint úgy látszik, végre sikerült! Ha ő foghatta volna ezeket a jelentéseket!

Megborzongott. Ki tudja, meddig tart, amíg átvizsgálják az adást, ellenőrzik és engedélyezik a hír nyilvánosságra hozatalát? Aztán, amíg kiengedik a fényképeket! Addig itt töprenghet, és veheti a híreket az apró csillagutakról. Csak legalább a központba került volna! Kár volt összekapnia Csannal, nagy kár. Mire észre tért, már itt találta magát a mellékfölvevőnél.

Gyönge éhséget érzett, és mintha szomjas is lenne.

Szeretne most Abira gondolni, a sötétbarna hajára, félig zártan csillogó nagy, zöld szemére. Milyen sokat nevettek együtt a fantaszta Gej legújabb elméletein a nulltérségről! De – nem lehet. A váltásig nem veheti le a szemét a színes polikánszalagok futó csíkjairól és jelzéseiről. A Vira csillagszolgálatában hibázni nem szabad!

Újabb szalagcsík vált le. De – mi ez? Fehér jelzés – ismeretlen adó! A csík nem csúszott be egyik tartályba sem, lógva maradt. Le kellett tépnie. Megrezzent. Csakugyan valami ismeretlen bolygó jeladása? Hír az ismeretlen, fekete űrből? Jelentéktelen dolog lehet, különben a fölvevő központ nem irányította volna ide, az egyik mellékállomásra.

Odahajolt, olvasni kezdte a jeleket.

– Mindenkihez az emberlakta bolygókon! Mindenkihez! Végveszély, a Föld segítséget kér! A Nap közvetlen felrobbanás előtt! Nóvakitörés közelít! A leggyorsabb csillaghajókat küldjétek! Talán még nem késő! Adja a 116-os űrállomás a Földről. A koordináták…

Igen, ezek a pontos koordináták megadják a segítségkérés helyét is. A Föld bolygó? Valahonnan ismerős volt ez a bolygónév Ren előtt. Hiába, csillagtérkép kellene a vevőtermekbe és a fülkékbe is. Így?

Mintha emlékezne kicsikori tanulmányaiból a Föld nevére. De úgy tudta, ez a bolygó számlálatlan évezredek óta nem adott semmiféle jelet, és nem válaszolt semmiféle hívójelre, makacsul nem válaszolt! Az emberlakta bolygók csillagtornyai már nem is foglalkoztak vele.

Segítséget kér most? Végveszély?

Ren hátralépett meglepetésében. Mióta megvannak a bolygóközi vevők, soha, sehová sem kértek segítséget! Ha valamelyik bolygó túlságosan népes lett, mindig meg tudta keresni a hozzá aránylag közel eső, néptelen és emberi életre alkalmas bolygót, ahová áttelepíthette fölösleges tömegeit.

Óvatosan nyúlt a szalagcsík után, újra fölemelte. Forgatta az ujjai közt. A vételgépen megállt a szalagáramlás, végre egy kis szünet! Megint átfutott a szeme a fehér szalagcsíkon, furcsa aggodalom fogta el.

Talán egy bolygó sorsát tartja most a kezében! És – döntenie kell!

Egy ujjbillentés, aztán a fehér csík eltűnik a jelentéktelen közlések tömegében! Tőle függ, fontosnak tartja-e az ismeretlen bolygó sikoltását a végtelenbe. Viszont megakaszthatja a csillagközi radioszkóp központjának a munkáját azzal, hogy vizsgálatra küldi a különös híradást! Az ilyesmire ott nagyon érzékenyek, és igazuk is van. Csan megint dühöngeni fog miatta, új összekapás lesz belőle, és most már igazán jöhet a munkamegvonás!

Összevonta a szemöldökét, a szája elkeskenyedett.

Egy pillanat múlva gyors mozdulattal nyomott meg egy nagy, zöld gombot a készüléke alján, a fehér polikánszalagot rátűzte oldalt egy piros tűre. Percent a készülék, a vétel újra megindult. Déró jelentkezett, egy távoli testvérbolygó. Ren már figyelte a lefutó szalagokat.

Zajtalanul nyílt meg mögötte az ajtó. Gépkar nyúlt be a piros tűn lógó szalagig, elkapta, majd újból csukódott az ajtó.

Bosszankodott. Déró sötét ködáramlást jelentett a Tejút központi tömege felől, irány a Nira bolygó népes körzete. De ezek az áramlások elhajolnak a Tejút forgási irányában, eddig még sohasem okoztak bajt. Három-négyszáz év kell hozzá, hogy megvizsgálják. Négyszáz év? A Föld azonban közvetlen veszélyt jelentett!

Ugyan hogyan fenyegethet ilyen jelentéktelen kis bolygót csillagrobbanás? Ismét előbukkantak agyvelejében a régi tanulási emlékek. Nem, most nem téved! Ez a kis bolygó, a Föld bocsátotta útnak valamikor, évmilliók előtt a Vira mostani népének az őseit. Vagy mégsem az volt? Ren nem sokat törődött eddig a messzi múlttal, de mindenért reszketett, ami új most történik, vagy történni fog.

Végveszély? Ostobaság! Mint minden csillagjáró, ő is úgy ismerte a csillagtérképeket, mint a tenyerét. De ezek a csillagtérképek nem voltak elég részletesek. A Föld! Lassanként az eszébe jutott egy és más róla. Igen, a Nap a központi csillaga, és sok élettelen bolygótársa van. De hát azt is tudja, egyetlen hidrogénfelhő sem fenyegeti még azt a tájékot, a sötét ködök is elég messze hömpölyögnek tőle. Nóvarobbanás sem fordult még elő arrafelé.

Harangszó kondult meg mögötte. A váltási idő! Nagyot lélegzett.

Már ott is állt mellette a 6l-es számú szolgálatos, a váltója. Hegyes orrú, mosolygós fiatal legény, ide csak fiatalokat osztottak be. Ren feléje intett, kicsúszott a székéből. A 61-es a helyére ült. Egy szó sem hangzott el közöttük, semmi sem zavarhatja a szolgálatost. Kék szalag futott le, a Zela bolygónak van közölnivalója.

Bezárult mögötte az ajtó. Rálépett a harmadik futópadlóra, vitette magát. Végigsiklott az enyhe zöld világítású folyosón, benyitott egy fehér ajtón. Vízcsobogás csörrent a fülébe. Fölnyúlt egy üvegszekrénykébe, kiszedte az ismerős kék üvegecskét, felhörpintette a tartalmát. Egyszerre elmúlt minden fáradtsága.

Ledobta a zöld szolgálati köntöst, belépett a fürdőterembe.

Mára vége a munkának. Nyugalmat és kielégítettséget érzett. Sokszor eltöprengett azon, mi adja ezt a kimondhatatlanul kellemes hangulatot a munka után. Mindig úgy találta, örült, hogy dolgozott.

És a Vira fiataljai mind így voltak, ha nem is elemezték magukban ezt az érzést. Az embernek életszükséglet a munka, akármelyik csillagra kerül is.

Már nem érzett szomjúságot, sem éhséget. Túlnan vígan zuhanyoztak a pajtásai a „számkivetettségben”, csupa fiatal csillagjáró. Mind jobban szeretett volna űrhajót vezetni valami kalandos csillagúton, akárcsak ő. De a hírvételekkel is szinte járják a világűrt. Csak az izgalmak, a veszedelmek maradnak el.

Végignézett a három fiatalemberen, őket is most váltották. Holnap ilyenkor megint találkoznak itt a szolgálat után. Mind a hárman viháncoltak, bolondoztak a vízsugarak alatt. Negyediknek beállt közéjük.

Egyikük sem indult az áramfürdőbe, sem a villamos szárítóba, most jobban esik a vízzuhatag, meg a ledörzsölés a bolyhos műanyagokkal, kipirul a bőr, megfrissül minden izom. A legtöbb szó a lányokról esik köztük, méregetik, kinevetik, nagy ritkán dicsérgetik őket, ahogy jön. Most egy óra következik a sportpályán, aztán kiadós evés, pihenés.

– Jó lenne találkozni Abival, valamelyik sportpályán – gondolta. – Ha sietek, még talán itt érem.

Vörös fény lobbant föl egyszerre a nagy, fekete keretes jelzőtáblán – valamennyien odapillantottak, és elakadt a kezükben a törülköző. De már hang is hallatszott.

– 39-es! Sürgős! A központ hívatja! Sürgős! 39-es!

A három fiú kárörvendve nevetett föl, Ren halkan szitkozódott. Úgy látszik, a sportból ma már semmi sem lesz, Abival is aligha akad össze a mai napon. Ugyan mi kell megint Csannak? De vigyázni kell, az öreg nagyon keménykezű! Talán a Föld-híradás miatt fog meglakolni? Mégiscsak kellemetlen!

Fölkapkodta ruháit, elmenőben még fölhajtott egy pohár tömény tápszert. Ki tudja, mikor jut hozzá ismét? Mi következik? Átintett a pajtások felé:

– Találkozunk!

– Találkozunk! – harsogott vissza a Vira-üdvözlés.

Ren sejtette, utána se néznek, dögönyözik a vállukat, combjukat, hangos ricsajjal.

A zuhanóliftben még megigazította a haját, lucskos maradt egy kicsit. Odakint, a nagy teraszon megállt.

Éppen lelátott a közeli sportpályákra. Az életét tette volna rá, hogy az a rövid ruhás fehér lány odalent éppen Abi! Errefelé nézett az is, integetett az ütőjével, kitűnő szeme van. És milyen szép!

Brr! Gyerünk az emberevő Csan elé!

2.

Az emberevő Csan

Annyira mégse lehet sürgős, hogy újra valami gyorsan mozgó útszalagra lépjen át. Gyors a lába, aztán meg nagyon kell már egy kis testmozgás. Valahonnan zene szólt, az égen nagy, fehér felhőgombolyagok úsztak a lenyugvó, aranyszínű Lebé után. Még alig alkonyodott, de a keleti égen már ott villogott a Vira másik napja, a narancsvörös fényű Amba. Mint valami távoli, rendkívüli fényű látomás. Körülötte kihunytak az alig kibújt, apró csillagszikrák.

A nagy, piros-fehér útvonalon lent, hosszú sorokban lépegető gépek haladtak, hatalmas, fehér tartálykocsik úsztak utánuk hangtalanul. Aratni mentek a tengerre, az algavidékre. Az út fehér sávján más gépek sorjáztak, építők meg útkészítők, ahogy kiveszi innen. Középen az utak futószalagjain tarka embercsoportok surrantak el, közöttük is gépek kuporogtak, gyerekek ugráltak.

A spektroszkóp ezüstszínű óriás gömbje fölött nagy ívben haladt egy csoport sportrepülőgép, mintha nyilak suhannának át az égen.

Ren szeretett elnézelődni így, a virai alkonyatban. Mindig csodaszépnek találta a Virát. Átfutott a tekintete a zöld ezer árnyalatában sötétedő parkok felett. Még egy pillantás arra a két halványarany színű roppant szoborra ott, a sportpályák előtt. Nem lehetett rájuk nem nézni, olyan remekművek! A szépség két testet öltött szobra, egy fiatal férfi és egy nő – fölemelt fővel néznek a távoli csillagvilág felé, a kezük könnyedén érinti egymást. Óriások és halhatatlanok!

Valami megrebbent Ren szívében.

Igen, most már biztosan tudta. Ezt is a Földről hozták át, a szépségideált, ha virabeli szobrászok mintázták is meg. Ilyenek akartak lenni itt is, a Vira bolygón, az új földön, annyi millió év után is! És sikerült is nekik, csodálatosan! Már túl vannak régen a riadalmon, hogy az agyvelő túlságos fejlettsége csupa fej szörnyekké változtassa őket, túl azon, hogy az új viszonyok, új ételek s a gépek kényelme csenevész lábú, vékony karú, has nélküli torzalakokká varázsolja el az embert a mindent elsöprő haladásban!

Igaz, ez nagy küzdelembe került. De ugyanígy harcolt az emberi szépség eléréséért és megmaradásáért a többi bolygó is az áttelepedések után, a Gona, Moró, a Yala, Déró meg a többiek valamennyien. Így akarták. És amit az ember nagyon akar, el is éri.

Nekiindult, most már sebes léptekkel haladt.

Nem kellett nagy utat megtennie. Az űrradioszkóp üvegmárvány központi épülete előtt még visszafordult egy pillanatra. Messze nyugaton, az alászálló Lobé sugaraiban éppen fölemelkedőben volt egy halványsárga színű, hatalmas csillaghajó. Irigykedve nézte.

– Az RD 16-os – mormogta maga elé. – Csillagútra megy, hallottam róla tegnap. Rajta lehettem volna, hogyha Csan…

Az ám, a csillagút! A Vira is egyre-másra indítja ezeket az óriáshajókat, tele fiatalemberekkel, lányokkal, vállalkozó tudósokkal és szakemberekkel. Évszázadokra indul el az ilyen fotonhajó, ezer, néha ötezer önként jelentkezővel. Sohasem fordulnak vissza ezek a hajók, nem is az a céljuk.

Ők is új bolygókat keresnek a világmindenségben, jó előre kitervezve az utat, meg a célokat. Indulnak a Skorpió, az Aranyhal, az Orion, meg más csillagképek irányába, jóval túl azon a húsz fényévnyi távolságon, amelyet már birtokba vett az ember. A roppant csillaghajón születnek és halnak, egymást válthatják a nemzedékek. És vagy elvész a hajó az űrben, vagy megtalál egy új helyet, ahol kiköthet az ember. Aztán jelzéseket adnak le, hívják az új telepeseket. A szaporodás megtölti az új bolygókat is, új hely kell – új csillagok körül!

Kísérteties csöndben vált el a Vira földjétől a roppant hajótest, csak a hátsó villogás árulta el, minő iszonyú erő dolgozik az atomműveiben. Csigavonalban kapaszkodik fölfelé, az orra lassan emelkedik, de csak a légtenger magasságában hajlik föl a csillaghajó lövedékszerűvé. Már csupán hatalmas talpán lehetett látni remegő villanásokat, a fotonáradatot, aztán az alkonyatban úszó, egyre halványuló kis fényponttá vált.

Rennek eszébe jutott a tanulmányaiból, hogy nagyon, nagyon régen minő irtózatos dörgés, robaj harsogott egy-egy űrhajó indulásakor. Kiégett, fekete körök maradtak utána a talajon. Nagy néha a televízió múzeumában ősrégi fölvételeken adják ezeket az indulásokat, és a Vira népe megdöbbenve bámulja őket.

– Az őskor! – bólintanak egymás felé a nézők.

Igen, onnan indultunk – gondolta Ren.

Már régen nem pazarolják így szét az erőt, nincs hangfejlesztés, nincs fölösleges hő, nem szennyezik be ártalmas vegyületek és sugárhatások az itthon maradókat. Mennek a csillaghajók, és Ren csak bámulhatja őket.

Eh. Be a kapun, föl a liftbe!

– A 39-es vagyok. Hívattak.

Komoran és halkan hangzottak a szavak. A kék ruhás fogadótiszt beszólt egy kerek szájú, piros csőbe, majd lehajolt egy fehér dobozhoz.

– Igen. A kisterembe, értettem.

Kisterem? Akkor Csan is ott lesz, jól sejtette. Az az átkozott Föld-adás!

– Négyes lift, jobbra. Tessék.

Legalább tizenhat zöld köpenyes férfi és nő ült együtt a kisteremben, amikor belépett, ezüst nyakszalagjaik meglibbentek. Vezetők! Mikor becsukta az ajtót, mintha heves vitatkozás némult volna el pillanat alatt. Rosszkedvét nem is palástolva nézegette őket, egyetlen fiatal sem volt köztük. Vészbíróság, sziszegte magában.

A főhelyen Csan ült, sötét szemű, középmagas, vállas ember. Halványsárga arca szőrtelen, mozdulatai gyorsak, beszéde nyugodt és fölényes. Fölállt, a szeme Ren arcába tapadt.

– Kitűnő munkát végzett, 39-es. A központ súlyosan hibázott, amikor az ismeretlen helyről érkező adást a mellékkapcsolásra irányította, mint érdektelent. Maga fölülbírálta a vezetőit. Hogyan merte?

– Úgy találtam, a dolog fontos. Azonnal jelt adtam – mondta Ren. Arca föllángolt a meglepetéstől.

– A csillagközi vételeknél rendkívüli éberség, gyors és határozott döntés szükséges, 39-es! Szinte sajnálom, hogy maga űrhajós. Magát a vételközpontban is nagyon használhatná a Vira. Kínos mulasztástól mentette meg a vezetőséget, jutalmat szavaztak meg önnek. Van valami sürgős kívánsága?

– Van. Mielőbb visszajutni valami csillaghajóra!

Két zöld köpenyes nő fölnevetett, Csannak a pillája sem rezdült, csak a keze intett.

– Meglesz, Ren csillaghajós!

– Köszönöm.

Csan mosolygott. Ritka dolog.

– Joga van megtudni, mire hívta föl a figyelmünket. A Föld bolygó, a közeli Naprendszer egyetlen, talán még mindig lakott tagja, közvetlen, nagy veszedelemben van. Mi régen tudjuk ezt, úgyhogy évek tízezrei óta már nem foglalkozunk vele. De a Föld is tudta, nagyon nagy idő óta tisztában van a sorsával. Ön is tanulta, hogyan telepedett ki az emberiség a Földről. Sok százezer év előtt már megkezdte a menekülést az elháríthatatlan, borzalmas vég elől.

– Úgy tudom, az első kitelepüléseket a szaporodás indította meg – emlékezett Ren.

– Igen. Amikor a Föld lakóinak a száma túljutott az ötven milliárdon. Élelem lett volna elég, nem is ezt látták bajnak. De mozdulni kellett, mert minden nyolcvan év alatt rendszeresen megkétszereződött a lakosság. Kiirtották a betegségeket, az emberek korhatára egyre magasabb lett. Sok mindent próbáltak a túlszaporodás ellen, de hasztalanul. A fiatal párok nem akartak lemondani arról, hogy gyerekük legyen, szerintük ez hozzátartozott az emberi boldogsághoz. És amikor már megvolt a gyerek, a közösségi társadalom nem vállalkozott gyilkosságokra. Csak a világűr segíthetett.

– Akkor már megvoltak a Földön a tízezer emberrel induló óriás fotonhajók is.

– Úgy van, Ren csillagjáró. A Föld hát felkutatta húsz fényévnyi távolságban a közeli csillagok bolygóit, akkor már tudta, hogy átlagban minden negyedik csillagnak bolygórendszere van a Tejútban. A Vira, a mi bolygónk is akkor és így népesedett be. A távolságunk a Naprendszertől négy és negyed fényév.

– A belső idővel repülő fotonhajóban még rövidebb.

– A mi legnagyobb sebességünkkel egy és egynegyed év.

– Nem nagy távolság a mai csillaghajóknak.

Csan homlokán ráncok jelentek meg, valami nem tetszett neki.

– A mi csillagunkat Alfa Centaurinak nevezték a Földön akkoriban, mi Lobénak hívjuk, a társnapját meg Ambának. De már a Föld is tudta, hogy ennek a kettős csillagnak sok bolygója van, s a pályájuk olyan szerencsés, hogy nem kell a kettős csillag vonzási mezőiben megsemmisülniük. Az ember hát végigkutatta az Alfa Centauri rendszer bolygóit, de csak a Virát találta végül alkalmasnak az emberi élet és haladás céljaira. A Vira lett az ember első telephelye túl a saját Naprendszerén.

– De azóta…

– Más csillagképben is fölfedeztek megfelelő bolygókat, százmilliók indulhattak útnak egymás után. A Föld akkor kizárólag kiköltöztetési célokra épített különleges űrhajókat, és nap nap után a csillaghajók ezrei röppentek föl róla. Körülbelül húsz fényévnyi távolságban tizennyolc ilyen bolygót talált és szállott meg az ember, ha leszámítjuk azt a kettőt, amelyről később mégis vissza kellett vonulnia. De az ember mostani tizennyolc bolygójából tizenkettőre már nem a túlnépesedés kergette át az embert, hanem a rémület!

– Rémület? – döbbent meg Ren. Homályosan emlékezett rá, erről is szó volt valamikor.

Csan halványsárga keze meglendült.

– Talán ne mondjuk rémületnek. Inkább: az okos megelőzés. Több millió évvel ezelőtt a Föld emberének már meglehetősen sok adata volt a maga csillagáról, a Napról. Ezeket az adatokat közölte kibernetikus számlálógépével, úgy tudjuk, a gép neve: Univac volt. Kezdetleges, otromba, szörnyű nagyságú villamos gép volt, s a régi földi időszámítás szerint 1954-ben ez a gép kellemetlen jövőt jósolt a Napnak.

– Tudom. A fölrobbanást.

– Ez a gép kiszámította a vele közölt hibás és elégtelen adatok alapján is, hogy a Nap, ez a sárga fényű, igen közepes csillag nem lesz mindig az élet adója és fenntartója, hanem a csillagok fejlődési törvényei szerint egyszer majd ellene fordul. Az ember akkor kezdte megsejteni, hogy túl kell nőnie a világmindenség szeszélyein. Rájött, hogy meg kell ismernie őket, és cselekednie kell ellenük, ha életben akar maradni. Mert a kibernetikus gép már akkor kiszámította, hogy a Nap néhány milliárd év múlva felrobban. Nóva vagy szupernóva lesz belőle, mint annyi más csillagból a Tejútban. Valamikor azt hitték, a sárga csillagokat nem fenyegetheti ilyen veszély. De eddig már két sárga csillag szikrázott föl szupernóvává. Kiderült, a robbanás nem függ a csillagok tömegétől, sem a színétől, mint eleinte gondolták.

– Úgy tudtam, a Tejút rendszerében ezerévenként átlagban öt-tíz szupernóva lobban föl. Nóva több száz is lehet.

– Tegye hozzá: a Tejútnak általunk ismert és megfigyelt részein. De ez még ma is igen kis rész. A Magellán-felhőkben és az idegen Tejutakban sokkal sűrűbbek a fellobbanások. A megzavart csillag váratlanul, meglepetésszerűen robban föl. Másodpercenként kétezer kilométeres sebességgel röpül ki belőle minden irányba az égő gáztömeg, talán plazma. A szupernóva, az „új”-nak mondott csillag fénye százezerszer, sőt milliószor is fölülmúlhatja az addigi fényét. Kiterjedése elképesztő. Ha a Nap szupernóva lesz, elnyeli a bolygóit, ibolyafényben izzó gáztömege túlcsap a legnagyobb bolygója, a Jupiter pályáján is. Így bizony megsemmisül a Föld is ebben a lángáradatban.

– Képzelem, milyen riadalom támadt a Földön!

– Ne higgye. A Föld tudósainak jó része kételkedett a dologban. Sokban igazuk is volt. Az ember akkor még nagyon keveset tudott éltető csillagáról. A Nap, a sárga csillag, törpeszámba megy a csillagvilágban, felszíni hőmérséklete alig hatezer fokos. A mi Lobénk éppen ilyen. Akkoriban úgy gondolták, csak a fehér és a kék csillagóriások robbanhatnak föl. Növelte a zavart, hogy nem lehet megfigyelni a nóvák és szupernóvák keletkezését. Csak akkor vették észre őket, amikor már fellobbantak.

– Nem tévedhetett a számítógép?

– Nem. De tévedhettek az érdeklődők a betáplált adatokkal! A Napot szorgalmasan figyelték az emberek a Földön, újabb, javított adatokat szereztek róla, és ezeket táplálták be a számítógépekbe. Ekkor jöttek a meglepetések. Eleinte ezek kellemesek voltak, eltolódott a robbanás határideje. De azután, ahogy javultak és sűrűsödtek az új adatok, a kibernetikus gépek szerint mind közelebbi lett a robbanás időpontja.

– A megjövendölt idő nincs-e még most is nagyon távol?

– Félek, nincs. Az utolsó eredmények megdöbbentők, és hozzá kell tennem, az utolsó kiköltözés szerint a Nap adatain már nincs javítanivaló.

– Értem.

– Az utolsó nagy riasztásra az ember úgy döntött, hogy még jókor el kell hagynia a Földet. Akadtak fantaszták és áltudósok, akik túlbecsülték az ember új erőforrásait. Terveket dolgoztak ki, hogy a Földdel elhagyassák veszedelmes pályáját a Nap körül, megjavított atomenergiákkal kimentsék a Naprendszerből, mégpedig hozzánk, a biztonságosnak hitt Centaur csillagkép főcsillagainak a közelébe. Az őrült ötlet hamar megbukott. Egyre kevesebben vigasztalódtak azzal, hogy kétmillió, sőt ötszázezer év is rémítő nagy idő – ki éri azt meg? Növekedett a nemzedékek felelősségérzete is. Nem volt más megoldás, menekülni kellett.

– Így költöztek át még tizenkét bolygóra húsz fényévnyi távolságon belül.

– Így. Milliárdok hagyták el a Földet, eleinte inkább a fiatalok, a vállalkozó kedvűek, később a többiek is. Végül, tudomásunk szerint alig pár ezer ember maradt vissza a Földön. Ezek utódai most is ott lakhatnak még, alighanem az utolsó éveiket morzsolgatják.

– És most ezek hívnak? Ezek kérnek segítséget?

– Csak ezek lehetnek – szólt közbe egy öregedő, ráncos képű ember Csan mellett.

Ren csak most ismerte föl a központi asztal zöld ruhásai között a kis öreg ezüstköntösét. Hiszen ez a Vira vezető tanácsának híres tudósa, Gor! Akkor hát mégis készül itt valami fontos döntés! Gor mellett megszólalt egy sápadt arcú, komor hangú nő.

– Nagyon nagy ideje, hogy a Föld hátramaradt népe megszakított minden érintkezést a társbolygókkal. Sőt úgy tudom, fenyegető hangon utasította vissza legutolsó kísérletünket is sok ezer évvel ezelőtt. Mi akkor megajánlottuk, hogy fotonhajót küldünk hozzájuk megbeszélések végett. Az ismételt érdeklődésünkre pedig semmiféle válasz nem érkezett.

Csan megrázta a fejét.

– Ez igaz. De nem tudjuk, mi történt a Földön az utolsó nagy kivonulás óta. Nem csatlakoztak a bolygóközi szövetségünkhöz, és tény, hogy nem válaszoltak semmiféle kísérletünkre. A Földön súlyos zavarok támadhattak. De most? Segítséget kérnek, hívnak bennünket. Pokoli élet lehet ott vergődni egy robbanással fenyegető kozmikus tűzkatlan szélén, és várni, mikor csap fel hozzájuk a láng! Most már hát – jönnének!

Ren némán állt, nem nagyon érdekelte őt a Föld sorsa. A csillagút is nagyon rövid hozzá, belső időben egy és egynegyed év. Ő mindig sokkal nagyobb és érdekesebb csillagutakra gondolt, hiszen már részt vett a híres Vun vezetése alatt két nagy csillagexpedícióban! Nagy sokára mégis megkérdezte:

– Miért kell a Földnek az átköltözéshez a mi csillaghajónk? Nincs neki?

– Éppen ezen vitatkoztunk – mondta Csan. – A Földről valamikor ezerszám indultak fotonhajók. Mióta elváltak utaink, úgy látszik, a Föld visszamaradt embere nagyon visszafejlődött.

Most újból közbeszólt az öreg Gor ideges, tiltakozó tenyérmozdulattal.

– Nem hiszek ebben a visszafejlődésben, Csan. Gondolja meg, a Földnek ma is űrállomásai vannak, onnan kaptuk az értesítést is! És fel tudták mérni a veszélyt, jelezték: ez az utolsó idő! Érthetetlen!

– Mindegy – intett Csan. – Mi vagyunk a Naprendszerhez legközelebbi bolygó, nem tolhatjuk át másra a segítséget. Más, távolabbi bolygókon talán meg sem kapták a Föld sikoltását!

Rennek még egy ellenvetése volt.

– Úgy tudom, a Proxima közelebb van a Földhöz, mint mi.

– Igaz. A Proxima, ez a vörös törpecsillag valamivel közelebb van a Naprendszerhez, de ennek nincs bolygója. Nem is lehet. A Proxima gázanyaga, vagy inkább plazmatömege ötvenszer sűrűbb és nehezebb a víznél, a legsúlyosabb gépeink is úgy úsznának a csillag anyagának a felszínén, mint a fa a vízen. A Föld szomszédai mi vagyunk, Ren.

– És nincs sok idő a tétovázásra, ugye?

– Nincs. A Vira vezérlő tanácsa már döntött is. Előterjesztésünkre útnak indít öt nélkülözhető nagy fotonhajót, mégpedig azonnal. És ne gondolja, hogy valami sétaút lesz!

– Oda-vissza kilenc év, ugye? Belső időben három esztendő sem lehet.

– Esztendő? – mosolygott Csan. – Veszi észre, hogy mi még mindig a Föld idő-és térmértékeit használjuk, Ren? Földi évben számolunk, pedig a mi bolygónk, a Vira, négyszáznégy nap alatt fordul meg a Lobé körül, ez lenne az évünk. Csak véletlen, hogy a napunk valamennyire egyezik. De a Földről benépesedett bolygók mind a Föld régi mértékrendszereit használják, ez volt a megállapodás. Így egységesek tudtunk maradni.

– Van egy kivétel – szólt közbe az egyik csillagásznő. – Nem használjuk a parszek-távolságmérést, ennek csak földi viszonylatban lehetett értelme. Megmaradtunk a fényév-távolságoknál a csillagászatban.

– Más itt a baj – folytatta Csan. – Mi is újrakérdeztük, a Nap új adataival, a mi számlálógépeinket. A válaszuk szerint a végzetes időpont már itt is van! Lehet, hogy mind az öt csillaghajónk elpusztul a Földdel együtt. Ezért a személyzet csak önként jelentkezettekből állhat, és csak a legszűkösebb lehet. Csak olyanokból, akiknek nincs hozzátartozójuk a Virán. A vezetők természetesen kivételek.

– De a mágnesmezők gyűrűi kivédik a legnagyobb hőt is! – vetette közbe Ren. – Kétezer fokos vörös csillagnál is jártunk vele. A mágnesfal megvédte a hajónkat.

– Nem jártak szupernóvák gáztengerében, Ren.

A fiatal csillagjáró kényelmetlenül érezte magát. Abira gondolt, maga sem tudta, miért?

Csan szeme megrebbent, a hangja élessé vált.

– Kell! Az ember úgy lett a világ ura, hogy mindig segített a bajba jutott emberen. És nem mérlegelte a kockázatot. Ha nincs elég jelentkező, magam is a hajókon leszek. És ön, Ren csillagjáró?

A fiatal űrhajós alig bírta kinyöszörögni.

– Én? Még gondolkoznom kell. Nem mintha félnék, de…

Kitántorgott az ajtón.

Nem tartóztatta senki, nem is szóltak utána.

Megkapaszkodott a zuhanólift falában. Már megállt a készülék, ő mégse lépett ki, az ajtót rányitották. Akkor nagy nehezen rászánta magát, hogy kivánszorogjon. Érezte, hogy a kapuőr utánabámul.

Leült az egyik márványlépcsőn, jólesett a hűs levegő forró fejének. Nem értette magát. Büntetést várt, ehelyett kitüntették, és mégis kellemetlen nyomást érzett a mellén.

Egy sárga futárgép, majd egy fémes, kék fényű küldöncgép lépegetett föl mellette a lépcsőn. Ugyan honnan jönnek, mit hoznak? Az égen sötét felhők takarták el az Amba narancsfényét.

Naprendszer. Föld! Könnyű lenne megkeresni a Nap-csillagot, rátalálna, de makacsul elfordította szemét a csillagtoronyról, ahol beigazítanák neki a tükörtávcsövet is. A csendben hangszóró bömbölt valamit. Megvárta, amíg az Amba vörös-sárga korongja előbukkan, alig valamivel a látóhatár fölött. Különös csillag ez, fölkel, de aztán hamar el is tűnik, elhajlik a pályája a Vira egétől. Még egy narancsfényű lobbanás, aztán fölragyogtak a csillagok az elsötétedett éjszakai égen.

A hangszóró még mindig harsogott, de Ren egyetlen szavát sem értette. A közeli tengerről hűvös szélhullám öntötte körül.

3.

Amire Gor nem gondolt

Ren tán huszadszor tette meg az utat faltól falig az ő megszokott sima és zajtalan lépteivel. A csillagjárók fekete kezeslábasa volt rajta, csak az öltöny nyakán húzódó vastag ezüstsáv jelezte, hogy Ren a TL 92 számú óriás csillaghajó egyik vezetője. Körülötte zöldesfehér falak ontották a világosságot, és oldalt a hatalmas műanyag falak szabad kilátást adtak mindenfelé a csillagvilágra.

Fölpillantott az emelet magasságában elhúzódó tejfehér jelzőtáblákra. Nagy kockákban színes csíkok futottak, pontosan jelentve a hajó minden gépének a működését. Csak a fotonrakéták kockája maradt üres, a motorok nem dolgoztak. A világtérben a csillaghajó így is megtartotta iszonyú sebességét.

Átnézett az egyik oszlopon függő hosszú, piros számokkal ellátott naptárra. A naptár minden lapja kétsávos volt, különleges gépezet kezelte. Mutatta a Vira-napok múlását, de mutatta azt a másik időt is, amely a gyorsaságtól függően eltelt az indulás óta.

Több mint fél éve vannak hát úton a Tejút sötét ürességében, roppant, alig hajló ívben közelednek a Naprendszer felé. Milyen sajátságosan néptelen errefelé a csillagvidék! A Tejút egyéb részén bizony közelebb vannak egymáshoz a csillagok. Néhol szinte hemzsegnek. De a Naprendszer nagyon árva vidékre került, nagy, csillagtalan, háromszögű sávba a Tejút egyik kikanyarodó karja és a központi nagy csillaggomolyag közé.

Különös, hogy éppen ebből a zugból indult el az ember!

Hirtelen megállt, mintha megérezett volna valamit. Nem ez az első világűrútja, de ezt lehetetlen megszokni! Tekintete az oldalt vonuló, átlátszó, hőt és erőt álló műanyag falakra esett.

Koromfekete, végtelen térségre nyílt mindenfelé a kilátása, a sötétségben azonban távoli csillagok szikrái égtek. Ren jól ismerte a csillagképeket. És most mégis azt kellett látnia, hogy a csillagok egyszerre útra kelnek, mély ívben hajlanak lefelé! Mintha el akarna süllyedni a mindenség.

Igen. A csillaghajó önműködő biztonsági gépei léptek működésbe.

Nyilván megállapították, hogy irányukkal szemben óriás bolida rohan.

Villámgyorsan elvégezték a szükséges méréseket, és cselekedtek. A feléjük röpülő roppant tömeget felülről kellett megkerülniük, elbocsátaniuk a hajó alatt. A fotonhajó nagy ívben fölemelkedett, szinte föllebbent.

Hátborzongató ez a hangtalanság!

Oldalt látni lehetett, hogyan villannak föl a hajó mellett sötét és szürke csíkok, a kísérő apró meteordarabkák. Ezeket elkapta a hajót mindenfelől védő mínuszmező, anyaguk ismeretlen erőkre lobbant szét. Azután a csillagképek elöl megint emelkedni kezdtek, a hajó újra a régi vonalába tért.

Alig három napja felülről kapott ilyen meteorrohamot a hajó. Ekkor hatalmas lendülettel oldalt tért ki, kitűnően működtek a mentési mezők, meg a gépek. Nem is tudja, miért kell ügyeletes a fotonhajók vezérlőtermébe? Az önműködő gépek tökéletesek. Mindent megtesznek az ember közreműködése nélkül, még jobban, mint az ember tehetné. Igaz, hogy ezeket a gépeket az ember készíti!

Ren újrakezdte a sétát. Éppen egy halványzöld oszlop mellett járt, amikor egyszerre megszakította lépteit. Önkéntelenül beállott az egyik oszlop mögé.

Nyílt a hátsó, kerek ajtó. Kinek van ilyenkor keresnivalója a vezérlőteremben az ügyeletes tiszten kívül?

Gor csúszott be, az öreg tudós. De ez a Gor már nem volt a régi, a Virán ismert nyugodt tekintetű, higgadt mozgású ember!

Most görnyedt járásával, lopózkodó, óvatos csusszanásával nagyon emlékeztetett a millió évekkel előtti földi élet alattomos ragadozóira. Igaz, már az indulás előtt figyelmeztették őket, nagyon vigyázzanak erre az öreg, zseniális tudósra, kiszámíthatatlan, bogaras ember! De mit akarhat?

Ha nem lepte volna meg a Virát annyi csodálatosan találó megállapításával, vakmerő kísérleteivel és fölfedezéseivel, már régen a Kék Karanténban lett volna a helye. Oda küldték és ott ápolták a Virán a régi testi és lelki zavarokra visszaütőket, őrizték és gyógyították, ha lehetett.

Ren figyelt, de nem mozdult.

Gor mintha elcsodálkozott volna, hogy a vezérlőtermet üresen találja. Gyanakodva nézett szét, majd oldalra lopózkodott, a nagy üvegajtó irányába. Még egyszer körüljártatta a szemét a termen, de nem vett észre semmi különöset. Most odaugrott az üvegajtó zárához, elkapta a megnyitógombot, és nagyot rántott rajta.

Hiába, az ajtó nem nyílt meg. Elmotoszkált a záron egy darabig, majd ernyedt csüggedéssel fordult el. Sípoló lélegzés szakadt ki a torkából, az arca mélységes reménytelenségbe ráncosodott. Egyszerre lecsapta vén fejét, és teljes erejéből nekirohant az átlátszó oldalfalnak az ajtó mellett.

A törhetetlen, rugalmas fal visszadobta úgy, hogy hanyatt esett. Véres fővel tápászkodott fel, ingadozott, tapogatta a fejét. Ren nem várta be, amíg újból nekirohan a falnak, hozzá ugrott. Elkapta a vállát.

– Gor! Öreg barátom!

Belenézett Gor vénséges, ráncos képébe, és maga is megdöbbent attól a szörnyű kétségbeeséstől, amely a pillátlan, színtelen szemből áradt feléje. Egy közeli oszlopig vitte a könnyű, összecsukló testet, becsúsztatta a zöld párnaszékbe. Beragasztotta a fejsebet, és egy fehér gombot érintett az oszlopon. Kis rekesz tárult föl poharakkal, üvegekkel. Csillogó, élénkvörös színű folyadékot töltött, talán ez lesz a legjobb. Gor szájához emelte a poharat, az öreg tudós ellenállás nélkül kiitta.

Ren melléje ült, megnyugtató, csöndes szóval szólt hozzá.

– Már elfelejtetted, hogy a külső ajtók csak központilag nyílnak? Tudod, a parancsnoki szobából.

– Nem. Nem felejtettem el. De reméltem, tán nyitva felejtették a zárlatát – suttogta Gor.

– Ilyen nincs. Mit akartál?

– Meg akartam halni, Ren. Legalább én akartam megválasztani, hogyan haljak meg!

Gor már nyugodtan lélegzett, az idegnyugtató megtette a hatását. Megtörölgette az arcát, lesimította gyér, ősz haját, köhögött is egy kicsit.

– Őrültség volt, hogy jelentkeztem hozzátok! – kezdte lassan. – Én nem vagyok olyan erős, mint ti. Borzalmas, borzalmas!

A kezébe temette a fejét. Ren simogatta a ráncos ujjakat.

– Úgy látszik, át kellett esned ezen a riadalmon, Gor. De már vége, látod. És remélem, nem kap el újra. Rád nagyobb szüksége volt a Földre induló hajóknak, mint akármelyikünkre. A Virán te vagy a Föld legnagyobb ismerője, nélküled vakon érkeznénk meg.

– Tudom, tudom. De gyáva vagyok. Én már szívesen visszafordultam volna, Ren! De hát tudom, ti nem hátráltok. Minek tagadjam, mindent láttál. Végezni akartam magammal.

– Te? Hogy gyáva vagy? De hiszen negyediknek jelentkeztél az önkéntes listán! Végignéztem Vunnal a névsort.

– A negyedik voltam, igaz. Akkor még… De akkor nem gondoltam meg mindent, nem számoltam az én száznyolcvankét évem gyöngeségeivel! Nagyon nagy kedvvel készültem föl. Aztán eszembe jutott a rémületes vég! Hiszen mi belerohanunk a legrettentőbb pusztulásba!

Ren csitította, simogatta vékony karját.

– Megnéztük a legutolsó gépszámítást, Gor. A Napnak még tíz éve is lehet hátra. Nem elveszni indultunk, hanem menteni.

Magának is töltött a vörös színű folyadékból, fölhajtotta. Gor hunyorogva figyelte, majd eltorzult arccal mosolygott.

– Látom, te is rászorulsz néha.

– Mindenki rászorul. Csak Vun nem használja, neki nem kell.

– Rájöttetek utólag valamire, mi?

– Semmi újra sem jöttünk rá. Mi baj lehetne? A gépeink tökéletesek. A mérőeszközök, a rakétagépek, a reosztátok meg a rádió mellett megbízható emberek állnak. Most itt én vagyok az ügyeletes. Ötóránként váltjuk egymást. Hallod? Minden rendben van.

Megkondult az ellenőrző gépek jeladása. Gor sóhajtott.

– Nem tudom, helyesen cselekszem-e? Vun téged vett maga mellé másodparancsnoknak erre a hajóra. A vezérhajóra. És tudom, hogy jól választott. Mégis, neked is tudnod kell valamiről! Pedig arra én sem gondoltam az indulásnál. Tudod, mi az a hibahatár?

– Én ne tudnám?

– Az elektronikus számlálógépünk még tizenegy évet adott a Napnak. Ebből a mi repülésünkkel eddig eltelt több mint másfél év, ugye? A sebességtől független esztendőre gondolok.

– Hozzávetőleg, igen.

– Azt én is tudom, hogy a számlálógép nem tévedhet. De a legpontosabbnak tűnő adatoknál is megvan a hibahatár, Ren. Ez sok, sok esztendő is lehet. Talán jóval később lobban föl a Nap, talán jóval előbb!

– Ez a kockázat csakugyan megvan. Ne hidd, hogy nem számoltunk vele.

Gor nézte Rent. Milyen fiatal még! Széles vállú, karcsú csípőjű, magas. Az arca meg? Emlékszik, odaát, a Nagycsatornánál az ifjú Vízöntő nagy szobrára mintha éppen ezt az arcot faragták volna a Vira művészei. Kár lesz érte. Különben – talán neki van igaza. Megfontolni mindent, aztán nekivágni aggodalmak és ingadozás nélkül, ez tette naggyá az embert a csillagok között!

– És ha éppen a megérkezésünk pillanatában indul el a tűztenger, Ren? Mi pontosan belerohanunk!

– Erre nem sok a valószínűség, Gor. A hajók csillagászai állandóan figyelik a Napot. Te magad tudod, olykor, bizonyos időközökben erősen lassítják a fotonhajók futását, hogy a távoli Nap bemérései pontosak lehessenek, és még a Doppler-hatásokat is tökéletesen ellenőrizhessék.

– Hiányoznak a kísérletek, Ren. Nem próbálhatta ki eddig még senki, hogyan indulnak meg a nóvafellobbanások.

– Ez igaz. De akármilyen gyors is a nóvafellobbanás, mégsem éri utol a fény sebességét, erről már megvannak az adataink. A mi hajóink pedig alig valamivel röpülnek a fény gyorsasága alatt. Mihelyt észrevesszük a bajt – a hajók gyorsulási idejétől függ minden. Ez az idő most már elég rövid, aztán másodpercenként akár kétszáznyolcvanezer kilométert is magunk mögött hagyhatunk. A fotonmotor sokszorosan sebesebb, mint a robbanás!

– De a fény, Ren! Mire észrevennénk, máris ott van a robbanás rémséges fénye! Pusztító fénysugáráradatot kapnak a gépeink, mielőtt menekülésbe foghatnának!

Ren vállat vont.

– Nem akarjuk mi megvárni a fellobbanás kezdetét, Gor. Igen, itt van némi veszedelem. De amit lehet, meg kell tennünk a Föld utolsó menekülőiért!

Gor a fejét ingatta.

– Azt se vizsgálták meg a nagy kapkodásban, kik hívtak bennünket tulajdonképpen? Csak egyetlen földi állomás szólt, a 116-os. Ez az űrállomás a Földnek egy előretolt parányi szigete, messze a Föld levegőóceánja felett. Engem nem kérdeztek meg a döntés előtt, különben felhívtam volna a figyelmet, hogy a jelzés idejében a Föld összes többi űrállomása hallgatott. Pedig sok ilyen űrállomása lehet, legalább százhúsz. És ami a legfontosabb, már egészen rejtvényszerű, maga a Föld is hallgatott.

– Ki tudja, nem semmisültek-e meg a többi űrállomások? Hallottad a tanácskozás végén, Csan bejelentette, hogy rádióértesítést küldött a Földre az útnak indított öt fotonhajónkról. Ez az értesítés nem sokkal előzhet meg bennünket, hiszen mi is közel járunk a fénysebességhez, a Föld válasza az értesítés után a legjobb esetben is csak közel kilenc évre érkezhetik meg a Virára. De mi a Föld felé száguldunk, útközben elkaphatjuk a Föld válaszát, ha minden jól megy. Csan utasítást adott rá, nagyon figyeljük a Földet és vegyük, ha újabb közlése érkezik.

– Hát eddig figyelhettünk, Ren. A Föld hallgat, nincs válasz.

– A tanács mindent gondosan mérlegelt. Azt is, hogy a segítségkérés igazán csak egyetlen hang volt a Földről. Valaki azt is hibáztatta, hogy a fotonhajóinkra mindössze tán ötvenezer menekülő férhet föl.

Gor elgondolkozott, aztán megrázta a fejét.

– Attól tartok, mindössze száz vagy kétszáz földi ember jajdult bele a végtelenbe azzal a jeladással. A többi? Fogalmunk sincs arról, mennyi ember élhet még a Földön! Nagyon kevés élő maradt hátra a legutolsó kivonuláskor. Úgy tudjuk, egy kis karantén embercsoportja tagadta meg, hogy a kitelepítő hajókra vonuljon, ezek utódairól lehet szó. De a karanténlakók mind hibás emberek voltak, régi lelki és testi anomáliákra visszaütők, az ilyenek nem szaporák. Tán hatvanezer vagy százezer ember lehet most a Földön ezek utódaiból, bár lehet, ezekből is sok kitelepült egy későbbi fotonhajóval. És a mostaniak nem is biztos, hogy mind menekülni akarnak. Hátha csak pár ember akar elmozdulni? És ezekért vesszünk el? Olyan pusztulással, hogy én inkább akartam az előbb a magam választotta halált!

– Az a halál is borzalmas lett volna, Gor.

– Nem. Kivetni magam az űrbe, hisz ott fájdalmak nélkül, pillanat alatt végem lett volna.

Ren ismét töltött, és Gor kezébe nyomta a poharat.

– Túl vagyunk rajta. És ha csak kétszáz embert mentünk is meg, nem indultunk el hiába. Aztán – lehetnek még mások is, akik jönnek majd, nemcsak a segítségkérők. Talán észre térnek.

Gor mosolygott.

– Nem ismered úgy a földi ember történetét, mint én. Én tudom, milyen évezredes küzdelembe került az értelmi átnevelésük! Nem lepne meg, ha azt tapasztalnánk, hogy ellenséges bolygó fogad bennünket. A Vira tanácsa mindenesetre különleges fegyverekkel szereltette föl a fotonhajókat erre az útra. Hátha védekeznünk kell, ki tudja, miért és kik ellen?

A bal sarokban megnyílt a fal. Kis, asztal nagyságú, piros színű lépegető gép bújt elő, erre-arra fordult, gondosan fényképezte a jelzőtáblákat, átvizsgálta a gépeket. Majd végighaladta a termet egész hosszában, ibolyaszínű lángocskák villództak belőle. Aztán eltűnt a terem végén.

– Látom, az ellenőrző gép mindent rendben talált. Ren, hála a gépeinknek, még a Tejutak közt is teljes a biztonságunk. De hát az ember maga keresi a veszedelmeket.

Ren fölállt.

– Úgy érzem, mégis megnyugodtál te is. Mi magunk választottuk ezt az utat, te is. Vagy fölkeltsem Vunt? A harmadik szobában pihen. Nem szívesen tenném, az ilyen hirtelen riasztás nagy megrázkódtatással jár. Csak a legsúlyosabb esetben engedhető meg, tudod…

Gor megragadta Ren karját.

– A világért sem! Maradjon titok, ami itt, ebben a teremben történt az előbb! Sohasem ismétlődik meg, ígérem. És köszönöm, hogy olyan elnéző voltál az én öreges gyöngeségem iránt.

Megölelte Rent, egymás szemébe néztek. Ren meglepődött. Gor szemében olyan fiatalos, kemény elhatározottságot látott, hogy ezt már nem tudhatta be a vörös színű idegcsillapítónak. Mintha a régi Gor villant volna föl újból, akinek a nevével tele volt valamikor a Vira.

Csak át kellett őt segíteni ezen a szörnyű lelki válságon!

Ren visszaölelte, és a vén tudós megfordult az ajtóban.

– Tudom, te nem gondolsz azért rosszat rólam. De az önbecsülésemhez kellene még valami, érzem. Remélem, erre is nyílik majd alkalom. Ha máshol nem, talán éppen a Földön!

Behúzta az ajtót maga után, a fiatal csillagjáró utána bámult. A Virán most kétszáz esztendő az átlagos emberi életkor, és Gor száznyolcvankét éves!

4.

Miért hallgattak a gravitonmérők?

Hetekkel később.

Ren nemrég váltotta Vunt. Átfutotta a csillagvizsgáló fülkéből kapott jelentést: Ona, a kis csillagászlány kitűnően, pontosan dolgozik, semmi veszedelem! A gravitonmérők mozdulatlanok, nem jeleznek közeledő vonzási tereket, kóbor bolygók, óriásbolidák nem fenyegetnek, a konvoj előtt szabad az út.

Kényelmesen ereszkedett le a kapcsolóasztal hatalmas karosszékébe, kedves, zöld könyve után nyúlt, mindig érdekelték az új matematikai fölfedezések. A testes könyv azonban kiesett a kezéből, egyszerre fölfigyelt.

Valami cirpent odafent, a sárga kapcsolótáblán!

Ren azonnal odaugrott. Riadtan nézte a tábla pontjain egymás után feltűnő vörös villanásokat. Veszedelem közelít? Valami olyan veszedelem, amivel nem birkózhatnak meg az önműködő biztonsági szerkezetek?

De mi lehet ez a veszedelem? Nem jelez a mágneskészülék, hallgat a gravitációs mérőszerkezet. A hajóban sincs hiba, látja fent a nagy műszertáblán!

A villanások egyre sűrűbbek. Nem gondolhat Vun fölébresztésére, az altatószer hatása most a legerősebb. És ő a másodparancsnok itt, teljes intézkedési joggal és kötelezettséggel!

Egyetlen gyors mozdulattal föltárta a hajóorr figyelőtükrét. Semmi. Aztán a fenékvetítőhöz kapott. Alulról jöhet a veszedelem? Keze már a lassítórakéták indítója felé nyúlt, de nem csapott rá. Nincs ütközésveszély! Semmi sem tépi meg a világűr feketeségét a vonalukban.

Nézte a vörös villanásokat, érezte, hogy hideg verejték gyöngyözik végig a gerincén. Hirtelen elszánással kirohant az ajtón, végigfutott a központi folyosón. A keze megakadt a melle magasságában a szolgálati ruháján, idegesen nyúlt a félrebillent kis műszer után, hogy visszatűzze.

Az űrhajósok beidegzett, örök ébersége villant föl benne, hogy rápillantson erre a kis, fekete lapú műszerre, szinte öntudatlanul cselekedte. A Vira fotonhajóiban nem lehet sugárveszély, a gondolat is nevetséges! De majd kiejtette az ujjai közül a keskeny tokot – a fekete lapon élénk, vörös vonal táncolt!

Körülnézett. A folyosó oldalán szürke ajtók sorakoztak mind a kétfelől. Megállott. De hiszen ez lehetetlen! Itt sehol sem folytatnak atomkísérleteket, és nincs hasadóanyag sehol! Bal felé lépett, a sugárveszélymérő vörös csíkja elhalványult. De amint a jobb oldali ajtósorhoz közelített, a piros csík egyre élénkebb lett. A 219-es ajtónál már tűzfényben remegett!

– Kétszáztizenkilences? De hiszen ez a kibernetikus gépeink terme!

Tudta, hogy szolgálati ruhája védi a sugárveszély ellen, benyitott és fölkattantotta a világítást. A hajó szolgálatára rendelt, önműködő gépek tompa fémcsillogással álltak sorban előtte, mind a huszonketten.

A szeme átfutott a soron, azután megrebbent. Újra számolt, nem, nem tévedett. Itt eggyel több a gép – huszonhárman vannak! És amikor közelebb lép hozzájuk, a sugárveszélymérő élénken jelez! Valami titokzatos hiba van a huszonharmadik gépben! De melyik a huszonharmadik gép? A fölösleges betolakodott, amelyik talán veszedelmet jelent az egész hatalmas űrhajóra!

Ezek a gépek hangparancsnak is engedelmeskednek. Ren hátralépett és egymás után elvonultatta maga előtt őket, közben figyelte a sugárveszélyjelzőt. Tizenöt, tizenhat… A kis fekete tokon vibrálva lobogott a tűzvonal. Ez az!

Visszaparancsolta a többieket, a kiválasztottat az ajtó elé állította. Akárhogyan is vizsgálta, ez éppen olyan volt, mint a többi. A lapos fejtáska alatt lelógó, mozdulatlan csápkarok, a mellrészben nyitható kis ajtó a parancsok betáplálására. Az egész géptest fedett, alatta a három mozgékony, sötéten csillogó láb.

Ren elképedve bámult rá egy kis ideig. A sugárveszélyfészek mozdulatlanul állt előtte. Különös pokolgép! Nyilván még a Virán csempészték föl a parancsnoki hajóra. Így akarták elpusztítani a konvojt, vagy legalább a parancsnoki hajót! Őrült terv! Emberek elveszhetnek az ártó sugárözönben, de maga a hajó? És bizonyos lehetett abban is a merénylő, hogy még jókor fölfedezik a bajt a hajón, a biztonsági műszerrendszer hibátlan!

Kinyitotta a gép betápláló ajtaját, bevilágított.

Alig óra nagyságú kis doboz hevert a fémlapon, mellette gondos csomagolásban valami tekercsféle. Ren űrruhája csücskével takarta be ujjait, kihúzta a tekercset, és becsukta az ajtót. A tekercs mellett nem jelzett sugárveszélyt a műszere, ez újabb meglepetés volt. Vissza, a vezérlőterembe!

Jól sejtette, hogy hangtekercset visz magával. Kibontotta a sugárvédő csomagolásból, gépbe tette és hallgatni kezdte.

– Én már nem leszek életben, amikor rátaláltok a küldeményemre, de bizonyos vagyok benne, hogy még jókor észreveszitek! Nem akartam veszélyt hozni rátok, de be kell látnotok, hogy nem volt más megoldás! Ahová mentek, a Föld is elpusztul és vele ez az átok is!

– Csak röviden mondom el a történteket, és semmit sem szépítek – én már elítéltem magam. Éró a nevem, az atombontóban működtem, az új kísérleteknél. Nem én voltam a hanyag, hanem Kur, a vőlegényem. De én vagyok a felelős, hogy hozzáengedtem a kísérletekhez, bár ismertem, milyen hanyag és felelőtlen a maga erőszakos kíváncsiságában. Ez a GD 670-es munkagép volt a segéderőnk, kitűnő, hibátlan munkás. Az ősrégi Lambdatron gyorsítónkkal dolgoztunk, sima, hosszú kutatás állt előttünk és bevallom, engem már untatott ez a gépies bombázás. Sokszor átengedtem a helyem Kurnak, szabad belépést adtam neki a kutatóhelyemre.

– Nagyon meglepett, amikor egy délelőtt meg akartam kezdeni a kísérleteket, és a Lambdatron mellett elhaladva az asztalomnál fölvillant a sugárveszélyjelzőm. Úgy tudtam, egyetlen készülékem sem dolgozik. A vizsgálónégyszögben azonban ott volt a megszokott új grafit tömböcském. Valaki dolgozhatott vele, mindjárt észrevettem. És mikor lehajoltam hozzá, a sugárveszélyjelzőm fölvereslett! Megállapítottam, hogy a kis tömböcskén belül atombomlás folyik lassú láncreakcióval – de bombázás nélkül! Az asztalkán különböző hasadóanyagok hevertek. Megcsóváltam a fejem, tudtam, itt Kur okvetetlenkedett – hozzáláttam, hogy az ismert erős fékezőkkel elállítsam a bomlás folyamatát. Másfél óra múlva már tudtam, hogy borzalmas dolog történt, a bomlás megállíthatatlan, és szinte halálra rémültem, mikor kimértem, hogy már az új grafit atomokra is kiterjedt ez a bomlás! A grafitra, amely az egyik legmegbízhatóbb fékezőanyag volt eddig!

– Nem ismertetem riadt kísérleteimet, a nehézvíztől kezdve minden ismert fékezőanyaggal, minden hasztalan volt! Kur bevallotta, hogy az automata gépre bízta a kísérletezést hozzávetőleges utasításai nyomán. Az otromba kibernetikus gép lomhán állt mögöttünk, amíg rémülten veszekedtünk, fogalmunk sem volt róla, mit művelt. Miféle anyaghoz nyúlt, mit vetett a kísérleti lítiumhoz olyasmit, ami elindította az egész folyamatot? Valami szörnyű katalizátor lehetett, amit nem ismertünk, és ami bomlásnak indított és indít most már minden atomot, minden anyagban!

– Kur teljesen elvesztette a fejét. El akarta ásni a bomló anyagot, vagy a tengerbe dobni, hiába magyaráztam neki, hogy a bomlás eléri majd a tengervizet és a föld anyagát is! Rugdalta a kibernetikus gépet, rázta, faggatta, de hát az nem beszélt, és a rúgások csak Kurnak fájtak. Végül őrjöngve rohant el és – nyoma veszett.

– Egyedül maradtam a rettentő felelősséggel. Napokig töprengtem kétségbeesetten, és negyednapra fölfedeztem, hogy a bomlás gyorsult a csöppnyi kísérleti anyagban.

– Megállíthatatlan! – suttogtam. – Megállíthatatlan, és egyre gyorsulni fog!

Elképzeltem, mi lesz. Tudtam, egy porszemnyi anyagban sok-sok trilliónyi atom van, egy ideig eltart, amíg ezek felrobbannak. De az ismeretlen katalizátor tesz róla, hogy minden anyag, ami ezzel érintkezik, tovább folytassa a robbanásokat, akár szilárd, akár gáznemű, akár cseppfolyós a körülvevő anyag. Kur és a GD 670-es munkagép megtalálták a világméretű pokolgépet! És én – tehetetlen vagyok!

– Már a grafitpakolás is bomlani kezdett, amikor újabb, még erősebb grafitburkot raktam rá a legmegbízhatóbb új grafitunkból. De tudtam, ez csak ideig-óráig segít. Már szinte láttam, mint szakad szét a Vira minden atomja, ha én nem is érem meg azt az időt! Lehet, sok ezer, tán millió évek múltán! De felelős vagyok a Viráért, az embermilliókért, a jövőért!

– Ekkor indították útnak a Tizenhetes rajt a Földre, láttam az előkészületeket, értesültem mindenről. Kétségbeesett tervem támadt. A bűnös GD 670-es gép mellrészébe elrejtettem Kur atompokolgépét, hozzáteszem majd a vallomásomat is. A fotonhajó úgyis egy elpusztuló csillagrendszerbe veszi az útját, hagyja hát a Földön. Pusztuljon ott az egész szörnyűség!

– A beillesztés előtt vettem észre az újabb bomlási gyorsulást, erre figyelmeztetem a fotonhajót, bár nem tudom elképzelni, mit tehet ellene! Abban sem vagyok bizonyos, sikerül-e becsempésznem a gépet a hajókra rendelt kibernetikus gépek közé. Mindegy, többet nem tehettem!

– Ne gyűlöljetek! – Éró.

Ren kezéből kiesett a tekercs, kábultan bámult az asztalra, majd föl, a veszélyt jelző vörös villanásokra. Cselekedni kell, gyorsan tenni valamit! Ha tovább gyorsul az atombomlás, a konvoj tán el sem érheti a Földet! És hogyan képzelte Éró? Betáplálni az atomrobbanást a szupernóvába, amely ki tudja, mennyire terjed, és továbbröpíti majd a világkatasztrófát? Üstökösök, kóbor bolygók, vagy sötét csillagok nem hajítják-e át más csillagrendszerekbe?

Lehet, hogy lefékeződik a bomlás, talán lassanként meg is szűnik szerencsés esetben, de erre nem lehet számítani! Ren borzongva érezte, hogy a világméretű felelősséget Éró most átdobta az ő vállára. Ettől a pokolgéptől szabadulni kell, de hogyan? Még az űrbe se dobhatja ki, hiszen ott is beleakadhat futása közben más égi anyagfelhőbe, bolygóroncsba, akármibe, és továbbviszi a pusztulást!

Kínos lassúsággal teltek a percek, Ren agya lázasan dolgozott. Végre fölugrott üléséből, a belső telefonon Onát kereste, a csillagászlányt.

– Ona! Végzetesen sürgős! Vegye a kibernetikus gépét, keressen egy hosszú utat a csillagok közt, olyat, ahol sem hidrogénfelhő, sem égitest nincs, és ami felé ilyenek nem is közelítenek! Várom a jelentését és a térképét!

A tenyere nyirkos volt, az ujjai remegtek, amikor letette a telefoncsövet. Lezuhant a székébe, majd újra fölugrott. Tobot hívta telefonján, egyik legügyesebb munkását.

– Tob! Kisméretű, lassú kutatórakéta kell. Készen áll?

– Hat darab indulásra kész. Hová szereljük?

– Kicsit várnunk kell. Üljön le addig.

Tob megbámulta a fiatal parancsnokot, még sohasem látta ilyen megviseltnek. Nézték egymást, és Ren jó pohárnyit fölhajtott a vörös színű élénkítőből. Aztán az ajtó nyílt, belépett egy kibernetikus gép, térképet és írást tett az asztalra. Mire kiment, Ren már a térkép fölé hajolt.

– Igen – mormogta –, az egykori Nova Herculis irányhajlásában. Ez volt, úgy tudom, az első sárga csillag, amelynek a felrobbanását megleste az ember az ősidőben, valamikor a Földön. Talán ez a szabadulás útja. Tob! Jöjj velem!

Vitte a térképet is.

Az automata gépek segítségével belecsukták a GD 670-es számú kibernetikus gépet az egyik kutatórakéta belsejébe. Ren számolt egy kicsit, majd az űrhajó bal oldalán éles szög alatt erősíttette föl a rakétát. Még egyszer átvizsgálta az irányt Ona térképe szerint, majd jelt adott az indításra. A rakéta hangtalanul vált el a hajótól, aztán bal felé lassanként elmaradt.

– Elveszítjük! – kiáltotta Tob.

– El, szerencsére. Köszönöm, Tob, senkinek egy szót se!

Fölpillantott a sárga kapcsolótáblára és furcsa, szégyenkező hálát érzett. Ott, a vörös villanások árulták el, hogy valami nincs rendben a hajón. A bomlás nyilván annyira előrehaladt, hogy ez a biztonsági készülék is tudomást vett róla, és megkezdte jelzéseit. Különben nem először bámulja meg a hajók gépeinek az érzékenységét! Megnézte a sugárveszélyjelző fekete lapját is, restellte, hogy eddig ügyet sem vetett rá. Hiába, elkényezteti az űrhajóst egy-egy csillaghajó csodálatos biztonsága.

Aztán Ona toppant be, eddig visszatartották a szükséges iránymérések. Ren nagyon megköszönte gyors és pontos munkáját, majd úgy nagyjából elmondta neki, minő veszedelmes rakománytól kellett megszabadulniuk. A lány halálsápadt lett, majd elgondolkozott.

– Igen – mondta halkan. – Mióta olyan könnyen megy az elemek átalakítása, a hasadások felezési ideje labilis lett. Hallottam a kutatási osztályon, hogy egyes vakmerő elméletek már az anyag teljes egyneműségét vitatják, és csak nagy fenntartással szólnak szigorúan elkülönült elemekről. Akkor pedig…

– Ehhez nem értek – vallotta be Ren.

– Én sem. De nem érthetünk mindenhez, ugye? Pompás ötlet volt kilőni a világűrbe azt az öngyilkos bombát. De miért tette lassú rakétába?

– Tudja, ha nagyon gyorsul a bomlása, remélem, hamar végez önmagával. És ha lassan halad az üres úton, még kevesebb a veszélye, hogy elér valami távoli anyagfelhőt. Úgy tudom, a világűrben egy köbcentiméternyi térben mindössze egyetlen hidrogénatom van, vagy egy atom valami más anyagból. Az anyag így olyan ritka ott, hogy a bomlást nem veheti át. Sajnos, az egész ügyet jelentenem kell Vunnak, ha átveszi tőlem a szolgálatot.

– Nagy bátorság kellett hozzá, hogy nem ébresztette föl a parancsnokot!

– Nagyobb kellett volna hozzá, hogy fölébresszem – vonta a vállát Ren.

Vun összeráncolt szemöldökkel hallgatta végig a fiatal űrhajós beszámolóját, majd Éró hangtekercse után nyúlt, és nagy gonddal hallgatta végig.

– Ha hazaérünk, számolnivalóm lesz a 7-es raktár vezetőjével. Csak rajta keresztül csempészhették a hajómra azt a gépet. Különben, mindent nagyszerűen elvégeztél helyettem, Ren. Nem tudom, én rájöttem volna-e hirtelen az egyetlen lehetőségre? De hát jól tudtam én, kit veszek magam mellé erre az útra.

Megszorította Ren kezét, majdnem összeroppantotta, aztán elindult a gépterembe.

Ren kísérte egy darabig, hallgatta a zsörtölődését.

– Ostoba lány, nyilván öngyilkos lett! Miért nem vallott be mindent a Virán? Félt a büntetéstől? Legfeljebb karantént kaphatott volna egy időre. Bár nem tudom, a Virán megtalálták volna-e ennek a különös és általános atombomlásnak az ellenszerét? Még, ha rájöttek volna is a kilövésre, találtak volna-e hosszú és üres útvonalat a rakétájuk számára az Amba zűrzavarosan mozgó bolygói, meg a szomszédos csillagrendszerek között? A nagy felelősséget a virabelieknek is át kellett volna érezniük, az bizonyos.

– A mi hajónk éppen jó helyen járt, és a kis Ona megtalálta a rést – derült föl a fiatal csillagjáró. – A kárunk mindössze egy kicsi és lassú kutatórakéta. Viszont megsemmisítettük benne talán a legnagyobb fölfedezést és annak a fölfedezőjét, a GD 670-es munkagépet.

– Mindegy, jó, hogy gyorsan cselekedtél. Nem szakíthattunk időt rá, hogy kikutassuk és kikísérletezhessük azt a titokzatos katalizátoranyagot, ez a Vira pompás készülékeivel is talán esztendők munkája lett volna.

– Nagyon megdöbbentett a veszélyjelzés, amikor hallgattak a gravitonmérőink. A sugárveszély természetesen nem érintette őket. De legalább megtanultam, hogy a csillagok közt nemcsak az összeütközések veszélye fenyegetheti a fotonhajókat! Ezt a kis sugárveszélymérőt eddig csak fölösleges alkalmatlanságnak vettem a szolgálati ruhámon, azóta bocsánatot is kértem tőle.

– Semmi sem fölösleges a fölszerelésünkön, Ren. No, eredj pihenni, én nagytakarítást tartatok, kieresztem a gépeket. Szórakozzál vagy aludjál, váltalak. Bár a sportolás is rád férne már, egészen elpókosodol. Uli alig várja, hogy táncolj egyet vele.

– Ó, Uli!

Ren a körvetítő tükröt nézte.

Jobboldalt is, baloldalt is két-két vakító fényű, zöld csillag látszott az űr feketeségében – ezek a konvoj hajói Vun tervszerű rendjében. Mintha mozdulatlanul álltak volna a csillagok között, pedig közel a fény sebességével vágtattak. Hatalmas karéjuk közepén suhant a TL 92-es, a parancsnoki hajó.

Két-két kilométeres biztonsági távolságot tartottak egymás között, óránként futottak be a jelentéseik. Köröttük a végtelenségig csupa csillagsziporka, de ezek a fénypontok is mozdulatlanok.

Az űrhajó átlátszó oldalfalai azonban kívülről furcsán benépesültek. Sajátságos, hosszú karú és lábú gépek jelentek ott meg, egészen odatapadva a műanyag burkolathoz. Kúsztak, másztak, vizsgálódtak és tisztogattak. Ezekből a lapos, kísérteties mozgóládákból zsinórvezetékek nyúltak ki, a zsinórok is kanyarogtak, kikerülték egymást, egyik végük a hajón tapadt, a másik a gépen. Biztosították a gépmunkásokat arra az esetre, ha az űrhajónak valami hirtelen mozdulatot kell tennie, így nem sodródhattak el az űrben.

Negyedóra múltán a gépek, mintha parancsot kaptak volna, eltűntek az oldalfalakról, a hajó aljáról és tetejéről, bevonultak és Ren szinte hallotta, hogyan csukódik be utánuk gyönge sziszegéssel a bevezető zsiliprendszer ajtaja.

5.

Az az éjszaka!

Ren bevonult a másodparancsnoki fülkébe. Az izgalom mindig nagy késéssel jelentkezett nála, sokan irigyelték ezért. De most úgy hullámzott az ereiben, mint valami méregfolyam. A heverőjén el kellett fordítania egy gombot. A sima műanyag párnákba így áradt be a levegő, és tette kényelmessé, puhává a fekvőhelyét. Míg a gomb felé nyúlt, észrevette, hogy az ujjai még mindig remegnek. Lehevert.

Szerette fülkéje enyhén zöld világítását, ez megnyugtatta. És valahogy a képzeletébe idézte a Vira zöld erdőségeit, üde növényzetét. Azt hitte, hamarosan elalszik, de ez nem történt meg.

Lám, sok-sok hete úton van a Föld felé, a titokzatos, talán ellenséges bolygó felé! Kockáztatva a pusztulást, a szörnyű tűzhalált. De hiszen neki esze ágában se volt, hogy idejusson! Ő a Virán már megtervezte az életét Abival – ettől legfeljebb valami rendkívüli, kalandos csillagút téríthette volna el. A Föld? Még bolygónak is jelentéktelen, az út hozzá belső időben mindössze másfél év. Hogyan is jutott ide? Sok hónap után most tódultak az eszébe a képek arról az éjszakáról.

Felhős volt az ég akkor, nem volt kedve a hazamenetelhez. Pedig kényelmes szoba várta, asztalkáján Abinak egy ellopott kis fényképével. A hátsó falnál tarkán kötött könyvek a tetőzetig, virágok közt. A sarokban gépszolga. Ha ritkán este is otthon volt, sok dolgot adott ennek!

Aztán, mint a legtöbb virabeli fiatal, ő is kísérletezett a sajátságos újítással, a lépegető székkel. Ő is kivett egy ilyet a közös raktárból, aztán ő is rájött, hogy ez inkább játékszernek való, nem komoly bútor. Az új szék különleges felső lapja fogta az emberi agy rendkívül kicsi villamos áramát, és egyszerű intésre elindult a felé, aki szólította. Sok pajtása és sok csinos lány megjárta a székkel. Mit sem sejtve üldögélt benne, amíg az meg nem indult vele és el nem vitte ahhoz, aki hívta.

A kísérletező tudósok jobban szerették ennél a lépegető asztalt, sok mozgást és időt takarítottak meg vele.

Az ajtaja mellett három kis gömb lapult a falon. Mikor megérintette valamelyiket, a falak világítani kezdtek, rózsaszín, zöld vagy kék fény töltötte be a szobáját a hangulata szerint. A műanyag padlózaton néhány tarka szőnyeg hevert. Nagyon kedvelte a maga kis lakását és tudta, hogy a pajtásaié is ilyenek, a többi fiatal csillagjáróé.

Ebből a színes, kellemes nyugalomból tépte ki őt annak az éjszakának a véletlene!

Akkor esze ágában sem volt, hogy korán hazakerüljön. Ráállott a leglassúbb útszalagra, vitette magát a homályba boruló, irdatlan magasságú épületek között. Ezek is fénylettek, oldalaikon fénysávok csillámlottak, adták az útvonalak világítását. Csak a tizedik emeleten túl kezdődött az éjszakai sötétség, és csak nagy néha szikrázott föl egy-egy karcsú építészeti ív a magasban. A felhős égen olykor villanó csíkok húztak át, helikopterek. Ezeket is még a Föld adta nekik apró fotongépeikkel együtt.

Elnézegette az utak szélén sötétlő alacsony pálmákat, lebámult néha a keresztező útvonalakra. Ezek alagútszerűen buktak mindig a főútvonal alá, de a futószalagjaik éppúgy tele voltak néppel. Emlékszik, három kisfiú élénk sivalkodással ugrott át hozzá a mellette kúszó gyorsabb útsávról, aztán megint visszaszökkentek.

A folyó hídszobrainál lelépett az elsikló útról, megállt a hídon. Az ezüstragyogású víz felett szárnyas hajócskák futottak. Roppant nagyságú sárga autóbuszok álltak meg a hídfőnél a magas lépcsős megállóhelyen, csoportok iparkodtak kifelé belőlük, és új tömegek tűntek el bennük. Ezek az autóbuszok sehol sem érintették a talajt, légpárnákon álltak meg, és úgy indultak tovább simán, zajtalanul. Ilyen volt a Virán minden közlekedési eszköz, a szárazföldön is, a vízen is – tulajdonképpen mind repülőgépnek számított.

– Mi van velem? – kérdezte akkor önmagát. – Mintha búcsúznék. De mitől búcsúzom? És – miért?

A gyors útra lépett át. Betért egy kivilágított, nagy étterem szárnyas forgóajtaján. Eszik valamit, mielőtt fölkeresné az ágyát. Akkor még a szemébe nevetett volna annak, aki azt mondja neki, hogy fél év múltán a Naprendszer felé suhanó csillaghajó pamlagán heverészik! Holnap újra bent lesz a Csillagjárók Klubjában, és ismét kedvére válogathat a legkalandosabb csillagútra induló űrhajók között! Hiszen, ha Abi… De ez a lány talán most is bent ül már megint a Rio-csillagtoronyban, és nyilván összeszorított szájjal fényképez valami lángot fúvó csillagot!

Az étterem csak félig telt meg még, korai az idő. Mégis meglepte az élénk zsongás, beszéd minden asztalnál – máskor itt is mély a csend. Az egyik asztalnál csak négyen ültek, bólintott feléjük és közéjük ült. Üdvözölték. Végigfutott a szeme a középen álló étlapon, bal oldalán számok fénylettek. Ujjai egymás után három számot érintettek, a kettes, hetes és a tizenötös ennivalókat kérte. Csak ezután fordult az asztaltársak felé.

Egyikük, egy karneolszemüveges, karcsú nő, meg se várta, amíg megszólal.

– A városból jön? Mit szól a jelentkezésekhez?

– Semmiről sem tudok – vallotta be.

– Minden órában bemondják a messzeszólók, hogy a tanács önként jelentkezőket keres a Naprendszerbe induló öt mentőhajóra. Lefogadtam, hogy Vun vezeti majd ezt az öt hajót.

– Miért éppen Vun? – lepődött meg Ren akkor. – A Vira leghíresebb csillagjárója sokkal nagyobb dolgokra való!

– Már be is hívatták a tanács elé, az ülésre. Mindenkit meglepett a dolog, hiszen úgy halljuk, a Naprendszer ide egy ugrás. Vun már húsz fényévnyi távolságot is megjárt minden baj nélkül.

A szemben ülő komoly, idősebb férfi a poharáért nyúlt.

– Nagy dolog készül. Éppen Vun meghívása bizonyítja.

A férfi az asztal közepén álló, virágot ábrázoló üvegoszlop bütykét megérintette, és alátartotta a poharát. Aranysárga folyadék zuhogott belé.

Ren tudott volna egyet-mást a készülő „nagy dolgokról”, de jobbnak látta, ha nem beszél róluk. Mellette világos folttá vált egy üvegkocka. Ki kellett nyitni, és benyúlni az első ételért. Tálat vett ki, mellette csillogtak az evőeszközök. Hozzálátott a falatozáshoz, bár nem nagy étvágyat érzett.

A negyedik vacsorázó, vékony, magas férfi, éppen végzett. Betette tányérját, evőeszközeit a bal oldalán világító résbe, csengetett, és a rés becsukódott. Ő is ivott, majd elgondolkozva pislogott Renre.

– Csak azt szeretném tudni, lesz-e elég jelentkező? A tanács nem titkolja, hogy nagyon különösnek, tán veszedelmesnek is tartja ezt az utat. Nyolcvan ember kell az öt hajóra, és nem is akármilyen. A felhívás eléggé válogatós. Csupa szakember kell, csillagjáró, geológus, frigidor, erőmérnök, biológus, meg ilyesféle. Vegyészeket keresnek, gépkezelőket, csillagászokat. Szó sincs új telepítésekről, pedig oda inkább kapnának embert.

– Lefogadom, hogy hússzor annyi jelentkező lesz, mint kellene – csattant föl a karcsú asszony. – Ismerem a Vira népét.

– És hol jelentkeznek? – kérdezte Ren egykedvűen. Az italkészülékhez nyúlt, odatartotta poharát.

– A tanácsi palotában – mondta a pislogó, sovány férfi. – Én már nem tudtam az épület közelébe jutni, legalább százezer ember nyüzsög körülötte, zsivaj van és tolakodás. De nem jelentkezők, csak kíváncsiak, érdeklődők.

Ren végzett a második tállal is, eltüntette evőeszközeit az üvegnyílásban. Most a harmadik tál jelent meg, tele nagy, piros húsú gyümölccsel. Ebből az asztaltársai is szedtek, rájuk bízta, hogy később leküldjék az üvegliften. Fölállt, bólintott, kisétált.

Odakint az égnek arra a pontjára esett a tekintete, ahol eltűnt az Amba. Ren kedvelte ezt a narancssárga, lassú járású társcsillagot. E körül is fut néhány bolygó, de ezek közül egyre sem költözhetett az ember. Víz és levegőhiány, aztán meg a rendkívül elnyúlt, bonyodalmas rajzú pályák…

Ő éppen az Amba körül kezdte meg a csillagjárást annak idején. Végigcikázott mind az öt bolygóján, az Amba IV-ről át kellett menteniük egy tudós expedíciót. Az Amba IV bolygó ugyanis a pályazavarások miatt éppen nekiindult egy óriási elívelésnek, és közel húszezer évnyi távolságba röpítette volna ki a világűr hidegébe a Viráról rátelepedett tudósokat.

Míg arrafelé bámult, eszébe jutott, hogy a Nap is közepes nagyságú, sárga csillag, akárcsak a Vira napja, a Lobé. De a Lobét még évmilliókig sem fenyegeti a felrobbanás veszélye.

Hűvöskés szél támadt, elhozta a közeli tenger felől a sós ízű levegőt. Tulajdonképpen őrültség, hogy ilyen gyönyörű világot, mint a Vira, és tarka, kiegyensúlyozott társadalmi életét itt hagyják a csillagjárók kozmikus kalandok és tudományos célok kedvéért. De érezte, nagyon hiányozna az életéből, ha egyszer ő is búcsút mondana a fotonhajók csodálatos és izgalmas útjainak.

Még mindig nem akaródzott neki a lefekvés, de a szórakozóhelyek sem vonzották akkor. Elkalandozott a tengerig.

Ott hatalmas tornyok ontották a világosságot a hullámzó vizekre. Nyüzsgő gépek szedték a chlorellát, aratták a tengeri moszatot, begyűjtötték a sorra előálló nagy szállítókocsikba.

Azám, a chlorella! A Vira kenyere, tésztája, ezerféle lisztje. Nélküle nehéz lenne elképzelni a milliárdok táplálkozását.

A tengerpartról elindult megint a város belseje felé. Most már a legsebesebb útszalagra telepedett három meggörnyedt, csöndesen kuporgó kis gép mellé. Igen, a gépek. Ezekkel tele vannak az utak, autóbuszok, repülőgépek – ülnek vagy állnak az emberek között. Vezérlő szerkezetükben ott lapul a kis lyukasztott kartondarab, annak az utasításai szerint járnak és dolgoznak. A testi munkát a Virán ők végzik el az ember helyett. Küldöncök és szállítók, takarítók, motorgépkezelők, segítői minden foglalkozásnak.

Ren is sokszor szorult rájuk. A sarki gépraktárból kivett egyet-kettőt, átlyukasztotta az utasító lemezüket, elhelyezte a szerkezetükben, és útnak indította őket. Soha semmi baj nem volt velük, nem elégedetlenkedtek és nem lázadoztak. A gépmestereik gondozták őket.

A fotonhajók repülésein is az övék volt a legveszélyesebb szerep. A Vira népe úgy megszokta őket, hogy észre sem vette különös alakjukat. Sohasem voltak láb alatt, kitértek, ha kellett – űrruha nélkül kimehettek a csillaghajók külső oldalaira, mászkálhattak a tetején, alján. Szem helyett fényérzékeny lemezeket hordtak elől-hátul, és talán jobban láttak velük, mint az ember a szemével. Csak a hallásra nem volt szervük, ezt fölöslegesnek találta megalkotójuk, az ember.

Ren nem is figyelte, hová visz az útja. Csak a tanácsi palota előtt eszmélt föl. Lehet, hogy a tudata alatt valami lelki kényszerűség hajtotta ide? Dehogy! – Csak a kíváncsiság – nyugtatta meg saját magát. Elhagyta az elsurranó útszalagot.

Három úttisztító gépszörnyeteg úszott feléje láthatatlan légpárnáin – mögöttük, a hatalmas téren ember ember hátán tolongott, tülekedett. A hangszórók folyton bömböltek, most már Ren is kivehette, miről szólnak.

– A tanács lezárta a jelentkezéseket, a létszám betelt! – harsogott végig a téren. – Új jelentkezőket nem fogadnak el!

De a tömegek még mindig nem indultak el hazafelé, mintha vártak volna valamire. Ren a palota oszlopcsarnokos bejárata felé haladt, és megint nem tudta, miért? Bár eléggé ritkultak a sorok, mégis küszködnie kellett, hogy előrejusson. Néhol, nagy meglepetésére, utat nyitottak neki. Csak később vette észre, miért?

Valaki rákiáltott.

– Előbb kellett volna fölkelni, pajtás! Most már hiába mégy!

Nevetés harsant föl körülötte, Ren is nevetett. Olyan komoran és határozottan törtetett előre eddig, hogy azt hihették, ő is jelentkezni akar. Még a gondolat is kellemetlen volt neki, dehogy is kívánt ő útra kelni a Naprendszer felé! Megállt a széles kövű lépcsőzet közepén, szinte nappali világosságban. Várakozott a többiekkel. Csak azt nem tudta, mire vár?

Odafent már Vun válogat a jelentkezettek között, ha igazat mondtak az éttermi társak. Vun? Nem számítva a korkülönbséget, Vun igazi jó barátja volt azelőtt, kétszer együtt is repültek. De Vun a csillaghajóutak hőse lett azóta, és ő nem kereste többé a nagy ünneplésben.

Egyszerre nagy zúgás támadt a téren. Még nagyobb fény áradt el mindenfelé. A körbe futó, nagy erkélyen megjelent a tanács két tagja ezüst köpenyben, a nyakukon csillogtak a láncok. Kézen fogva hoztak valakit, egy tagbaszakadt, nyugodtan mosolygó férfit. Középre állították, fekete kezeslábasa mozdulatlan. Azonnal megszólaltak a hangszórók.

– A tanács döntése szerint a Földre induló csillaghajó-különítményt Vun vezeti teljes hatáskörrel!

– Hát elfogadta Vun ezt a mókautat? – csodálkozott Ren.

Ujjongás harsant föl, a térség tömegei mintha csupa fölemelt, hadonászó karból és kiabáló szájból állt volna. Ren szinte megszédült, amikor lenézett rájuk. Vun népszerűbb most a Virán, mint Sil, a nagy szobrász, vagy Oka, az ünnepelt színésznő!

Hirtelen úgy érezte, hogy rángatják a ruháját, bökdösik a vállát. Mi bajuk van vele?

– Nem látja, ember? Vun magának int! Magát hívja!

– Engem?

– Magát, magát! A tanácstagok is integetnek!

Rent úgy tolták előre fölfelé, hogy megbotlott az egyik lépcsőn, alig bírt megkapaszkodni. Mit akar tőle Vun? Az előcsarnokban az őrség nyilván mindenről tudott már, szétnyílt előtte, tisztelgett. Már a fölfelé induló lift előtt állt, amikor újabb meglepetés érte.

Abi toppant ki eléje az egyik zuhanó liftből, fehér ruhácskájában. Összeakadtak.

– Üdvözlöm, Abi, hol járt erre? Csak nem jelentkezett?

A lány nevetve bólintott feléje, zöld szeme fölvillant.

– Én? Nem vagyok életunt! Csak meg akartam nézni a hőst, Vunra voltam kíváncsi. Elhiheti, minden érdememet mozgósítanom kellett, hogy a közelébe jussak. Nem mondom, derék fickó ez az ünnepelt csillagjáró. Ó, Ren, ha maga lenne a helyében!

Megint ránevetett a megszokott, könnyű kis vállmozdulatával. A szeme ragyogott, a lába mintha mindig táncolna. Rennek egyszerre melege lett, a lány keze után nyúlt.

– Abi, éppen erről akartam magának valamit mondani. Legyen egyszer komoly, és figyeljen rám. Ha nem vagyok is Wolf-Rayet-csillag.

A lány elkapta a kezét, elkomolyodott.

– Ne mondjon semmit, kis Ren. Tudom, érzem, mit akar mondani. De hát én – itt már ismét nevetett. – Tudja, kire várok én? Arra a hősre, aki talán visszatért a Gona PG 3l-es fotonhajóján. Ha meg nem került vissza…

Ren sértődötten nézett rá. Huszonnégy éves korában nem szereti az ember, ha egy huszonegy éves lány „kis Rennek” szólítja. De hát akkor az összebújások? Nevetések, teniszpartik?

– Abi, kérem. Hát csak játszik velem?

– Ó, Ren, csak nem vette komolyan? Előttem nehéz, tudományos pálya áll, elég egy egész életre. Nekem fölfrissülés a játék, bolondozás. És nekem nagy ember kell, hős! Vagy: senki. És – maga?

– Abi, kérem. Akarja, hogy jelentkezzem? Egy szavába kerül. Meg egy ígéretébe.

Ren nem adott fel még minden reményt. A lány féloldalt fordult, igazán ennivaló volt a nagy komolykodásában. Ren hozzáhajolt.

– Ugyan, micsoda gyerek még maga, Ren? Gondolja el, jelentkezni akar. Kilenc év telik le addig a Virán, amíg maga visszaérkezik. Elképzeli, hogy én kilenc évig várnék magára? Még, ha… De ne nézzen rám olyan mérgesen! Holnap megint együtt teniszezhetünk, ha okos és jó lesz. Sok szép és fiatal lány van még a Virán, magához való. Hát, találkozunk!

A szokott virabeli búcsúszó? Ren visszamordult.

– Nem, Abi. Nem találkozunk!

Beugrott a liftbe, és szeretett volna beleharapni a lift falába. Nagyon sajgott belül. A fogát csikorgatta, amint a tanács termébe lépett egy ismeretlen ezüstköpenyes oldalán. Várták, mindenki feléje fordult.

Vun már bent volt a körteraszról, egy másik nagy, aranyszínű asztalnál nézegette a listákat, és ugyancsak húzogatott a jelentkezettek névsorában vastag, vörös irónjával. Renben elkeseredés forrt, nem sürgette most Vunnal a találkozást.

Hát mi ő tulajdonképpen? Egy gyönyörű tudóslány felvidítója? Játékszer a tudományos munka szünetei közben?

Ekkor tört ki a botrány.

Mályvaszín ruhás, fekete szemű, szép asszony ugrott a tanács asztalához. Ren ismerte, Ika volt, az Antianyagok Intézetének híres vezetője. Már túl a negyvenen. Vizsgálatai, kutatásai rendkívüli mélységekbe futottak az anyag még mindig kiismerhetetlen titkai között. A lobbanékonysága miatt azonban nagyon csínján kellett vele bánni minden vitában.

Most sápadt volt a méregtől. Az asztalra csapta intézetének vezetői aranyláncát, lerántva a nyakából. Szembefordult az ezüstköpenyesekkel, lesodorva néhány jelentkezési ívet.

– Visszadobom nektek, nem kell tovább! Igazságtalanok vagytok, szégyenbe hozzátok az egész Virát! Töröljetek az önként jelentkezettek listájáról, visszaléptem! És vesszen az egész különítményetek a kedves Földetekkel együtt!

Mögötte állt merev mozdulatlanságban az ura, Bar. Őszes, keményvágású, magas férfi a csillagjárók fekete ruhájában. Sötét pillantással meredt maga elé.

Hideg csönd lett. Szul, a tanács titkára észrevette, hogy a túlsó ajtónál megmozdul és előrelépésre készül két biztonsági őr – visszaintette őket. Ika mellé lépett.

– Ha elégedetlen valamivel, Ika asszony, furcsa módot választott éppen most ennek a közlésére. Mi történt magával?

Ika szeme szikrázott, rávillant a keskeny arcú titkárra. Remegett a válla, most már fojtott hangon szólt.

– Az uram jókor jelentkezett a ti őrült expedíciótokra, elsőnek a fotonhajó-vezetők közül. Én is vele jelentkeztem. És most? Megint eléje tettetek egy sokkal fiatalabbat, Vunt. Bar kétszer tett meg öt meg kilenc fényéves utakat. Mindig mellőztétek, tenger kifogásotok volt ellene, pedig sohasem érte baj a hajóját, vesztesége sem volt. Részrehajlók vagytok, ellenségesek. Követelem, hogy Bart állítsátok a hajókonvoj vezéréül, ne Vunt! Különben nekem elég volt belőletek!

Két kis gép fölszedte a lesöpört iratokat, visszarakta az asztalra. Az ezüstköpenyesek nézték Ikát, hallgattak. Szul titkár ismét megszólalt.

– Nincs meghatalmazásom, hogy feleljek a tanács nevében, Ika asszony. De ilyen fellépés után a tanács úgysem válaszolna magának. Vegye hát tudomásul, hogy a tanács Bar hajóparancsnokot nem találta alkalmasnak a konvoj vezéréül, bár tényleg szóba jött. Az útjain fölöslegesen erőszakoskodott más bolygókon, és ez súlyos hiba a vezetésben. Csak a tudása és az érdemei miatt szabadult már kétszer is a munkamegvonás büntetése alól. A Földre vezető úton most sokkal több kell, mint tudás és bátorság!

Ika újból lesöpörte az iratokat.

– Bar is visszalép az úttól, velem együtt! Ha nem jó az élre, nem fogja vezetni a fotonhajótokat!

– Ezt talán majd Bar hajóparancsnok fogja közölni a tanáccsal, Ika asszony.

Bar meghökkent, de szeme találkozott Ika tekintetével. Hátrább lépett, a hangja erőltetetten kemény lett.

– Igen, visszalépek. Töröljenek a listáról!

Egyszerre fordultak meg, és tovább akartak indulni. De Szul alig észrevehető kézmozdulatára az őrök hozzájuk léptek. A titkár Ika asszony felé intett.

– Sajnálom, Ika asszony. Nem ez az első esete, de ez a legszerencsétlenebb. A mai lépése felett meg kell várnia a tanács döntését. Talán nem gondolt arra, mennyit árthat a legfontosabb ügynek, a csillagközi segítségvitelnek az ősrégi anyabolygó számára. Kérem, várakozzanak a fehér teremben!

– Most már semmit se bánok! – sikoltotta Ika asszony. A fehér terem felé rohant, Bar nagy lépésekkel követte. De utánuk haladt a két őr is. Egy ezüstköpenyes, magas asszony az asztalnál megcsóválta a fejét.

Mát, a tanács elnöke, kerek képű, fehér hajú óriás legyintett lapátszerűen széles kezével.

– Ez az ügy ráér később is. A hajóknak mielőbb indulniuk kell, az értesítés azóta már repül is a Föld felé. Vun! A két kivált jelentkező helyett egészítsd ki a listát, és jelöld ki a hajók személyzetét is. Látom, bőven van még, aki veled szeretne menni.

Vun arca meg sem rándult. Mintha nem is róla lett volna szó Ika dühöngő vádaskodásában. Sajnos, az elkényeztetett, ünnepelt zsenik még ma is nagyon érzékenyek; ő megértette Ika asszony fölháborodását. De a tanács joga volt a mérlegelés, meg a döntés. Újból a kezébe vette a listákat.

– Nem gondolom, hogy erre a rövid útra antianyag-szakértő kellene, inkább még egy orvosbiológust kérek Ika asszony helyére. Did nagyon megfelel. És végre itt van egy régi és meghitt harcostársam is az űrhajózásban – Ren!

A fiatal csillagjáró már lehiggadt valamennyire, mégis megdöbbentette Vun nyílt fölhívása. Egyáltalán nem félt az úttól. De kilenc évre itt hagyni a Virát aránylag jelentéktelen dolgokért? Különben eszébe villant, miért is sajnálná most már ezt a kilenc évet? Hátha hiába várja a nagyobb utakat?

Abi végre nyíltan színt vallott – úgy látszik, ő nem elég jó neki. Ez nagyon keserves tanulság volt számára. Viszont nagy kitüntetés, hogy az ünnepelt, nagy hajóparancsnok, Vun hívja őt! Azt hitte, ha valaki olyan magasra jutott, mint ő, akkor vége a régi barátságnak. Melegség öntötte el a szívét.

– Ha Vun méltónak tart rá – mondta meghatottan. A kezük megkereste egymást, Vun a vállára vert.

– Tudod, vakmerő és gyors elhatározású embert akarok magam mellé. Olyat, akiben megbízhatok, mint saját magamban. És ez te vagy. Bemutatlak itt egy másik régi barátomnak, ismered a nevét. Nézd, Gor. Ez az a fiú, akiről annyit meséltem neked. Hiába kerestem eddig, eltűnt mellőlem valahogy. Ren a neve, és átkozottul elszánt fickó, ha baj van. Tudom, hamar barátok lesztek.

Ren az eddigi útjaira gondolt Vun mellett. Igaz, Vun hajóin ő esztelenül bátornak, találékonynak és szerencsésnek mutatkozott, nagyon különös képességei villantak föl. De az is ritka szerencséje volt, hogy Vun mindezt észrevegye és megjegyezze. Itt, a nagyvárosban lekoptatták egy kicsit a középszerű szolgálatok. És nagyon, nagyon zavarta őt Abi is: bár elég későn jött rá!

Talán fölszabadul ettől a mostani úton! De hát lehet Abit felejteni? Miért ne lehetne? A Virán az ilyen vonzódások nem visznek a tragédiákig.

Végül odalépett hozzá Mát, a tanács elnöke. Ren nem először látta ezt az aránylag hatalmas termetű, kövérkés embert. Még százéves sincs, középkorú, szemében semmi különös, a tenyerei akár a lapátológépeké. A Virán már másodszor is óriási többséggel választották meg a tanács vezetőjévé. El lehet töprengeni azon, miért éppen erre a kedélyes, nyugodt emberre esett a Vira választása, mikor annyi zseniális tudósa és művésze volt? De éppen Mát vezetése tette a Virát az elsővé a bolygók szövetségében. A nagyvonalú vezetéshez, úgy látszik, sajátságos képességek kellenek, ha nem mutatósak is azok, és ezt megérezték Mátban a virabeliek.

Az elnök rájuk mosolygott.

– Úgy látszik, megegyeztetek, a listád megint teljes, Vun.

– Rent a listán kívül is fölvettem volna, azért hívattam, mikor megláttam a lépcsőkön!

– A szükséges részletes csillagtérképeket egy órán belül megkapod minden hajód számára. Ki lesz az alparancsnokod a konvojban?

– Dan.

– Gondoltam. Reggelig vizsgáltasd át a hajókat meg a gépeket, mindenből a legjobbakat adtuk. Így, az automata gépekkel csakugyan elég lesz tizenhat-tizenhat főnyi személyzet egy-egy hajódra – annál több földi menekülő fér rájuk. Viszont: azt még megértem, hogy minden fotonhajóra két-két hidegbiológust, frigidort vettél, csakugyan szükség lehet rájuk, de minek a két-két atomfizikus?

– Főleg az oxigénbontó és -gyártó gépek mellé. Legutóbb egy atomfizikusom betegsége miatt majdnem komoly bajba kerültünk. A Virán nincsenek betegségek, de a világűrben váratlanul berobbanhatnak a hajókra.

– Az utasításokat a szokott módon, zárt borítékban kapod kivételes esetekre, bár igaz, hogy te mindig bontatlanul szoktad visszahozni ezeket a borítékokat. De hátha valamikor nem akarsz egymagad dönteni, és ránk szeretnéd hárítani majd a felelősséget!

– Nem hiszem, hogy lesz ilyen eset.

– Én sem. A nyolcvan embered holnap kivonul az Emlékezet Városába, ott meg kell valamennyire ismerkednie a Földdel. Gor, leszel szíves és vezeted őket? Legalább sejtsenek valamit arról, hová jutnak? A Föld múzeuma nagyon tanulságos. Vun, te kit hagysz itt a Virán?

– Senkit. Szabad farkas vagyok. Gortól tudom, hogy a Föld egyik ősrégi ragadozója volt ez az állat, és magányosan kóborolt.

Gor hangosan fölnevetett.

– Rosszul tudod! Igazán rátok fér, hogy a Föld-múzeumot végig vándoroljátok, bár a Földön már millió évek óta kiveszett minden ragadozó. A Vira népe ugyancsak elfelejtette már, honnan származott!

– És ha nem kerültök vissza a Földről? Kire marad a te híres Föld-múzeumod, Gor? – kérdezte Mát.

– Huszonegy kitűnő fiatal munkatársam van a múzeumban, ezek majdnem annyit tudnak már a Földről, mint én magam. Aztán ne is búcsúztass ilyen érzékenyen, visszajövök! Mondd, Mát, mi lesz Ika asszony ítélete? Ez az asszony már nagyon megérett arra, hogy gyógyításra kerüljön a Kék Karanténba. Elkapatták, akárcsak engem.

Mát nevetett és megfenyegette.

– Majd rólad is beszélünk egyszer, mihelyt visszajössz. Azt hiszem, ki tudom vinni, hogy Ika még ne jusson a Kék Karanténba. Talán biológiai kezelésre utasítjuk a Kék Karantén nélkül. Tudod, nagy érték!

– Igaz – dörmögte Gor. – De az önfegyelmet egy idő óta nem ismeri. Visszaütése van valamelyik kellemetlen ősére, mint nekem. Ez a mai jelenete nagyon éles volt, valósággal megriadtam. Igen rossz példát adott, már-már szinte kockáztatta az egész Föld-akció sikerét. Félek, Ika már többet árt, mint használt valamikor. Elveszítette önmagából az űrhajósok egyik legnagyobb értékét, a katonai fegyelmet!

– Türelmesnek kell lennünk, Gor. Talán senki sem javíthatatlan.

Hát ez történt azon az éjszakán. Ren már nem tudta, gondolkozott-e a dolgokon, vagy álmodott. Ha az az éjszaka nincs, bizony ő nem kerül erre a fotonhajóra!

De miféle csattogás ez? Ren nyugtalanul mozdult meg a fekvőhelyén. A Virán töltött utolsó éjszaka képei forogni kezdtek az agyvelejében, majd elmosódtak.

Gyönge kopogtatás ismétlődött az ajtón. Uli borzas feje kukkant be óvatosan, majd gyorsan eltűnt megint. Ren félálomban pillantotta meg, utána mély, álomtalan nyugalomba zuhant.

6.

Ember az űrcsónakban

Vun sárga villanásokat látott a jelzőtáblán. Hitetlenkedve bámulta egy kis ideig, majd felrohant a rádiófülkébe. Intézkednie kell, hátha támadás közeledik az űrben?

Gor éppen befejezte negyvenhetedik rádió-előadását a Földről. Ünnepi adás volt, az ügyeleteseken kívül mind az öt fotonhajón minden ember ott ült az előadótermekben. Ezeket az előadásokat Vun meg Ren tervezték ki négy hónappal ezelőtt, s az öreg tudós nagy sikerrel ismertette a Föld régi furcsaságait a hallgatóival.

Elégedetten kelt föl a membránszáj elől. Kissé nehéz volt megmagyaráznia a Vira embereinek a pénz fogalmát, alig értették meg, hogy ez valami kezdetleges értékmérő volt az őskorban. Nehezen hitték el, hogy a Föld népessége hosszú időn keresztül a legelemibb szükségleteit is csak fém és papírdarabkák cseréjével fedezhette. És hogy a munkaadók, sőt a közösségek is egy ideig ilyen játékholmikkal „fizettek” – így igazolták, hogy munkájáért a dolgozónak joga van egyre-másra.

A Virán már kezdettől fogva hiányzott a pénz. Mindenki dolgozott, méghozzá szíves-örömest. Naponta kétórai munkával könnyen kielégíthették az ottani szükségleteket, meg a tervbe vett tartalékolást. De alig volt virabeli, aki titokban meg ne hosszabbította volna a munkaidejét egy-két negyedórával. Hiába, nagy dolog volt, hogy mindenkit arra a munkára irányíthattak, amit a legjobban kedvelt, és amihez a legjobban értett. Az ember sohasem a munkától húzódozott tulajdonképpen, ezt megállapították évmilliók előtt. Csak a rákényszerített munkálkodás nem tetszett neki, a munka egyszerre öröm és kedvtöltés lett, mihelyt mindenki maga választhatta ki, mit akar csinálni.

Gor megtörülgette a homlokát. Mosolyogva hallgatta meg a hálálkodásokat az érdekességekért. A Vira népe természetesnek tartotta, hogy a munkáért nem jár semmiféle értékmérés, viszont mindenhez joguk volt, amit csak kívántak. A lakás, az ennivaló, a tanulás, a ruha és a szórakozás – mind „ingyenes” már, bár erre csak Gor előadása nyomán, most jöttek rá.

Gor már sajnálta is, hogy az Emlékezet Városában, a Föld-múzeumban kihagyta az érmék, utalványok, csekk-könyvek, valuták és átutalások nagy falát. Ott könnyebb lett volna minden magyarázat, de takarékoskodni kellett az idővel! És nem is gondolt arra, hogy ezzel még nehézségei lesznek. A Föld utolsó néhány millió évében már annyira túl volt az ember a magántulajdon fogalmán!

A többi négy fotonhajóról azonban most nem futhattak be a lelkes helyeslések, köszönetnyilvánítások az előadás után.

A nagy vezérlőtáblákon mindenütt zöld körsugarak lobbantak föl. Ez a zöld fényjel eltiltotta a további rádióműködést. Minden szem a lobogó zöld fénykörökre fordult. De már felhangzott az éles csengőjel is.

– Figyelem! Figyelem! Mindenki foglalja el a helyét a munkájában! Első készültség! A konvoj űrterében idegen csillaghajót észleltünk! Vun parancsnok.

A vevőtermek gyorsan kiürültek, mindenki a megszabott helyére sietett. Gor Ren után ment, és elkapta a folyosó fordulójában.

– Gondolod, hogy a Földről elénk küldtek egy fotonhajót?

– Ez lehetetlenség. Még a Vira üzenetét sem kaphatta meg a Föld, és nem valószínű, hogy a segítségkérés után mégis nekiindult volna a világtérnek az egyik csillaghajó onnan. Különben te is tudod a jelentésekből, hogy a Föld makacsul hallgat, mióta feléje jövünk, útban kaphattuk volna el az üzenő válaszát, vagy inkább az új közléseit. Csak ismeretlen, idegen fotonhajó közeledhetik!

Bekapcsolta az orrtükör kutatóját, Gorral együtt előrehajolva néztek bele a csillagos sötétségbe. De csak a saját csillaghajóik fényeit látták, amint nagy ívben úsztak a vezérhajó két oldalán.

– Vevőket a tizenkettes csillagközi hosszra állítani! Vun!

Kis szünet után mind az öt űrhajó vevőkészülékei egyazon pillanatban kapták az idegen jelzéseket a tizenkettes hullámhosszon.

– Halló! Itt a Mola GR 88-as fotonhajó. Érintkezést keres! Halló. Itt a Mola 88-as!

Nagyon jól lehetett hallani Vun válaszát is.

– Vétel! Halló, vétel! Fogta Vira csillaghajókonvoj, öt hajóval. Mola-hajó feleljen! Halló, tiszta a vétel!

– Vette Mola fotonhajó. Halló, itt a GR 88-as jelentkezik, útban hazafelé a Molára. Fogadást kérünk, űrcsónakot küldünk át! Dor parancsnok.

– Vette Vira-konvoj, TL 92-es vezérhajó. Fogadjuk az űrcsónakot. Mi a jelentés? Vun parancsnok.

– Vettük, Mola 88. Jelentés csak szóban adható. Idegen átvételtől félünk. Indíthatjuk a csónakot? Dor.

Ren fölnézett.

– Ezek idegen átvételtől félnek? Itt a világűrben, messze minden csillagtól?

Gor vállat vont. Tovább hallgatták az üzengetést.

– TL 92 kész a fogadásra. Közeledésnél vigyázat, középső hajót keresse a csónak! Vun.

Ren vörös infrára kapcsolta a nagy vetítőtükröt. Mintha igen gyönge fénypont mozdult volna el a csillagok között, az idegen fotonhajó jelcsilláma. Ez a hajó is a fénynél valamivel kisebb sebességgel röpült, ívét észrevehetően igazította a Vira-hajók irányába, jelfénye hirtelen megnőtt.

Vun lassított a hajója futásán és Ren megállapíthatta, hogy a Mola csillaghajója feléjük iramodott. Aránylag kis távolságban csöppnyi fény vált le róla, elindult a bejelentett űrcsónak.

A Mola GR 88-as elvillant már Vun két hajója között, hátrahagyott űrcsónakja utána röpült, de jóval lassabban. Az ilyen csatlakozások az űrben meglehetősen bonyolultak.

Vun hajója a közeledő űrcsónak felé fordult, erre az hátrálni kezdett. A fotonhajó alján nagy befogadó száj nyílt meg, és a Vira TL 92-es óriáshajója nagy lassítással valósággal ráröppent a kis űrcsónakra. Szinte bekapta hatalmas alsó nyílásába, a világító apróság eltűnt a mélyedésben. Rennek eszébe jutott a Föld-múzeum egyik szobrokba öntött jelenete, így úszott valamikor a ragadozó óriáshal a menekülő kishal mögött, amikor el akarta nyelni. Aztán meghallotta Vun rádióüzenetét, amit a nagy körökben lavírozó idegen hajónak küldött.

– Halló, Mola! Csónak megérkezett. Vun.

Ren elcsukta az orrtükröt. Mögötte ajtók nyíltak meg. Fürge gépek osontak be, nagy asztalt és kényelmes székeket helyeztek el a nagy vezérlőteremben, majd eltűntek. Az egyik ajtónyílásban megjelent végre Vun parancsnok, követte Nol és Pig. A másik ajtóban négy szürke ruhás, jól megtermett idegent kísért be Ira, a kék ruhás biológusnő.

– Ren. Ügyeletben maradsz itt, amíg én tárgyalok. De ne mozdulj innen a vezérlőteremből! Csak a felső, harmadik jelzőtábla a fontos – intett át Vun.

A bemutatkozó után leültek. Apró kiszolgálógépek bukkantak elő, frissítőket raktak az asztalra. Ren fél szemmel figyelte, mi történik? Csodálkozott egy kicsit, hogy a molabeli Dor parancsnok el merte hagyni a hajóját, és fegyvertelenül el mert jönni közéjük. Virának nagyon megbízható, jó hírneve lehet a bolygók között! Az ilyen esetek nagy ritkaságok az űrhajózásban. A Mola emberei alig különböztek valamivel a Vira lakóitól – ezek aranyos-sárga bőrszínéhez mérten talán barnábbaknak és magasabbaknak találta őket.

Milyen okos dolog a ling nyelv! Gor elmondta egyik előadásában, hogyan kísérletezett még a Földön az ezerféle nyelven beszélő ember, amíg végre megtalálta ezt a könnyű, szinte ragozástalan és hajlítástalan, kellemes hangzású és egyszerű nyelvet! Már a Földön mindenkinek meg kellett tanulnia az anyanyelvén kívül, más nyelvre aztán nem is volt szüksége többé, akárhová került is. Ezt mindenütt megértették. A többi nyelv sem pusztult el, tovább beszélték vidékek és megtelepedések szerint. A nagy kivonulások alatt az emberek milliói magukkal vitték az új csillagrendszerekbe ezt a nemzetközi nyelvet, máig is ez a második nyelvük. Így az ember tizennyolc bolygója mindig megérti egymást, akárhány fényévnyi is a távolság köztük.

Ezúttal is ling szavak estek.

– Üdvözlet a Molának – kezdte Vun. – Miben lehetünk a segítségükre?

A villogó szemű Dor parancsnok fészkelődött a helyén. Ivott a poharából, aztán a társaira nézegetett.

– Nem tudom, kérhetjük-e a Vira hajóitól, amit szeretnénk. Mindenesetre mi megkíséreljük. Tudom, önök megkérdezhetik tőlünk, miért nem fordulunk a dologgal egyenest a Mola tanácsához? De meg kell érteniük a kényszerhelyzetünket. Innen csak tizenkét év alatt érheti el a Molát a jelentésünk, és a válasz csak újabb tizenkét év alatt juthat el hozzánk. Huszonnégy évig nem várhatunk a dologgal, ki tudja, mi minden nem történik huszonnégy év alatt velünk! Itt percek alatt meghozhatjuk a döntést, mi magunk. Ha önök is úgy akarják.

– És mennyiben kellünk ehhez mi, a Vira emberei?

A kiszolgálógépek újból töltöttek a frissítőkből. Vun kínáló mozdulatára mind a négy idegen a szájához emelte a poharat, a virabeliek is ittak.

Dor a poharakra mosolygott.

– Mi is ezt használjuk legszívesebben a Molán. Kaphatok még egyszer?

Kapott. A Mola parancsnoka elgondolkozva kezdte megint, gondosan válogatta a szavait.

– Az űrcsónakunk alján egy letakart halmocskát hagytunk, Vun parancsnok. És be kell vallanom, ott egy ember fekszik.

– Halott? Miért nem eresztették ki az űrbe, ahogy szokás?

– Még él. Ő a Mola legnagyobb biológiai tudósa. A neve: Lod.

– Folytassa, Dor parancsnok.

– Valószínűleg megdöbbennek, hogy mi most erőszakot alkalmaztunk egy embertársunkkal szemben, aki minden dicsőséget megérdemel. Sok százezer esztendő óta a Molán sem volt erre példa. A helyzet azonban egész kivételes. Elképzelhetően szörnyűséges okunk volt erre, különben…

Az arcokra feszült érdeklődés ült ki, minden szem Dor parancsnokra bámult, csak Vun maradt nyugodt. Összedörzsölte rövid, széles ujjait, Renre tekintett át.

– Sejtem, mi történt. Nálunk, a Virán is előfordulnak beteges visszaütések a régóta feledésbe merült, ősi hibákra, hiába irtottuk ki őket. De a Virán megvan rá az orvosság, a Kék Karantén. Mi kiselejtezzük az ilyen öröklési visszaütéseket száz meg százezer év óta, és így természetesen ezek száma mindig kevesebb. Meg is van az eredmény. A Kék Karanténba nálunk már ritkán kerül be valaki, és ha bekerül is, a legtöbb esetben gyógyultan hagyja el, bár természetesen: utóda nem lehet.

– A Molán is van ilyen karantén, Vun parancsnok. De ez a karantén most tizenkét esztendőnyi távolságban van innen. Tizenkét évig még a hajónkon kellene hurcolnunk ezt az embert, és ki tudja, ezalatt még milyen őrültségekre képes! És nem is bizonyos, hogy Lod bűnére elegendő büntetés lenne a karantén, az elkülönítés meg a gyógyítás. Félek, hogy gyöngék voltunk. Talán annyi millió év után vissza kellett volna térnünk miatta a halálbüntetésre. Csak meg kellett volna nyitnunk az egyik űrajtót, és kitaszítanunk rajta.

– Embert ölni! – riadt meg Vun. – De hát mit követett el Lod?

– Elárulta az embert! – kiáltotta Dor kis hallgatás után. – Ha nem vagyunk résen, és nem sikerül kétségbeesett vállalkozásunk a kézrekerítésére, csaknem az utolsó pillanatban – az emberiségre szabadítja a legnagyobb veszedelmet! Talán – a pusztulást!

– Képtelenség!

Dor fölállt.

– Megengedi, hogy idehozassuk Lodot és itt hallgassuk ki?

– Ehhez most már ragaszkodnom kell. Intézkedhetem? A gépeink fölhozzák.

– Tessék.

Vun kisietett, a társaság pedig fölkelt és elszéledt a vezérlőteremben. Ren hamarosan összeismerkedett a Mola csillagjáróival. Ezek nézegették a fotonhajó készülékeit, mindent azonnal fölismertek. Nyilván ugyanilyen rendszerűek a Mola csillaghajói is. A megszólaló, mély hangú kondulások sem zavarták őket, az ő hajóikon is így történt az ellenőrző közlés, hogy a gépek hibátlanok.

Ren a fiatal Kest találta a legrokonszenvesebbnek az idegenek közül – az is szívesen elbeszélgetett vele, míg a betoppant Gor és a többiek lefoglalták a többi molabelit. Kes nagyon vidám és nyílt fickónak mutatkozott, egyáltalán nem tett lakatot a szájára.

– A parancsnokunk megint ki akar térni a felelősség alól – vonogatta a vállát. – Ha én vagyok a parancsnok, azonnal kidobattam volna Lodot a csillagok közé!

– Nem bírjuk elképzelni, miért haragszanak maguk annyira éppen erre a nagy tudósukra! – érdeklődött Ren. – Fegyelmezetlen volt? Az űrhajókon nálunk is ez a legnagyobb bűn. Nem? Akkor mi lehetett az árulása? Hát lehetnek az embernek ellenségei a csillagok között?

Kes elkomolyodott.

– Még talán nincsenek. De lehetnek. Például, ha Lod terve sikerül. Különben maga is meghallhatja, tőle magától. Már hozzák.

Gépszolgák cipelték be a gúzsba kötözött, nagy testű embert, és Vun intésére beletették egy párnás székbe az asztalnál. Vun kioldatta a kötelékeit. A társaság egyes tagjai leültek, a többiek körülállták Lod székét.

Ren futó pillantást vetett a jelzőtáblákra, majd odalépett ő is Vun közelébe. Látta, hogy a parancsnok közelebb inti Irát, aki csendesen lépegetett az ajtó irányába, el akart tűnni.

Lod elkínzottnak látszott, de sötét szemében nem látszott se megbánás, se félelem. Magas termetű, vastag csontú ember, alig fért el a párnás székben. Óriás öklei megmarkolták az asztal szélét, amikor körültekintett, s kinyújtotta hosszú, izmos lábát.

– Hova hoztatok? Még mindig tétováztok?

A hangja különösképpen lágy volt, nem illett hozzá.

– A Vira bolygó fotonhajóján van – szólt Vun megnyugtatólag. Tetszett neki, hogy Lod mindjárt ling nyelven szólalt meg, tehát észrevehette, hogy idegen hajón van. Töltetett neki az idegcsillapítóból, az óriás fölhajtotta, és köszönetképpen bólintott a virabeliek felé. Aztán Dorra fordította a szemét.

– Mit akartok még tőlem? Azok után, amit tettetek velem és a népemmel!

– Felejtse el, ami történt, ha tudja – csitította Vun. – De hogyan kerülhetett ebbe a lealázó helyzetbe Mola legnagyobb biológusa?

Lod széles szája gúnyosan húzódott félre, a válla megrándult.

– Már erről is tud? Biológia! – csattant rá az ökle az asztalra. – Nem biológia kell maguknak, hanem embercirógatás! Látom az aranysávján, hogy maga itt a parancsnok. De biztosan egyetért velük! Ember? De hát mi jogon követeli kizárólagosan magának az ember a haladást, a csillagok uralmát?

– Nem értem a kérdését! – mondta Vun.

A sötét szem visszafordult a Mola embereire.

– Úgy látszik, még nem mondtak el mindent rólam az én kedves társaim. Igen, tizenkét évvel ezelőtt még ünnepeltek engem a Molán – ezek meg most itt el akarnak veszteni. De hiába minden. Lesznek még követőim, és megmaradt az a nép is, amelyet én elindítottam. Akármi lesz is a sorsom, én már elindítottam valamit! Cselekedtem a világ igazságáért!

Gor meglepetten hajolt feléje. Lám, Lod úgy beszél, mint a Föld őskorában egyes őrjöngő megszállottak, a vallások megalapítói. De azok nem az ember ellen fordultak, inkább talán javítani akartak a sorsán a maguk gyatra módján, mennyországot, poklot ígérgettek neki. Miféle titok rejtőzhet itt?

Mun szólt közbe, a legmogorvább Mola-hajós. Alig látszott a szeme bozontos szemöldöke alatt.

– Ne a követőkről, meg a népéről meséljen itt! Inkább arról beszéljen, hogyan akarta fölnevelni egy sötét bolygón az emberiség jövendő ellenségeit!

Ira asszony már leplezetlen érdeklődéssel bámulta az idegen óriást, az orvosbiológus kutató figyelmével. Lod visszanézett rá, aztán valamivel halkabban kezdte.

– Újra megtenném, amit tettem. És meg is teszem, ha módot szerzek rá. Én nem osztozom a maguk emberimádatában! Elismerem, tizennyolc bolygó már az emberé. De azt remélik, az emberé az egész világegyetem? Vagy, hogy azé lehet? Találkozhat az ember valahol a csillagok között másféle lényekkel is. Akik éppúgy ésszel élnek, mint ő! És haladnak, haladnak, mint ő. Lehetetlenség, a világ igazságával ellenkezik, hogy csak az ember…

Majdnem gyűlölettel bámult az asztal körül. Ira megrázta a fejét.

– Az anyag törvényének a biológiában is érvényesülnie kell, Lod. Nem véletlen, hogy éppen az ember lett az uralkodó észlény, és a többi élő mind messze elmaradt mögötte. Azok is fejlődtek, de – más irányban. Óriásokká lettek, aztán megtorpantak, vagy eltűntek, kihaltak. Akár gerincesek, akár rovarok, akár puhányok voltak. Talán lehet, hogy túl a mi csillagrendszereinken… De mi már bejártunk körös-körül húsz fényév távolságú csillagvilágot, Lod. És az ember hiába várt az ismeretlen bolygókon eszes csodaszörnyekre, hasztalanul ábrándozott róluk és félt tőlük. Nincsenek!

– Lesznek! – ingatta Lod a fejét. – Hiszen én is éppen erről akartam tenni. De ez az átkozott Dor gyanakodott rám. Lecsapott, amikor azt hittem, már talán… Bármi történik is velem, nem bántam meg a kísérletemet. Minden tudósnak, minden embernek kíméletlenül kell az igazságosságra törekednie, én is azt tettem! Nem törődhetünk azzal, árt-e az igazságosság valakinek, vagy az egész fajtájának!

Megint Mun beszélt.

– A Mola fotonhajóján valamennyi ember helyesli Dor parancsnok erélyes közbelépését! Biztos, hogy helybenhagyná a Mola tanácsa is.

Dor néhány lépést tett az asztal körül, és megállt Loddal szemben.

– A hiba ott történt, hogy sok-sok ezer évvel ezelőtt az egyik költöztető hajó fertőtlenítési mulasztásból átvitt a Földről néhány rovart a Molára – eléggé érthetetlen, hogy ezek akkor még megmaradhattak valahogy a Földön. A Molának rettentő küzdelmébe került, hogy megfékezze az elszaporodásukat. Már nincs veszedelem, az utolsó csoportjaik biológiai őrizetben vannak, tudományos játékszerei a ráérő és velük kísérletező tudósoknak. Lod a termeszek csoportjával foglalkozott, és valósággal beléjük szeretett. Előadásokat közvetített róluk, valósággal észlényeknek tartotta őket.

Lod közbevágott.

– Most százharmincegy éves vagyok. Az életemből száztíz évet adtam a termeszek világának, és nem bántam meg. Eljutottam addig, ameddig még soha senki az emberek közül. Ismerem a termeszek nyelvét, meg a gondolkodását is!

Ira csodálkozott.

– Tudjuk, hogy az ember megismerte még a Földön az egyes állatok érzelmi és figyelmeztető közléseit. Főleg a gerincesekét, meg a hangot adó rovarokét. Könyvek maradtak hátra a méhek táncáról, meg a hangyák csápmozgatásairól, ezek is jelbeszédfélék voltak. De hát a termesz majdnem hangtalan rovar volt a Földön!

Lod dühösen villant rá.

– Sohasem volt hangtalan. Füttyentgetett, cirpenni is tudott. De nem is ez volt nekem a legfontosabb. A termesz legalább húszmillió évvel előzte meg az emberi civilizációt a Földön. Még egyetlen gerinces állat sem élt, amikor a termesz már óriás közösségeket teremtett: és fejlődött! Felhőkarcolókat épített magának, alagutakat fúrt, víz, levegő és hőellátásról tudott gondoskodni, tökéletesebben, mint az ember bármikor. Vegyészei voltak, ezek végül olyan savakat tudtak termelni, hogy fémek bomlottak szét a hatásuk alatt. Különleges lábdobbantásokkal érintkezett, parancsolt, figyelmeztetett a füttyhangjai mellett, és éppúgy megvoltak a fogalomképzései, mint húszmillió évvel később az embernek. Száztíz esztendőm alatt én tökéletesen megismertem a közlési rendszerüket, és már a Mola kísérleti termeszeivel is meg tudtam értetni magam. Csak az ujjaimra kellett fölszerelnem apró tűket, olyanokat, mint a termeszláb.

Ira elismeréssel nézett Lodra.

– Ez eddig csakugyan tiszta tudomány. Megdöbbentő behatolás egy idegen világba, távol az embertől! Ha nincs benne tévedés, vagy önámítás.

– De ami aztán következett! – mordult föl Mun.

– A helyemben más biológus tudós is megtette volna – szólt Lod.

– És hogyan hallott meg olyan hihetetlenül apró rezzenéseket is, mint a termeszláb dobbantása a földön? – érdeklődött Ira.

Lod nevetett.

– Ez volt a legegyszerűbb. Csak föl kellett valamivel szerelnem a fülem. Icipici készülék, igazi membráncsoda. Nem is különös dolog, a Molán általában ismerték.

Dor vette át a szót.

– Szerencsétlenségünkre Lod is fölkerült a GR 88-as fotonhajónkra. Nem tudhattuk, mire készül.

– Nem készültem semmire. Kutatásokra indultam, ennyi az egész. Tiszta véletlen, hogy amikor összekapkodtam a holmijaimat az útra, a membránjaim meg az ujjakra való tűim is a csomagokba kerültek. De ha már ott voltak, természetesen felhasználtam őket, amikor lehetett.

Dor legyintett.

– A GR 88-as fotonhajót tizenkét évvel ezelőtt küldte ki a Mola, és mi elvégeztük a feladatunkat. A fényes hidrogénfelhők áramlását kellett fölmérnünk, ezek a Mola irányába kanyarodtak, és már tizenkét fényévnyi távolságig megközelítették. Megállapítottuk, hogy nem fenyegető a dolog, a roppant felhőzet elkanyarodik a Tejút szélei felé.

– Ezt mi is figyeltük a Virán – jegyezte meg Vun parancsnok.

– Már visszaindultunk, amikor hatalmas vonzási mezőbe kerültünk. Ezt nem jelezték a csillagtérképeink, de a gravitonmérőink jókor megadták a vészjeleket.

– Természetesen, átkutatták a környéket.

– Igen, főleg a térképek kijavítása végett. Egy ismeretlen, másodpercenként negyven kilométeres sebességgel haladó fekete ködbe jutottunk, s a műszereink nagy erőtereket jelentettek. Tudtuk, hogy nagy, sötét égitest lehet a gomolygó, ritka anyagfelhőzetben, vigyázattal mentünk tovább. Meg is találtuk a köd szélén a Gilánt – így neveztük el a fekete bolygót. Fölmértük, leszálltunk rá minden baj nélkül. A nehézkedés jóval kisebb volt rajta, mint ahogy megszoktuk a Molán. Kérem Hil csillagászunkat, mondja el a többit.

Hil ülve maradt szürke kezeslábasában, szinte behúzódott a székébe. Öregedő komor tudósnak látszott. Hangsúly és kézmozdulat nélkül beszélt, tárgyilagos előadó modorában.

– Megállapítottuk, hogy az óriás ködfelhő forog és összehúzódóban van – így lassú fölmelegedésben. A hőmérséklete már negyvenfokos volt akkor. A Gilán nem tartozhatott hozzá, ezt a bolygót nagy erőterével ragadhatta el valamelyik szétbomló csillagrendszer széléről, amelynek a közelébe juthatott valamikor.

– A Gilán is sötét volt? Hogyan indulhatott meg akkor rajta az élet, hogy Lod nyilván termeszeket találhatott rajta? – kérdezte Ira.

– Mondom, a Gilán más csillagrendszerbe tartozhatott, ahol fény is volt, meleg is volt, az élet is megindult már rajta, amikor elkapta a ködfelhő vonzása, és besöpörte a gomolygásba. Valami fényes csillag világíthatott neki évmilliárdokig, amíg ez a roppant nagyságú ködtömeg magához nem rántotta, és sötétbe nem merítette jó időre. Különben ez a felhő is egyre forróbb lesz a forgásában, aztán majd anyagtorlódások keletkeznek rajta, tán világítani is kezd. A Gilán számára katasztrófát jelentett ez az elsodródás, az élet a legtöbb élőlény számára hozzá van kötve a világossághoz. A fejlődés hirtelen megakadt rajta, az élőlények legtöbbje kiveszett, hiába volt és maradt meg rajta az élethez szükséges meleg.

– És a termeszek?

– A bolygón a meleg sötétben azok az élők maradtak meg és lettek uralkodókká, amelyeknek nem kellett a világosság. Sötétségkedvelő növényi baktériumok duzzadtak erdőkké, néhány ismeretlen gombafaj burjánzott el, fehér meg kék zuzmók lepték el a talajt. A nyomok különben arra mutattak, a Gilánon a gerincesek élete még amúgy sem kezdődött el.

Irába fölébredt a biológus, a szeme fölélénkült.

– Messze van innen most a Gilán?

Vun parancsnok sietett közbeszólni.

– Mi most a Naprendszerbe megyünk. Nincs kitérés!

Dor folytatta a beszámolót.

– Néhány fénygyűlölő rovart hamar megtaláltunk a leszállásunk után. Mikor távolabb megpillantottuk a termeszek tornyait, már meg sem lepődtünk. Tudtuk a termeszről, hogy csak meleg sötétségben folytathatja az életét. Ez a meleg, sötét köd, a tűrhetően oxigénes levegőburok, mindenfelé gombaliget és zuzmóerdő – ez mind nagyon jól elősegítette a termesztársadalom fejlődését. A Gilánon kétségkívül ez lett az uralkodó faj. A második kiszállásunkkor már alig találtunk nyugodt helyet, úgy nyüzsögtek mindenfelé a termeszcsapatok, megjelenésünk nagyon nyugtalanította őket. Lod sűrűn elkalandozott tőlünk azon a bolygón, amíg mi méregettünk, de mi akkor még nem gyanakodtunk. Mi aztán vissza akartunk indulni, és akkor vettük észre, hogy Lod eltűnt!

– Nem tűntem el. Nem volt kötelességem, hogy mindenről jelentést tegyek nektek! Egyszerűen le akartam maradni a Mola fotonhajójáról. Nagy bámulatomra azt tapasztaltam, hogy a Gilán termeszei ugyanazt a közlési rendszert használják, amit a Föld egyes termeszfajtái! Én már jó ideje beszélgettem akkor az ottani termeszvilággal, hiszen értettem a fogalomképzésüket, tudtam a „nyelvüket” az önök kifejezésével élve. Az első közlésük az volt, hogy kiirtották a hangyákat, ősi ellenségüket a sötét bolygón, és ott most már nincsen semmi eleven, amitől félniük kellene.

– Ön ennyire szót tudott érteni a giláni termeszekkel?

– Igen. Mikor a tűkkel fölszerelt ujjaimmal kopogni kezdtem köztük a sziklán, megálltak. Pedig már fölvonulóban volt ellenem a sok csöves fejű óriásrovar, a tüzérségük. Ismertem ezt a termeszcsoportot, a katonasága ragadós, mérges váladékot tud kilövellni.

– Nem támadták meg?

– Fölfigyeltek és feleltek a kopogtatásomra. Csak az ember találhatta ki azt az őrültséget, hogy ezerféle nyelven beszéljen; az állat és rovarfajok ennél sokkal okosabbak. Ezrenként, százezrenként sereglettek körém, és ügyeltek a koppantásaimra, a vezetőik mindig válaszoltak is. Egy pillanatig sem viselkedtek ellenségesen.

Kis hallgatás után Vun csak annyit mondott.

– Mindez csak igen érdekes és ártalmatlan kutatás lehetett. Kísérletezés, aminek talán haszna sincsen.

Mun nagy lendületet tett a karjával az asztal felett.

– Eleinte talán úgy is volt. De Lod elhatározta, hogy a fejlődés igazi és nagy útjára vezeti a termeszeket.

– Miért ne tettem volna? – kiáltott Lod. – Láttam, hogy a termeszek haladása a Gilánon is megakadóban van. Rajtuk is ott ül az állatvilág átka, nem jutottak rá a fejlődés legnagyobb és legtermékenyebb gondolatára! A pók hálófonalat termel magában, a vakond ásóvá fejlesztette a lábait, a madár szárnyakkal repül. Nem jöttek rá, hogy az eszközöket, segédanyagokat nem a saját testükből kell kiépíteni! A termesz is a maga testében teremtette meg az eszközeit a munkájára. Önmagában gyártotta az építőanyagokat, testrészeit fejlesztette ki fegyverekké, vakolókanállá, a vegyi anyagai is önmagából valók. A katonák óriás harapófogókkal látták el szörnyfejüket, a dolgozók karmokat, lapátokat képeztek ki a tagjaikon, anyái kizárólag szülőgépek. És így tovább, azért van a termeszeknek annyiféle formájuk. De úgy előbb-utóbb el kell akadniuk, ahogy el is akadt minden állat – az élet túllépett az eszközeiken.

– Úgy gondolja, hogy az ember a külsőlegesen fejlesztett eszközeinek köszönheti a végtelen haladását?

– Ezt bizonyosra vehetjük. Ez a gerinces állatfaj, az ember, külső eszközöket teremtett maga körül. Ha már nem feleltek meg, eldobta őket, újakat fedezett föl, nagyokat javított a régieken. Nem a saját fogával öl, nem a maga uszonyaival lett a vizek ura, nem a maga szárnyaival repül neki a csillagoknak. Ő maga évmilliók alatt testében csak alig valamit változott. Ilyesmire az állat képtelen volt rájönni, bár az állati agyvelők és agydúcok nem sokban különböztek a kezdetleges emberétől. De az embernek be kell látnia, hogy ez mégsem igazságos dolog. Minden élőlény a testvérünk tulajdonképpen, és aligha volt méltányos, hogy az ember nemcsak hogy állattestvérei ellen fordította föltalált külső eszközeit, de kísérletet sem tett, hogy ötleteit, találmányait megismertesse az állatvilággal…

– Ennél több esze volt – jegyezte meg Mun.

– Lehet, de ezért szégyenkeznie kellene önmaga előtt! Csak arra tett kísérleteket, hogy megértsen néhány állatot, és megértesse magát velük. Így háziasított néhány állatfajt, és például a kutyával, a delfinnel és az eszesebb állatokkal már tűrhetően megértették egymást, beszédére megtanított pár madarat. Ez azonban csak elősegítette, hogy az ember kiuzsorázhassa állattestvéreit.

– No, de azért… – hüledezett Gor.

– Én letelepedtem a Gilán termeszei között, meg akartam őket indítani a nagy úton. Helyrehozni az ember nagy vétkét. Mutogatással, jelbeszédekkel megértettem velük, külső eszközöket kell teremteniük! Kisebb formában, de előbb-utóbb éppúgy tudnának készíteni mindenféle eszközt, mint a kezdetleges ember, és fel is tudnák használni, ahogy a majom már használja a letört faágakat, és dobálni tudja a köveket. Ez elég lett volna nekik az indulásra.

– Hát ez… – ámuldozott Ira asszony.

– Szóltam nekik az ékről, mutattam a felhasználását. Már annyira haladtam, hogy beszélhettem nekik az ember egykori, most már régen túlhaladott találmányáról, a kerékről, hiszen ez volt az alapja eredetileg a helyváltoztatásoknak, meg a gépek megszerkesztésének. Szóltam a hengerről. Megismertettem velük az egyenes vonalat, meg a gömböt – ezeket a természet sehol, soha nem használta, ez az ember találmánya a csillagvilágban. Semmi kétség, megértették, amint bemutattam nekik, és elmagyaráztam a felhasználásukat. Kísérleteztek is ezek készítésével. Elég nehéz munka volt, előbb mindent magamnak kellett elkészíteni előttük aprólékos gondossággal – az ő testnagyságukhoz mérten. Utánoztak, bár a Gilánon elég körülményes dolog volt rá anyagot találnunk. Mindegy, haladtunk. És ekkor…

Lod szeme dühösen rebbent Dor felé.

– Igen – bólintott Dor. – Megtaláltuk, Lod javában tanakodott velük, kilestük a működését. Azonnal láttuk, hogy ez az ember elárulása. Ez a működés új versenytársakat teremthet az embernek a világegyetemben, és ez a versenytárs igen könnyen fordulhat majd az ember ellen. Abban nem bízhatunk, hogy az emberi haladást úgysem fogják soha utolérni. Lecsaptunk Lodra, amikor az undorító termeszek éppen enni vittek neki, valami illatos, jóízű és nyersen is ehető gombafélét.

– Elfogtak és visszahurcoltak a fotonhajóra – dühöngött Lod. – Pedig a Molán is törvény, hogy az ember ellen nem lehet erőszakot használni! De hát ilyen az emberek törvénye még évmilliók után is, arra való, hogy semmibe vegyék! A termeszek hősiesen védtek engem, röpítették a méregfelhőket, amikor már tehetetlen voltam. De az ő fegyvereiknek nagy volt a távolság, millió számra pusztultak el a sugárvetőktől!

– Ez már több volt, mint tudományos kutatás! – vágott bele keményen Dor hangja. – Ez őrültség volt, vagy merénylet az ember ellen!

Ira még tétovázott.

– A fenyegetésben még lehet valami – találgatta. – Ha a termesz csakugyan eszes lény, és az eszközök külső termelésével elindulhat a haladás útján, igen nagy idők múltán csakugyan utolérheti, talán el is hagyhatja az embert. Különösen, ha az ember megállapodik a fejlődésében, ha már nem talál ellenséget, nem tud kitűzni maga elé új célokat. De éppen Lod esete bizonyítja, hogy az ember nem nyugodhat, hiszen a sorai közül kavarodhat föl az ellenség, ha jóhiszemű is!

Gornak volt ellenvetése.

– A termesz csak sötétségben tud élni, a fények elpusztítják. A világos bolygókat sohasem veszélyeztetheti!

Lod durván, gúnyosan nevetett föl.

– Most még nem. Jó ideig nem. De a termesz alakváltozékonysága meglepő. A Földön is voltak már fajai, amelyek barátkoztak a fénnyel. Bizonyosra veszem, ki tudja termelni magából a fényt bíró alakokat, fajokat is. Nem számít az idő, százezer, vagy néhány millió év!

A Mona és a Vira hajósai összeintettek.

– Így bizony a termesz nemcsak vetélytársa lehet pár millió év múltán az embernek, hanem győzelmes ellensége is! – felelt meg Ira a ki sem mondott kérdésre.

– Sohasem lesznek csillaghajói – vetette ellen Gor.

– Az emberről sem hittük volna el vagy százezer évig a fejlődésének a kezdete után – morogta Dor. – Néhány millió évvel ezelőtt még a fákon mászkált az ember őse. Tegyük hozzá: a termesznek nagy előnye, hogy kicsi, szapora, és igen gyorsan tud alkalmazkodni. Mi nagyon megfontoltuk a dolgot. Ha visszavisszük Lodot a Molára, ez neki tizenkét évnyi életet jelent, semmi többet. Ott úgyis pusztulnia kell. A társaim a fotonhajónkon megszavazták a halálos ítéletét. Igazságról beszélt Lod? Nekünk emberpártiaknak kell lennünk – ezt követeli tőlünk a fajok örök törvénye. Nagyon megörültem, amikor itt, a világűrben önökre bukkantunk. Hátha tudnak vagy vállalnak valami más megoldást?

Vun végre megértette, miért hozták éppen hozzá Lodot. Hirtelen döntött.

– Jó. Hagyják nálam. Bármikor hivatkozhatnak arra, hogy a felelősséget érte és a büntetésére átvállaltam.

A Mola emberei megkönnyebbülten tekintettek egymásra.

Az engesztelhetetlen Mun keményen nézett Vun parancsnok szemébe.

– Aztán siessen ám a kivégeztetésével! A csillagok közt mindig akadhat valami borzasztó véletlen, és akkor ez az őrült ember…

– Nem végeztetem ki – felelte nyugodtan Vun. – Egyszerűen olyan helyre viszem, ahonnan sohasem boríthatja veszedelembe az ember világát! Én is elismerem a nagy parancsot, hogy az embernek joga és kötelessége önmagának és utódainak a védelme.

– Ki kell ereszteni egy csapóajtón – ajánlotta Mun.

– Nem. Mi a Földre megyünk most. Lodot kirakom a Földön.

– Biztos, hogy onnan kivesztek már a termeszek?

– Több millió éve. És különben is… – intett Vun a kezével.

Az idegen űrhajósok búcsúztak, és levonultak az űrcsónakjuk felé. Vun és Gor velük ment, Ira Renhez lépett. Lod kellemes meglepetéssel vette tudomásul, hogy itt nem kötözik meg, és nem veszik őrizetbe, nagy lassan fölkelt. Úgy érezte, Vun döntése megszabadította. De a tudós makacssága még mindig dolgozott benne. Dühöngeni tudott volna, ha arra gondolt, hogy elfojtották hatalmas tervét, amely talán új fejlődés elé vitte volna a világot. Szerinte egy új haladó és eszes lény nem lett volna szükségszerűen az ellensége az embernek, hanem talán segítőtársa, nemes vetélkedő barátja, akár rovar, akár valami másféle faj az állatvilágból. Hiszen gondolt arra is, hogy lám, a fejlábúak legfejlettebb csoportja, az óriás tízkarú polip a tengerek világában szintén nagy mértékben ki tudta fejleszteni az agyvelejét!

A Gilán termesznépe már tud valamit az ő eszméjéből. De elég-e ez arra, hogy magára hagyatva is tovább tudjon haladni? Még jó ideig ott kellett volna maradnia, talán a haláláig. Ő kész volt erre az áldozatra!

Dörzsölgette karján a kötözések vöröslő nyomait, végighordta szemét a Vira hajósain.

– Úgy sejtem, a Földön is valami karantén vár rám. De most mindegy. Maguk az erősebbek.

Az űrhajósok nem akartak egymás szemébe tekinteni, Lodtól is elfordultak kissé. Hát Lod a Földre kerül. De hiszen a Föld már igen rövid idő múltán megsemmisül! Vun is kimondta hát az ítéletet, csak a végrehajtását bízta egy csillagkatasztrófára.

A vetítőtükrökben látták, hogy az apró fényű idegen űrcsónak elindult. Vitte Dort és embereit a nagy távolságban köröző GR 88-as fotonhajó roppant teste felé. A kis űrcsónak hátul csúszott ki a Vira hajó aljáról, és hirtelen elmaradt mögötte. Ren utánanézett.

Már alig remélte, hogy valami is utolérheti a száguldó Mola-hajót, de az nagy ívben kanyarodott vissza érte, az elején villogva működtek a lassító fotonrakéták. Az űrcsónak fénye most ferde irányban vágott át, futása egészen egyenes vonalú lett. A GR 88-as egykettőre a közelében járt. Még egy pillanat, és a szikrázó kis fény eltűnt a csillaghajó gyomrában.

– A Föld vár! – morgott Gor. – És mi ilyen haszontalanságokkal töltjük a drága időt. Másfél órát veszítettünk.

– Csillagúton vagyunk, Gor barátom – nyugtatta meg Ren. – Mindig találkozhatunk furcsaságokkal. Gondold meg, eddig szokatlanul nyugodt volt az utunk. És az irányunk a Naprendszer, kitérő nélkül!

A rádióügyeletes lépett be, adta a szokásos jelentést.

– Négy közlést fogtunk, nem fontosak. De a Föld hallgat.

A Vira-konvoj fölvette megszokott alakulatát, és a régi sebességével suhant a Naprendszer felé.

7.

Lod nem tart semmitől!

Lod még tűnődve nézegette a vezérlőterem kapcsolótábláit, amikor már Vun visszaérkezett. Egyenesen Lodhoz tartott.

– Ön ezen a hajón teljesen szabad. Nem tudom beosztani az embereim közé, a létszámunk így a legmegfelelőbb. De ha vissza akar térni a biológiai tanulmányaihoz, már ismeri a mi kedves biológusunkat, Irát. Azt hiszem, majd jól megértik egymást.

Lod esetlenül hajolt meg.

– A Molán nincs a biológia a nők kezében – jegyezte meg. – De hát más csillag, más szokás. Az önök hajója hová tart?

– Amint az előbb hallotta, a Naprendszerbe megyünk. A Földön kikötünk, és akkor ön még szabadabb lesz.

– Én mindig és mindenütt szabad voltam. Dor hajóparancsnok volt az első, aki kezet emeltetett rám az embereivel. Remélem, ön nem követi Dor példáját?

– Amint látta, nem követem – nyugtatta meg Vun. – És ha nem akar különösebben érintkezni a többiekkel itt, Ira asszony majd megmutatja önnek a fülkéjét. Ira nagyon érti a módját, hogyan kedveltesse meg magát az emberrel. A Földön el kell hagynia a hajót, de azt hiszem, ez nem esik majd nehezére. Különben a Virára kellene visszavinnem, és – a Virán nincsenek termeszek.

Lod idegesen rázta meg a vállát.

– Én ugyan nagy barátja vagyok a csatangolásnak a csillagvilágban, de úgy gondolom, jobb lesz, ha a Földön maradok. A Virán újra kezdhetnék az árulási vádat. Árulás! Dühbe hoz, ha rágondolok! Ugyan honnan vette az ember a jogot, hogy csak ő…

Ira könnyedén összeborzongott mellette.

– De gondolja csak meg, Lod! A termeszek! Ezek a hatlábú, százféle alakú, fakó kis rovarok! Szerintem förtelmesek. És a társadalmuk? Kegyetlen, idétlen paródiája az ember okos közösségének, ennek az annyi ezer éven keresztül kiharcolt, diadalmas közösségnek!

– Maga borzong a termeszektől, látom. És mit képzel, mit gondolnak a termeszek az emberről? Tetszik-e nekik ez az otromba, nagy testű, csont meg hús gerinces állat? A társadalmuk meg? Ne hamarkodja el a dolgot, sem az ítéletet, az ő társadalmuk is továbbfejlődhet, ha megindul az új úton. Amit én mutattam meg nekik.

– Rémes szokásaik vannak! Megeszik a halottaikat, sőt éhség idején a bábjaikat is, a jövő nemzedéküket!

Lod nem engedett.

– Az őseink is embert ettek, Ira asszony. Még a csontvelőt is kiszedték a halottakból, emlékezzék csak az áruló ősrégi csontmaradványokra! Igaz, ez nem volt náluk annyira rendszeres, mint a termeszeknél, ahol ez a temetkezés rendje. Ne engedjen a riadalmainak, valamikor az ember is borzongott a más színű embertől! Mint maga a termesztől.

– Nem vitatkozunk – mosolygott rá Ira. – Jöjjön a fürdőszobák felé. Aztán majd mesél, hol tart a Molán a biológia? Mi megrekedtünk egy kicsit a szerves vegyészetnél. Jól bánunk a nukleinsavakkal, az aminosavakkal, a koacervátum-cseppekkel, túl vagyunk a mesterséges fotoszintézisen. Tudunk az élettelenből élőt alkotni. De nincs tovább, és ha az egysejtűeknél megmaradunk…

Lod rábámult.

– Hát még mit akarnak? Mindezt a Földön is elérte már valamikor az ember, az igaz. De csak nem akarnak vegyészileg embert előállítani?

– Miért ne? Ha a tudomány…

– Hagyjuk a tudományt. Azt hiszem, a biológia elérte a végcélját, amikor megteremtette az élő anyagot. Semmi tudományos értelme sincs, hogy élettelenből növényeket vagy állatfélét kotyvasszunk. Minek? Ami meg az embert illeti, ott úgyis a nagy természetes szaporodás a bökkenő. És embert előállítani? Az ember nyugodtan megmaradhat a jól bevált természetes módszer mellett. A tudomány nem bravúrokért van, Ira!

Az asszony nem felelt, kifelé indult, Lod követte. A lepke-könnyűségű, szép nő után úgy cammogott, mint a Föld egykori ősállata, a barlangi medve.

A fürdők ajtajában még megálltak egy kicsit.

– Hallani sem akarok többé a Mola irigy, kapzsi és hatalomféltő emberiségéről – fakadt ki Lod. – Honnan vették, hogy a haladó, zseniális rovar valaha is szembefordul az eszes gerincessel, az emberrel? Miért ne adhatnánk át az állatnak, amit tudunk? Az ember az őskorában úgyis mindent az állattól tanult el, puhánytól, rovartól, majomtól. Még a madártól is. A Molán is van Föld-múzeum, és én nem hiába jártam benne annyit. Legutóbb már a szervetlen világ csodáit lopkodta el az ember, így jutott el az atomig, a fotonig, a gravitonig meg a többiekig.

Megnyílt a fürdőszoba ajtaja, Ira a termeszekre gondolt, amikor Lod eltűnt előle.

Fölrémlett előtte a termeszkirályné óriás, fehér teste a termeszvár örökös sötétségében. Másodpercenként adja a tojásokat a várakozó termeszdajkák csápjai közé, azok továbbrohannak vele végtelen sorokban. Szárnyas termeszszolgák mozognak örökösen, frissítik a levegőt a nagy szülőteremben, mások táplálékot tömnek a királyné szájába, csak nyelnie kell. Szörnyű!

És ez a Lod most százharmincegy éves, kifogástalan, nagy tudósa a Molának! Kár érte.

Elképzelte Lod napjait a sötét Gilánon, amíg lázasan keresték a fotonhajó emberei. Szinte látta a bolygó vörösbarna villogású, gyönge fényderengését. Amíg ezt meg nem szokja a szem, bizony teljes sötétségnek találja! Ira, mint minden biológus, szerette a fényt!

Apró villanylámpájával ez a Lod talán ott bandukolt a gombák és ismeretlen, kezdetleges növénykupacok között, amíg el nem ért egy termeszvár közelébe. A vár lehetett úgy nyolc-tíz méter magas. A tudós megtelepedett a közeli sziklán, a fülébe illesztette a membránokat, ujjait fölszerelte a kopogtató tűkkel és várakozott. Ugyan mire gondolt akkor?

A dicsőség járt az eszében? Hogy örök tiszteletet szerez egy furcsa, halvány fakó, apró népségnél, amely előtt megnyitja a jövőt? De kétszáz év alatt meghal az ember, és akkor már mit ér neki a dicsőség? Régen volt, amikor az ember még hitt valami másvilágban és életben a halál után, hogy ott örülhet aztán az utókor hálájának! Vagy lehetséges, hogy Lodot minden számítás nélkül hajtotta furcsa igazságossági érzése és a cselekvésvágya?

A sziklán kuporoghatott és úgy tudhatta, örökre búcsút mondott a maga világának, az emberiségnek. Elmegy a Mola fotonhajója, és ő ottmarad, sohasem jöhet érte más csillaghajó. Talán érezte a Gilán levegőóceánja mögött az óriás fekete köd gomolygását is – ilyen rémítő örök elzárkózást eddig el sem tudott képzelni az ember! A Gilán egén még csillagot sem láthatott soha. A rendkívül finom villamos sugárhullámokon kívül semmiféle fény nem volt sehol, amikor kioltotta kis lámpáját és várakozott. Ugyan mire gondolt akkor?

Aztán apró lábak percenését hallhatta a mikromembránján keresztül, jöttek a termeszek az ismeretlen óriás felé. Pici lábukkal dobogva beszélgettek a közeledésük közben a hatalmas idegen betolakodóról, aki hamarosan az eledelük lesz. Gyorsan kell végezniük vele, hogy továbbra is urai lehessenek a világuknak ezen a csodaképpen hatalmukba esett bolygón. És Lod mindent jól hallott, mindent megértett!

Már rezgett tőlük a sziklavidék, amikor Lod lehajolt a sziklalaphoz, és ujjai megkezdték a finom, gyors munkát.

Beleszólt a termeszbeszédbe!

Közölte, hogy barát érkezett. Valaki, aki egészen más, mint ők, de velük akar maradni, és tanítani akarja őket! Természetesen mások voltak a fogalmak és mások a szavak – Lod felkészült erre a találkozásra!

Idegrázó pillanat lehetett, amikor a termeszek teljesen körülfogták a nagytestű embert. Egy vigyázatlan mozdulat, egy hibás jelzés, és akkor azután már minden hasztalan lett volna. Vagy, ha a termeszek elébe helyezték volna a nagy tömegű ennivalót a kilátásba adott távoli jövőnek! Rááradt volna a csőfejű katonák méregzuhataga. A bunkófejű, nagyra nőtt termeszharcosok megrohanhatták volna, és széttépik éles, begörbült metszőszarvaikkal, ahogy végeztek a hangyákkal.

De Lod nem mozdult, csak ujjai dolgoztak. Az apró tűk kopogtak a sziklán, a végeláthatatlan, sötétszürke termeszszőnyeg mozdulatlanná merevedett. Majd megérkezett az első válasz vagy kérdés. Ez jelentette végre a valószínű biztonságot, de legalább az ígéretét, a reményét. Lod megnyerte az idegeknek ezt a kísérteties csatáját!

Ira összerázkódott.

Mintha megcsapta volna a termeszvilág furcsa, émelyítő szaga. Hogyan bírhatta ezt Lod? És később hogyan kóstolhatott bele a termeszek eledelébe, a sötétségkedvelő különös, illatos gombafajba? Ira tudta, hogy a termeszeknek már a Földön is voltak gombatelepeik, akár bizonyos hangyafajtáknak. És vannak gyümölcsszerűen fogyasztható, kellemes ízű gombák, amiket a Földön is nyersen ettek valamikor a népek. De Lodnak számolnia kellett azzal, hogy az élete végéig nem lesz más eledele.

Megérte volna?

Lehet, hogy Lod közel jár az őrültség határához, de annyi bizonyos, hogy vakmerő és önfeláldozó tudós!

Mikor Lod előkerült, Ira még mindig ott állt a fürdőszoba ajtaja előtt és töprengett. Az asszony Lod vállára tette a kezét, ehhez kissé nyújtóznia kellett.

– Nincs valami panasza? Jól érzi magát? Gondolom, nem valami kíméletesen bántak magával, amíg ide nem került. Én orvosbiológus vagyok, segíthetek.

Lod ránevetett.

– Köszönöm, nincs semmi bajom. Megnyomorgattak egy kicsit, de oda se neki! Bevallom, kissé éhes vagyok.

– Jöjjön, kap enni. Jobbat, mint aminő a termeszek gombája volt.

– Nem is hiszi, két napig azon éltem. De nem panaszkodhatom, ettem már rosszabbat is. Az a gombafajta olyan volt, mint valami fűszeres ízű, könnyű, lisztes gyümölcs. Vizet nem tudtak adni, le kellett érte mennem a folyócskáig.

– Még mindig sajnálja, hogy elhagyta a Gilánt?

– Nagyon sajnálom. De remélem, megfogant a tanításom. Az a termesznép már tud valamit. Higgye meg, szeretnék velük találkozni úgy kétmillió év múlva, megnézni, mire vitték? Nekik aligha lesz szükségük ilyen hajóóriásokra, ha más bolygókra akarnak eljutni, az ő fotonhajóik legfeljebb olyanok lesznek, mint a mi játékszereink. És ez az előnyük mindig megmarad!

Lod meglehetősen zárkózott, magába vonuló ember maradt a Vira hajóján, de Irával elég sokszor elbeszélgetett. Ira is őszinte volt hozzá, elpanaszolta, mit tart a legborzalmasabbnak ezeken a csillagutakon.

– Csak ez az örökös sötétség ne lenne körülöttünk! – jajdult föl. – A belső időt számítva már közel háromszáz napja vagyunk úton – és mindig ez a mesterséges fény bent, fekete üresség kint! Úgy vágyom már a Lobé pompás sugaraira, Lod! Maga tizenkét évig volt most a Mola fotonhajóján. Nem hiányzott magának a megszokott természetes fény?

– Ne legyen válogatós, Ira. A maga természetes fényét egyszerűen a hidrogén adja azzal, hogy átalakul héliummá. Nekem egészen más hiányzott. A kutatás, a munka.

– Igaza lehet. Hogy hívják a maguk központi csillagát?

– Rota a neve nálunk. A régi csillagtérképeken Prokyon volt az elnevezése. Annak a sugárzása élteti a Molát, meg a többi négy bolygóját, ezeken is emberek élnek. A Vira, úgy tudom, társtalan.

– Az. Mondja, a hajójuk nem fogott el útközben rádiógramokat a világűrből? A Naprendszerből nem kaptak üzenetet jó idővel ezelőtt?

– Engem nem igen érdekeltek a rádiógramok, nem vagyok csillagász. De a Naprendszerből, úgy tudom, kaptunk valamit. Nagy izgalmat és vitát okozott a vétel. De ez már régebben történt, mintha segítségkérés lett volna. Dor parancsnok főleg azon mérgelődött, hogy nem ismétlődött meg a kérés, pedig a segítséghívást mindig meg szokták ismételni néhányszor. Azóta nagy figyelemmel fordult a rádióvevőnk a Naprendszer irányába, de a csendet semmi sem törte meg. Kérdezősködni nem volt érdemes, mert mire válasz érkezhetett volna, mi már messze leszünk a Mola felé, tán utol sem ér a felelet.

– Nem akartak lemenni a Földre a rádióüzenet után?

Lod megütközve pillantott Irára.

– Igen, mintha a Föld… De szó sem lehetett arról, hogy mi eltérjünk az utunktól, megszabott feladata volt a GR 88-as-nak. Dor parancsnok kellemetlen ember, de nagyon megbízható. A Mola hajójának a leggyorsabban haza kellett juttatni a mérési anyagát és a fölfedezéseit. Már visszatérőben keveredtünk bele a fekete ködbe. Hil, a csillagászunk, úgy emlékszem, előadást tartott arról, hogy a körzetünkben a Nap az egyetlen sárga fényű csillag, ha ugyan elfogadunk bizonyos megállapításokat, amelyet a felrobbanás veszélye fenyeget. De én már akkor azokhoz csatlakoztam, akik nem hittek a dologban, ma sem hiszek. A csillagászat nagyon kényes tudomány, Ira, egyetlen kis adathiba igen nagy tévedéseket okozhat. Tudom, hogy a nóvák, meg a szupernóvák keletkezését még sohasem sikerült megfigyelni. Nagyon kedves, hogy figyelmeztetni akart valamire. Hogy a Földön is bajba kerülhetek, ugye? Megnyugtathatom, nem tartok semmitől.

Ira elhallgatott.

A folyosó végén a szeméttakarító gépek éppen sorakoztak. Tekintélyes csomagokba göngyölték a mindenfelől összegyűlt fölösleges holmit meg a szemetet. A fotonhajó külső falán megnyílt a kivezető aknarendszer, magába nyelte a csomagokat, és kiröpítette az űrbe. Utána becsappant az aknaajtó, és a gépek elvonultak.

Az aknarendszeren keresztül csak egy pillanatra vágott feléjük az űr iszonyú hidege, mégis megrezzentek mind a ketten. Ira érdeklődve nézett ki az oldalfalon.

– Tudja, min csodálkozom? A csillaghajókról az űrbe kerül a szemét, sőt, a halottakat is kieresztik a sötétségbe. Régi könyvekből olvastam, hogy ezek a halottak és kivetett csomagok mindenütt a hajó oldalánál úsznak tovább, hiszen megtartják a végtelenségig a fotonhajókon kapott sebességet. De most hiába dobunk ki bármit, az pillanat alatt eltűnik mellőlünk. Talán a hajó védőmezői távolítják el őket?

– Erre nincs szükség, Ira. Amit kivetünk, annak új irányt adunk a kidobáskor, bármilyen kicsi legyen is a lökés. Így az űrbe kijutott holmi megtartja ugyan a sebességét, de az iránya más lesz. Eltávolodik a hajó futási vonalának és a kivetés irányának az eredője szerint. Pillanatig sem kell attól tartania, hogy szeméthalmok vagy halottak kövessék a hajónkat – ennyit én is tudok. Különben, mondja, mi következik most a Vira fotonhajóinak nagy műsorában? Ne hallgassuk meg? Maguknál nagyon vígan megy a csillaghajózás, látom. Tele vannak sporttal, színielőadással, zenével, felolvasásokkal. A Mola ilyesmikre sokkal kevesebb gondot fordított.

Ira a karórájára tekintett. Kis, fényes négyszög volt ez az óra, lapján nem haladtak körbe mutatók, hanem számok ugrottak elő.

– Ó, éppen a kis Uli mond verseket, nagyon kedves hangja van és kitűnő előadó. Bemegyünk a terembe?

– Nem, nem. Inkább hallgassuk meg a rádión keresztül, itt valahol.

Ira fölnevetett.

– De ehhez hangulat is kell. Várjon Lod, ott az a sötét sarok. Üljünk oda, senki sem zavar így. Úgy tudom, Uli legszívesebben a híres költőnő, Aré dalaiból ad elő.

Beültek a folyosó homályos szögletébe, csak a csillagfény világított be az átlátszó oldalfalakon keresztül rájuk. Ira a kapcsolóhoz nyúlt, és megszólalt Uli, bársonyos, puha hangján:

Elhangzottak már ezek a dalok

egy messze csillagon,

évmilliók előtt zendült a hangjuk,

én úgy kapom.

Míg csengve-bongva úsznak, ringatóznak

színes Napok alatt,

piros hálómmal úgy fogom ki őket,

mint a halat.

De vannak más dalok. Nem kapja el

a kéklő forgatag,

tüzek, meg szikrák kavarognak bennük,

lobbantanak!

Így látunk néha alvó csillagot,

amint vad lángra gyúl,

– s a szikrát hordó dal is véle ég el

oltatlanul!

Halk, aláfestő muzsika zendült meg, utána taps hangzott föl. Ira megdöbbenve kapta el Lod kezét, fölugrott.

– Különös – suttogta. – Hogy éppen most ezt… Ne hallgassuk tovább!

Odább siettek. Ira bosszankodva gondolt Ulira, aki a legrosszabbkor fogta ki a szép Aré dalaiból ezt a csillagrobbantó hangulatot. De Lod arcának egyetlen vonása sem változott, egy ajtó mögül teniszlabdák gyenge pattogását hallhatták, erre Ira is megnyugodott.

8.

A Nap nyugtalankodik!

A fehér vetítőlapon Ren megint láthatta a hangtalanul úszó óriáshajók nagy karéját. A két szélső szinte elveszett már a csillagképek között, de jelzőfényeik kivehetően csillámlottak. Vun ragaszkodott ehhez a homorú félkör alakzathoz, így nem tette ki minden hajóját egyetlen, váratlan veszedelemnek. Könnyebben is segíthettek egymáson, ha baj támadt, és a meglepetésszerű meteorrohamok is csak egy-egy hajóját érhették.

Hát múlnak a hetek, és ők egyre közelítenek az elhagyott, ősrégi otthonhoz: millió évek után!

Még a váltás előtt Vun parancsnok meglátogatta a vezérlőtermet, leült Ren mellé.

– Részletes jelentést adattam a rádión a Vira felé erről a furcsa Mola-ügyről – mondta –, bár eleinte úgy gondoltam, elég, ha a megérkezésünkkor számolok be róla. De a reggeli tanácskozásunkkor többen kifogásolták, hogy másfél órát töltöttünk el Lod problémájával, mikor az anyabolygót a legnagyobb veszély fenyegeti. De úgy kellett tennem, ahogy tettem.

– Én is úgy tettem volna – helyeselt Ren. – A csillaghajók vezérparancsát én is ismerem, az ilyen találkozásnál meg kell hallgatni a másik fotonhajót, akármilyen sürgős is a küldetésünk. Hátha segítségre szorul? Vagy olyan fontos közölnivalója van, ami nekünk lesz segítség? Ködökre, zavaró dolgokra bukkanhatott éppen abban az irányban, amelyben nekünk repülnünk kell! Ez bizony időveszteség is lehet. De nem hiszem, hogy ez a másfél óra döntő lehetne a Föld sorsára egy másfél éves úton!

– Igen. Megvan az utasításunk, nyílegyenesen a Naprendszer felé, beleszámítva a szükséges ívhajlást. De ami útközben történik velünk, azt tudomásul kell venni, azzal meg kell barátkoznunk. Egyre jobban nyugtalanít a Föld hallgatása. Még nem lehet kozmikus bajban, ezt észrevették volna a csillagászaink. Már meghosszabbítottam a szokásos megfigyelési időkre a hajók lassítási idejét is, hogy minél pontosabbak legyenek a bemérések. Bár a gyorsaságunkat nemigen fokozhatnánk baj esetén sem a saját biztos pusztulásunk nélkül, a fény sebességét nem közelíthetjük meg jobban. Átmegyek még a rádióvételekhez, hátha érkezett valami a Naprendszer felől.

Ren ritkán látta Vunt ilyen idegesnek. Ő maga nem találta valami fontosnak Lod ügyét. És pillanatig sem hitte, hogy Lod igazságkeresése lelkiismeret-furdalást okoz majd a tizennyolc bolygón élő emberiségben.

Mikor Vun kilépett az ajtón, Ren olvasgatni kezdte a napi megfigyeléseket a Napról. Ezt bizony elhanyagolta eddig, elégnek tartotta, ha Vun ismeri. Visszafelé forgatta a lapokat, amikor ismét megnyílt az ajtó. Ira toppant a vezérlőterembe, valami édességet majszolt. Vele jött Ona is, a vezérhajó csillagásza. A „hallgatag”. Ez a világosbarna hajú, csinos leány már a Virán híres lett arról, hogy csak a legritkább esetben mukkan meg. Különcnek tartották, mert semmi kedvét sem lelte férfitársaságban, és ő volt az egyetlen a nők között, aki igazán nem sokat adott magára ezen a hosszú úton. A haját úgy hordta, mint valaha az őskorban a spártai nők a Földön, ha igaz, amit Gor mesélt róluk. A Virán, a Föld-múzeumban nagyon sokszor megnézték egy fiatal, versenyfutó spártai lány szobrának a másolatát. Térden felül érő rövid ingecske lebegett ezen a bűbájos lányon, semmi más. Ona vele ellentétben térdig eresztett szoknyát hordott, bár a Virán térden felül végződő szoknyácska volt a divat. Pedig az ő lába is hibátlanul szép és hosszú volt, akár a többieké.

– Nehezen bírok ezzel a Loddal – panaszkodott Ira asszony. – A Virán már régen eltűnt volna a Kék Karanténban. Eleget veszekszünk miatta Gorral, az mindent megbocsátana neki. Jó lesz, ha a Földön már megszabadulunk ettől a mogorva molaitól. Valahányszor szembekerülünk vele, mindig Gor múzeumának a barlanglakó ősembereire kell gondolnom. Sohasem bírom kiszámítani, mit mond, vagy mit cselekszik a következő pillanatban!

– Gor maga is távoli testvére ennek a molainak – nevetett Ren. – Különben én nagyon kedvesnek találom az öreg Górt. Üljenek le, kérem.

– Nem sokáig maradhatunk – mondta Ira. – Ona keresi Vun parancsnokot, lenne valami jelentenivalója.

– Vun átment a rádiófölvevőhöz. Valami csillagászati érdekesség?

– Igen – felelte Ona –, és nem is kicsi. Nem titok különben. Annyi, hogy a Nap pulzáló csillaggá lett.

– A Nap? – ijedezett Ira. – Ez a mostani bemérésetekből került elő?

– Már eléggé közel járunk a Naphoz, és nagy segítség a méréseknél a Vun által elrendelt lassítás is a csillagászati megfigyelések alatt. Hát igen, pontosan tudtam venni a Nap spektrálképét. És megállapítottam, hogy eltolódás van a vonalakon az ibolyaszín felé.

– Mit jelent ez? – aggodalmaskodott Ira asszony.

– Azt, hogy a Nap felszíne valami kicsit közeledik felénk. Természetesen nem kell azt gondolni, hogy a Nap megindult az irányunkban, és, hogy elénk jön. De a felszíne mintha tágulna. Ezt a kis felszínközeledést is pontosan tudjuk már mérni. A múlt héten azonban vörös eltolódás mutatkozott a Nap színképében, akkor tehát mintha távolodott volna tőlünk a Nap felszíne. Nagyon kis méretűek ezek a változások, de nem valami biztatóak. Azt mutatják, hogy a Nap hol dagad, hol apad. Lüktet, vagy csillagászati nyelven: pulzál.

– Liheg? – kérdezte Ira.

– Mondjuk, liheg. De így sem jelenthet jót. Mintha készülne valamire. Igaz, az ilyen lüktetés nem jelenti okvetlenül annak a kezdetét, hogy valamelyik csillag szupernóvává lesz. Ezer meg ezer évig pulzálhat egy csillag kitörés nélkül is. De végül vagy abbahagyja a lüktetést, vagy felrobban. Talán ezek a mozgások is jelzik, hogy zavarok vannak a csillag mélyében a hidrogénnek héliummá válása közben. Ezek találgatások természetesen, semmi sem bizonyos. Különben a Napról tudtuk, hogy igen kis mértékben, de elég sűrűn voltak már ezelőtt is ilyen lüktető korszakai.

– Okvetlenül jelentenie kell Vunnak. Bár nem hiszem, hogy ez változtatna Vun elhatározásain, meg a mi utunkon – töprengett Ren.

Ona fölállt.

– Megkeresem Vun parancsnokot. Velem jössz, Ira?

Mikor egyedül maradt, Ren még egy pillantást vetett a feketeségben suhanó fotonhajók fényeire, majd elcsukta a vetítőtükröt. Átsimította a homlokát, sajátságos, rossz érzés kerülgette. Hiszen tisztában voltak azzal, hová indultak, de a veszély ilyen közeledése mégis fölrázta a nyugalmából. Mint a többi csillagjáró, szerette, ha a csillagok rendesen viselkednek, és türelmesen várják be a feléjük igyekvő fotonhajókat. Kis gondolkozás után éppen hátra akart menni a rakéta-kapcsolókhoz, amikor fölhangzottak a rádióban Vun új rendelkezései.

– Ezentúl mind az öt csillaghajón felváltva kétóránként kötelesek a spektrálmegfigyelők ellenőrizni a Nap színképét, és azonnal jelenteni a változásokat! Minden hajón két csillagkereső cső állandóan a Napra forduljon, csak a harmadik cső teljesítse a szokásos útszolgálatot!

Ona tehát megtette a jelentését, és a parancsnok rögtön intézkedett.

Két órával később Hur, a csillagász, rádió-előadást tartott Ona megfigyeléséről. Még több hallgatója volt, mint Gor közvetítéseinek.

– Csak az történik, amire úgyis számítottunk – mondta Hur megnyugtatásul. – Azt hiszem, a legtöbb csillag megszokott gyermekbetegsége ez. A legtöbb csillag vagy átesett már, vagy át kell még esnie a pulzáláson. A dolog a fejlődés útvonalába esik. Az ilyen lüktetés még nem jelent közeli nóva-vagy szupernóva-kitörést, sok szupernóva egyáltalán nem jelentette pulzálással a robbanás kezdetét. Tulajdonképpen hálásnak kellene lennünk a Nap iránt, hogy így figyelmeztet a zavaraira. Ismétlem, a kilobbanás még nagyon távoli lehet!

Hur megnyugtatásait nagyon vegyes érzelmekkel fogadták. Legalábbis ez tűnt ki azokból a kérdésekből, amikkel elhalmozták a hajókról a csillagászt. Hur a rádióban először fölolvasta a hozzá érkezett kérdéseket, majd válaszolt rájuk.

– Kapcsolják be a képfelvevőket! – rendelkezett. – A feleleteknél képközvetítéseket is adok!

Különben egyáltalán nem volt tekintettel a nyugtalankodók aggodalmaira, mint csillagász, ragaszkodott az őszinteséghez. Hamarosan kiderült, hogy a mentőhajókra jelentkezők eddig egyáltalán nem gondolták veszélyesnek az utat a Naprendszerbe. Úgy hitték, a hajók rendben megérkeznek a Földre, itt talán nagy ünneplésben is lesz részük, aztán fölveszik a menekülő néhány ezer embert, majd a magasba lendülnek és visszaindulnak. De hogy éppen egy szupernóva-robbanásba futhatnak bele, az megdöbbentette őket!

– Van-e fényképfölvétel lüktető csillagok nóvakirobbanásairól? – kérdezték a csillagásztól.

– Sajnos nincs ilyen – válaszolt. – Nóvakitörést csak akkor vehettünk észre eddig, ha valami nagyon kicsinek ismert csillag fényessége hirtelen megnövekszik. És természetesen, ha valamelyik távcsövünk az égnek éppen arra a pontjára irányul. Bemutatom néhány lüktető csillag színképét az összehúzódáskor, meg a földagadáskor. Tessék!

Színes sávok jelentek meg a nézők előtt, kidolgozott állapotban. Számok meg vonalak jelezték az eltávolodásokat a vörös felé, majd az ibolyasávok irányában, aki nem volt csillagász, nem sokat értett belőle. Hur még hozzátette:

– A nóvakitörést előre semmi sem árulja el. Legalábbis erre ma még nincs bizonyosság.

– A héliummá alakulás zavarait sem mutatja semmiféle jel?

– Ma is megcáfolatlan még a Tena bolygó csillagászának, Kennek az elmélete. Ken megállapításai szerint az egyes sárga csillagokon a hatalmas felszínkitörések így magyarázhatók. Ezeket a kitöréseket a Föld régi elnevezése szerint protuberanciáknak hívták, ma is ez a nevük a csillagászatban. Ezek óriási terjedelmet és magasságot érhetnek el. Több százezer kilométer magasba csaphatnak föl, és akkorák is lehetnek, mint például maga a Vira, vagy a Föld. Anyaguk aztán visszahull a nyugtalankodó csillagba.

– A Nap hélium vagy hidrogéncsillag? – kérdezték.

– Egyik sem, bár a Nap anyagának ma is a legnagyobb része még hidrogén. Ez a hidrogén alakul át héliummá, a Nap anyaga tehát erre még sok milliárd évig elegendő lenne. A Nap színképében egyébként már az összes fémek is jelentkeznek, így hát a Napot mint fémcsillagot tartjuk számon. A hélium és hidrogén csillagok színképében nincsenek fémvonalak. Ilyen csillagoknál különben még nem találtunk bolygókat sem, pedig ezeket elárulták volna a nehézkedési mezők. De ha lennének bolygóik, akkor sem képzelhető el semmiféle élet a körzetükben. Iszonyú fény és sugárzási áradatuk ezeknél az élet legelemibb formáit is lehetetlenné teszi.

– Eszerint a Rigel, Szinusz meg a Vega körül nem lehetséges az élet? Még a miénktől eltérő más formában sem?

– Bizonyosra vehetjük, hogy nem lehet. A Virán és testvérbolygóin, így a Földön is, a szerves élet a szénatomokhoz van kötve. Máshol mégis lehetséges más életforma, talán a szilícium vagy a titánatomokon keresztül, ott esetleg a nitrogén helyettesítheti a mi oxigénünket. De ezek az életformák sem birkózhatnának meg a Rigel-csillagok pusztító erejével.

Színes csillagképek szikráztak föl a képernyőkön.

– A Rigel kék-fehér csodaszörnye a csillagvilágnak – hangzott Hur szava. – Több mint húszezerszer fényesebb mint a mi Lobénk vagy a Nap. Gondolják meg, ha a megszokottnál csak néhányszor is nagyobb fényt adnának a csillagaink, egyszerre megvakulnánk. A Rigel átmérője harmincháromszor akkora, mint a Napé – egyébként ilyen óriásokat inkább csak a vörös csillagok közt találhatunk. A Szíriusz kettős csillag, rendkívüli fényű, de a főcsillag átmérője alig két és félszer nagyobb, mint a Lobéé vagy a Napé. A Vega majdnem ugyanakkora, de a fényessége a Naphoz viszonyítva hatvanháromszoros. Ebben a sugárzuhatagban minden élet elképzelhetetlen.

– Miért nem figyelhetők meg a hidrogénátalakulás zavarai?

– Mert mi a csillagoknak csak a felszínét láthatjuk és mérhetjük. A héliummá alakulás azonban a csillagok legbelsejében történik irtózatos, húszmilliós meg ötvenmilliós hőmérséklet és szörnyű nyomás alatt.

– A Lobén, a mi csillagunkon nincsenek protuberanciák?

– Nincsenek. És ha Kennek igaza van, ez nagyon megnyugtató dolog a Vira lakosaira.

Lod eddig kétkedő érdeklődéssel hallgatta Hur válaszait, és nézte a képvetítéseket, végül ő is kérdezett valamit.

– A Mola fotonhajója útközben roppant nagyságú fekete ködbe tévedt, és ott talált rá az elragadott Gilán bolygóra. Megállapították, hogy a forgó köd összehúzódóban van, és lassanként fölmelegszik. Mit jelent ez?

– Egy új csillagrendszer születését jelentheti – felelte Hur. – A Gilán feltétlenül elpusztul majd az összehúzódó köd egyre növekvő forróságában, de kialakulhat a ködben egy központi csillag a törmelékekből, meg bolygók támadhatnak körülötte. Nem először történik ilyesmi a Tejútban, de a lakott világokhoz ilyen közelségből még sohasem figyelhették meg csillagászok ezt a csodálatos születést. Természetesen a kialakuláshoz aztán évmilliárdok kellenek.

Lod fölugrott és morogva, mérgelődve távozott, ugyancsak becsapta maga után az ajtót. Őt az egészből kizárólag a Gilán sorsa érdekelte volna. De hiszen így vége lesz a haladásnak indított termesztársadalomnak is! Évmilliárdokat mondott, Hur? No, akkor még van remény. Hátha a termesz is meg tudja előzni a pusztulást gyors fejlődésével, és el tud költözni valami más csillagrendszer biztonságosabb bolygójára az egyre forróbb ködből?

Most már annyira a magáénak tekintette a Gilán termesznépét, hogy inkább az emberiség vesztét kívánta volna, mint a termeszekét!

9.

Képek egy idegen csillagról

Vun szokása szerint benézett az egyik napon Pil rádiósnak a fülkéjébe. Bár minden nap pontosan kapta Pil jelentéseit, szívesen figyelte őt munkája közben. Különös fickó volt ez a Pil – albínó. Hófehér haját tüntetőleg növesztette meg, sokat adott mindig kifogástalan megjelenésére, és nagyon mulattatta azoknak a meghökkenése, akire rámeresztette nagy, vörös szemét. A Virán sokat találkozott gyanakvó tekintetekkel, de állta őket, ötletes és szorgalmas munkása volt a közösségnek. Vun nagyon ragaszkodott hozzá.

A fiatal rádiós éppen összegöngyölt egy vételekkel megtelt polikánszalagot, és gondosan eltette a többiek közé, amikor Vun betoppant. A világűrben folyton röpültek az üzenetek, jelentések, az ember tizennyolc bolygója ugyancsak kihasználta az összeköttetéseit. Néha előbukkant egy-egy Vira-üzenet is, a fény sebességével érkező rádiógram gyorsabb volt a fotonhajóknál, utolérte őket.

– Semmi olyan, ami érdemes lenne a különösebb figyelemre, parancsnok!

– Gondolom, elment tegnap a szokásos negyedévi megnyugtató jelentés a Virára, ugye?

– Hét óra tizenkét perckor adtam. Közvetlen az után, hogy vehettem a Vira újabb bátorító üzenetét. Különben a Szigé bolygó is üdvözöl bennünket, és sikert kíván.

– A Szigé? Nyilván ő is megkapta a Föld segítségkérő rádiógramját annak idején, azóta figyel ránk, a Vira nyilván leadta neki is a mi útra kelésünket. Egyébként a Szigéről is küldhettek volna mentőhajókat, alig van valamivel távolabb a Naprendszertől, mint a Vira. Csak éppen a másik oldalon bújik meg a csillagképek között.

Pil elővette a tekercset, kibontotta.

– A Szigé üzenetében különben van valami újdonság is. Figyelmeztet, hogy utunk közben állandóan nagyon figyeljük a Napot, mert meglepetés érhet. Hogyan képzelik a szigéiek? Mind az öt hajónk folyton rajta tartja a szemét a Napon, hiszen a mi bőrünkről van szó!

Vun is elmosolyodott.

Csendülés vágott a tekercselőgép halk zúgásába. Pil odahajolt a fölvevőgéphez, hangosított. Ez a csendülés csak akkor hangzik föl, ha valamelyik fotonhajó keres érintkezést a vezérhajóval. Már Vun is odanézett.

– Halló, halló! Itt a TL 90-es. Dan parancsnok megbízásából Etu csillagász jelentkezik.

– Vette TL 92-es. Vun parancsnok.

– Halló. A TL 90-es villamos számlálógépének ellenőrző kérdést adtunk föl a Napra vonatkozóan. A Nap új adataival új eredményt kaptunk.

– Hallom, Vun parancsnok.

– A gép válasza megdöbbentő! Szerinte már négy évvel túl vagyunk azon az időn, amikor a Nap fellobbanásának el kellett volna következnie!

Csönd lett, majd Vun felelt.

– Nyilvánvaló, hogy az új adatok hibásak voltak.

– Nem, nem. Az utólagos ellenőrző mérések semmi eltérésre sem bukkantak. Dan parancsnok új utasítást kér.

– Helyes. Utasításom: eltiltom, hogy ezután ilyesmikről kutassanak az egyes fotonhajóimon. Vun parancsnok.

– Vettük. Folytatjuk tehát az utat?

– Folytatjuk. Negyedév múlva a Földön leszünk. Ha a Nap késett eddig négy esztendőt a robbanással, késhet még néhány hónapot. Végeztem. Vun parancsnok.

– Vettük, megértettük. TL 90-es csillaghajó.

Pil habozva nézett át Vunra.

– Nem kellett volna letiltani ennek a különös eredménynek a forgalomba hozatalát, Vun parancsnok?

Vun fölemelte a tenyerét.

– Mind az öt hajónk jól hallhatta a szavakat, és nyilván hallotta is. Nem baj. Semmi értelme sem lenne a titkolózásnak, különben sem hiszem, hogy ezek az önként jelentkezettek nagyon ijedősek. A magam részéről mindig tudtam, hogy ilyen távolságokból nincsenek hajszálpontos fölmérések meg adatok. A Nap semmi esetre sem robbant föl négy évvel ezelőtt, hiszen nap nap után láthatjuk a távcsövekben, ez még a gyanakvók előtt is megsemmisítheti a közlés hitelét. Az bizonyos, hogy közel vagyunk a Nap kritikus idejéhez, de hiszen ezzel tisztában voltunk!

Adás indult valahonnan, Pil szorgalmasan vette. Vun még ottmaradt, nézegette a tekercseket. Mikor szünet állt be az adásban, a fehér hajú rádiós egy szalagdarabkát nyújtott a parancsnok felé.

– Erről külön akartam szólni – mozdította a fejét. – A Bola bolygó jelentése. Képadást ígért holnapra négy óra harminc perckor. Azt állítja, a Tejútban szupernóva-fellobbanást fedezett föl. De már előre bevallja, hogy a felvételekkel elkésett. Valami WA 33 nevű csillagról van szó. Onának már átküldtem a közlést, ő is tud fényképezni a mi gépeinkkel bármilyen távolságba.

– Mégis érdekes lehet, mit tudott elkapni a fényképein a Bola. Ez a rádiógram bizony nem a legjobbkor jött, nálunk kissé nyomott a hangulat. Megnézte, hol van ez a WA 33 csillag?

– Azonnal utánanéztem. A Vitorla-csillagképben fedeztem föl a számát, egészen jelentéktelen csillagocskának mutatják a térképeink. De a nóvákkal mindig így van.

A parancsnok elgondolkozott.

– Szóval új nóvakitörés a Tejutunkban. A Bola jelentése hét és fél év óta van úton hozzánk. Jó! Hadd fényképezzen Ona, legalább azt is látjuk, mi történt hét és fél év után az új szupernóva körül? Mi maradt meg a felrobbant csillagból? Holnap hát végignézzük a Bola adását.

A vezérhajó személyzetéből kilencen ültek együtt a csillagközi vetítőteremben, a többiek ellátták a szolgálatot. Vun már négy órakor megjelent az adás előtt, Rent küldte szolgálatba. Onával hosszabb ideig beszélgetett, majd leült melléje. A csillagászlány egy táskát dajkált a kezében.

A Bola képadását igen ügyesen rendezték. Mihelyt elsötétült a vetítőnégyszög, azonnal megjelent a fehér lapon az űr sötétsége, rajta a Vitorla-csillagrendszer képe két nagyobb, és sok-sok apróbb csillagával. Semmi különöset nem fedezhettek föl a nézők a szikrázó apróságok között.

– Ez a Vitorla képe a kitörés előtti napon – hangzott ling nyelven az adás magyarázata. A Bola-közlő még hozzátette: – Mint látható, a fenyegető kilobbanást még semmi sem árulja el. Sajnos, ekkorról még nincs külön felvételünk a WA 33-as csillagról – olyan volt, mint a többi tizenketted-rangú jelentéktelenség.

Most megjelent a képernyőn a Bola közlőjének arca és széles karmozdulata, amint a Vitorla-csillagkép előtt mozgott.

– Tiszta véletlen – tegyük hozzá szerencsés véletlen –, hogy ezt a fölvételünket követő napon Csér csillagászunk az egyik csillagtoronyban éppen a Vitorla-csillagképet akarta átvizsgálni. Hatalmas megütközésére a Vitorlában egy eddig soha nem látott, óriás fényű csillagot pillantott meg. Azonnal ráirányította a fényképfölvevőt!

Másik csillagkép villant meg ekkor a fehér keretű, sötét négyszögben. A fekete űrben éppúgy úszott a Vitorla rendszere, mint előbb, a vitorlaszerűen kidomborodó részén, az Argó közelében azonban már ott ragyogott az új csillag. Mintha gyémántszikrát vetettek volna a fekete takaróra, úgy villogott.

A kép alatt megjelentek a kimért adatok számsorai is. Ezek szerint az új csillag fénye már kétszázezerszer nagyobb lett, mint volt, és a kiterjedése négyezerszer akkora! A színkép elárulta, hogy még mindig rohamosan nőtt és fényesedett. A Bola mérései szerint a sugara másodpercenként háromezer kilométerrel növekedett.

– A fölvétel, sajnos, megkésett, mint százezer meg százezer esztendő óta minden nóvakép – mondta a Bola beszélője. – A fellobbanás már jó ideje tarthatott, amikor észrevettük. Mához egy hétre újabb fölvételeket adunk! A közvetítésnek vége. Bola adó.

A terem nézői már tologatták a székeket, mindnyájan a fölkeléshez készültek, amikor Ona nyugodt, de határozott hangját hallották a sötétben.

– Maradjunk még, kérem! Adom a mi legújabb fölvételünket a Vitorla nóvájáról, a kép alig néhány órás!

Nagy csönd lett, a szemek újabb izgalmakra vártak.

A csalódás moraja zúgott föl, amikor a Vitorla-csillagzat új fényképe fölvillant a sötét négyszögben. A mérhetetlen fényt árasztó csillagóriás helyén elmosódó, gyűrű alakú fátyolos köd lebegett az űrben. Ona beszélt.

– A Vitorla szupernóvája az alatt a hét és fél év alatt, amíg a Bola fölvétele ideért, amint látják, úgyszólván megsemmisült. Az a selymes fényű ködgyűrű ott a nagy robbanás gázaiból alakult ki, és ez a ködtömeg még mindig igen nagy sebességgel terjed szét minden irányban. Így folytatja a robbanást. Természetesen a nagy fényességét már hiába keresnénk. A ködgyűrű már olyan roppant kiterjedésű, hogy eltakarja előlünk a WA 33 csillagot, vagy inkább, ami belőle még megmaradt.

– A csillag nem semmisült meg teljesen? – kérdezte egy hang.

– Talán nem – válaszolta Ona. – A robbanásban az atommagok elveszítették a hozzájuk tartozó magrészecskéket, és egymásra zuhantak. Jó esetben egy aprócska csillag marad a helyén, talán egy fehér törpecsillag, úgy kétszázezer fokos hőmérséklettel és iszonyú sűrűséggel. Belőle most egy kockacukornyi anyag húszmillió tonnát is nyomhat.

– Van erre valami bizonyíték? – kételkedett Uli.

– Van. Például a Rák-köd a Bika-csillagzatban. Most is onnan kapjuk azokat a titokzatos rádiójelzéseket és áramlásokat, amik valamikor úgy zavarták a csillagközi adásokat. Ez a köd is egy szupernóva fellobbanása után keletkezett, régen ismerik a ködáramlásban megbújó pici csillagát is. De a Kassziopéjában, a Perszeuszban és az Oroszlánban is vannak ilyen ködgyűrűk rendkívül sűrű csillagokkal a köpenyük alatt.

Mikor megint elsötétült a terem, Pil ajánlkozott, hogy képközvetítést ad viszonzásul a Bola bolygónak a Vira új fölvételéből, de Ona kinevette.

– Kár lenne a fáradságért és a felhasznált energiáért, Pil. A Bola azóta is biztosan folyton figyeli és fényképezi ezt a Vitorla-roncsot. De most már láthatták, mi lesz a Nap sorsa!

– És mi éppen a felé az őrült, robbanékony csillag felé tartunk! – hüledezett Uli. – Igazán rászorulnék egy kis vigasztalásra. Én mégse szeretnék még így köddé válni, Ona!

Negyedórával később kiderült, hogy mind az öt fotonhajó fogta a Bola adását. A hajók népe ugyancsak megvitatta a látottakat. A csillagászoktól körülbelül egyforma magyarázatokat kaptak, csak a TL 83-as hajó csillagásza, Tob volt a kivétel. Tob lobogó hajjal és szenvedélyes karmozdulatokkal vitatta, hogy a nagy fellobbanás után ritkaság, hogy a szupernóva csillaga fehér törpévé váljon. A legtöbb ilyen csillag szerinte Wolf-Rayet csillaggá válik, és szakadatlanul ontja magából a gázrobbanásokat, amíg meg nem semmisül.

Ira asszony azzal a megjegyzésével vágta el a vitát, hogy ő bizony nem szívesen kerülne sem a Rák-köd apró rémcsillagára, sem valami Wolf-Rayet-kavargásba. Reméli is, hogy egyikben sem lesz része.

– Nem? – gondolta magában Pil, nagyot pislantva vörös szemével. – Az előbb Etu csillagászlány Dan hajójáról majdnem közvetlen kilátásba helyezte ezeket a kellemetlen dolgokat!

Vun parancsnok éppen Ren fölváltására készült, amikor Uli föltartóztatta az ajtóban.

– Én nagyon megnyugtatónak találom ezt a mostani szupernóva fellobbanást. Gondoljuk meg, a Tejútnak ezen a részén nem nagyon sűrűek a felrobbanó csillagok! Úgy tudom, százévenként átlag egy szupernóvával számolhatunk errefelé. Ha most a WA 33 megsemmisült, egy ideig errefelé aligha lehet csillagrobbanás! És így a Nap…

Ona, a csillagászlány, fölkacagott.

– Igazad lenne Uli, ha nem felejtettél volna el valamit.

– Semmit sem felejthettem el! – pirult el Uli.

– Azt mindenesetre, hogy a WA 33 csillag távolsága tőlünk és nagyjából a Bolától is háromszázhetven fényév. Mi most olyan képeket láttunk, amelyek ezelőtt háromszázhetven évvel indultak el a WA 33-ról, a Bola-adás néhány fényévnyi útját nem is számítva! A WA 33 több mint háromszázhetven évvel ezelőtt robbant föl, Uli, ne érezd hát magad emiatt biztonságban. És megtévesztő a statisztikázás is ebben az esetben, a száz vagy ezerévenkénti egyetlen szupernóvaátlag. Lehet, hogy a körzetünkben egymás után akár három közeli csillag is szupernóva lesz, aztán ezer esztendeig talán egy sem.

Uli barátságtalanul pillantott a mosolygó Onára, és elsietett. Vun összehúzott szemmel mérlegelte a társaságot. Igazán nem volt kedvére, amit tapasztalt. Valami könnyű izgalom maradt a levegőben, és napokba telt, amíg lassan-lassan eloszlott.

10.

A világűr lázadója

Újabb két hét múlt el. Vun kiadta a parancsot, ki kell próbálniuk az öt hajó együttes manőverezését. A Naprendszerbe érve nagyon fontos lehet, tudnak-e a hajók egyetlen jelre egyszerre lassítani a százezer kilométeres határig, vagy fölvehetik-e pillanatok alatt a fénysebességhez közeli gyorsaságot a vezérhajó intésére? A fékező fotonrakétáknak egy időben kellett megkezdeniük a működést mind az öt hajón, ha lassítottak, és ugyancsak egyetlen pillanatban kellett indulniuk a röpítő fotonműveknek, ha gyorsításra kaptak parancsot. Mindez egészen más volt, mint az a rövid időtartamú lassítás naponta, ami a csillagászati pontos megfigyelésekhez és mérésekhez kellett.

A Naprendszerben már nem tarthatják meg az eddigi sebességüket, ott ez komoly zavarokat okozhatna a menetükben. A fotonrakétáik úgyis több mint négy éve pihennek, hiszen minden erőkifejtés nélkül suhan az öt hajó a világűrben, miután megkapta a tervezett gyorsaságot.

Amint sejtette Vun, a fékezéseknél nem volt semmi baj. Az öt hajó a rádióparancsra hirtelen lassított a százezer kilométeres határig, és ezt az iramot két teljes percig tartották, nagy félkörük nem bomlott föl.

– Gyorsítani! – röppent szét az új parancs. – Fölvenni a CC 4-es sebességet!

Az ilyen hirtelen gyorsulásoknál Ira, az orvosbiológus, önkéntelenül is mindig odapillantott egy arcképre a fülkéjében. Évmilliók előtti nagy alakját ábrázolta ez a fénykép az orvosi biológiának, Sél orvostanárt. Tulajdonképpen ő tette lehetővé, hogy az ember könnyedén és aggodalom nélkül száguldjon a Tejút sötétségében! Az ő fölfedezéséig ezrek meg ezrek haltak szörnyet a fotonhajókon egy-egy váratlan, kikényszerített, hirtelen gyorsulásnál, nem bírták a rájuk csapó rettentő nyomást.

Sél annak idején ötven évig kísérletezett a selin megtalálásán. Az ember ismerte és csodálta az óriáscápák különös érzéketlenségét a mélységváltozások iránt – ezek az óriás, tömör testű tengeri ragadozók minden baj nélkül röppentek föl a több ezer kilométeres mélységekből a tengerek felszínére, és alábukhattak tíz kilométeres szakadékokba. De így tettek a lábasfejűek is a maguk jóval lazább hússzerkezetével. Sél kereste és megtalálta azt a vegyi anyagot, amely érzéketlenné tette ezeket az állatokat a nyomáskülönbségek iránt, és lassanként ezt a csodaszert még hatásosabbá tette.

Az egész akkori emberiség tiltakozása közben kezdte meg a próbálkozásait önként jelentkező emberek között, s bizony sok halálba került a haladás. De sikerült! Sél akkor már közel volt ahhoz, hogy elítélje a világtanács, szinte útban volt már a Kék Karantén felé, amikor egy vakmerő és ugyancsak önként jelentkezettekkel teli fotonhajó bebizonyította, hogy Sél győzött! A leglassúbb menetekből villámgyorsan vágott át a hajó a fénysebesség közelébe, és a gyanakvó tanácsi vizsgálatok megállapíthatták, hogy semmi bajuk nem történt a hajó embereinek!

Azóta a selin naponta úgy kijár a fotonhajók népeinek, mint a levegő. És azóta sincs az orvosbiológiában felfedezni való – legalább Ira úgy hiszi.

A sebességi parancs kiadása után Vun a megfigyelő tükröknél állt, Ren és Gor mellette néztek bele a selymes sötétségbe.

Egyszer csak azt vették észre, hogy Dan hajója, a TL 90-es, hatalmas kanyarodásba kezdett. Szembefordult a fotonhajók nagy élívével, ellenkező irányt vett, és nagy fordulata után kivált a konvojból. A távolság rohamosan nőtt a TL 90-es fotonhajó és a többi négy csillaghajó félköre közt.

– Dan megőrült! – kiáltotta Ren.

Vun fölszólt Pilnek a rádiófülkébe, kérjen magyarázatot Dantól. Hallották is Pil éles hangját.

– Halló, TL 90-es! Azonnal jelentést, mi történt? Miért indulnak visszafelé? Jelentést kér Vun parancsnok! Halló, TL 90-es!

Pil háromszor ismételte meg a követelő kérést, de nem kapott feleletet. Dan hajója fölvette a ráparancsolt CC 4-es sebességet, de éppen ezzel a gyorsasággal húzott el tőlük.

– Elveszítettünk egy hajót? – döbbent meg Ren.

Vun arca elsötétült. Fölrohant a rádiófülkébe, egy mozdulattal ott is beigazította a figyelőtükröt. Új parancsa már fenyegetett.

– Halló! Minden fotonhajónak Vun parancsnok! Azonnal forduljanak! A TL 90-es hajót bekeríteni, sebesség CC 4 és fél! Vun parancsnok.

– Vettük! Vettük! Indulunk!

A vezérhajó elsőnek tette meg a kanyarodást, visszafordult. Vele tartott a többi három hajó is. Eszeveszett suhanás következett.

A parancsnok egyre adatta a megállást követelő parancsot a TL 90-es számára, de az rá se hederített. Csak rohant visszafelé. A négy üldöző azonban lassanként behozta Dan csillaghajójának az előnyét. A menekülő hajót megzavarta, hogy átrohanó meteoráramba került, gépei folytonos lebukásokkal és oldalazó kitérésekkel védték ki az összeütközéseket.

Amikor már Vun hajói majdnem egy vonalban suhantak a TL 90-es körül, Vun újabb kísérletet tett.

– Halló! Itt a TL 92-es vezérhajó. Vun parancsa: azonnal lassítson a TL 90-es! Halló, TL 90-es! Lassíts CC 2-re!

Végre megszólalt Dan hajójának a rádiója is. Választ kaptak.

Muzsikáló, kellemes női hang. Hová lett Dan? Mi történhetett a hajóján?

– Halló, itt a TL 90-es. Nem lassítunk. Hazamegyünk! Nem őrültünk meg, hogy elvesszünk a Nappal! Ne is kísérletezzetek, meg sem állunk a Viráig!

– Ki beszél?

Sokáig tartott a hallgatás, aztán fölcsendült a hang.

– Itt Etu beszél, a hajó új parancsnoka. Maradjatok el, mert mi is tudunk CC 4 és félre gyorsítani! Ismétlem, hazamegyünk!

Vun hangja egyszerre puha lett és behízelgő.

– Hazamentek? De – hol van az a haza?

– A Virára megyünk! Ahonnan eljöttünk egy eszeveszett pillanatban!

– Etu csillagásznő! Itt Vun beszél. Azonnal jelentést adok a Virára a szökésedről, ez jóval megelőz benneteket. Bizonyos, hogy várni fognak a Virán. De mondhatom, rettentő lesz számodra ez a hazaérkezés! Darabokra szednek benneteket. Tudjátok, mi a büntetés, ha lázadás történik egy csillaghajón!

Újra hosszabb csönd. Majd később:

– Jó, köszönöm a figyelmeztetést. De mi máshová is elérhetünk, nem csak a Virára! És mindenütt jobb lesz, mint a Nap tűzörvényeiben. Mi kiválaszthatunk más bolygót is!

– A jelentésemet megkapja mind a tizennyolc bolygó, Etu! Nincs helyetek az emberek között!

Odaátról nem feleltek mindjárt. Vun nem várt sokáig.

– Halló! TL 83, TL 85, TL 89! Vun parancsa: előkészíteni az ultrahangvetőket! Teljes tűzkészültség! Vun parancsnok.

Etu válasza mintha már nem lett volna olyan könnyed és fölényes, mint eddig volt.

– Meg akarjátok semmisíteni a hajónkat, Vun? Ezt nem tehetitek!

A fotonhajók sorra jelentették, hogy vették és teljesítették Vun parancsát, készek a tüzelésre. A négy hajó már szinte körbevette a lázadó csillaghajót, így suhantak egy ideig együtt az űr feketeségében. Megint Vun hangja csattant föl:

– A Vira-konvojnak, Vun. Ha a TL 90 gyorsít, azonnal megindítani az ultrahangsugarakat! Cél: a lázadó hajó!

Etu dühösen kiáltott vissza.

– Nekünk is vannak ultrahangvetőink, Vun! Védekezhetünk!

– Nem lesz rá időtök. És ha elvész veletek együtt még két hajóm, akkor is összezúzunk benneteket! A Vira becsületét hoztuk magunkkal, nem tűrhetjük, hogy szégyent hozzatok rá! Vun parancsnok szól hozzád, Etu! Térj észre! Mi történt Dannal?

– Él. Ne féltsd, semmi baja. De velünk pusztul, ha tüzeltek! Ellenállunk, Vun. Ha te is így akarod.

Itt hirtelen megszakadt Etu hangja. Mintha valami hiba történt volna a rádióleadásában.

A lázadó fotonhajó nem gyorsított, de nem is haladt lassabban. Vun hajói hozzáigazították a sebességüket, kísérték. Ultrahangvetőik komoran meredtek Dan hajója felé, de Vun nem adott parancsot a tüzelés megkezdésére. Vun hallgatott. Senki sem sejtette, mire vár?

Izgalmas csendben teltek a másodpercek. Ren nagyon ügyelt mindenre a képtükörben. Látta, hogy a TL 90-es nem csúszhat ki semmiképpen közülük, nem menekülhet. Nem lesz újabb hajsza az űrben. Az összecsapásban kétségtelenül elveszhet egy vagy kettő Vun hajói közül is, amíg szétroncsolják Etu fotonhajóját!

Már szinte remegett a türelmetlenségtől. Ő bizony már megindította volna a csillagvilág legelső űrütközetét! A hajókon csaknem mindenki a vetítőtükrökre bámult – senki sem tudhatta, mikor omlik szét alatta és körötte az addig annyira biztonságosnak hitt csillaghajó!

Váltásra kondultak a harangok, de senki sem mozdult a helyéről.

– Az az átkozott számlálógép! – gondolta Ren. – Az okozhatott minden bajt, az riaszthatta meg szörnyűséges, bizonytalanságba taszító hírével Dan hajójának az embereit! Ezek nyilván tudomásul vették, hogy túl vannak a Naprobbanás előre kiszámított időpontján, de a hibalehetőségek figyelembevételével csak oda jutottak ki, hogy ezek szerint minden pillanatban bekövetkezhetik a nagy fellobbanás! A WA 33-as csillag nóvavetítése aztán teljessé tehette a pánikhangulatot. Elég különös, hogy egy majdnem négyszáz év előtti kozmikus katasztrófának ilyen hatása lehet.

Dant eddig ő is úgy ismerte, mint a világűr egyik legjobb, legerélyesebb hajósát. Hogyan csúszhatott ki a kezéből a vezetés? Méghozzá egy csillagászlány kezébe?

Töprengését kemény, érces hang zavarta meg. A TL 90-es fotonhajó megszólalt!

– Halló, itt Dan beszél. A TL 90-es csillaghajó vezetését újra átvettem. Várom Vun parancsait!

Vun egyszerre föllélegzett. Megismerte a hangot, ez csakugyan Dan!

– Hallottam, Vun. Parancs: előkészíteni a TL 90-est űrcsónak fogadására. Lassíts CC 2-re!

– Vettem, Dan. Előkészítés megtörténik. A jelentést a történtekről később polikánszalagon átadom. Dan.

A körbevett hajó lassított, vele tartottak az üldözők is.

Hát, sikerült!

Vun megjelent a vezérlőteremben, nagy pohár frissítőt hajtott föl, és Ren nagy álmélkodására még szíverősítő golyócskákért is nyúlt. Idegrázó volt ez az utolsó várakozás – hátha nem válik be a számítása? Hátha Etu a végletekig viszi a dolgot, talán elsőnek indítja meg az ultrahangvetőit? Így sem bizonyos még, hogy minden rendben van!

– Ren. Lehet, hogy csapdába csalnak odaát, mindenre fel kell készülnünk. Átmegyek Dan hajójára, addig átadom neked a vezérhajó és az egész konvoj vezetését. Ha még kirobban a TL 90-esen valami, utolsó parancsom, hogy tüzeltess irgalmatlanul! Velem ne törődjetek, ha ottveszek is velük! Nem tudom, mi történhetett ott, el sem tudom képzelni. De meg kell vizsgálnom. A Földről van szó, a segítséget váró emberekről, meg a Vira becsületéről! Végső esetben te vezeted majd a megmaradt hajókat a Földre, fölveszed a menekülőket, és azonnal visszafordultok.

– De, Vun parancsnok!

– Vállalom a felelősséget azért, amit tettem, és amit neked tenned kell! A Vira konvojában nem lehetnek szökevények a közösség kötelezettségei alól! Indítom az űrcsónakot. Találkozunk, Ren!

– Nem, nem, Vun! Neked végig kell vezetned a Vira hajóit, neked itt kell maradnod! Nemcsak magadat kockáztatod, hanem az egész utat, a mentést is! Engem küldj át Dan hajójára! Bízzál bennem és hidd el, én éppúgy cselekszem majd ott, ahogy te tennél. Gondold meg, ha valami bajod történik, talán az egész konvoj széthull! Nem engedhetem meg, hogy te indulj!

Meghökkenve vette észre, hogy életében először visszategezte nagy izgalmában a parancsnokot! Vun elgondolkozott, már habozott.

– Lehet, igazad van, Ren. Nagyon sajnállak, hogy most útnak engedlek a magad kívánsága szerint. De – én is irgalmatlanul tüzeltetek, ha másként nem megy. És akkor te…

Ren vállára tette a kezét, de az letolta a széles tenyeret.

– Vun parancsnok, ne sápítozzunk. Indulok. Két embert kérek magam mellé az űrcsónakra.

Vun felsóhajtott.

– Rettentő ez a kényszerűség! Eredj hát! Hallgasd meg, mi történt ott. Etut fogd el és hozd át. A cinkosait Danra bízom. Senkit se büntess egyelőre, bízom benned. Indulj!

Lecsöngetett az űrcsónakosztályra.

Ren kifutott a vezérlőteremből, semmiképpen sem engedhette meg, hogy Vun veszedelembe kerüljön Dan hajóján! Odaérve ő majd meglátja, mit kell cselekednie. Nem ismerte Etut, egyetlenegyszer látta az indulás előtt, csak lángoló, bronzvörös hajára emlékezett.

Yunt intette maga mellé az űrcsónakba, és Tob lett a gépek kezelője. Ezekkel már nem egyszer dolgozott együtt, hidegvérű, nyugodt és elszánt fiatalok. A 2-es számú űrcsónakot választotta, azon ultrahangsugárzó is volt. Ki tudhatja, nem lesz-e szükségük rá? Etu valami csapdát is előkészíthetett számukra, hogy Vunt a hajójára csalja. Ő is fölismerte Dan hangját, de talán kényszerítették rá, mit mondjon bele a rádióba.

Az űrcsónak kiröppent a parancsnoki hajó aljából. Ren maga állott a vezérlőtáblához, intézte a kapcsolásokat. Egyenest a TL 90-es felé vette az utat. Könnyedén csúszott be a csónak Dan hajójának megnyíló előrészébe, majd kis remegés után megállt. Ren fölnyitotta az ajtót, kiugrott. Társainak intett, maradjanak még a helyükön, és bármely pillanatban legyenek útra készen.

Kissé zavart képű, ismeretlen emberek fogadták, a fölvezető lépcsőzetre mutattak minden jelentéstétel nélkül.

– Ren másodparancsnok – mutatkozott be.

– Vél, vegyészmérnök – hajolt meg az egyik nyugtalan tekintetű fiatalember a lépcsők tetején. – Dan parancsnok már várja önt.

Dan a parancsnoki fülkében fogadta Rent, összeölelkeztek. A sovány arcú, hosszú termetű parancsnok elveszítette a jobb karját egy csillagúton, amikor meg kellett mentenie egy bajba került űrcsónakját. De jól bánt tökéletes műkarjával, töltött Rennek a frissítőből és leülésre intett.

– Rettentően szégyenlem magam – kezdte a tarkóját simogatva. – De higgyék meg, semmiféle gyanús dolgot nem vehettem észre. Etu, a csillagászlány, még kedvesebbnek és szolgálatokra készebbnek mutatkozott az úton, mint bármikor a Virán. Pedig biztosra veszem, már előbb megbeszélte a terveit azokkal, akiket elkápráztatott, vagy akiket sikerült megrémítenie a Nap-robbanással.

– Hányan tartottak vele?

– Aránylag kevesen. Amint utólag megállapíthattam, a tizenhat emberemből mindössze hatan. Közülük hárman tűzön-vízen keresztül követték volna Etut. A személyzetből négyen végig hűek maradtak hozzám, sőt elfogatásom után is ellenálltak. Ezt onnan tudom, hogy ezt a négy embert később nekünk kellett kiszabadítanunk, éppúgy foglyok voltak, mint én. Két ember ingadozott, bár ezek is szívesen indultak volna vissza a Virára. A többiek? Ez a legfurcsább! Nem mertek állást foglalni, a döntő pillanatban képtelenek voltak a cselekvésre, így történhetett.

– Önnel mit tettek?

– Etu fontos csillagászati közlést ígért, és ezzel becsalt a csillagászati szobába, a műszerei, távcsövei és a gépei közé. Leültetett, s a gépekkel, térképekkel és ívekkel teli másik asztalhoz indult az ajtó mellett. Én vártam a rendkívül érdekesnek mondott új megfigyelését, de Etu hirtelen kiugrott az ajtón és kívülről rám csukta a csappantót. Fogoly lettem egy pillanat alatt, és megértettem, hogy nem szabadulhatok, ismertem az ajtónak a biztonsági szerkezetét, meg az anyagát is. Kitörhetetlen! Tehetetlenül vártam, mi lesz? Abból a szobából nem juthattam ki semerre, jelt sem adhattam. A lehallgató nyitva maradt, hallhattam Vun és Etu szóváltását. Mondhatom, kínos percek voltak!

– Elképzelem.

– Etu példátlan rendetlenségben tartotta a szobáját, szerintem a legfinomabb spektrálgépen lógott a harisnyája is. Én Etut ismeretlenül sohasem vettem volna a hajómra, sajnos, nem én válogattam össze a személyzetet.

– A rádiós?

– Mint kiderült, rajongó híve Etunak. Etu, ez a vörös hajú, fekete szemű, fiatal nő tele lobbanékonysággal és szenvedéllyel, az első találkozásunk alatt már furcsállottam, ilyesmi nem volt sűrűn a hajók környezetében. De a szakmájában elsőrangúnak bizonyult, nem lehetett kifogásom ellene. Ő maga nem hajlik semmiféle könnyed szerelmeskedésre, de hallatlanul erős nemi vonzása van, a hangja is megvesztegető. Mondom, nem rokonszenveztem vele, nagyon ügyeltem rá, bár nem volt vele semmi baj a lázadásig. Már kinyomoztam, hogy Csul, a rádiós, Gisz, a gépkezelő, meg Hel, az atomfizikus voltak elszánt segítőtársai. Mind rajongtak érte, vakon követték.

– Hogyan sikerült négyüknek tizenkettő ellen?

– Azonnal lezárták a vezérlőtermet, és hatalmukba kerítették a hajót. A tétovázókból Etu hatására mindjárt még hárman csatlakoztak hozzájuk, amikor megtudták, hogy a hazatérésért folyik a küzdelem. Etun kívül még két nő van a hajón, azok csak siránkoztak, a többi meg egyáltalán nem mozdult, amikor az én négy emberemet egyenként lefogták. A történteket azután már tudják. Nagyon örülök, hogy Vun fenyegetése kikényszerítette a fordulatot, bár én az ő helyében nem kockáztattam volna annyit. Hamarabb használtam volna az ultrahangvetőket!

– Hogyan szabadult?

– Mint hallottam, Vun határozottsága megtette a hatását. A három eszeveszett rajongón kívül a többiek megijedtek a világ első űrütközetétől, ahol csak elveszniök lehetett volna. Meghökkentette őket az a bizonyosság is, hogy nincs hová menniök a világűrben, mindenütt felelősségre vonás várja őket. Kavarodás támadt, és Kir, a másodnavigátor kiszabadította az én négy emberemet. Etut és három testőrét beszorították a vezérlőterembe, végül engem is megtaláltak és kimentettek. Kir kitűnő öklözőnek bizonyult! Kinyithatták végre kívülről az ajtómat, és egyszerre megszűnt minden ellenállás, rend lett. Etu három híve fogoly.

– És Etu?

– Eléggé sajnálom, de a nagy zavarban eltűnt, a vezérlőteremből sokfelé el lehet menekülni. Már kerestetem, majd előhozzák. Végig kell kutatnunk érte az egész hajót, mind a nyolc fedélzetet. Ez bizony jó időbe kerül.

– Meg kell kerítenünk, őt magammal kell vinnem Vun elé. A többieket önre bízza a parancsnok.

– Helyes. Szeretném, ha Etu hamarosan meglenne, Ren. És átadhatnám magának. Mert ha itt marad egy kis ideig, nem állok jót magamért. Megszorítanám a nyakát az ép kezemmel, ha még olyan szép is!

– Hát szép?

– Nem tudom, azt mondják. Rám nemigen hatnak a nők. De amit Eturól hallottam! Mondom, ha magának vagyok, inkább mást küldenék az elfogatására. Az ilyen fiatalok, mint maga, nagyon fogékonyak az Etu-féle hatásokra!

– Engem ne féltsen az ilyesmiktől!

Összerezzent egy kicsit, Abi jutott az eszébe. De hát Etu mégsem Abi! És lám, már alig-alig tudja fölidézni maga elé Abi arcát, kecses kis alakját, a hangjára sem emlékszik már. Nem is hitte volna, hogy ilyen hamar elmosódnak az emlékek!

Csendülés hangzott föl, egy keskeny vápán éles kék fény futott föl. Dan meglepetve ugrott egy tölcsérhez, és hátraszólt Rennek.

– Az űrcsónakház jelez – hajolt le a tölcsér szájához. Pillanatnyi hallgatás után szinte magánkívül kiáltott le. – Zárjátok el az útját! Kikapcsolni a nagy kapu villanyáramát! Ki ne engedjétek! Késő? Hogyhogy késő?

Ren fölugrott.

– Újabb fordulat? – pillantott Dan fölháborodott arcába.

Dan a tölcsérre vágta a csappantyút és hátrafordult. Megnyitotta a nagy vetítőtükröt, felelet helyett rámutatott.

A TL 90-es csillaghajó mögül apró fény távolodott. Űrcsónak! Ren alig akart hinni első gondolatának. Etu? De hová akar menekülni? Űrcsónakkal!

Őrült az a nő! Nincs az az űrcsónak, amely elérhetne a legközelebbi bolygóig sem, ez az út a biztos halál!

11.

Aki eléri a fénysebességet

Ren most egyetlen szó nélkül megértett mindent. A vakmerő Etu bujkálás és menekülés közben besurrant a hajó egyik űrcsónakjába, bekapcsolva a csónakház hátsó kapujának megnyitó villanyáramát. Mire fölfigyeltek rá, már kiröppent a világűrbe!

Első megdöbbenése után Ren lerohant a lépcsőkig. Neki parancsa volt rá, hogy Etut Vun elé vigye. A 2-es számú parancsnoki űrcsónak még ott állt mozdulatlanul két emberével, de Ren utasítása szerint útra készen. Ren beugrott a megnyíló ajtón, kiintett a kapu megnyitásáért, és elkapta a rakéták indítókarját.

Az újból szétcsapódó kapun át az ő űrcsónakja is kivillant Etu nyomában. Bosszankodó sértődöttséget érzett.

Dant talán vezethette ez a vörös hajú lány az orránál fogva, de őt? El kell fognia minden áron! Etu tulajdonképpen a halálba rohan, ha egy lépést nem tesznek utána, akkor is! De miért? Ren nem értette ezt az ismeretlen leányt, hacsak nem tételez föl Etu rossz tulajdonságai között olyanokat is, aminőket a Virán már régen nem ismernek.

A féktelen hatalomvágy! Makacsság és mindent kockáztatás önző érdekért! Semmi önbírálat! Elveszítése az ember legnagyobb és legszentebb új tulajdonságának, a közösségi érzetnek! Melyik dolgozott benne? Vagy mind? És ezek a lappangó ókori bűnök most egyszerre robbantak ki benne ezen az idegborzoló úton?

Hátrapillantott, két emberének az arcába látott. Jól választott – gondolta. Ezek csöndes nyugalommal végezték a dolgokat a gépeik mellett, mintha valami sétaútra mennének a Vira tengerei fölött egy szárnyashajócskán.

– A sebességünk CC 3. Nem elég – állapította meg.

Etu csónakjának hátsó fotoncsóvái meg-meglobbantak nagy távolságban a csillagok között. Már észrevehette, hogy üldözik. Ren gyorsított. Valami kóbor villogás bántotta a szemét. Nem ér rá most megvizsgálni, honnan eredhet az a nyugtalanító fény. Fölkapott egyet az asztalkán heverő új szemvédők közül, fölerősítette, így már nyugodtabban látott. De újabb bosszúság érte, ez a szemvédő nagyon erős volt, pedig ide sokkal enyhébb védelem is elég lenne. Mindegy, nem cserélt, az is újabb időveszteség lenne.

Etu csónakja nem lehetett rendben, a fotoncsóvák szokatlanul nagy lobbanásokkal árulták el a száguldását. Csillaghajóval természetesen sokkal könnyebben érhették volna el Etut, de Ren nem válogathatott. Különben is, a hajókon nem volt fogószerkezet, nem tudták volna elkapni a menekülő űrcsónakot. A 2-es csónak markolószerkezete elbánt volna vele, ha utoléri. Bár Dan legszívesebben elgázolta volna Etu csónakját a fotonhajójával!

– CC 4 – olvasta a sebességmérőn.

Egyre közelebb ért Etuhoz, már megszólaltatta a rádiót is. Valamit mégiscsak felelni fog!

– Etu, megálljon! Hová rohan? Így elpusztul! Semmi rossz nem éri magát. Lassítson! Vun elé viszem, egyenest a parancsnoki hajóra. Maga ismeri Vunt!

Már egészen a közelében járt, semmi válasz! És ekkor Etu űrcsónakja megugrott, a gyorsítás olyan váratlan volt, hogy Ren egyszerre csaknem elvesztette a távolban! Még mindig hallgatás! Ren fogcsikorgatva kapcsolt a CC 4 és fél sebességre.

– Mi van még hátra? A CC 5 gyorsaság, a legnagyobb, ami még a katasztrófahatár alatt van! – mormogta dühösen. – Gyerünk hát a CC 5-tel!

– Etu! Álljon meg! Etu! Legalább feleljen!

Felelt is végre, de hogy? Ren csónakja már majdnem beérte, erre Etu újból fokozta az iramot. Lehet, hogy nem is hallotta az adását? Talán ott áll a géptábla mögött, a szemét nyilván ő sem veszi le a vetítőtükörről, amelyet hátrafordított. Talán remeg a félelemtől, talán a vérserkedésig összeszorítja az ajkát? Egy bizonyos, tovább erősíti a csónak sebességét! Megint távolodtak, és Ren elcsüggedt.

CC 5-nél nem akart nagyobb gyorsaságot, ez végzetes kockázat! Nemcsak róla van szó, hanem két emberének az élete is tőle függ, meg a csónak épsége is. Elkapta karját a fordítóról. És látta, hogy Etu űrcsónakja még sebesebben suhan, már szinte elvész a csillagok sziporkái között! Ez már a fénysebesség?

Hiába, vissza kell fordulnia!

Ren keze dühösen fordított egyet a kormányszerkezeten, hogy a csónakja visszakanyarodjon. De még fél fordulatot is alig tett a csónak, amikor a szeméhez kellett kapnia. Szinte hasztalanul volt rajta a legerősebb fényvédő.

Egy pillanatra mintha az irdatlan távolságban Etu űrcsónakja óriási arányú sötét testté válna. Mintha robbanásszerűen növekednék elképzelhetetlen gyorsasággal, és eltakarná a csillagokat ott elöl! Aztán ibolyafényű, szörnyűséges lobbanás!

Éles fájdalom hasított a szemébe, alig bírta befejezni a teljes, gyors fordulást visszafelé.

Különös halál! A lány, aki fénnyé vált a csillagok között!

Futott a könny a szeméből. Mi lett volna belőle, ha nincs rajta az a védőálarc! Etu nyilván talán egész a fénysebességig erőszakolta az iramot, és ez… Alig bírta kidadogni:

– Tob! Vegyétek át a gép kezelését tőlem! A szemem…

Tob melléje ugrott, ő meg hátratántorodott. Borogatást csavart a szemére, elhanyatlott az ülésen. A villanás fájdalma lassan-lassan szűnt, arcizmai rendbe jöttek. Már úgy érezte, mégse lesz baj. Rendelkezett.

– Lassíts CC 3-ig. Visszamegyünk Vun hajójára, majd onnan… Dan várhat. Mi van a hátsó vetítőtükörben?

– Itt? Semmit se látni, csak a csillagokat – jelentette Tob.

Így gondolta Ren is. Etu megsemmisült a csónakjával együtt, abban a gyorsaságban minden anyagnak fénnyé kellett válnia, egyetlen lobbanássá. Az ember régen kiszámolta ezt és sejtette, de nem kísérletezte ki még, nem is tehette!

Mikor elérték Vun hajóját, Ren szeme már nem fájt, mindössze a könnyei szivárogtak még. Ira mindjárt kezelésbe vette, mialatt Vun előttük ült, és hallgatta a jelentést a történtekről.

– Rendben van, Ren, megtetted, amit lehetett. Azt hiszem, nagy leckét kaptak azok, akik lázadásra, meg visszafordulásra hajlamosak. Szeretném, ha a Virára való visszaérkezésünkig egy szó sem esnék a dologról. A többi Dan dolga. Ahogy ismerem, újra munkába állítja a lázadóit – legfeljebb jobban ügyel. Új csillagászt küldök a hajójára, van tartalékunk. Ira, mi van Ren szemével?

– A fényvédő kitűnőnek bizonyult, holnapra Rennek semmi baja. És bevallom, én is alávetném magam ilyen múló kis fájdalomnak és zavarnak, ha azt láthattam volna, amit ő látott!

Az öt fotonhajó fölvette a megszokott nagy ívalakzatot és a CC 4-es gyorsaságot, úgy indult tovább a Naprendszer felé. Vun későbbre halasztotta a jelentést a Vira számára, nem sürgős a dolog! Sok minden történik az ilyen csillagúton, de a célt el kell érni!

A TL 90-esről nagyon jól láttak mindent, Ren vad üldöző útját, aztán a megszökött űrcsónak pusztulását.

Dan parancsnok megnyitotta Etu kis csillagászfülkéjét, újra belépett oda, ahol nemrég olyan különös módon esett fogságba. Kíváncsi lett arra a különös lányra. Megnyomta a villanygombot, körülnézett.

Könnyű, finom illat lebegett a fülkében, ez még megmaradt a lány után. Izgató, kellemes ízű lett tőle a levegő. Különben az egész berendezés egyáltalán nem volt nőies. Barna, kemény heverő, előtte négyszögű asztal, térképek, oldalt a csillagfigyelő távcsövek kapcsolói. Aztán üveges szekrénykék, pici zenegép. Dan megnézte a zenetekercseket, csupa indulószerű, hatalmasan szárnyaló muzsika, semmi táncszám.

Meglepte, hogy a látszólagos rendetlenségben is milyen tiszták és ápoltak a hatalmas csillagászati műszerek. Egymáson sorakoztak a jelentések tekercsei is, bár néhol színes szalagok bújtak ki közülük. A falon két kép, mind a kettő a Vira tengereiről és mind a kettő viharos, fenyegető hullámokkal.

A csillagászati térképeken Etu néhány vörös bejegyzése. Az asztalka fiókjaiból nem keveredett ki egyetlen levélke sem, pedig Dan főképpen ezektől remélt magyarázatot. Furcsán elmosolyodott arra a gondolatra, hogy ez a ragyogó szépségű lány nem tett el egyetlen szerelmes levelet sem, pedig biztos, hogy sokat kapott. És nem akadt naplója sem, bár a Vira lányai mind gondosan vezették naplóikat!

A kis kézikönyvtárban semmi regényféle, csak néhány útleírás a fotonhajók hőseitől csillagutakról, idegen bolygókról. A ruhás fülkében aztán megütközve pillantott meg egy fekete, kámzsaszerű öltönyt és csillagos, fekete csuklyát. Etun ezeket sohasem látta senki ezen a hajón!

Dan még egyet lélegzett az illatos levegőből, majd lezárta a fülke ajtaját. Elgondolkozott. Tudta, hogy ennek a lánynak nem volt családja, apja a QE 16-os fotonhajó katasztrófájánál veszett el, anyja pedig, híres szépasszony a Virán, sport közben fulladt a tengerbe. Mégis különös, hogy Etu róluk sem tartott meg semmi emléket.

Vagy a Virán hagyott mindent, ami kedves volt neki? Rideg lélek lehetett, mégis romantikus. Az ördög igazodik el az asszonyféléken!

Holnap átveszi a fülkét Vin, az új csillagász. A bódító illat elsuhan örökre, de legalább férfias rend lesz a műszerek között.

Négy nap telt el.

Dan befejezte hajóján a nagy vizsgálatokat a lázadás előkészítéséről és a történtekről. Mint parancsnoknak, neki kellett volna ítélkeznie a bűnösök felett, de ő a Vira szokásai szerint összehívta a fotonhajó társadalmi bíróságát.

Mikor benyitott a nagy vezérlőterembe, már együtt üldögélt hat férfi és két nő a nagy asztalnál. A három vádlott külön kuporgott a falak melletti székeken. A kihallgatások alatt a hajó gépeit a konvojból odakért más szakértők kezelték. Elsőnek Csult intették az asztalhoz, a rádióst.

A nyurga, sápadt fiatalember nagyon zavartnak látszott, a szeme nyugtalanul rebbent ide-oda, keze folyton a ruhája hajtókáját simogatta. Később a könyökét kezdte babrálni, a hangja színtelen, tompa.

– Nagyon restellem magam – kezdte. – Minden büntetést megérdemlek, és felkészültem a Kék Karanténra is. Csak a munkától ne fosszanak meg, ha lehetséges!

– Erről nincsen szó egyelőre, Csul – nyugtatta meg Dan. – Mondja, szerelmes volt maga Etuba?

– Ki nem volt belé szerelmes? – álmélkodott a fiatalember.

Valaki fölkaccant a bírák közül, az egész terem mintha elmosolyodott volna.

– Szóval: igen. Csak ez vitte arra, hogy melléállt?

– Tudom, mentségem lenne, ha csak ez. De nem így volt, Dan parancsnok. Etu kínos részletességgel ismertette velünk, mi vár ránk a Földön a Nap-robbanáskor. Csak félig hallottam, miről beszél, nagyon szerettem a hangját, a szemét nézegettem, amíg beszélt. Hivatkozott a Bola adására is. Bevallom, én még szerettem volna élni egy darabig, és nézegetni Etut.

– Megbeszéltek valami időpontot a lázadásra?

– Nem. De erre nem is volt szükség. Etu tudta, hogy minket egyetlen szavával bármire rávehet. A hajó többi embereitől nem kellett tartanunk, ők is aggódtak a Föld veszedelmei miatt, és úgy láttuk, nem avatkoznának a dolgok folyásába. Etu mindjárt mondta, ezeknek egészen mindegy, mi lesz, ha nem felelősek érte. Sőt, mintha jó szemmel nézték volna a készülődésünket. Mókás kérdéseinkre szinte mind kijelentették, bárcsak visszafordulna Vun, mielőtt rájuk zúdul a jóvátehetetlen! Magam is meglepődtem, amikor aztán ezek közül a se hideg, se meleg emberek közül még három mellénk állt – igaz, hogy akkor már elfogtuk a parancsnokot.

– Talán az ön felelőssége a legnagyobb – figyelmeztette Dan. – Az ön kezelésében volt a rádió, jókor értesíthette volna a bajról a vezérhajót, és bezárkózva a fülkéjébe ellenállhatott volna, amíg segítség nem érkezik!

– Ez igaz. De tudtam is én gondolkozni, amikor Etu hívott!

– Komolyan kellett harcolniuk?

– Úgy emlékszem, vagy négy ember keményen ellenállt, alig bírtunk velük.

– Előkészítették, hogy én ne léphessek közbe?

– Etu kijelentette, hogy önt saját kezűleg fogja majd el. És egyszerre csakugyan közénk rohant Etu kipirult arccal, ujjongó szemmel. Hogy most már rajtunk a sor, ő megtette a magáét, Dan parancsnok fogoly. Csak a szemünkbe kellett néznie, és mi futottunk, hogy megfékezzük az ön embereit.

– Arra nem gondoltak, hogy miképpen térnek így vissza a Virára? Hogy ott miképpen fogadnak majd egy lázadó fotonhajót?

– Etu egészen újszerűen fogta föl a visszafordulásunkat, és minket is megbarátkoztatott a gondolattal. Etu eleinte csak célozgatott rá, hogy nagy feladat vár erre a hajóra és miránk. Amikor a Vira útnak indította a konvojt, nem volt még olyan közvetlenül fenyegető veszedelem a Naprendszerben. De Etu folyton figyelte a Napot, szerinte ön és Vun hajói a legrosszabbkor érkeznek a Földre, és ott okvetlenül elvesznek anélkül, hogy bármiben és bárkinek segíthetnének! Mi, Dan parancsnok személyzete is úgy járunk, ha meg nem mozdulunk! A Virán aztán nem hősöknek fognak tartani, hanem egyszerűen őrülteknek, akik egy kimutathatóan hibás parancsra gépszerűen belerohantunk a veszedelembe a hajókkal. Etu úgy gondolta, a Virán akkor fognak ünnepelni bennünket, ha most jókor visszafordulunk, s megmentjük a hajónkat is, magunkat is. Az emberi ész hősei leszünk, mert jókor beláttuk a lehetetlent!

Dan ezzel kapott végre valami magyarázatot Etu vakmerő és meggondolatlannak hitt lázadására!

– Etu most halott, amint tudja. Sajnálja?

Csult nem érte váratlanul a kérdés, mégis megtorpant tőle. Lehajtotta a fejét.

– Bevallom, még most is nagyon sajnálom. A képe még mindig ott van a fülkénkben, nem ő adta, mi fényképeztük le nagy titokban. Kiadjam azt az arcképet? Vagy megsemmisítsük?

– Megtarthatják, Csul. Remélem, nemsokára megvigasztalódnak. Maga nagyon fiatal még. Belátja, ugye, hogy viselkedésével borzasztó károkat okozhatott volna? Ha ütközetre kerül a sor, néhány hajónk elpusztulhatott volna. Minket a Vira tanácsa küldött ki, csupa önként jelentkezőt. A Földön talán halálra rémült emberek tízezrei várnak ránk. Egyetlen hajónk elmaradásával talán tízezer embert ítéltünk volna halálra!

Csul már alig állt a lábán.

– Belátom és… én… Nem is tudom már, mit érdemlek, Dan parancsnok.

A parancsnok intésére egy kis gép széket tolt az ingadozó Csul alá. Dan végignézett a bíróság tagjain, majd ismét a rádióshoz fordult.

– Úgy látom, maga már megkapta a büntetését. És ezután számíthatunk magára, Csul? Megbízhatunk magában, ahogy csillagjárók között szükséges?

A fiatalember föl akart ugrani, de nem bírt. Visszarogyott a székre, alig értették a szavát.

– Utolsónak érezném magam, ha nem így lenne! És kérem majd a legveszélyesebb tennivalókat a Földön!

A bíróság tagjai bólintottak, és Dan Helre intett át. Hel a földre nézett. Halántékán őszes a haj, az arcán kezdődő ráncok – már túl van a középkoron. Kérdés nélkül kezdte.

– Mit mondhatok? Azt hiszem, Etu utált. Éreztette is velem nemegyszer. Mégis szerettem. Most is úgy érzem, hogy…

– Most? Amikor Etu már halott?

– Igen. Vele elmentem volna azon az űrcsónakon a halálba, Dan parancsnok.

– És a jövőben, Hel?

– A jövőben is szeretni fogom az emlékét.

– Most mondja meg, megállapodtak-e valami kitűzött időpontban a lázadásra?

– Nem. A véletlen szolgáltatta az alkalmat, és Etu azonnal megragadta ezt az alkalmat. Amíg a hajók lassítottak, aztán elhangzott a parancsszó az új gyorsításra. Etu pillanat alatt kész volt a tervével. Tudta, hogy mi mindent megteszünk érte. A hajók csak a manőverezést figyelték, Etu sejtette, hogy nagyon jelentős időt nyerhet. Különben minden úgy történt, ahogy Csul elmondta.

Dan a szemébe nézett. Fájdalmasan komor volt Hel szürke szeme az őszes pillák között, az arca csupa éles vonás. Igen, ebben a korban már nem követel a szenvedély sem viszonzást, sem bizonyosságot, de égető és sokáig kitart. Hel megdöbbent, amikor meglátta, hogy Dan feléje nyújtja a kezét. Lassan állt föl, habozva nyúlt a parancsnok ujjaihoz. Sokáig tartott a kézfogás.

– Akar még valamit közölni velünk?

– Megvetem magam a történtekért. Az én koromban az ilyen szenvedély még mentség sem lehet. Az bizonyos, bármi legyen is a büntetésem, a közösségünk minden parancsát teljesíteni fogom. Etu halott. Különben tán nem is lehetnék önmagamról ennyire bizonyos.

A bíróság tagjainak most sem volt más véleménye, mint Dannak.

Gisz, a gépkezelő, hirtelen vágott be, nem is várt a sorára.

Izmos, széles vállú fickó, az arca durvább, mint általában a virabelieké. De a haja gondosan igazított, a ruhája szinte tüntetően elegáns. A hangja rekedt.

– Én következek, ugye? Hát, Dan parancsnok, megérdemlem, hogy kilógassanak az egyik fotonhajóról és úgy hagyjanak az egész úton! Hát igaz, nekem is tetszett Etu. Ólálkodtam körülötte, egyszer meg is pofozott. De hát őrültek voltunk, kérem, úgy mászkáltunk mellette, mint a kotrógépek a bányaszáj körül! Megmondom, én bizony nem is töprenkedtem azon, mi lesz velünk, ha visszaérkezünk a Virára csak úgy, magányosan. Etu dobott egy-két jó szót nekünk azokban a napokban, és…

– És ha még élne Etu most?

– Hát nincs az a villanytus, kérem, ami jobban észre téríthetne, mint az, ami történt! Én, kérem, kívántam azt a lányt, lehet, hogy aztán otthagytam volna. Ha mellette jártam, mindig felforrt valami bennem. Néha még elképzelem magamnak, ennyi az egész. Tegnap is, mintha láttam volna megint abban a benyílóban. De amit mondtam neki, annak nem nagyon örülne, ha élne. Belerántott a legnagyobb piszokba – elárultam érte a társaimat!

– Sajnálja Etut?

Gisz vastag ökle a magasba emelkedett.

– Én? Gyűlölöm, kérem. Ha maguk meggondolják magukat, és visszafordulnak a dolguk végezte nélkül a Virára, engem tegyenek ki egy űrcsónakba és indítsanak egyedül a Föld felé! Én segíteni akartam, ezért indultam el. És segíteni akarok most is, a Földre akarok jutni!

Fölvetette a fejét.

– Azért ez valahogy nincs jól, hogy az ember még most is így beleeshet a szenvedélyeibe, Dan parancsnok!

Dan kezet fogott mind a három lázadóval, fölállt.

Ekkor azonban fölemelkedett a bíróság tagjai közül Gon, egy kövérkés, nyugodt tekintetű, középkorú férfi. Meg sem állott a vádlottak helyéig, ott visszafordult.

– Dan parancsnok, én nem is értem, hogyan vezényelhetett ki éppen minket az ítélkező bíróság tagjainak? Nekünk itt lenne a helyünk valamennyiünknek a vádlottak padján! Mi, a tétovázók, higgye meg, nagyon érezzük a felelősségünket, szólnunk kell róla. Arról, amit nem tettünk, de kellett volna tennünk. Hiszen mi vagyunk azok, akik tétlenségünkkel lehetővé tettük a TL 90-es fotonhajó lázadását!

Többen is odaálltak most Gon mellé, kissé nyugtalan szégyenkezéssel. Dan végignézett rajtuk, bólogatott a fejével, mosolygott.

– Mi még a mondanivalójuk?

– Nem bíztak meg azzal, hogy a nevükben is szóljak – vonogatta Gon a vállát. – De ismerem a szemüket. Ezek a szemek azok, amelyek nem akartak vállalni semmi felelősséget. Én is, én is… Engedje meg hát, hogy a tétlenek nevében szóljak, mindnyájunk nevében. Mi nem riadtunk meg a közeledő Föld veszedelmeitől, hiszen tudtuk az indulás óta, hogy nincs biztonságban az életünk. De nem akartunk odaállni sem Dan parancsnok határozottsága, sem Etu lázadása mellé. Borzasztó lehetett volna az eredmény, most már belátjuk. Valahová tartozni kell, Dan parancsnok, színt vallani! Elmulasztottuk. Utoljára történt, ezt ígérhetjük!

– Egyáltalán nem gondolkoztak valami határozott állásfoglaláson?

– De igen, beszélgettünk is róla. Mégis, meg akartuk várni, mi lesz a végén? Szégyenkeztünk talán, mikor visszafelé indult a hajónk – mégsem cselekedtünk! Mondhatom, most éppoly bűnöseknek érezzük magunkat, mint azok, akik nyíltan Etu mellé álltak.

Dan körüljártatta a szemét az embereken.

– Egyetértenek Gonnal valamennyien?

– Igen! Teljesen! – hangzott mindenfelől a felszabadult kiáltás.

– A jövőben tudják majd, hol a helyük. Igen, csillaghajós társaim, itt, a világűrben nincs helye a tétovázásnak, dönteni kell és mindig cselekedni! És ezek után – megyünk tovább! Nyugodtak lehetnek, nincs visszafordulás. Kérem, ne maradjon semmi rossz érzés köztünk – újra megtaláltuk egymást.

Sorra Dan elé léptek, kézfogásra. A kézszorításuk szégyenkező volt, de határozott és kemény. Uva, a kövérkés másodnavigátor-lány el is pityeredett meghatottságában, de aztán rámosolygott Danra, és kimenet sűrűn igazgatta lombos, fekete haját.

Ona, a csillagászlány, még aznap jelentette Vunnak, hogy üldözés közben eltértek az útiránytól. A haladási íven igazítani kellett, dolgoztak a számítógépek. Az öt hajó nemsokára megkapta a hibátlan új útirányt. Ona még valamit súgott.

– Véletlenül végig lefényképeztem a lázadást, parancsnok, pedig csak a manővert akartam lekapni. Talán érdekes lesz Etu űrcsónakjának megsemmisülése a fény sebességében!

Vun átvette a fényképszalagot és a jelentések páncélszekrényébe zárta.

12.

A Naprendszer határán

Egy héttel később Pil megint a rádiófülkébe kérette Vun parancsnokot.

– A Föld! – kiáltotta, amikor Vun belépett.

Hát mégis megszólalt annyi hiábavaló, feszült várakozás és olyan nagy idő múltán? Vunnak már aggodalmai voltak, többször is átnézte a Föld első üzenetét ellenőrző vizsgálatokat, hátha nem is a Földről érkezett az a különös rádiógram? De már a Vira tanácsa is rendben levőnek találta a dolgot, egyezett az idő is, irány is.

Hallgatták a jelzésekből szavakra áttett adást. Igen gyönge volt, de tisztán vehették.

– Mindenkihez! Mindenkihez!

Segítsetek, ha még van a csillagvilágban könyörülő ember! Az utolsó magenergiánkkal kiáltunk hozzátok! A Nap robbanás előtt áll, elveszünk, ha jókor ide nem érkeztek! Segítsetek, siessetek! – Itt a Föld, a 116-os űrállomás!

Még kétszer hangzottak el ezek a szavak. Férfi szólt, Vun arra következtetett. A hangszóróra meredt.

– Az ő idejük szerint négy év óta jövünk, és eddig egyetlen hangja sem volt hozzánk a Földnek! Már meg kellett kapniuk a Vira üzenetét és biztatását, de nem feleltek rá, most sem válaszolnak. Furcsa. De hiszen már egészen a közelükben járunk! Közöld velük, Pil. Vagy add ide a készüléket. Majd én.

– Megyünk, Föld! Öt nagy hajó érkezik, megmenekültök! Hallottátok? Itt az öt csillaghajó parancsnoka beszél, útban felétek. Feleljetek!

Fölzaklatva ment ki a fülkéből. Még jó ideig kell várniuk a feleletre, tudta, az ő szavainak oda kell érniük, aztán a válasz is útban lesz feléjük egy ideig, amíg foghatják. De Pil majd ügyel.

Nem értette, miért nem kapta meg a Föld a Vira négy év előtti üzenetét, a fény sebességével érkező közlésnek már jóval előttük meg kellett volna harsannia a Földön. Amit most hallottak, az csak a kétségbeesés sürgetése!

Pár napra rá a gravitonmérők villogni kezdtek. Mindjárt jelzett a többi fotonhajó is. A TL 92-es vezérhajó műszerei ugyanabban a másodpercben már sugározták, hogy hatalmas vonzási mező szélére érkeztek.

Vun és Ren egymásra pillantottak a vezérlőteremben.

– A Naprendszer – mondta Vun halkan. – A csillagtérképek szerint nagy meteoráramlásra és jégövezetre kell vigyázni. Mit szól ehhez Ona és Hil?

A hívásra Ona megjelent.

– Az ívünk jó a közeledésre – bólintott –, már ellenőriztem. Nem a Nap forgási síkján törünk be, ott a legnagyobb a jég és meteoráramlás. Merőlegesen csúszunk be az ekliptikára, a sarkok irányában. És kérem a megígért lassítást is, most már sokat jelentenek a másodpercek is.

Kisietett.

Hilnek nem volt közölnivalója Dan fotonhajójáról. Kettős kattanás. Vun megvilágította a parancsnoki vetítőtáblát. Jobboldalt is, baloldalt is, messze elöl látszott a konvoj szárnya, két-két csillaghajó jelzőfénye. A parancsnok fölvett egy kis ezüstkagylót, beleszólt.

– Rádiófülke? Itt Vun.

– Veszem. Itt Pil, ügyeletes.

– Adja a négy kísérőhajónak: vonalba sorakozni, mögém! Távolság két-két kilométer. Sorrend mögöttem: TL 80, TL 83, TL 89, TL 90. Oldalt vetített jelzőfényeket minden hajón! Vun.

– Adom, Pil.

Igaza lehet Vunnak, gondolta Ren. Most már biztonságosabb, ha egymás mögött hatolnak be az ismeretlen csillagrendszerbe. Nézte a vetítőtükröt. A konvoj nagy karéja lassanként szétszakadt. Egymás után fordultak be a hajók a hosszan elnyúló vonalba, Vun vezérhajója az élen haladt.

A Nap még mindig nagyon távol volt, egészen kis csillagnak látszott. És mintha egyedül úszna a feketeségben! Vun körülnézett.

– Átmegyek a csillagászati fülkébe. Itt most jó ideig nem lesz rám szükség.

Ren visszamaradt a teremben, Vun pedig belépett a titkári szobába. A sarokban álló titkárgépecskén megnyomott egy gombot, fordított egyet egy csavaron, és beleszólt.

– A csillagásznál vagyok. Legfeljebb félóra.

A gép csendült egyet, a parancsnok kiment.

Ona nagy munkában volt, mért, vizsgálgatta a műszereit, jegyezgetett. Alig pillantott föl, csak intett a bal kezével. Vun leült. Itt bizony nem lógott harisnya a színképvevő gépen, kínos rend van és tisztaság.

Ona hátratekintett rá, még csak el se mosolyodott. Bal kezével megfordított egy csapocskát. Vun előtt a fal keretében egyszerre megjelent az űr sötétsége néhány csillaggal. Pontosan a kép közepén egy fényes csillag ragyogott, a parancsnok szó nélkül is megértette, hogy ez már a Nap! Feléje suhannak.

Ona csak úgy mellékesen odabökött a gravitonmérőre.

– Már jelzi, pedig mi még sokáig nem láthatjuk. Itt a Nap első rabszolgája – mondta – a térképem szerint a Carrington-üstökös. Még fénytelen, de ha a Nap közelébe ér, hatalmas csóva úszik utána. Éppen a fordulópontján halad, tizennégyezer esztendő múlva éri el a Napot. Ott megint visszakanyarodik, huszonnyolcezer év a keringési ideje, és rendkívül elnyúlt pályán mozog. De nem ez a legkülsőbb üstökös, csak ezt vettük először észre, ez került az utunkba.

Vun nem sokra becsülte a láthatatlan kis égi vándort, ha megérezték is a tömegét a gravitongépek. A sebessége messze elmaradt a Vira fotonhajói mögött.

– Apróság – jegyezte meg csöndesen.

– Ne higgye! Kiterjedésre az üstökös feje legtöbbször vetekszik a Napéval, ha a tömege messze elmarad is mögötte. Talán találkozunk a Halley-üstökössel nagyobb út után, annak a fejében kilencvenhétezer Vira férne el, vagy ugyanannyi Földgolyó. Sőt vannak üstökösök, amelyek nagysága többszörösen is felülmúlja a Napét. De a sűrűségük? Vannak jegyzeteink arról, hogy sok millió évvel ezelőtt egy nagy üstökös annyira közel surrant el a Naphoz, hogy átvágott a napkoronán, mégsem szakadt szét, és nem is hullt a Napba. Engem különösen azért érdekelnek, mert a Lobé körül nincsenek üstökösök. A kettős csillagok nyilván szét tudják tépni az ilyen különös égi vándorokat.

– És más csillagoknál?

– Valószínű, hogy a magányos csillagok erőterében szintén vannak üstökösök, ahogy vannak meteorok is. A bolygók létére sehol sem lehetnek veszélyesek, annyira ritka az anyaguk.

Még egy kis pályaigazítás, és Vun hajói a Nap-tengely irányában hasítottak bele a Naprendszerbe. A nagy csillagrendszerben azonban a parancsnok rá akart már látni a titokzatos, hallgatag bolygóra, a Földre.

– Mondja, Ona. A bolygók közt hogyan bukkanunk rá éppen a Földre, késedelmek nélkül? Nem lesznek nagyok a távolságok, azt már látom, de minden óra fontos lehet!

– Kiszámítottam, hol csatangol, nincs baj. És ha nem tudjuk is mindjárt megközelíteni, majd utánaeredünk. Mi az ő harminc kilométeres mászása a mi sebességünkhöz képest!

– Gor szólt valami Van Allen-övezetekről is. Kikerülhetjük, de nem hiszem, hogy a mi elhárító és védőberendezésünk ezeknél fenyegetőbb dolgok ellen is tökéletes védelmet nem adnának.

– Ismételten kérem, lassítsunk, parancsnok! Innen a Nap már alig tizenegy óra. És éppen elég, ha huszonnégy óra múlva elérjük a Földet. A vizsgálataimat zavarja ez a gyorsaságunk – idegeskedett Ona.

– Csak azt szeretném még tudni, melyik oldalra térjünk el a Naptól, hogy el ne szalasszuk azt a néma bolygót.

– Mindjárt adom, nyugodtan megvárhatja a vezérlőteremben – volt a nem nagyon szíves felelet. Ona nem szerette, ha munkája közben bármivel is zavarták.

A parancsnoki utasítást hátrasugározta az adó.

– Sebességet CC 2-re csökkenteni!

A fotonrakéták mind az öt hajón működni kezdtek, fékeztek.

Nagy távolságban már kivehető volt az óriás, ritkásan összefüggő körgyűrű a sárga csillag körül, hatalmas jég-és meteordarabok lehettek, néhol szinte áthatolhatatlannak tetsző sűrűségben, de a legtöbb helyen elég lazán. Az irányuk egyáltalán nem követte a Nap forgási síkját, úgy látszott, mintha összevissza cikáznának ebben a csillagrendszerben. Föl-fölvillantak, majd láthatatlanokká lettek – egyenetlen felszínük mindig másképpen verte vissza a Nap gyöngén rájuk csillanó fényét. A Vira hajói a Lobé-Amba kettőscsillag irányából vágtak bele a csillagrendszerbe. Gor szerint földi kifejezéssel a nadír felől, az ég déli sarka irányából. Így remélték, nem is találkoznak a meteorövezet sűrűjével, csak elcsatangoló bolidákkal.

Nagy nézőközönség futott össze, amikor Hur csillagász közölte, hogy már kivehető a távcsövekben a nagy Szaturnusz bolygó jobb oldalt, elöl, messze a csillagok között. Balon az Uránusz pici fénycsilláma látszott, csaknem egy vonalban a száguldó hajókkal.

A nézők elégedetlenkedtek, Uli meg is jegyezte.

– Ezek bolygók? Hiszen meg sem mozdulnak!

– Bizony, a mi kettes gyorsaságunkhoz képest is szinte mozdulatlanok!

Ragyogó, fehér fénye miatt könnyű volt fölfedezni a Jupitert, a legnagyobb bolygót a Nap túlsó oldalán, a távcsövekben hullámos csíkok futottak hatalmas körlapján. A kisebb-nagyobb holdak egész serege nyüzsgött körülötte. Nagyon különösnek tetszett, hogy ezek a bolygók olyanok voltak, mint a félbevágott gyümölcs, a Naptól elfordult oldaluk egészen sötét.

– Ott a Mars! Az a kis vörös fény!

– Semmi néznivaló nincs rajta – állapította meg Uli. – Vörös fényű bolygó elég sok van a Lobé egén is.

Gor közbeszólt.

– A földi ember több ezer évig kísérletezett vele, hogy a birtokába vegye. De hasztalan fáradozott, végül is otthagyta.

Sajátságos látvány volt így ez a csillagrendszer. Egyszerre láthatták a központi csillagát, és szinte egy síkban körötte a bolygókat, mint valami fekete csillagtérképen. Uli végül fölsikkant.

– Hur! Ott látok egy másik nagy, sárga színű bolygót, a Szaturnusz meg az Uránusz között, az érdekesebb, mint valamennyi! Arról miért nem szól?

– Az nem tartozik a Naprendszerhez, kicsi Uli. Az nem néhány órányira van magától, hanem harminchárom fényévnyi távolságban. Óriáscsillag, Arcturusnak hívják a Földön, nyolcvanháromszor fényesebb, mint a Nap, és huszonhatszor akkora az átmérője. Látja, még így is milyen nehéz szétválogatni a csillagokat!

13.

Űrállomások a Föld felett

Aztán minden szem a Föld felé meredt. Az ezüstszürke kis fényből félbevágott, zöldesszürke tányérka lett. Az öt fotonhajón az ügyeleteseken kívül mindenki a távcsöveknél állott, úgy bámulták. A Vira-hajók tovább lassítottak. De még elég messze voltak, amikor a közeledő Föld nagy meglepetéssel szolgált.

– Hiszen ez nem bolygó! Ez – üstökös!

A Földnek a Naptól távol eső oldalán egyre szélesedő, alig fénylő, hatalmas uszály húzódott bele a sötétségbe. Olyan volt, mint valami gyöngyház fényű, roppant, csukott legyező. Hur sietett a magyarázattal.

– A Föld nem üstökös. Mégis vagy százezer kilométerre nyúlik el mögötte az a gázfelhő, amit mögéje sodor a Nap sugárnyomása. Minden bolygó folyton ereszti az űrbe a könnyű gázelemeit, a Föld is, a Nap sugárzása azonban összekényszeríti ezt az áramlást ilyen csóva alakra. Ritka szerencsénk van, most kitűnő ennek a gáztömegnek a megvilágítása is. Különben a Föld gázuszályának az elemeit már régen ismeri a földi ember is, legnagyobbrészt oxigén, főleg hidrogén, aztán kalcium, nitrogén meg másféle gáznemű anyag, egyéb szennyeződéssel.

– És nem hiányzik a Földnek ez a rengeteg anyag, amit maga után húz?

– Ne féltsék a Földet, se a levegőjét, se a gázburkát ettől! Van pótlás. A Föld tömege folyton adja, a sziklák, síkok, hegyek ásványai szakadatlanul szállítják a pótlást. És ne felejtsék, a Föld is egyre lövi a gázrészecskéket a Föld fölé!

Vun a régebbi segítségkérésben adott koordinátákat vizsgálgatta, sajnos, ezek csak a Földre vonatkoztak. A Föld oldalán most előbukkant egy félig fekete, félig ezüstszínű gömböcske, tudták, régi kísérője, a Hold! De már jött is Ona nagy papírlapokkal.

– Át kell vágnunk a Föld éjszakai felére, parancsnok, ha meg akarjuk keresni a segítségkérő 116-os űrállomást. Vagy egyenest a Földre szálljunk?

– Nem. Keressük előbb az űrállomást, lehet, hogy érdekes dolgokat tudhatunk meg! Még nem tudom, hogy a Föld…

A vezető vezérhajó radarsugarakat lövellt szét. A Föld féltányérja elfordult alattuk, de levegőrétegének halványszürke körében továbbra is kivehették a sötétségben. Végre jelzett a fölvevő. Föltűnt a TL 92 előtt egy villogó kis pontocska, villámgyorsan közeledtek feléje.

– Magasság a Földtől?

– Ötvenkétezer kilométer.

– Ez lesz az! Pil, sugározd a hajóknak, ereszkedjenek le a légkörbe, és körözzenek lassan a Föld körül, az eddigi CC 2-nél is kevesebb, CC fél gyorsasággal. Én szétnézek az űrállomások között itt, majd csak ráakadunk a 116-osra is. A többi fotonhajót Dan parancsnoksága alá helyezem. Dan ne válaszoljon a Föld kérdéseire, ha észreveszik és figyelik őket. Majd én. Kikapcsolni a védőmezőket! Aztán – óvatosan!

A TL 92-es vezérhajó elvált az élről. Dan csillaghajója vette át a helyét. Mind a négy hajó lassan bocsátkozott alá hosszú csigavonalban, csak a parancsnoki vezérhajó folytatta útját az aprócska csillogás felé.

Ez az űrállomás olyan volt, mint valami ezüstsúlyzó, két nagy gömbjét aránylag keskeny fémfolyosó kötötte össze. Ismeretlen készülékek csövei és antennái ágaskodtak ki belőle mindenfelé. Vun egyre lassabban közelítette meg hajójával. Már látszott a kiépített kikötőrész is üvegszerűen átlátszó fémlapjaival, kapcsolóival és két, világosvörös színű, nagy darujával.

– Nem látok körülötte földi űrhajókat, sem űrcsónakokat – morogta Vun. – Különös. El sem tudtam volna képzelni ilyen vigasztalan elhagyatottságot a Föld közvetlen környezetében. Hát itt is folytatódik a Föld némasága?

Pil megszólaltatta a rádiójelzést, hátha nem vették észre a közeledésüket. Az állomáson azonban semmi sem mozdult, hallgattak a titokzatos rendszerű antennák is. A hajó megkerülte a csillogó, nagy fémgömböket, kutatta a bejáratokat. De minden oldalról gondosan zártnak látszott az űrállomás – s nem válaszolt Pil legharsányabb jelzéseire sem.

Végre Vun a kikötő közvetlen közelébe vitte a fotonhajót, mágneskészülékkel kapcsolta szorosan az érdes felületű fogadótérséghez. A parancsnok kitétetett két bontógépet, hadd kutassák föl és szükség esetén nyissák meg erőszakkal a bejáratot. Figyelték, mi lesz?

A két gép végigmászott a kikötőlapon, majd megállt egy helyen, és fényt villantott föl. Hát itt a bejárat! De a gépek mégsem kísérelték meg a behatolást, a fémanyag kivágása veszélyeztethette volna a bent élőket.

A csillaghajó mozdulatlanul állt, szinte együtt úszott a Föld felett a nagy magasságban az űrállomással.

– Nézz szét odabent, Ren – rendelkezett Vun. – Pil meg Ira elkísérhetnek. De előbb vegyétek föl a teljes űrfelszerelést. Ki tudja, mi várhat odabent? Sugárvetőt is vigyél, hátha védekeznetek kell!

Ira fölsikkantott egy picit, amikor kilépett a semmibe Ren és Pil nyomában. De megnyugtatóan érezte, hogy nem zuhan és nem is tántorodott meg. Semmi sem vonzza, nincs súlya! Egyre bátrabban kapaszkodott tovább, már nem akadályozta az összekötő zsinór sem, ami mind a hármukat összefűzte. Pil találta meg leghamarabb a két csöndesen álldogáló Vira-gépecske közt a bevezető ajtót. Némi erőlködéssel, kísérletezéssel meg is nyitotta és behömpölyödött.

Pil gyönge világosságban találta magát odabent, a csillagfény beáradt az átlátszó fémfalon. Ren megbotlott benne, amint utánalépett. És hallották, amint Ira mögött önműködően bekattant az ajtó.

Egyszerre pillantottak hátra mind a hárman. Mintha csapdába kerültek volna! A Virán megszokták, hogy az ajtók maguktól csukódnak és nyílnak, de itt? Ira panaszkodott.

– Majdnem rám csukódott ez a külső ajtó, alig várta, hogy beérjünk! Nyissátok meg a villanylámpákat, így nagyon barátságtalan.

Fénysugár ragyogott föl, látták, hogy igen szűk helyen vannak. Előttük kék fémfal meredt föl, nyilván ez zárta légmentesen az utat. Ren sárga gombot fedezett föl a falon, megnyomta. Erre hirtelen megnyílt a fal, és bevilágíthattak a föltáruló, igen nagy helyiségbe.

– Senki sehol? Hé, emberek!

Az oldalfalaknál néhány gép álldogált tétlenül. Lépegető lábuk behúzva, csuklós karjaik meredten lógtak. Pil valami kapcsolóra talált, hozzányúlt. Fénysávok gyúltak ki a falakon, elolthatták a lámpáikat. Ira a hőmérőre nézett.

– Húsz fok – mondta elégedetten.

– Ez már nem a bolygóközi űr hidege – bólintott Ren. – De miért nem jön senki elénk? Hiszen innen hívtak!

Pil rámutatott a szemben levő fal egyik táblájára.

– P 115.

– Száztizenötös számú űrállomás, értem – kiáltotta Ren. – Mégse jól tájékozódtunk, elhibáztuk. Minket a 116-os hívott. Mindegy. Most már végignézzük ezt is.

Sorra nyíltak az ajtók, óvatosan haladtak, Irát közrefogták. A harmadik helyiségben elővették a légkutató műszert, nézték.

– Ártó gáz nincs, sugárveszély semmi, az oxigén megfelelő. Akár ki is bújhatunk a védőöltözetből – ajánlotta Ira.

Ren azonban ezt nem engedélyezte. Megigazította a fején a hangvevő antennát, és továbbvezette őket. A termek egymásba nyíltak, zugokba, szögletekbe lehetett belesniük. A legutolsó teremben hatalmas, üvegszerű, átlátszó ládát találtak. Ren fölemelte a kezét.

– Sugárzásnyelő. Kitűnő fölszerelésük van. Úgy látszik, valahol még mindig dolgozik az atomgépük, most már értem ezt a villanyfényt is. Pedig ki tudja, mióta nincs ember ezen az állomáson!

Átsétáltak a hosszú folyosón. Ira lehajolt.

– Itt valamikor növények lehettek. Most már csak a porukra akadok. Félek, hogy odabent valahol valami borzasztó vár ránk!

Megint egy másik nagy terem, a falai világítanak. A közepén asztalok, vastag, ragadós, színtelen bevonattal. De a fémpadlón?!

Ira sikoltást fojtott el. Székek, hosszúkás fekvőhelyek itt is, ott is. És rajtuk, alattuk meg a padlózaton tizenegy múmiaszerű emberi váz. Nők, férfiak lehettek valamikor. Sok száz, talán ezer meg ezer évesek, hiszen már millió évek óta nincs a Földön se baktérium, se vírus, se féreg! Csak a levegő pusztító, aszaló szárazsága. Mi történhetett itt?

Éles, csurranó hang – egy készülékből lecseppent valami.

Víz! A vízgyártó gép is dolgozik még, rákapcsolva az atomerőmotorra. Ren a sarkokban is fémroncsokat pillantott meg. De honnan gyártja a vizet ez a gép? Miféle anyagokból?

– Sehol sem látok élelmiszert, még a vegyi maradványait sem! – rebegte Ira. – Ezek itt éhen vesztek!

Éhség? Sok millió éve kiveszett a Földről, legalább úgy mondta Gor. A Virán sohasem ismerték, csak a biológusok tudták, micsoda, és azok elő is tudták idézni kísérleteik közben.

Megnézték a radarkészüléket, a rádiót, képvetítőt. Használhatatlanok. Ezek itt a végső perceikben még jelt sem adhattak a Földnek, segítséget se kérhettek sehonnan. De hosszú hallgatásuk miatt miért nem kereste őket a Föld?

Ren aztán fölismerte a következő helyiségben a parancsnoki fülkét. Fémrekeszekben tekercsek sorakoztak egymás mellett, és egy kör alakú gépecske állt a kis asztalon. Ren megindította, az rögtön megszólalt. Emberi hang! Ismeretlen nyelven beszélt, mintha jelentést adna rideg, száraz hangon. De miért nem használta a csillagközi ling nyelvet? Egyetlen szót sem értettek belőle. Pedig a segítségkérés a Virára ling nyelven ment a Földről! Azt hát még mindig ismerik errefelé!

Leállították a gépet. Csupa megfejthetetlen, félelmes rejtély!

– Valószínű, hogy ezek az utolsó jelentések – mondta Ren. – Nem nekünk szánták, az bizonyos. Akiknek szól, nyilván ismerik ezt a nyelvet, bár lehet, azóta régen kiveszett a Földön is. Ha Vun fontosnak találja, visszajöhetünk érte. De előbb meg kell keresni a 116-os űrállomást, ott talán még élőre is akadunk.

A kivezető fülkében Ira előresietett, nagyon aggódott, hogy nem nyílik ki előttük az az átkozott, önműködő ajtó! De simán kinyílt, lekapcsolták a villanyvilágítást. Végigmentek a fémlapon a hajóig. Mind a hármuknak valami szorította a szívét.

Vun visszahívta a két kutatógépecskét, fölvette Rent és társait, szalagra szedte jelentésüket. Aztán a TL 92-es fotonhajó nekivágott, hogy megkeresse a 116-os űrállomást. Alig haladt másodpercenként hatszáz kilométeres sebességgel, és tartotta a magasságot. Föltételezte, hogy azon a vonalon lehet a Föld többi űrállomása is. A parancsnok a Föld roppant tányérját vizsgálta és elgondolkozott.

– Most már perceket sem akarok veszíteni. Remélem, az űrállomások számozása követi a Föld forgási irányát, különben a 114-es űrállomás kerülhet elénk és mi visszafordulhatunk! Pedig, ha már jókor elértük a Földet, takarékoskodnunk kell az idővel!

Bevált az okoskodása.

A 116-os űrállomás pontosan olyan volt kívülről, mint a 115-ös. De amint megközelítették, az ezüstsúlyzó gömbjei között a kikötőlapon föltűnt egy űrruhába öltözött kicsi alak. Evickélt, hadonászott. Ha nincs a biztosító zsinórja, okvetlenül leröpül a kikötőhídról!

A hajó csöndesen siklott be a kikötőrésbe.

Most Vun maga öltött, űrruhát, Ulit, Gort meg Dint vette maga mellé, és Rent hagyta hátra parancsnoknak. A kiabáló, ujjongó földlakó elébük ugrott, megnyitotta előttük a külső biztonsági ajtót. Odakint hasztalanul kiabált, nem hallhatták a hangját, de idebent annál inkább. Csakhogy ő is ismeretlen nyelven áradozott, kurjongatott rájuk!

Vun mosolyogva nézte, aztán rászólt ling nyelven.

– Nem értünk, fiam.

A földlakó azonban egyszerre megértette, és lingre fordította a beszédét. Lehiggadt valamennyire odabent, és szinte letépte magáról az űrruhát.

– Bocsássanak meg! Ismerjük a ling nyelvet, de már régen nem használjuk egymás között. Nem is jutott eszembe, hogy maguk más nyelven beszélhetnek, mint én! Igazán az utolsó pillanatban toppantak ide. Mi már elkészültünk rá, hogy… Tessék, beljebb! És levethetik az űrruhákat, a levegő meg a hőmérséklet kifogástalan.

Az első nagy teremben villanyfény, oldalt a szokott kisgépek. Vun és társai kibújtak az űrruhákból – a földlakó kissé meghökkenve nézett rájuk. Velük egy magasságú, középkorú férfi volt, de nagyon sovány és remegős. Uli mindjárt látta rajta, hogy közel van a teljes idegösszeomláshoz.

Féktelen öröm tombolhatott benne, mert folyton hozzájuk ugrált, ölelgette, simogatta őket. Vun barátságosan veregette meg a vállát.

– Nyugalom, nyugalom! Az a fontos, hogy már itt vagyunk. Csak egyedül?

– Ó, nem. Négyen élünk még. A rádiós, a feleségem, én meg egy kisgyerek. Őket majd túlnan találjuk meg, oda parancsoltam őket. Nem tudhattam, milyen szándékkal közelít ide ez az ismeretlen alakú, idegenszerű, nagy fotonhajó, féltettem őket. De hogyan találtak ránk? Hát vannak még ekkora hatalmas csillaghajók a Földön?

– Ezt nem tudom – felelte Vun. – Mi nem a Földről indultunk ide. A Vira bolygó küldött bennünket magukért, négy és negyedévnyi távolságból – fényévet értek. Vettük ott a maguk segítségkérő hívását, feleltünk is rá. Miért nem kapták meg a biztató üzeneteinket?

A földlakó rájuk bámult, megint elfogta a remegés.

– Nem földiek? A Vira bolygóról? Én eddig nem hittem csodákban! Igen, adtunk vészjeleket. De a vevőkészülékünk már nagyon régen rossz. Több mint hat esztendeje.

Uli kicsit sápadtabb volt, mint rendesen. És sokkal, sokkal komolyabb.

– Még szerencse, hogy nem kapták meg mindjárt az üzenetünket – mondta Vunnak. – Négy és fél évig kellett volna reménykedniük, várniuk és reszketniük. Számolni a napokat, perceket! Ezt nem bírhatja ki emberféle. Így jó.

Kiderült, hogy a földlakónak Sudarami a neve. Még mindig ki-kitört, amint vezetgette őket, nekik rohant az öleléseivel, cirógatásaival. Meghatottan tűrték.

Aztán, hogy mi történt odaát, a hátsó teremben?

Uli alig látta őket a könnyeitől. Egy négyéves kisfiú nézett rá nagy, riadt szemmel. Uli fölkapta az apróságot, csókolta, szorongatta. A kisfiú megérezte a rááradó szeretetet, már nevetett, kiabált.

A levegőnek itt sarjúszaga volt, ez mindnyájukat meglepte.

Sudarami asszonya, Diorála, alig állt a lábán boldogságában. Ájuldozott, zokogott, Uli virabeli erőszerekkel tartotta benne a lelket. Yeraminta, a rádiósuk, öregebb, komor férfi volt. Mindig a fal felé fordult, rejtegette egy darabig a meghatottságát, de később ő is végigölelgette megmentőit.

– Én már nem reménykedtem – motyogta. – De az ember megkísérli a lehetetlent is. Már alig maradt elég energiánk, hogy a lehető legmesszebbre vezessem ki az űrbe a vészjeleinket, pedig nagyon takarékoskodtunk az erővel. Az utolsó szavunkat nemrég indítottuk útnak, még egy jeladásra már nem lett volna energia, elnémultunk.

– Azonnal átjönnek a fotonhajóra – biztatta őket Vun. – Majd ott beszélgetünk. Mit akarnak elhozni innen?

– A jelentéseket, képeket – mondta Sudarami. – És ha lenne hely, ott vannak még a csillagászati megfigyeléseinkről is a közlések, fölvételek. Ha nem vesznének kárba, bizony jó lenne.

– Mindent áthozhatnak, amit csak akarnak! Kérem, Uli, gondozza majd őket. Igaz, nem akarnak innen elvinni emlékeket is?

– Jaj, jaj, semmire sem akarok emlékezni innen! – sikoltotta Diorála asszony. – Maradjon itt minden, pusztuljon! Micsoda boldogság, hogy a kisfiamnak nem kell itt meghalnia, mint a többieknek! Hogy nem vetjük ki őt is a sötét ürességbe, mint a többi halottat!

– Csak négyen vannak?

– Már csak négyen. De nézzék meg az élelmiszergyárunkat. Itt!

Benyitott a szomszéd szobába. Ez nem volt nagy, de innen áradt ki az a különös, kellemes sarjúszag.

Az egész szobát majdnem teljesen elfoglalta egy roppant vízmedence. Tele algával. Vunék ismerték ezt a tengeri csodanövényt, a chlorellát. Odaát, a Virán is ez volt a fő ennivaló. Magas csapokból nagy néha halk cseppenéssel hullt alá egy-egy vízgyöngy, még ritkábban egy-egy csipetnyi zöldesszürke por a medencébe, a tökéletes növényi tápanyag. Az oldalfülkében szárították, törték, szitálták, főzték vagy sütötték a chlorellát. Fehérjét, zsírt, vitamint – mindent adott ez a növény. A tápláló vizet oxigénnel látták el más csövek, az átlátszó falak világosságot eresztettek be, és teljesen keresztülbocsátották a Nap éltető sugárzását is.

– És ezek a készülékek itt?

– Az oxigéntelep meg a vízkészítő.

– Honnan veszik ezekhez a nyersanyagot?

– Ó, ezt régen megoldották. Minden éjszaka, mint valami uszály, végigsöpör rajtunk a Földnek az űrbe áramló gáztömege – mondta Sudarami. – A gépek ebből választják ki a szükséges gázokat, a vizet is annak a hidrogénjéből és oxigénjéből állítják elő atomerővel. Amíg működnek az atommotorok és ameddig megvan a chlorellatelep, addig megvan az élet is!

Vun a 115-ös állomás halottaira gondolt. Igaz, ott valami szerencsétlenség elpusztította az algatartályt is!

– A Virán nincs szükség ilyen készülékekre az algatelepeken – jegyezte meg Uli. – De hát a Virának űrállomásai sincsenek, ott már fölöslegesek lennének.

– Hát ezt most mind itt hagyjuk – bólogatott Sudarami. – Az alga majd túlburjánzik, megfullad. Mi nagyon értettünk a kezeléséhez, tudtuk, hogy ettől függ az élet. Ez a tartály naponta húsz embernek adhatott elegendő élelmet. Mikor egyre kevesebben maradtunk, ki kellett szórnunk naponta az állomásról a fölösleget. Gondolják meg, nagy idő telt el, mióta megszakadt minden kapcsolatunk a Földdel! Itt maradt húsz ember, az állomás egész személyzete, nők, férfiak. Valami romboló, pusztító belső harc kavarodott föl váratlanul megint a Földön, és ez a kis különítmény mintha egy külön égitestre került volna! Gyermekek születtek itt, halottak tűntek el az űrben, reménytelenné vált ez a száműzöttség. Végül megértettük, sohase juthatunk vissza a Földre, az elzárkózott előlünk, és nem értettük, miért?

– Nem volt se űrcsónakjuk, se űrhajójuk? A Föld sem küldött magukért?

– Egyetlen űrcsónakunk volt. Az még utoljára lement a Földre, ott is maradt. Talán baj érte, talán elfogták. Lent a Földön egyre nagyobbak lehettek a zavarok. Nem válaszoltak odalentről a rádióüzeneteinkre, és semmit sem küldöttek föl többé hozzánk, hiába könyörgött ez az állomás. De hallottuk a jelzésekből, hogy így járt a többi űrállomás is! Borzalmas volt hallgatni a kétségbeesésüket!

– Éppen most látogattunk meg egy ilyen halott űrállomást, a 115-öst.

– Egy ideig rádióztunk egymással, biztattuk egymást – szólalt meg az öreg Yeraminta. – Aztán szörnyülködve tapasztaltuk, hogyan némultak el sorra az állomások, tudtuk, ez mit jelenthet! Végül csak mi, csak mi! Eleinte hallhattuk a Föld rádióit, onnan tudtuk meg, minő kavargás, fejetlenség, vérengzés van ott, aztán azt sem hallgathatta a vevőnk. Fölismertük, irányítják az adásaikat, hogy túl ne jusson ezer kilométeren, felénk meg a csillagvilág felé. Nem tudjuk, miért!

– A többit majd elmondják a hajón. Jöjjenek!

– Nem bírom elhinni! – tört ki az ujjongás Diorálából, amikor megnyílt előtte a TL 92-es fotonhajó csapóajtaja. – Jaj, kicsi Lurilen, fiacskám!

Gor ugyancsak elcsodálkozott azon, milyen hosszú nevük van a földlakóknak, alig győzi lélegzettel, amíg kimondja őket az ember! A bolygók emberei már igen régen áttértek a háromhangos nevekre. A férfiaké ott mássalhangzóval kezdődik, azzal is végződik mindig, a nőké magánhangzóval kezdődik, azzal is végződik. De a Földön arra sem lehet következtetni, férfié vagy nőé az a név!

Borzalmas dolgok derültek ki a négy földlakó elbeszéléseiből. Százhúsz állandó űrállomása volt a Földnek a Hold meg a Mars állomásain kívül. Mostanra már mind néma lett. De azért tovább keringenek a Föld körül, a halottaikkal.

Az utolsó nagy kiköltözésnél a Földről mindenkit elvittek a költöztető hajók. Csak egyetlen telepet nem vett föl egyetlen földi fotonhajó sem, a Zöld Karantén népét. Ez olyan lehetett, mint valami ősrégi fegyenctelep. Ide válogatta ki és ide száműzte a Föld közössége azokat, akik jóvátehetetlenül vétettek a közösség ellen, vagy visszaütve valami bűnöző ősükre, a társadalomra végzetesen károsak voltak – Sudarami szavai szerint.

A Zöld Karantén egyébként örült annak, hogy békén hagyják a kiköltöztetők. Pillanatig sem hitt a Föld pusztulásának lehetőségében és tudta, ha magára marad, ő lesz a Föld ura! Az ő népe fog szaporodni itt, az övé lesz az élet!

De néhány űrállomás személyzete is megtagadta az átköltözést, a Földön akart maradni. Tudós szakemberekből állt az állomások személyzete, ezek továbbra is őrködni akartak a Föld felett, tovább folytatták kutatásaikat és csillagászati megfigyeléseiket. Nem törődtek a Zöld Karantén népének a jövő terveivel, el sem tudták képzelni, milyen rosszra fordulhat fölöttük a világ sora. Eleinte nem is volt semmi baj.

A karanténlakók átvették a Föld örökségét, az évmilliókig járó atomműveket, önműködő gyárakat, bányákat, pompás palotákat. Aztán természetesen hamarosan villongások kezdődtek közöttük. Visszatértek az ősrégi, elfelejtett társadalmi rendszerhez, a magángazdálkodáshoz. Fegyverrel támadtak egymásra. Vezetők támadtak köztük, akik magukhoz ragadták az uralmat, és kegyetlenül legázolták az ellenállókat. Végül az új uralom kénytelen volt a tudomány ellen fordulni, hiszen ebben tapasztalta a legállhatatosabb ellenségét. El akart végleg zárkózni a csillagvilágtól és a kiköltözött embertömegektől, mindenfelől veszedelmet sejtett. Így szakította meg aztán az összeköttetését az űrállomásaival is, a sorsukra bízta őket. Úgy találta, jobb, ha elvesznek, azok személyzete úgysem a karanténból került föl oda, és legalábbis megbízhatatlan!

– Mi is csak a régi tekercsekből tudjuk ezt – mondta Yeraminta –, néha végig leforgattuk őket. Átkoztuk az őseinket, akik mindenáron a Földhöz ragaszkodtak ahelyett, hogy kivonultak volna a költöztető hajókra. Tehetetlenek voltunk, a Föld ötvenkétezer kilométer távolságban volt tőlünk. A Föld a terhelt származásúak bolygója lett. Most már úgyszólván semmit sem tudunk róla.

– Mégis kegyetlenség volt föl nem venni a karanténlakókat – sajnálkozott Uli. – Más bolygón talán ők is másokká lettek volna. A Vira Kék Karanténjában sok a gyógyulás.

– Bölcsen tették, hogy nem vették föl őket! – csattant föl Yeraminta. – Ők az okai, hogy most a Föld talán millió éveket esett vissza a fejlődésben, ők kezdték meg a haladás, a tudományok üldözését, tiltották és üldözték, ahol érték! Ez a fegyenctelep védekezése volt, a bűnök védelme, megértettük. Ezek más bolygón is zavart okoztak volna.

Lurilen, a kisfiú nagy élvezettel csipegette a Vira gyümölcskonzervjeit, ilyenekben még nem volt része rövid életében. Fekete szemecskéi kíváncsian járták be a csillaghajó csodáit. Meg sem ismerte az anyját a virabeliek finom, könnyű öltözékében. Mind a négyen tejet kaptak első étkezésül. Sok-sok tejet kell inniuk, erősködött Ira asszony.

Az űrhajó észrevétlenül indult el velük, arra sem volt alkalmuk, hogy búcsút vegyenek rideg és mégis biztonságos régi menedékhelyüktől a fekete világűr küszöbén. Aztán Vun hajója leereszkedett a levegőrétegbe, és megtalálta a lassan köröző konvojt, átvette megint a vezetést.

– Hátha már nem is él senki a Földön az ottmaradtak utódai közül? – találgatta Pil Sudarami előtt.

– Valószínűbb, hogy még élnek a Földön – gondolkozott Sudarami. – A távcsöveinken éjszakánként néha fényt figyelhetünk meg odalent a felhőrétegeken keresztül. A fény akkora, hogy csak valami nagyváros világítása lehet.

A virabeliek részvevő érdeklődéssel nézték a megmentett földlakók minden mozdulatát. Kedveskedtek nekik, de nem zaklatták őket. Sudaraminak annyira új volt ez a nyugodt biztonság, hogy nehezen találta bele magát. Úgy viselkedett, mintha mindig bocsánatot kellene kérnie valamiért.

Csak az öreg Yeraminta vetette vidám nyugodtsággal bele magát új életébe. Igen gyorsan összebarátkozott Pillel, órákat elüldögélt a fülkéjében, nézelődött, beszélt. Bevallotta, szeretné megtanulni a Vira csillaghajóinak rádiós szolgálatát.

14.

A Föld!

Vun fölküldött még néhány űrcsónakot a hajóiról, vizsgálják át a Föld megmaradt űrállomásait, hátha mégis találnak rajtuk élőt. Jeleztek a rádiók, kutattak a csónakok, de hasztalanul. A legtöbb állomásra be sem kellett nézniük, az ajtajuk tárva-nyitva lógott, a termeikben fagyos némaság.

– Ezek nyilván mégis elköltöztek az utolsó fotonhajókkal, kiköltöztek más bolygókra – találgatta Pil Yeraminta előtt.

– Én nem hiszem – mondta az öreg rádiós. – Van tudomásunk arról, hogy több űrállomás személyzete csakugyan elköltözött a hajókkal, de nem mind. Eleget beszélgettünk is velük a rádiónkon keresztül egy darabig. De aztán néhány állomáson jóvátehetetlen bajok történtek, elromlottak a vizet vagy az élelmet biztosító készülékek. A Föld nem felelt a segítségkérésükre, hajót sem küldött. Nagyon nehéz lehetett megbarátkozniuk a saját halálos ítéletükkel, bár ezeken az állomásokon se mindenütt várták meg az éhen-és szomjanhalást. Az emberek minden gépet kidobáltak az űrbe, aztán megnyitották az összes biztonsági ajtókat, és védőöltözet nélkül kivetették magukat. Hiába próbáltuk lebeszélni őket az öngyilkos tervükről, nem hittek a szabadulásban és tudták, mi sem mozdulhatunk a segítségükre.

– Így pusztult el hát a Föld utolsó kis tudományfénye – mondta halkan Gor. – És érdekes, hogy még a radarkészülékeink sem bírnak semmiféle fényt fölfedezni most a Földről, még azt sem, amit a 116-os űrállomás néha megpillanthatott. Ha dolgoznak az ősrégi atomművek, a villanyfényeket láthatnánk a városok felett. De lehet, hogy már nincsenek városok sem.

Alighogy kimondta ezt, felkiáltott. A felhők alatt széles, zöldeskék fény nagy tükre terpeszkedett szét.

– Mintha egy világváros világítása lenne! – csodálkozott Ira asszony.

A hajók még ilyen lassítással is nagyon gyorsan röpültek, a fény hamar eltűnt alattuk. Mindenesetre térképre került ez a különös fényközpont, és Vun remélte, hajnalig még több ilyet is fölfedezhet. Váltogatta a körözést a Föld felett, de mindenütt csak sötétséget talált, vagy a mozgó vizek, tengerek igen halvány fénytükrözését. Hát csak ez az egy település lenne ezen a bolygón?

A hatodik forduló után kiadta hajóinak a rádióparancsot.

– Leszállunk a világító terület közelében! A parancsnokok ügyeljenek a hajók biztonsági távolságára! A legszigorúbb fegyelmet kérem, nem tudom, mivel kerülünk szembe! A hajók csoportban jöjjenek utánam, most elég a hangsebesség is. Olyan helyet keresek, ahol mind az öt fotonhajó leszállhat.

Gor aggódott.

– Nem lenne jobb, ha előbb engedélyt kérnénk a leszállásra?

– Esetleg éppen ez lenne a hiba. Nem vehetjük biztosra a barátságos fogadtatást. Kétségtelen, hogy ezek megfigyelték a fejük fölött köröző csillaghajókat, üzenhettek volna már valamit. Ha megkérdezzük őket, talán eltiltják a leszállásunkat, és egyszerre nagyon éles lesz a helyzet. Meg kell lepnünk őket a leszállással, aztán majd tárgyalhatunk. Így csak időt vesztenénk, ha akadékoskodnának, én pedig sietni akarok!

– És mit keresünk még a Földön? – kérdezte Ren. – Már tudjuk, kik hívtak, meg is mentjük őket, hiszen itt vannak a hajón.

– Ne feledd el, minket embereket menteni küldött ide a Vira. Nem csak azokat, akik hangot adtak felénk. Nem teszek le a reményről, hogy még kívülük is lesz kit megmenteni, és nem is a legrosszabbak közül. A válogatást köztük majd végezze el a Vira tanácsa. Talán ezrek meg ezrek jönnek szívesen velünk. Egyébként az is lehetséges, hogy hasztalan rádióznánk. Hátha valami foszforeszkáló óriás gombasivatag csapott be bennünket, és élő ember csakugyan nincsen a Földön.

Pilnek nagyon nem tetszett valami.

– Dan hajói a leereszkedéskor mintha elfogtak volna valamit, amiről azt hiszik, rádiógramok foszlányai lehettek. Mikorra megkezdték a körözést a légóceán felett, hirtelen megszűntek ezek a sugárzások. Tán éppen a köröző hajók miatt némult el a Föld olyan hirtelenséggel? Különös, hogy én egyetlen hangot sem tudok fogni, sem rádiósugarat.

– Meglátjuk – felelte Vun. – Mindenre készen kell lennünk.

Hur, a csillagász lépett be új Nap-színképekkel.

– Semmi – mondta. – Úgy látszik, beleestünk a hibahatárba, a Nap nem tartja be a kiszámított menetrendet. Mintha elakadt volna a pulzálása is.

Ren még valamire figyelmeztetett.

– Lehet, hogy már csak egyetlen, óriás városban laknak az emberek, Vun. Éppen abban, amelynek a fényeit láttuk. Kár lenne megriasztanunk őket egy meglepetésszerű leereszkedéssel. Hátha Dan hajóit nem is vehették észre, mert azok más vonalon köröztek, és nem is jártak felettük? Adjunk nekik még egy napot, röpüljünk el néhányszor a nagyvárosuk fölött is, ha ugyan van ilyen városuk.

Vun helyeselte a dolgot. Ekkor Sudarami állt eléje nagy szorongással.

– Arra szeretném kérni, Vun parancsnok, a Földön semmit se közöljön rólunk. Ne árulja el, hogy mi hívtunk segítséget, azt sem kell megtudniuk, hogy az űrállomások népéből valaki megmenekült. Mi nem szeretnénk mutatkozni előttük, nagyon kegyetlenek voltak a társainkkal szemben.

– Azt gondolja, megtámadnák vagy elhurcolnák magukat? És hogy mi nem tudnánk magukat megvédeni bármitől? Sudarami, önök a Vira védelme alatt állnak. Semmitől se tartson, a biztonságuk teljes. Különben – talán igaza van, hogy most vissza akarnak vonulni a Föld ismeretlen hatalmai elől – hadd higgyenek bennünket teljesen tájékozatlanoknak. Amíg lehet, én is kerülök minden összeütközést velük.

Vun hajói eddig minden órában átvillantak a Föld sötét éjszakai egén, aztán elröppentek a napsütötte vidékek felett. A parancsnok most teljesen lelassította a menetet. Időben a Föld forgásához igazodtak úgy, hogy állandóan nappali fényben láthatták az ismeretlen bolygót. Ujjongó meglepetést keltett, hogy lebocsátkozás közben észrevették, körülöttük végleg eltűnt a világűr megszokott, hideg feketesége.

– Kék lett az égbolt! Akárcsak a Virán!

Lassan úsztak az óriáshajók. Odalent zöld növénytenger hajladozott, hullámzott mindenfelé. Sok helyen roppant épületek, tornyok meredtek föl az elburjánzott őserdőkből. A távcsövek azonban megmutatták, hogy ezek az erdők csupa roppant méretű gyümölcsfákból állanak, még a vastag liánokon is szilvaszerű, piros-kék gyümölcsfürtök lógtak. Egy nagy sávon, közvetlenül a tenger csapkodó hullámai mentén mintha végeláthatatlan, gondozott táblák zöldellnének olyan árnyalatokban, aminőket nem ismertek a Virán. Távolabb tehén-és juhnyájak, csordák tarkálltak a sárga mezőkön.

– Valami óriás település. De mit termelhetnek itt?

A művelt földek között fehér útcsíkok kanyarogtak, s előbukkantak ismeretlen rendeltetésű épületek is. Azután megint őserdők! Hegyek tornyosultak föl, hatalmas folyókat vettek közre. A tengerek fénylő, tükröző lapja azonban szinte mindenfelé fölragyogott.

Gor a maga régi, virabeli Föld-térképét mérette. Morgott.

– Sehogy sem ismerem ki magam. Nagyon megváltozhatott a Föld. Fogalmam sincsen arról, hol járunk!

– Ezen ne bánkódj – vigasztalta Vun. – Még mi sem tudjuk, hová akarunk jutni.

Már csak tíz kilométeres magasságban húztak a Föld felett. Tengerek, őserdők, hajdani óriás építmények romjai. De mintha kihalt volna a Föld! Hiányzott az élő tömegek mozgása, amit úgy megszoktak a Virán.

Lod meglepte Ira asszonyt, amint a biológusnő éppen a Vira legújabb kísérleti könyvét tanulmányozta. A molai óriásnak egyetlen pillantás is elég volt arra, hogy megállapítsa: Irát a mesterségesen élővé változtatott plazma foglalkoztatja.

– Remek – mondta gúnyosan. – Még mindig ez a vesszőparipájuk? Itt, a Földön, valamikor az ember mindent elkövetett, hogy maga körül kiirtson minden élőt, egysejtűtől a legbonyolultabb növényekig és állatokig. Ezt úgy hívta: a Föld megtisztítása. Sikerült is neki. Az állatokból, növényekből csak annak kegyelmezett, amit hasznosnak látott a maga számára. Kipusztította, rettentő harc árán, az ártalmas és a semleges baktériumokat, sőt a vírusokat is. Mi értelme lenne hát újra kezdeni mindent?

Ira becsapta a könyvet, fölkelt.

– Megnyugtathatom, a Virán nem akarnak sem új növényt, sem új állatot előállítani az élettelenből.

– Hát mit? Embert? Homunculust? Azt mondta…

– Most is azt mondom, ez még nevetségesebb cél lenne, Lod. De résen kell lennünk. Minél messzebb jutunk el a világegyetembe, annál inkább megvan a veszélye annak, hogy eddig ismeretlen élőlényekkel találkozunk! Talán észlényekkel! A biológia tudományának teljes fegyverzetben, mindenre készen kell állania. Nem mondhatunk le a kísérletezésekről, mindig akadnak új dolgok!

Lod kiment. Ira sóhajtva gondolt arra, ideje lesz, hogy kitegyék végre itt ezt az elviselhetetlen embert!

Vun egyre halasztgatta a leszállási parancsot, még lassabban haladtak. Elmaradtak a Föld forgásától, este lett. A Nap eltűnt végre egy hegycsipkézet mögött. Piros felhők rajzottak körül, és szálltak utána.

Az öt hajó közeledett az előbb is többször megfigyelt művelt területek vidékére. Még lejjebb ereszkedtek, vízemelőszerkezeteket pillanthattak meg, utakat megint és roppant építményeket. De most már észrevehették a mozgást is! Az életet, amit eddig hasztalanul kerestek! Valami nagyváros fölé jutottak, az útvonalakon fölfelé bámuló kerek kis arcok mindenütt! Aztán hirtelen kigyúlt a sötétedésben a város ezernyi és ezernyi fénye.

– Nincsenek antennák – suttogta Pil maga elé. – De hiszen a Virán sem használják már az özönvíz előtti külső antennákat! Ettől még rádiózhatnak! De nincsen leereszkedőhely sem csillaghajók, sem repülőgépek számára sehol. Ez bizony különös.

Túlsuhantak a nagyváros felett, majd Vun egyszerre elhatározta magát.

– Lehorgonyzunk itt, a nagyvárosuk közelében. Együtt kell maradnunk, amíg el nem válik, hogyan viselkedik velünk szemben a Föld mostani uralma. A biztonsági távolság betartásával kövessen a többi hajó! Ötméteres magasságú légpárnát hagyni a hajók alatt! A kiszállást megtiltom, senki se kísérletezzen vele, amíg engedélyt nem adok rá. Pil! Sehol sincs rádióadás? Vedd, ha érthetetlen nyelven szól is, talán eligazodunk rajta!

– Süket csönd mindenfelé – jelentette a rádiós.

Apró füves, nagy mezőség felett bocsátkoztak le. A fotonhajók feneke sehol sem érintette a talajt, megmaradtak fölötte öt méter magasságban. Az ég gyönge fényárban úszott a város fölött, a csillagok átsziporkáztak ezen a selymes szürkeségen.

Levegőmintát vettek, semmi változás annyi millió év óta! Talán kevesebb a szénsav, mint volt a kiköltözéskor, de az oxigén aránya nem változott. Semmi ártalmas szennyeződés.

– Ren, te következel. Nézz szét odalent, de vidd magaddal a sugárvetőt is! Nem kell űröltözet.

A TL 92-es hajó alján lift ereszkedett le a talajig, Ren kiugrott.

Nagyon kellemes volt négy és fél év után ismét puha füvön lépkedni. A hőmérséklet huszonnégy fok, pompás nyári éjszaka. És a fűszeres, enyhe levegőben szinte tágult a tüdeje. Ren nem szerette a homályt ismeretlen helyen, fölkattantotta kis villamos zseblámpáját, aztán megütközve bámult a készülékre. Nem gyulladt ki benne fény!

– Csakugyan az őskorba kerültünk? – mordult föl bosszúsan.

A Virán szabályozott, veszélytelen villamos erőtér volt a levegőben átlagban egy kilométeres magasságban a talaj fölött. Bárminő villamos gép egy kattintásra annyit használhatott föl ebből a villamos energiából, amennyire éppen szüksége volt. Nagyon régi vágyakozása valósult meg ezzel az embernek, később már el sem tudták képzelni, hogy volt idő, amikor ezt lehetetlenségnek tartották. De úgy látszik, a Földön már nincs meg ez az erőtér.

A csuklóján ott volt kis fekete szalagon a jól megfékezett atomgombocska, ez volt az energiatartalék, ha a csillagjáró ismeretlen bolygóra kerül. Ehhez kapcsolta lámpáját, az föl is villant – majd újból kioltotta. De annyira zavart volt, hogy nekiment a hajók alatt a Kubb-légpárnáknak, ezek rugalmasan visszadobták és észre térítették.

A szeme lassanként hozzászokott a homályhoz. Ha kell, fölgyújtja a lámpáját, így már biztonságban érezte magát. Most már szívesen indult el a környék átvizsgálására. Tudta azt is, hogy a hajókról figyelik az útját.

Mindjárt elindult egy kis facsoport felé, ott sem talált senkit. Távoli zúgás hallatszott igen halkan a nagyváros felől. Ilyesmit nem ismert a Virán sem nappal, sem éjszaka. Keleten éppen fölfelé bújt a Hold nagy ezüst tányérja, ezt megcsodálta. A Virának nincs Holdja, csak a második Napja, az Amba úszik fölötte néha apró, vörös-sárga gömbként, amikor elég közel kanyarodik hozzája.

Megfigyelhette, hogy a város szélén fekete, furcsa ködgomolyok bukkantak elő. Füstfelhők voltak, hosszú, magas kémények ontották, erről már Gor beszélt az előadásai közben. A Virán csak vegytani kísérletek közt találkozhattak füsttel.

Végigfeküdt a fűben a fák alatt. Maga sem tudta, miért, de jólesett ez a heverészés. Karjait a feje alá rakta, rálátott a csillagos égboltra. Fölismert minden csillagot, ugyanazok voltak, mint a Vira egén.

– Azt ott Göncölszekérnek hívták a Földön – suttogta. – Ugyan miért hívták szekérnek? Öt csillagból áll, és ezek úgy vonulnak egymás után, mint Vun hajói. Mint a nyíl, ez az ősrégi fegyver.

Ona talán elmondhatta volna neki, hogy a Göncölszekér valamikor hét, nagyobb fényű csillagból állt, és hozzávetőleg csakugyan szekérformája volt. De két csillaga a többiekkel ellenkező irányban haladt, és az évmilliók alatt eltűnt valamerre. A szekéralakból csak V alakú, hosszúkás csillagcsoport maradt meg.

Fent, az ég csúcsán, egyáltalán nem látott sarkcsillagot, ott most üresen tátongott a feketeség. De a Vega kéken ragyogott a Lant többi csillagai közt most is. Fölismerte a Kassziopéja kettős W-jét. Odább a nagy Kapella kapaszkodott fölfelé. Aztán rátévedt a szeme a Kapella körül az apróbb csillagokra. Kereste köztük az Epszilonnak jelzett csöppséget. Tudta róla, hogy az ismert világegyetem legnagyobb csillaga. Vörös óriás, az átmérője háromezerszer akkora, mint a Lobéé vagy a Napé. Beleférne az egész Naprendszer minden bolygójával és azok pályájával együtt. De távcső nélkül nem találta meg.

Elnézegette Bereniké haját is, zilált kis csillagok tömegét. Emlékezett rá, abban az irányban van a legtávolabbi Tejút is, több milliárd fényévnyi messzeségben. Borsódzott a háta, mikor arra gondolt, milyen szörnyű távolság az a négy és fél éves útvonal is, amely innen majd visszaviszi a fotonhajókat a Virára! De a Tejút ezüst szalagja innen is épp olyan, mint aminőnek az otthoni éjszakákon látta.

Úgy ám, a mi Tejutunk! Ez sem szabad kalandora az égnek. Másodpercenként ezer kilométeres gyorsasággal száguld, és tagja egy tizenhét Tejútból álló forgó rendszernek.

Mind a tizenheten szorgalmasan kerülgetik a rendszer vonzási központját.

A csillagokból megállapította, hogy most a Föld északi félgömbjén vannak Vun hajói. Ha a déli félgömbön ereszkedtek volna le, most talán megkereshetné az otthoni Napot, a Lobét. Biztosan észrevenné a Dél Keresztje mellett. És szemre közel hozzá, az Aranyhal csillagképében elképzelhetné a láthatatlanul kicsi, S betűvel jelzett csillagocskát is. Ez a legnagyobb fény a világegyetemben, több mint négyszázezerszer fényesebb, mint a Nap!

Ott láthatná a két Magellán-felhőt, Tejutunk hűséges kísérőit. Ezek külön hatalmas csillagvilágok, sok milliárd csillaggal, amelyek közt rengeteg az óriás fényű. A csillagjáróknak nagyon kell ismerniük, talán szeretniük is a csillagokat!

Hirtelen elsötétedett, felhők torlódtak a Hold elé. Felugrott. Hiszen őt igazán nem álmodozni küldték ide a fotonhajóról! Visszatekintett a hajók felé, egymás közelében égtek a jellámpáik. Magasan a föld felett mozdulatlanul álltak azok a hajók, mint idetévedt, titokzatos óriások. Orrukon és tatjukon színes a fény, piros meg zöld, különben teljes sötétségben lapulnak. Átlátszó műanyaguk kettős burka között áramrezgést bocsáthatnak keresztül, ez a legkülönbözőbb színekre festheti őket, ha nekik úgy tetszik. Most sötétszürkék, egészen beleolvadnak az éjszakai homályba.

A város felé fordult. A legjobbkor!

Lámpafény közelít a kanyargó fehér úton! Gyorsan jön, zúg, kerepel, aztán megáll a csillaghajók közelében. Tétovázva indul messzebbre, majd megint megtorpan. Fényszórója ráirányul a mozdulatlan hajókra, végigimbolyog rajtuk. Ren megfigyelhette a saját fényében, hogy hosszúkás, sárga autóféle kémlelődik ott. De micsoda autó lehet ez?

A virabeli autók nem ismerik a kerekeket, úsznak a talaj felett egy vagy másfél méter magasságban, és légpárnán állnak meg, azon pihennek. Ha szembekerülnek vagy előzni akarnak, az előírt jelzés után egyszerűen föllibbennek a másik kocsi fölé, nincs összeütközés, sem gázolás.

Vun hajóin nem gyúlnak ki újabb fények, nem mozdul semmi. Pedig onnan biztosan látják és szemmel tartják a furcsa földi kocsit. Ren alaposan megcsodálta a kerekét és nézte, hogyan fut rajtuk.

Az autóból most valaki kihajolt. Néhány elnyújtott kiáltás hangzott föl a fotonhajók felé. Ren nem értette a szavakat, és a hajókról sem érkezett válasz. Erre kis csönd után megfordult a sárga kocsi és mulatságos, pergő kerekein visszairamodott a város felé.

– Hát fölfedeztek itt bennünket – gondolta Ren. – Jó lesz visszamennem Vun elé, bár nem hiszem, hogy a jelentésem sürgős lenne.

Kényelmesen haladt. A Hold újra kibukkant a felhők mögül. A fiatal csillagjáró alig jutott túl egy bokros, egyenetlen rétségen, maga se vette észre, a lépései egyre gyorsultak. Mindinkább érezte, hogy a Föld neki idegen vidék, talán ellenséges vidék!

Riasztani fogják a várost? A sárga autó valószínűleg siet a jelentéssel a küldői elé. Beszámol az óriáshajókról, amelyek egy darabig szinte óránként elhúztak a város felett, aztán eltűntek az égről. Vun is gondolhatott erre, talán ezért maradt hajóival öt méter magasságban. Így nagyon valószínűtlen lenne a váratlan támadás sikere.

A holdfényben most mozgást pillantott meg Ren. Azonnal megállt.

Három elnyúlt testű, nagy állatot látott, ezek hangtalanul rohantak feléje. Bámult. Gor azt mondta a Virán, a Földön is kiveszett már nemcsak minden ragadozó, hanem minden állatféle is, még a kiköltözés előtt. Csak a tehén, a juh meg a sertés maradt meg az ember tenyészetében. Így volt a Virán is. De a sebesen közeledő három állat nem lehetett sem tehén, sem juh, sem disznó!

Ezek az állatok – támadni akarnak! Honnan kerülhettek ide? Vagy rájuk uszítják őket? Nem, százezer év alatt sem tenyészthették ki újra őket a pusztulásuk után! Előkapta sugárvetőjét, és beillesztette a villanyfejlesztőt.

Mikor vagy ötven méternyire értek tőle, a három állat hirtelen megállt. Egyikük leült, hosszúkás fejét a csillagok felé fordította és tutulni kezdett. Társai is rákezdtek a hátborzongató üvöltésre. Hangjukban végre fölismerte a fiatal csillaghajós a Föld egykori ragadozóinak a szavát – ez farkasüvöltés. Gor annak idején hangtekercsen ismertette.

Az állatok mintha sompolyogva tanakodtak volna. Majd újra nekivetették magukat a rohanásnak, vágtattak Ren felé. Nem késlekedhetett.

Amint az állatok közé sivított az első égető sugár, azok egyszerre szétrebbentek. Hatalmas ugrásokkal menekültek a távoli fák sűrűsége felé. A fiatalember elzárta a sugárvetőt. Nem volt benne semmi vadászszenvedély, a Virán az öreg Goron kívül már senki sem tudta volna megmondani, mi lehetett valamikor a vadászat, az állatok üldözésének a gyönyörűsége.

Ren újra elindult a hajók irányában, de már nyugtalanabb lett. Farkasok a Földön? Annyi százezer évvel a teljes kiveszésük után? Úgy látszik, nemcsak a termeszekből maradt vissza néhány pár az általános, nagy irtás után. De mivel élhettek eddig ezek az állatok? Dézsmálták az ember juhnyájait meg tehéncsordáit? Miért tűrték ezt a földiek?

Csak akkor nyugodott meg, amikor a TL 92-es hajó alatt elfordította a lift karját, az ajtó megnyílt és ő beugorhatott.

Vun meghallgatta a jelentését.

– Mindent láttunk – mondta. – Az az autó minket keresett. De már előbb is figyelhettek valahonnan. Különösnek találtam, hogy mihelyt te odalent kiléptél a liftből és elindultál, hogy szétnézz, a Föld rádiói azonnal erős működésbe kezdtek, most is repülnek az üzenetek, parancsok ismeretlen állomások felé. Pil alig győzte fogni őket. Sajnos, nem sokra megyünk vele, nem értjük a nyelvüket. Sudaramival kísérleteztem, de előtte sem ismert ez a nyelv. Biztató jelnek tartom, hogy az a sárga autó kísérletet sem tett a támadásra, meg hogy valamit kiáltozott felénk.

Pil jött le új közléssel.

– Újra elhallgattak a földi rádiók. Teljes a csönd. Ezek készülhetnek valamire. Megkíséreltem, hogy beleszóljak az adásaikba, de mintha ott sem lettem volna. Egyszerűen nem figyeltek rám.

– Honnan kerülhettek ide farkasok?

– Ezt Gor sem tudta megmagyarázni nekünk. Azt meg különösen nem, miképpen futkározhatnak ekkora város közelében? Még egy intés, hogy készen kell lennünk ismeretlen állatok és emberek ellen!

– Hogyan lehetséges, hogy Gor nem érti ezt a földi nyelvet? Sem pedig Sudarami?

– Úgy látszik, a nyelvek is nagyot változtak már a Földön, és egészen elszakadtak egymástól. Sudarami azt állítja, ők az űrállomáson egész más nyelvet beszéltek, mint ennek a városnak a lakói. Hátha ezek a ling nyelvet is elfelejtették, nem tudom…

– Ne lássunk annyira sötéten – szólalt meg Gor. – Majd reggel.

– Igen – intett Vun. – Reggel megkíséreljük, hogy érintkezésbe kerüljünk ezzel a várossal, a Föld itt maradt embereivel. Lehet, ezek is máshonnan kapják az utasításaikat, és ezt meg is kell várniuk. Az l-es és a 4-es űrcsónakokat küldöm hozzájuk tárgyalásra, szükség esetén ezek felröppennek a levegőbe, nemigen lehet bajuk. Üldözni sem tudják majd őket, sehol sem láttunk földi űrcsónakot, sem repülőgépet semmilyen fajtából. Talán egyetlenegy sincs nekik. Észre kellett volna vennünk azokat, amíg a Föld felett köröztünk.

A langyos, illatos levegőben hangtalanul álltak egymás mögött a fotonhajók. De mindegyiken őrség figyelt, készen a teljes riasztásra.

15.

Futóárkok – csillaghajók ellen

Éjfél után egyszerre szólalt meg mind az öt hajón az őrségek harangjelzése, éles riasztással.

A város felől a fehér utakon egészen sajátságos, hosszúcsöves és fölmeredő kanalas gépek közelítettek otromba kerekeken. Mind megállt a hajóktól vagy fél kilométeres távolságban. Egyre újabb csodagépek érkeztek, és ezek óriás körben telepedtek meg a Vira fotonhajói körül. Lassanként egészen körülzárták azt a térséget, amely fölött az űrhajók sötétlettek.

Nagyon ismerhették a terepet, nem használtak semmiféle lámpát, sem fényszórót. Gor infravörös lámpák használatára gyanakodott, vagy más radartájékozódásra. A földi gépek iszonyú zajt csaptak, csörömpöltek, zakatoltak.

Kis idő múltán újabb autók végtelen sora következett. Különös öltözékű alakok ugráltak róluk, eltűntek a gépszörnyek között. Végül kisebb gépek jelentek meg, ezek ásni kezdtek káprázatos gyorsasággal, mély árkokat húztak, sáncokat torlaszoltak föl.

Gor összecsapta a kezét.

– Ezek félnek tőlünk, Vun! Nézd, futóárkokat húznak körös-körül.

Vun félrehúzta a száját.

– Futóárkokat fotonhajók ellen! – kacagott föl Ira asszony. – De hát…

Most nagy fényű lámpák gyulladtak ki a gépalkotmányok között, kivillantak, meg újra elaludtak, jeleket váltottak egymással. Aztán megszűnt a fényjáték, megint teljes lett a sötétség a nagy körben. A csillaghajók népe ugyancsak megbámulta a nehézkes földi gépeket, lármás, groteszk mozdulataikat. A siketítő csattogás, harsogás jó ideig tartott. Később megint megszólaltak a földi rádióadók, dallamos nyelvükön adták és vették az üzeneteket, parancsokat.

Vun éles fénnyel villantatta körül a földi készülődéseket, majd kioltatta a sugárvetőit. Csak jelezni kívánta, hogy figyelik a nagy sürgés-forgást a fotonhajók körzetében. Keserűen nevetett föl, amikor végigjártatta szemét a körben álló, fenyegető gépek fekete karéján.

– Hát lám, négy és fél évi szakadatlan vágtatás, kalandok és izgalmak után eljutottunk végre ide, ahonnan segítségül hívtak. Nem valami szíves a fogadtatásunk, azt meg kell adni.

– Nem értem – mormogta Gor. – Az első lépésük az, hogy körülvegyenek, mi meg ujjongó üdvözlésre számítottunk. Még egyetlen kérdést sem intéztek hozzánk! Tudod, mire gondolok? Ezek tisztában vannak azzal, hogy mi valami más csillagról érkeztünk hozzájuk, de sejtelmük sincs arról, hogy emberek vagyunk! Talán Rent sem figyelték meg, amikor kint járt, ki tudja, milyen fantasztikus rémeket képzelnek a fotonhajóink belsejébe? Valamikor, az űrhajózások kezdetén is ijedezett a Föld idegen csillaglakók látogatásaitól, úgy tudom, repülő csészealjaktól, meg síkságok fölött felrobbanó titokzatos repülőművektől borzongott, de el sem tudta képzelni, hogy a látogatók csak valamennyire is hasonlítsanak hozzá. Természetesnek találom, hogy most is megkísérlik a védekezést az ismeretlen behatolók ellen, ha kissé naiv módon fognak is hozzá. Az is meglehet, már rossz tapasztalatokat szereztek más, előttünk érkezett űrhajókkal kapcsolatban. Hiszen talán mégse mi vagyunk a világegyetem egyedüli eszes lakosai! Ezek gyanakszanak!

– Meg kellene értetnünk magunkat velük, valahogy megegyezhetnénk – intett Vun. – Nehéz lesz a tárgyalás, ha a ling nyelvet nem ismerik. Működésbe kell esetleg hoznunk a kibernetikus gépeinket, hogy kikutassuk és megismerjük egymás nyelvét!

Sudarami semmi jót nem tételezett föl a földlakókról.

– Én azt hiszem, kár tárgyalni velük, és kár kockára tenni a Vira hajóit. A Földlakók közül százan sem lesznek, akik a fotonhajókra kívánkoznak, s el akarnak indulni velünk a Virára!

– Majd meglátjuk.

Hajnalodott. A keleti égen felhők jelentek meg, bíbor és arany csíkokkal. A Vira űrutasai megbámulták ezt a hajnali tűzijátékot az égen, odahaza sokkal kevésbé mutatósan bújt elő a Lobé. Mutogattak az eltűnő Hold sápadt arca felé is, Ira asszony szorgalmasan fényképezte színes filmjein a Föld csodáit.

A fekete ostromgépek nagy köríve még mindig mozdulatlan maradt az árkok és sáncok mögött, egy hang sem hallatszott ki onnan. De a távoli városban némi változást tapasztaltak, ott hirtelen kialudt minden fény a felhőkarcolók tetején meg az utakon.

– Négy óra ötvenkét perc – szólalt meg Vun. – Igaz, mindenki megkapta már a földi rendszerű órákat? Itt nem húszórás, hanem huszonnégyes a beosztás.

– Kiosztottuk az órákat – közölte Gor.

– Pil! Megkísérlem, hogy megszólaltassuk ezt a néma Földet! Kezdjük meg a kísérleteket. Írásban adom a közölnivalót, fogd.

A fehér hajú, vörös szemű rádiós átvette a parancsnok kezéből a papírlapot, belepillantott.

– Ling nyelven adjam? De hiszen ezek másképpen beszélnek!

– Lehetséges, hogy érti valaki közülük a ling nyelvet, hiszen Sudarami is értette. Sőt az is lehet, hogy valamennyien megértik. Egyelőre csak ez lehet köztünk az érintkezés módja. Ha nem kapunk választ, később valami mással próbálkozhatunk, talán Sudarami nyelvén.

Pil fölment a rádiósfülkébe. Pár pillanat múlva már nagy hangerővel röpült a város és az ostromgépek felé az adás.

– Halló, Föld! A Vira bolygóról öt csillaghajó jelentkezik. Tárgyalni akarunk veletek, a szándékunk békés. Vun parancsnok.

Vun Pil után sietett, és leült a rádiósfülkében. Pil arca megváltozott, halkan mondta.

– Beszüntették a rádiójelzéseiket, meghallottak. Minden adójuk egyszerre elhallgatott.

– Talán sikerül – reménykedett Vun.

Ötpercnyi kellemetlen szünet következett, már-már aggasztó lett a csend. A parancsnok éppen változtatni akart az adás hangsávján, amikor megszólalt végre a Föld. Férfihang!

– Halló, itt Meluda város parancsnoksága. Hol van az a Vira?

– Ling nyelven kérdeznek – ujjongott föl Pil. – Megértettek!

– A Vira az Alfa Centauri bolygója – adatta Vun. – Hozzátok küldött az ottani tanács, menteni jöttünk! Vun parancsnok.

Újabb szünet, ez már hosszabbra nyúlt. Vun hangszalagra vétette a Meluda minden szavát. Nagy lassan újra jelentkezett a földi adóállomás.

– Kívületek nincsenek más űrhajók is a légiterünkben? Csak öten vagytok?

– Öten.

– Körülfogtunk benneteket, és bármikor megsemmisíthetünk!

– Békét hozunk és csak jót akarunk nektek! Vun.

– Meluda város három tanácstagja hajlandó elmenni a hajóitokra. Ha bántódásuk esik, tűzzel árasztanak el a gépeink!

A hajók figyelő népe összemosolygott a fenyegetőzésen. A Vira fotonhajói sérthetetlenek, a Földnek nem lehet fegyvere ellenük! Visszaröpült a felelet.

– A parancsnoki hajónk a földig eresztette a liftjét. Meleg üdvözlettel és szívesen fogadjuk a tanácsuk tagjait! Vun parancsnok.

– Egy óra múlva ott leszünk. Yulangó, tanácselnök.

Vun lement Renhez.

– Nem lehet nagy baj. Tanácsok vannak itt és tanácselnökök. Ez mégis arra vall, hogy náluk is megvan még a közösségi élet.

– Ezt ne vedd biztosra – kételkedett Gor. – A címek megtévesztőek lehetnek.

Vun és társai leszálltak a földre a liften, később egyre többen követték őket a hajók népéből. Sétálgatni kezdtek, készen arra, hogy fogadják Meluda tanácstagjait. Hamar észrevették, hogy az ostromgépek közt is nagy mozgolódás támadt. Fejek bukdácsoltak a sánctetők fölött, messzelátók vékony csövei nyúltak ki feléjük. Vun gondoskodott a szórakoztatásukról, intésére a Vira fotonhajói színeket változtattak, egyes helyeik átlátszókká váltak, másutt ezüst, tejszínű, aranysárga vagy vörös ragyogás vonta be őket. Távoli moraj, zúgás vette körül a hajók tisztását, hallatszott, hogy itt-ott éles hangok vitatkoztak a gépek között.

A város felől egyre újabb autók érkeztek a körbeálló gépek vonala mögé, tele kíváncsi néppel, de a fegyveresek nem engedték a sáncokon kívülre az érdeklődőket. Az ostromkészülékek mögött hamarosan sátrak csúcsosodtak föl, csengetés, muzsika, kiabálás hallatszott. Gyümölcsöt, édességet, frissítőket árultak mindenfelé nagy szóval. Uli élénken vizsgálgatta kis messzelátóján azt a néhány földi nőt, aki megjelent a sáncok fölött, végül kifakadt.

– Tarkábban öltöznek, mint mi, de jóval ízléstelenebbek! Tele vannak kolonccal, cifrasággal.

A muzsikát rikoltozónak és melódiátlannak találták a virabeliek, de táncolni annál jobban lehetett volna rá. A városi gyerekek is rajokban vonultak föl a gépek lábához, éktelen zsivajjal. Minden szabad volt nekik, csak a hajókat nem közelíthették meg. Az idegen nyelv moraja szinte körülöntötte a csillaghajókat.

– Ezeknek kell segítség? – ámuldozott Ira asszony. – Hiszen úgy viselkednek, mintha az örök élet állna előttük!

Aztán a város felőli részen egy keskenyebb helyen a kis ásógépek megkezdték a rögtönzött sáncok lebontását és az árok betemetését. Gor elégedetten nézte a készülődést.

– Úgy látom, kijövünk velük.

– Ebből még korai lenne levonni bárminő következtetést – intette a parancsnok. – Egyszerűen utat nyitnak az érkező tanácstagok autóinak.

Sudarami egyszerűen eltűnt a családjával Vun hajóján, sehogy sem akart a földiek szeme elé kerülni. Nem tudta elfelejteni a földiek kegyetlenségét az űrállomások népével szemben, és semmi jót nem tételezett föl róluk. A virabeliek azonban mind fölvonultak az átlátszó oldalfalakhoz, amikor három nagy, sárga földi autó zúgott be a parancsnoki hajó elé.

Az első kocsiról kék egyenruhás, köpcös, alacsony ember szállott le és lépett Vun kis csoportja elé. Csúcsos sapkájának lobogó bojtját Ira irigykedve csodálta meg. A melle tele színes szalagokkal és érdemrendekkel, a nyakában sárgán csillogó láncok. Olyan keményen lépett ki, hogy csizmája még a fűben is port csapott föl. Barnássárga arca gyanakodva fordult körül, majd gyorsan elszánta magát. Gornak tartott.

– Tiroga vagyok, Meluda biztonsági parancsnoka.

Valami rendőrtiszt, gondolta Gor. De később kiderült, hogy ez a Tiroga az egész Föld katonai vezére. Vun felhasználta Tiroga tévedését, bemutatkozásából arra következtetett, hogy Tiroga Gort hiszi a hajók parancsnokának. Eltűnt a liftben, fölment a hajójára, ő majd ott fogadja Meluda megbízottait! Gor erre Rennek mutatta be a csillogó katonát, Tiroga aztán előintette a másik két kocsit is.

Magas, formás, de meglepően sovány nő lépett ki a második kocsiból. Exé volt, a földi csillagászok vezetője. A harmadik kocsi hozta Zalandát, Meluda tanácsának őszhajú alelnökét. Zalanda igen lassú mozgású, gyanakodó embernek bizonyult, szavait nagyon megválogatta, és köztük nagyobb szüneteket tartott a hatás kedvéért.

Tiroga arca majdnem négyszögletes volt, Zalandáé inkább hosszúkás. A virabeli férfiaktól leginkább abban különböztek, hogy alacsonyabbaknak látszottak, és az orruk alatt szőrpamacsok színesedtek. Később megtudták Renék, hogy ezeket a szőröket bajusznak nevezik a földiek, és a férfiak díszének tartják.

Zalanda megfontoltan kezdte.

– Yulangó tanácselnök halaszthatatlan dolgai miatt mégsem jöhetett el önökhöz, rám bízta, hogy helyettesítsem.

A bemutatások után szúrós, komor szemmel méregette a parancsnoki hajót, amely látszólag minden föltámasztás vagy függesztés nélkül magasan a talaj fölött horgonyzott, s gyanakvásából kijutott a hajóra fölvezető lift ajtajának is.

– Tessék a lift – hívta őket Ren.

Kényelmesen belefértek valamennyien. Az autókból három kék ruhás fegyveres is követni akarta őket, de Ren mosolygására Zalanda visszaküldte őket. Rennek föltűnt, hogy a csillagásznő nyakát legalább hatsoros gyöngysor díszíti, mint valami fehér fényű páncél, a két földi férfi bal karján pedig a csuklók táján arany karperec zizzent meg. A tanács alelnökén kék színű talár lógott. A földi nyárhoz képest a ruházkodásuk kissé melegnek és kényelmetlennek tűnt föl a virabeliek előtt. Rennek az sem tetszett, hogy a három földi küldött úgy bámulta őt, mintha csodát látott volna – ez tartott, amíg fölvitte őket a lift.

Gor befelé mosolygott, nagyon is megértette a földiek viselkedését. A rádióüzenetből a földiek hát megtudták, hogy a vendégek egy távoli csillag felől érkeztek. Számukra az is meglepetés volt, hogy a jövevények igazi emberformájú lények, és semmiképpen sem hasonlítottak azokhoz a rémekhez, amiknek elképzelték őket. És szörnyek helyett most Renre akadnak, aki a Vira pompás testű népében is föltűnt fiatalos szépségével!

A földiek alig titkolt bámészkodással nézegettek körül a vezérlőteremben, bár a kiszolgáló gépek náluk nem okoztak feltűnést. Vun meg Zalanda nagyon megnézték egymást az első találkozásnál. Tiroga, a biztonsági parancsnok, minden virabelire kutató fenyegetéssel meredt, a csillagásznő azonban egyáltalán nem volt hajlandó levenni Renről a tekintetét. Újabb bemutatkozások. Vun intésére leültek, és elfogadták a kelyhekbe töltött üdítőitalokat. Csak Tiroga jegyezte meg otromba figyelmeztetésképpen.

– Nem félünk a megmérgezéstől. Maguk annyira a hatalmában vannak a Meluda őrségének, hogy a biztonságunk itt is teljes. Különben is, igen rövid érdeklődésre kaptunk megbízást. Ezt majd Zalanda alelnök adja elő.

– Semmi okuk a bizalmatlankodásra – mosolygott rájuk Vun. – Minden felvilágosítást megadunk.

Mindjárt Zalanda felé fordult, aki megszólalt.

– Minek köszönhetjük a – hogy is mondjam – a látogatásunkat?

A vékony nő, Exé, ujjaival magyarázó mozdulatot tett.

– Tudjuk, hogy az Alfa Centauri négy és negyed évnyi fénytávolságban van tőlünk. Föltételezzük hát, nagy okuk volt arra, hogy megtegyék ezt a roppant hosszú utat. Erre kérünk fölvilágosítást. Különben, ha megengedi a parancsnok, szeretnék egy kis sétát tenni ezen a különös közlekedési eszközön.

Vun átintett a hallgatagon üldögélő Ira asszonynak.

– Légy szíves. Mindent mutassatok meg Exé csillagászati vezetőnek, amire csak kíváncsi, és hozd össze Onával vagy Hurral. Gondolom, ellenőrizni akarja, csakugyan a Viráról jöttünk-e? Sajnos, Ren másodparancsnokra itt van még szükségem.

Exé könnyedén elpirult, lekapta a tekintetét Renről, megfordult, és csak Ira engesztelő mosolygása békítette meg. Együtt mentek ki a vezérlőteremből. Vun csak ezek után válaszolt Zalandának, aki a felső táblák mozdulatlan, színes fénypászmáira függesztette aggódó szemét.

– Mi csakugyan nem véletlenül kerültünk ide. Minket hívtak a Földről!

– Hívták? Innen? – hördült föl Tiroga.

– Úgy négy és fél évvel ezelőtt a radarvevőink segítségkérést fogtak fel a Földről. Hiszen önök is nyilván fölkészültek a Nap közeli katasztrófájára, erről talán nem is kell külön szólnom. Sajnos, akkor csak öt fotonhajót tudott ide indítani a Vira, ezeken összesen ötvenezer ember fér el. Mindössze ennyit tudunk átmenteni a Virára, bár nem tudjuk, mennyi lehet most a Föld lakossága.

Zalanda és Tiroga fölháborodva pillantott össze. Tiroga fölmordult. Zalanda azonban valamennyire megőrizte a nyugalmát.

– Bocsásson meg, a maguk radarkészülékei tévedtek. Izé, csakugyan hallottunk közelgő Naprobbanás hírekről babonás és fantaszta áltudósoktól, de egy pillanatig sem adtunk hitelt a dolognak. Más tudósaink kinevették ennek még a lehetőségét is. Kár, hogy most éppen nincs jelen Exé! De mondhatom, nincs a Földön senki egy-két kelekótya fickón kívül, aki elhinné ezt a csillagászati – hogy is mondjam – veszedelmet. A Föld így hát nem is hívhatott senkit, sehonnan segítségül!

Vun rosszallólag nézett rá.

– Az önök egyik hivatalos űrállomása adta a segítségkérést.

– Nekünk nincsenek űrállomásaink! – makacskodott Zalanda.

Gor békülékenyen szólt közbe.

– Mindegy, most itt vagyunk. Öt fotonhajó a Viráról. Szeretnénk megbeszélni a Vira tanácsával, engedje meg, hogy a Föld lakosait megismertessük a rájuk rohanó borzalomról. És hogy a hajóinkra vehessük, akik menekülni akarnak innen.

– Ezt akarják? – pattant föl Tiroga elvörösödő képpel.

– Csak pár napig maradhatunk a Föld terében – figyelmeztette Vun parancsnok. – Ezért gyorsan kell megállapodásra jutnunk, indulni akarunk még a robbanás előtt! Körülrepültük néhányszor a Földet, de nem vettük észre, hogy túlságosan népes lenne. A Meludához hasonló nagyvárost még egyet nem is láttunk rajta.

– Nincs is – bólogatott büszkén Zalanda alelnök. – Egyáltalán, tudomásul kell venniök, hogy a Meludán kívül a Földnek nincs lakossága. No, igen, a Zöld Karantén nem számít, az a szolganépünk.

Tiroga visszaült, vonásaiból csak úgy áradt a hideg megvetés.

– Semmiféle engedély megadására nincs meghatalmazásunk – mondta visszafojtott dühvel.

Zalanda némi habozás után engedékenyebbnek mutatkozott.

– Mindenesetre az önök kérelmét a tanács elé terjesztem. Mint hallották, a Meluda tanácsa egyúttal a Föld tanácsát jelenti. A Földdel és lakosaival ez a tanács rendelkezik.

– És van ereje hozzá, hogy az akaratát mindenütt és mindig keresztülvigye – tette hozzá Tiroga. – Különben úgy tudjuk, a Vira korai kiköltözésű bolygó. Önöknél tehát még mindig közösségi uralom van?

– Nálunk kellemetlen szó ez az „uralom.” Közös életben vagyunk, közös társadalmi rendszerben – felelt Vun. – És mondhatom, nagyon elégedettek vagyunk vele. De talán ez nem is tartozik ide. Mi nem kérdezzük, önöknél milyen uralom van. Mi segíteni jöttünk.

– Átlátunk az önök tervein – hadonászott Tiroga. – Vegyék tudomásul, nincs sok reményük rá, hogy megkapják az engedélyt a hosszabb itteni tartózkodásukra, és különösen az előadásaikra!

– A Föld úgyszólván néptelen most – magyarázta Zalanda akadozva. – Sok volt a háború, lázongás, öldöklés szükségszerűen. Minden emberre szükségünk van, semmiféle ürügy alatt nem engedhetünk ki kivándorlókat. Különben ezt majd meghallják az illetékesektől.

Vun hangja keményebb lett.

– Mégis hihetetlen kegyetlenség lenne önöktől, ha nem engednék menekülni, akik akarnak. A máglyahalálnál is rosszabbra ítélnék ezzel a Föld lakosságát! Úgy tudom, a legutolsó kiköltözés óta több százezer év telt el – csodálom hogy a Föld ilyen néptelen. Máshol sem egyenletes a szaporodás, néha egészen lecsökkenhet egy időre, de az ilyen visszafejlődés, teljes megszűnés az emberiség halálát jelentené.

Zalanda beszélt.

– Az utolsó kiköltözés óta nagyon viharos időket élt a Föld. Harcok törtek ki, és ha lett is szaporodás, utána nagy visszaesések voltak. Sokszor végigsöpört a pusztulás a Földön, olykor alig maradt ember. Most nemigen lehetünk többen, mint tán negyvenezren. Leszámítva természetesen a Karantén népségét, de arra kár szót vesztegetni. Nem hiszünk kozmikus katasztrófában, a Földön pedig most mi parancsolunk. Miért mennénk magukkal?

– Hát még mindig van maguknál is karantén? – érdeklődött Vun.

– Van! – mordult meg Tiroga.

Vun jobbnak látta, ha nem kérdezősködik, bár az eddigi közléseket nagyon zavarosaknak találta. Sudarami régebbi szavai szerint éppen a karanténlakók maradtak vissza a Földön, ők kerekedtek fölül. Tiroga viszont úgy beszélt Zalandával együtt, mintha a karanténlakókat még mindig számkivetettségben tartanák. Az a szolganép?

– Önök tehát nem hisznek a tudomány megállapításaiban?

– Tudomány! – csapott az asztalra Tiroga gúnyosan. – A tudomány ne riasztó dajkameséken törje a fejét, hanem támogassa a rend hatalmát!

Exé és Ira asszony most érkeztek vissza. Exé felvonta a szemöldökét.

– Úgy látszik, csakugyan valami távoli bolygóról érkeztek, lehet, éppen a Viráról – kezdte némi zavarral. – Ellenőriztem a dolgot, meglepő, amit láttam. Akárhol is van az ő Virájuk, a csillagászatban messze előttünk jár!

A Föld megbízottai fölemelkedtek, Vun némi habozás után kezet szorított Exével és Zalandával.

– Búcsúznunk kell, Vun parancsnok – mondta Zalanda, gondosan megigazgatva a vállán a kék köpenyt. – Ajánlom, ne kezdjenek semmibe egyelőre. Amíg a tárgyalásaink tartanak, azt hiszem, kezeskedhetem az ön hajóinak a biztonságáról. Természetesen csak úgy, ha hozzáigazodnak a tanács kívánságaihoz.

– Mert máskülönben a biztonsági erőké lesz a szó – tette hozzá Tiroga fenyegetően.

Vun a szemébe mosolygott.

– Egyelőre azt szeretném, ha módot adnának arra, hogy visszaadjuk a látogatásukat. Tolmácsolja a tanács előtt, én magam szeretnék megjelenni a megbeszélésen néhány emberemmel, így időt nyerünk, és közvetlenebb az érintkezésünk.

Nem kapott feleletet. Exé Renre pillantott búcsúzóul, és megint elpirult. Ren meghajolt előtte.

A három hosszúkás, nagy autó elrobogott. A hajókról látni lehetett, hogy az ásógépek újból helyreállították az árkokat és ismét fölemelték a sáncokat.

– Értettünk ebből valamit? – kérdezte Ren.

A parancsnok komoran nézett a földre.

– A dolog rosszabb, mint sejtettük. Ahogy kivehettem, itt még mindig a régi karanténlakók tartják a talpuk alatt a Földet. És nyilvánvaló, hogy most azok kerülnek karanténba, akik ez ellen lázadozni merészelnek. De ki lázadozhat? Én is tudom, hogy az utódok nem mindig ütnek az őseikre, vagy talán, valami még régebbi szülő tulajdonságait öröklik. Lassanként itt is kiválhattak emberek, akik hiába származtak a karanténlakóktól, talán mást akartak, mint ők, jobbat, haladóbbat! Így a fegyenctelep utódai között is megtermettek a különbségek, de megfordult a kocka. És azok talán most…

– Azt tanácsolnám neked, Vun, bontsd fel ez egyszer a Vira lezárt utasításait! Vagy tovább akarod vállalni a felelősséget ilyen nehéz helyzetben is? – töprengett Gor.

– Nem bontom fel a levelet – rázta a fejét a parancsnok. Ha kell, erőszakkal is fölszedem azokat, akik menekülni akarnak innen! És most mind az öt hajón elrendelem a másodfokú készültséget!

Pil nagyon élvezte, milyen izgatott rádiózás kezdődött most egyszerre a Föld állomásain. Hát még, ha értette volna, miről beszélgetnek ezek a közlések? A hangszalagra vett ismeretlen szavakból a kibernetikus gépek csak nagyon bizonytalankodva ásták ki a fogalmakat, komplikált és nehéz lett a földiek nyelve. Még szerencse, hogy a ling nyelvet nem hanyagolták el a Földön – valószínű, hogy a kevés földlakó is többféle nyelven beszélt, így rászorult a lingre.

A Vira hajói megmozdultak. Körbe álltak, elég távol egymástól, de orral kifelé, és még mindig ötméteres magasságban a talaj fölött. Vun a legnagyobb csillagközi hárítómezőkkel vétette körül őket.

– Előkészíteni az ultrahangvetőket! Irány: a földi ostromgépek és sáncok karéja! Minden készülék söprögető tüzelésre legyen készen!

Könnyű kis zápor kerekedett déltájban, alig áztatta meg a mezőséget a hajók körzetében. Sudarami nagyon izgult, a legrosszabbtól tartott, alig győzték csillapítani.

16.

Harc a Földlakókkal

Délután három óra hat perckor ling nyelven megszólalt a Föld központi adóállomása:

– Halló! Halló! A Meluda tanácsa üzenete az idegen csillaghajók számára! Figyelem! Itt a tanácsi rádióállomás beszél! Négy órai időt adunk a fotonhajóknak arra, hogy elhagyják a Föld légterét! Megtiltjuk, hogy a Föld területén máshová vonuljanak! Este hét óra tíz perckor a tanács parancsot ad a biztonsági erőknek a hajók megsemmisítésére! Meluda tanácsa nevében Yulangó elnök. Az adást három óra tizenöt perckor megismételjük, a harmadik adásunk négy óra két perckor lesz!

– Ultimátum? – kérdezte Ren.

– Ez hadüzenet – vonta meg a vállát Vun parancsnok. – Kérem az orvosbiológusokat, hat órától legyenek készenlétben. Esetleg le kell vonulniuk minden hajón sebesültek ápolására. Pil, ezt add le minden hajónak!

– Csakugyan harcolni akarsz? – kérdezte elkomolyodva Gor.

– A Vira fegyvereivel, igen. Remélem, kevés vért kell ontanunk. Majd iparkodni fogok. De a lecke alapos lesz!

Lod lépett most Vun elé, némi csomaggal.

– Úgy tudom, az volt a szándéka, hogy engem kitesz itt, a Földön. Bevallom, én ezt nem tartom büntetésnek, a Molán szétszedtek volna! Itt talán még az itt felejtett termeszekre is ráakadok. De nem tudnám, miért vegyek részt a maguk most elkövetkező küzdelmeiben?

A parancsnok körül álló társaság fölnevetett, ez a föllépés csakugyan rávallott Lodra. Vun is mosolygott.

– Attól tart, hogy a földlakók győznek és elpusztítanak bennünket?

– Ezen nem gondolkoztam, de menni szeretnék. Nekem tetszik a Föld!

Gor közbeszólt.

– Igazán kiengedheted. Hátha valami hasznát veszik a földiek. Bár nem hiszem, hogy észre tudja téríteni őket.

Vun helyeslően intett, és Lod eltűnt a liftben. Nem búcsúzott sem Gortól, sem Ira asszonytól, másokkal meg alig érintkezett a hajón. Hatalmas alakja megjelent lent a fűben, nagy léptekkel, nyugodtan tartott a sáncok, fölmeredő földi fegyverek felé.

Ott hirtelen megállt, nyilván föltartóztatta valami kiáltás. Talán válaszolt is ling nyelven. Előbújt egy kék ruhás vezető, két fegyveres aztán közrefogta Lodot, és átvitte a sáncokon. Az egész idő alatt Lod nem árult el semmiféle nyugtalanságot – mintha hazamenne.

– Újra áruló lesz? – találgatta Ira.

– Nincs mit elárulnia – nyugtatta meg Vun. – De elszánt fickó!

– És nem hiszi, hogy a Földnek vége lehet – tette hozzá Hur.

Nagyon lassan telt az idő, lassabban, mint akár idáig a hosszú csillagközi úton. Mindenki az újonnan kapott földi órákat nézegette. A számlapon előugrott hat óra ötvennyolc perc, majd hét óra. Vun a rádiófülke felé indult.

– Támadni akarsz? – riadt meg Gor. – Hátha azok meggondolják magukat?

– Támadnom kell, az ő érdekükben – mondta Vun hátrafordulva. – Ren! Hét óra három perckor indítsd az infrahangvetőket, mindjárt DF 19-es erővel! Pil! Ugyanez az utasításom minden hajónak!

Újra szemerkélni kezdett az eső. Hét óra három perc. Még hét perc kellett volna ahhoz, hogy a földi ostromgépek megindítsák a támadásukat.

Sem villanás, sem hang nem árulta el, minő rettentő erejű infrahang-áramlás indult meg a túlnan mozgó, készülődő földi fegyveresek felé. Az öt hajó teljes körben sugárzott, hatásvonaluk minden irányban tökéletesen zárt. A mély csendben aztán egyszerre Vun hangja dörgött bele a hangszórókba.

– Ledobni a fegyvereket! Mindenki teljes rendben vonuljon hátra! Induljatok a város felé, a legnagyobb gyorsasággal!

A sáncok, feltorló hatalmas gépek között odaát nagy mozgolódás támadt. Csörömpölés hallatszott, majd nagy embercsoportok, fegyvertelen katonák és gépkezelők kék tömegei indultak neki a hátravezető utaknak különös, hallgatag bandukolással. Egy szó sem hallatszott sehol, a sánckörzet mögött az emberek ellenállás nélkül teljesítették Vun parancsát. Az utakon már feltűntek az elvonulók rendezett csapatai. Sietősen haladtak, a soraikból nem fordult vissza senki. Ira asszony visszafojtott lélegzettel állt az átlátszó falnál, csak a jobb karját emelte föl.

A város felől éppen harangszó hallatszott, és egyre erősebben zúgott az esti levegőben. A közeli fákról néhány levél perdült le a talajra.

Hét óra húsz perckor már üresek voltak az árkok, sáncok, gazdátlanok az óriási gépek.

– Ultrahangvetők az összes hajókon! – hangzott Vun újabb parancsa. – Célba venni a gépeket, sáncokat! Teljes erő!

Sisteregve, zizegve omlottak szét a nagy gonddal megépített földsáncok. Aztán nagy csörrenések, robajok és csattogások támadtak, szétröpültek, zuhantak darabokra az otromba gépek odaát. Dördülő robbanással tűntek el pillanatok alatt a roppant csövek, fenyegető rombolószerszámok. Kék acéloszlopok porlottak széjjel és süllyedtek a földbe.

– Lekapcsolni! – hangzott az újabb parancs.

Ekkorra már kivehetetlen romtömeg borította a nagy köröndöt a fotonhajók körül. Sehol nem mozdult semmi, megszűnt a föld lepergése is az üregek szájában. Vun nagyot sóhajtott.

– Azt hiszem, nem kellett emberáldozat. Talán egy csöpp vér sem omlott. És remélem, Tiroga egész fegyverzete megsemmisült most előttünk. És ha nem, újrakezdhetjük!

Sudarami, a földi űrállomás menekültje, borzongó álmélkodással nézte végig, mi történt, sehogy sem értette a dolgot.

– Tiroga emberei szót fogadtak Vun parancsnoknak? Egyetlen szavára elvonultak? – kérdezte hitetlenül.

Ira felelt meg neki.

– A mi rendkívüli erejű infrahangvetőink megsemmisítették bennük az önálló akaratot, az agyvelő legkisebb ellenállását is. Olyanok lettek egyszerre, mint a rongyok, vagy inkább, mint a bekapcsolt gépek. Mikor megkapták a parancsot az elvonulásra, nem bírtak nem engedelmeskedni!

– Ó! De akkor miért kellett megsemmisíteni a gépeiket is?

– Hogy Tirogának eszébe ne jusson máskor és szerencsésebb körülmények között felhasználni őket.

– Ira! – hangzott Vun szava. – Az orvosbiológusokkal nézd végig a körsáncok meg a gépek területét. Hátha akad néhány Tiroga-harcos, aki fedezékben feküdt az infrahangjaink számára, és most sebesülten fekszik a romok közt.

Fényvetőkkel indultak, bár elég világos volt még. Késő estig kutatták a romokat, de végül jelenthették, hogy senkinek a teste sincs a géproncsok meg a sáncomladékok vonalában. Tiroga volt az, aki úgy rendelkezett, hogy a támadást megelőző percekben már minden harcosa rohamra készen álljon a sáncok mögött meg a gépeknél, az infrahangsugár mindegyiket teljes erővel érte és megbénította akaratukat, indulniuk kellett Vun parancsára a város felé.

– Ma éjszaka még senki sem hagyhatja el a hajókat! – rendelkezett a parancsnok. – Holnap talán újra tárgyalhatunk velük. Remélem, kissé engedékenyebb lesz a hangulatuk.

– Az a Tiroga mindenre képes! – csóválta Ira asszony a fejét.

A felszabadulás ujjongása tört ki a hajókon. Csak most derült ki, minő szorongással várta a Vira népe az összecsapást. A könnyű győzelemben senki sem kételkedett, de attól tartottak, nagy lesz a vérontás. Vun most már ismét engedélyezte a hajók teljes kivilágítását éjszakára, bár ragaszkodott a másodfokú készültség fenntartásához.

Muzsika szólalt meg, táncoltak a fiatalok, és Gor elnézően mosolygott rájuk. Milyen hamar el tudják felejteni, milyen nagy veszedelemben voltak! És hogy még most is minőben vannak a Földdel együtt!

Pil tovább szedte szalagra a földi adóállomások izgatott közléseit, bár továbbra sem értett belőlük egyetlen szót sem. Kétségtelen, hogy Meluda tanácsának is rettentő éjszakája volt. Legalább erre vall, hogy már kora hajnalban megszólalt a földi adó.

– Halló! Halló! Vun parancsnoknak az idegen hajókon! Meluda tanácsa megadja az engedélyt a tárgyalásokra. Vun parancsnok közölje, milyen időben és hány emberével kíván megjelenni a tanács előtt. Meluda tanácsa nevében Yulangó elnök. Ezt az adást a válasz megérkeztéig félóránként megismételjük!

Fél öt volt akkor a földi beosztású órákon.

Vun négyszer hallgatta végig az üzenetet, csak akkor felelt.

– Halló, itt Vun parancsnok a Meluda tanácsának! Délelőtt tizenegy órakor három emberemmel megyek. Tudomásulvételt kérek. Űrcsónakon indulok, fogadják! Vun.

Azonnal válaszoltak.

– A Meluda tanácsa szívesen fogadja Vun parancsnokot és három emberét. A kitűzött időben az utakon haladó hivatalos autóink kalauzolják majd a tanács épülete elé az űrcsónakot. Yulangó elnök.

Ren nagyon csodálkozott, milyen hamar összeroppant Tiroga ellenállása az első vereség után. Arra számított, Tiroga még több és alattomosabb kísérletet próbál majd ellenük. Gor talán megtalálta a magyarázatot.

– Tigorát elsöpörhette a vereség – lehet, nem is találkozunk többet vele a tanácsban és a vezetők között. Különben sem lesz nehéz ügyünk. Exé, a csillagásznő majd Rent bámulja a tanácskozás alatt, és ő sem okvetetlenkedik.

– Csakugyan téged viszlek el, Ren – egyezett bele Vun nevetve. – De te is velem jössz, Ira. Meg Hur.

Ren mégsem volt ott ezen a tanácskozáson.

Kilenc óra lehetett, amikor a hajók őrsége ismeretlen közeledőket jelzett. Két földlakó sietett a hajók felé. Már messziről integettek, féltek a rossz fogadtatástól. Ling nyelven kiáltották.

– Vun parancsnokot keressük! Üzenetet hozunk a Zöld Karantén népétől! Adjatok engedélyt, hogy bejuthassunk a parancsnoki hajóra!

– A Zöld Karanténból? – ámuldozott Gor.

– A meludaiak újabb ravasz fogása lesz – gyanakodott Ira.

Vun messzelátón figyelte a két közeledőt. Egyszerűen öltözött, középkorú emberek. Tanácstalanul nézegettek a fotonhajókra, és olykor-olykor összehajolva beszélgettek.

– Fogadom őket! – határozta el a parancsnok. – Ren, eredj le a liften értük!

A vezérlőteremben a két földlakó nagyon óvatosan járult a frissítőkkel megrakott asztalhoz, meg a kiszolgáló gépekhez. Gor fogadta őket, majd belépett Vun is hozzájuk. Fölálltak, észrevették a parancsnok arany vállszalagját.

– Üljenek le, kérem, én vagyok Vun parancsnok. Mi hát az üzenet?

Egyikük, a világosbarna hajú férfi szólalt meg.

– A Zöld Karantén népe és tanácsa küldött magukhoz, Vun parancsnok. A nevem Dar, és a társamé Gay, nálunk nincsenek az itt szokásos hosszú nevek. A Zöld Karantén végighallgatta a meludai adásokat a rádióban és az önök válaszait. Hallottuk, hogyan bántak el a biztonsági őrség csapataival, most meg láttuk is, milyen alapos munkát végeztek. Mondhatom, soha nagyobb ünnepe nem volt Zöld Karanténnak, mint ez a mai nap.

A virabeliek összenéztek.

– Mi most az a Zöld Karantén? – kérdezte Gor.

Most a két küldöttön volt a meglepődés sora.

– Hát nem tudják?

– Bizony nem.

– Kérjük szépen, úgy mondhatnánk, a Zöld Karanténban élnek most a Föld rabszolgái és számkivetettjei.

– És mik a bűneik? Mi még a lábunkat sem tettük a Földre, sejtelmünk sincs arról, mik történtek itt, és, hogy most mi van tulajdonképpen?

Dar akadozva beszélt, némi szünetekkel. A parancsnoki hajó emberei közel húzódtak hozzájuk, úgy hallgatták őket, néha Gay is közbeszólt.

– Bűneink? Mi nem hisszük azokról, hogy bűnök! És hogy mik történtek itt, a Földön? Jó, elmondjuk. Bár szégyellünk az őseinkről beszélni, hiszen valamennyien a régi, fölszabadult karantén lakóinak az utódai vagyunk!

– Ne tartsanak attól, hogy elfogultak leszünk. Mondjanak el mindent!

– Megkísérlem – mondta Dar. – Tán tudják, hogyan maradt a Földön magára a régi Zöld Karantén népsége, hogyan szabadult ki egyszerre az egész Földre. Hamar észrevették a dolgok fordulását, kimerészkedtek. Megszállták a közeli Meludát, az óriás várost, és nagyon tetszett nekik, hogy magukra maradtak. Az első évek ujjongó dőzsölései után belátták, hogy valamiféle államot kellene megteremteniük. Legalább így tudjuk a régi írásokból. A hozzánk pártoló tudósok, meg a följegyzések szerint a Föld akkor mintha őrültek és gyógyíthatatlan bűnözők kezére került volna, olyan kavarodás támadt. A Karantén hatalmába jutott az elképzelhetetlenül dús örökség, automatikus ipartelepek atomerőkkel, roppant nagy, tartósított élelmiszertömeg. Pár ezer lelket kellett ellátnia, ami milliárdokra szánt volt a raktárakban. Amúgy is úgy olvastuk, a Föld aranykora volt a kivonulás előtti időszak, a teljes közösségnek és haladásnak az a világa, amiből hirtelen menekülni kellett a Naprobbanás veszélye miatt. Ezután a közösségi Föld-társadalom után minden rámaradt a karanténlakókra, mindenből tovább folyt a termelés az elpusztíthatatlan gépek és az atommotorok erejével. Ahogy most is folyik, a mi munkánkat leszámítva. A karanténosok mindenbe betelepedtek, beköltöztek az óriás, gazdátlanná vált palotákba is. És megkezdték a saját ősrégi és túlhaladott eszméik szerint az életet, munka és nehézségek nélkül.

– És maguknak nem jutott ebből a paradicsomból?

– Hogyan juthatott volna? Mi voltunk azok, akiket elítéltek és veszedelmeseknek tartottak, így elkülönítettek a maguk pompás világából. Mi kaptuk meg a Zöld Karantént! A Föld ügyeibe nem lehet beleszólásunk már ezer meg ezer évek óta, fegyvert nem viselhetünk, és dolgoznunk kell, ha életben akarunk maradni. Minket ítéltek meg úgy, hogy ártalmas eszméjű ősökre ütöttünk vissza, közös életet akarunk!

– Már sejtem a kialakulást – mormogta Gor.

– A karanténlakók legtöbb utóda természetesen olyan lett, mint apáik vagy anyáik voltak. Elveszítették az emberiség nehezen megtalált nagy céljait, magángazdálkodást kezdtek, hogy a többiek fölé kerekedhessenek. Folyton fölkelések, harcok fogyasztották őket, nagyobb rombolások is történtek.

– De honnan kerültek elő önök?

Dar megnyalta a szája szélét, kereste a szavakat.

– Hát kérem. A mi karanténunk biológus tudósai szerint minden szaporodásban van egy-két visszaütés valami régi, régi ősre. A Föld új urai közt is így történt. De ezek az ősökre visszaütők most már a régi közösségi életnek, a haladásnak, az emberi testvériségnek a hívei voltak. Mindig több lett az ilyen „visszaütő”. Ez a mostani Zöld Karantén népe, kérem. Mi kénytelenek vagyunk Meluda számára dolgozni és termelni, erre fegyverrel tudnak kényszeríteni és azzal, hogy csak a terményeinkért adnak vegyi vagy villanyerőt, az atommotorokhoz hozzá sem engednek. Mi megteremtettük a Zöld Karanténban újra a régi közösségi életet és gazdálkodást. Kerültük a harcokat, egyre többen lettünk. Vártuk az időt, amikor elegen leszünk, hogy kitörjünk és átvegyük a vezetést a megcsúfolt Föld felett. Csodálatos volt, hogy az uralmon levők tudósai és művészei közül hányan álltak önként hozzánk – és ez a folyamat még most is tart. De még mindig a meludaiak kezében volt minden fegyver. Nagy vérengzést vittek végbe, ha rábukkantak valami titkos fegyverkészletünkre. Most azonban a Vira fotonhajóinak a győzelme után mégis lefegyvereztük a Zöld Karanténban Tiroga őrségeit!

– Segítséget akarnak tőlünk? – kérdezte Vun. – De a Föld elpusztul! A legrosszabbkor állítanák vissza a régi aranykort!

– Tudjuk, a mi tudósaink is a Naprobbanást hiszik valószínűnek. Mi most tizenkétezernél is többen vagyunk a Zöld Karanténban. Minket azért küldött ide a Zöld Karantén tanácsa, hogy kérjük, ha lehet, vegye föl az egész közösségi népünket a fotonhajóira és vigye a Virára!

Ira meg Uli fellobbanó örömmel ölelgették meg a két embert, az első jelentkezőket az űrállomás menekülői óta! És ezek tizenkétezer menekülőt jelentenek, hasznos, fejlődésképes emberéleteket! A többiek is a kezüket szorongatták. Vun mindjárt döntött.

– Fölvesszük valamennyiüket, mégpedig azonnal! Tirogáék bosszút állhatnak rajtuk ezért a lépésükért! A maguk helye ott lesz a Virán, de nem karanténban! Még a mostani tárgyalásaink előtt küldök magukért két hajót.

Gay kissé elszontyolodott.

– De nyájaink is vannak – szólalt meg halkan. – Tehenek, juhok, sertések, kitűnő fajta mind! Meg új találmányú gépeink, otthoni holmijaink…

– Sajnos ezekre aligha lesz tér a hajóinkon. Ne búsuljanak ezen, mindez van bőségesen a Virán, ott mindjárt munkába is állhatnak. Most a halálból kell menekülniük! El sem mondhatom, mennyire örülök, hogy magukat megmenthetjük! Semmiképpen nem bánják meg az átköltözést, majd meglátják!

Vun parancsot adott a TL 80 és a TL 83-as hajóknak, induljanak a Zöld Karanténhoz. Rent ezekre a hajókra rendelte vezető parancsnokul, helyette majd Gort viszi a Meluda tanácsa elé. A Zöld Karantén tizenkétezer embere hozzon magával négynapi élelmet, az elég lesz az indulásig a Vira felé.

– És a nyájak, csordák, kondák?

– Azt ajánlom, adják át azokat a Meluda lakosságának, meg a tanácsának, ha ugyan azok itt maradnak!

– Azok mindig csak örökölnek – elégedetlenkedett Gay.

A két kiküldött Rennel együtt a TL 83-as fotonhajóra szállt föl. A két óriáshajó fölemelkedett és eltűnt az erdőségekkel borított hegyek mögött. Ren kellemes meglepetésére a két karanténlakó az eléje terített Föld-térképen könnyen és jól eligazodott, meg tudta mutatni az irányt a hajóknak. Ren különösnek találta, hogy a közös gazdálkodásnak ez a népe, a karantén, mennyire közel élt Meludához – a Virán a Kék Karantén messze van a nagyvárosoktól.

– Hát mi is szerettünk volna távolabb élni tőlük – magyarázta Dar. – De ezt nem engedte meg Meluda tanácsa. Féltek tőlünk, jobban, mint mi tőlük. Mindig szemmel akartak tartani.

Mikor a Zöld Karanténhez közeledtek, Ren fölismerte a tájat. Itt látták a gondozott szántókat, földeket, itt legeltek a szép nyájak, csordák, amikor Vun fotonhajói lassú köreiket rótták a Föld levegőjében.

17.

Hozzák a Lény parancsát!

A vezérhajó népe lelkendezve beszélte meg a történteket, és vitatkozott a hallottakon. Maga Vun is megjegyezte, Tiroga meg Zalanda viselkedése után igazán nem remélte, hogy a Földön még él haladó közösség. Irában megszólalt a biológus.

– Érdekes, hogy úgy látszik, az ember még a Földön elérte formájában a fejlődése tetőfokát, több millió évvel ezelőtt. Mint látjuk, a Földön már erős a visszaesés, de még így is alig különböznek tőlünk. Csak alacsonyabbak és szőrösebbek. A bőrük színében megvannak a változatok a csontszíntől a halványsárgáig, de az ember itt sem kanyarodott vissza az ősrégi fekete, barna, fehér, vagy vöröses bőrszínekig. A régi nagy összeolvadás itt is maradandónak mutatkozik.

– Igaz – helyeselt Uli. – Amennyire láthattuk a Föld mostani népét, itt sincsen szőke haj, se kék szem. Ezek itt is kivesztek lassanként az évezredek alatt.

Ira némi kis beszámolót tartott.

– A fekete bőrűektől örököltük a hosszú lábat, a csontrendszert, a fehérektől a magasságot, az arcot, a fejet, a sárgáktól a bőrszínt, bár halványabb kivitelben, meg a szőrtelenséget. A múzeumban láttuk, milyen szőrbundája volt az ősrégi embernek. Milyen furcsa világ lehetett az őskorban, amikor még szénfekete, barna, meg krómsárga bőr különböztette meg az embereket! Még furcsább, hogy ezek a különböző színű emberek idegenkedtek egymástól, sőt irtották egymást a bőrszínük miatt! A szemünk most szürke, zöld, barna, meg fekete. A hajunk megtartott minden színt a világosbarnától a feketéig, nagy ritkán bronzvörös is van köztünk.

Uli is visszaemlékezett a Vira Föld-múzeumának a képeire.

– Engem főképpen az lepett meg, hogy valamikor göndör, meg szálegyenes, merev haj is fedte az ember fejét, most mind a tizennyolc bolygónkon csak hullámos, lágy tapintatú az ember haja. A bőrszínben vannak még kis eltérések a bolygók embertömegei közt, a Virán azonban egészen halványsárga a nép, olyan, mint az aranyszobor.

– Akkoriban, régen, talán érdekesebb volt megjelenésében az ember – fejezte be Ira asszony. – De most szebb, sokkal szebb!

Kilenc órától kezdve a Meluda rádiói előkészítették a város népét Vun ünnepélyes fogadására. Yulangó elnök a tanács nevében figyelmeztette a Földlakókat, hogy a kezdeti félreértések elsimultak. Az öt fotonhajó barátságos szándékkal jött, semmi ok sincs az ellenségeskedésre! Az útvonalakat, házakat föl kell lobogózni. A tanácsnak elhatározott szándéka, hogy minden zavargást a legerélyesebben elfojt!

– Miféle zavargásoktól tartanak ezek?

– Valószínű, így akarják elhárítani magukról a felelősséget a tanács vezetői az esti összecsapás miatt – szólt Vun. – Úgy akarják föltüntetni a dolgot, mintha a nép kényszerítette volna ki az ellenséges állásfoglalást!

Háromnegyed tizenegykor a tanács rádiója fölkérte Vunt, induljon el űrcsónakjával, Meluda tanácsa várja. Vun, Gor, Hur és Ira beszálltak, így hatan voltak az űrcsónakban a két gépkezelővel együtt. A konvoj parancsnokságát Dan vette át.

Meludát ragyogóan szép városnak látták a magasból. Színes, pompás felhőkarcolók, égbenyúló csipkézett tornyok, zöld parkok, széles körutak és nyílegyenes sugárutak vonultak el alattuk. Tengersok kék-arany-zöld lobogó lengett mindenfelé Meluda színeivel. Föltűntek a tanács megígért útmutató fogadóautói, jelzőzászlóikkal ugyancsak röpültek az utakon odalent, az űrcsónaknak mégis elég sűrűn meg kellett állania és lassítania, hogy valamennyire maga előtt engedje őket. Hur sehogy sem értette, mire jók a magasba meredő, virágszerű, színes póznák az utak mentén.

Gor tudta.

– Ezek a póznák világítják meg Meluda éjszakáit, itt nem az épületekről, meg az utakból árad a fény, mint a Virán. A póznákon lámpák vannak.

– Mozgó útsávjaik sincsenek? – elégedetlenkedett Vun.

– Eléggé különösnek találom – mondta Gor. – Valamikor a Föld minden városában már mozgó járdákon közlekedett a nép, úgy tudom. Ezek nagyot estek visszafelé, talán több millió évet is. A kerekes autók, meg a füstoszlopaik is ezt bizonyítják. Csodálom, hogy az építmények ilyen remekben megmaradtak!

A könnyű szélben csattogtak a háromszínű zászlók, alattuk sok-sok nép bámészkodott fölfelé. Zúgás, kiabálás áramlott mindenütt, de nem lehetett érteni, üdvözlik-e jövevényeket, vagy tüntetnek ellenük?

– Sajátságos a Föld népe – rázta a fejét Vun. – Negyvenbillió kilométert tett meg a konvojunk, hogy ideérjen a segítségkérésre, mégis kényszerítenünk kellett, hogy abbahagyja az ellenséges hallgatását és engedje, hogy megmentsük. Átvágtunk veszélyes kalandokon miattuk, pazaroljuk a méltóbb ügyekre szánható időnket, és most mégis úgy kell föllépnünk, mint győzedelmes ellenségnek!

Óriás térségen álltak meg a vezető autók, odakanyarodtak egy-egy hófehér torony közt fölpúposodó, roppant nagyságú zöld kupola elé. Az űrcsónak leereszkedett, és az odarohanó tömeg nagy elszörnyedésére könnyedén megállt a talaj fölött vagy fél méteres magasságban. Lépcső ereszkedett le a kinyíló ajtóból, és a Vira emberei levonultak a tisztelgő, kék egyenruhás fegyveresek sorai közé. Selyemfényű zöld szőnyeg mutatta az utat fölfelé a márványlépcsőkön. Rengeteg nép nézte végig az érkezésüket. A lárma, zsivaj egyszerre megszűnt, csak akkor kezdődött megint, amikor már eltűntek az idegenek a tanácsházban.

Yulangó, a tanácselnök őszhajú, magas, fiatalos arcú férfi volt, Zalanda, az alelnök mogorva képpel topogott mögötte. Meghajlások, kézfogások után elindultak a belső terembe. Csupa arany és csupa márvány volt minden.

– Foglaljanak helyet – kezdte Yulangó. – Mint a Meluda és a Föld tanácsának elnöke, üdvözlöm a Vira küldötteit – tette hozzá rekedtes hangján. – Kérem Vun parancsnokot, ismertesse kívánságait.

Vun pár szóval közölte a Földről a Virára érkezett segítségkérést, indulásukat és útjukat. Sajnálja, hogy ízelítőt kellett adnia a Vira erejéből – reméli, emberéletben nem okozott kárt. Hálásak lesznek a Meluda tanácsának, ha alkalmat ad a mentésre, és azt lehetőleg elősegíti.

– Tehát mit óhajtanak?

– Hogy a hajóink rádiói ismertethessék népükkel a Földet fenyegető veszedelmet, mert úgy látjuk, ezzel nincsenek tisztában. Szeretnénk, ha szabad útjuk lenne a hajóinkra azoknak, akik át akarnak költözni a Virára. Öt napon belül visszaindulunk!

Zalanda mintha szólni akart volna, de meggondolta magát.

– Körülbelül erre számítottunk – mondta a tanácselnök. – Minderre már jó előre megszavazta az engedélyt a tanács. Ettől a pillanattól fogva a konvoj űrhajósainak szabad útjuk van a városba. Ha bármiben nehézségük lenne, forduljanak a hatóságainkhoz, tájékoztattuk őket. Csak egyet kötünk ki: erőszakkal senkit se hurcoljanak el. Élelmezési vagy szállítási segítséget nem akarnak?

– Erre nincs szükségünk. Köszönöm az engedélyt, élni fogunk vele.

Zalanda arcán mintha csalódás látszott volna, Yulangó mosolygott.

– Így hát megértettük egymást és megegyeztünk – fejezte be az elnök a tárgyalást. – Kérem a Vira küldötteit, fáradjanak az elnöki fogadószobába, hozzám. Nem árt majd némi külön megbeszélés.

Rövid, hideg búcsúzás után a tanács tagjai Zalandával együtt kivonultak, Yulangó pedig Vun oldalán még beljebb vezette az űrhajósokat. Gyönyörű szobrok álltak a folyosók szögletein, Gor nagy élvezettel szemlélte meg őket. Sajnos, minden fordulónál mogorva kék őrség tisztelgett, keményen csattanó üdvözlésük nem nagyon tetszett a virabelieknek.

Világos, szőnyeges, pálmás, régimódi, kisebb helyiségbe értek, Yulangó helyet intett nekik. Itt is gépek hozták a frissítőket, enni-és innivalókat. Vun az elnök felé emelte poharát, az viszonozta. Egy gombnyomásra bezárultak az ajtók és Yulangó fölállt.

– Lehet, hogy nem ez volt a szándékuk, de magunk között itt bevallhatom, Vun parancsnok, a Nap esetleges robbanása már jelentéktelen dolog lesz ahhoz képest, amit maguk itt műveltek – mondta az elnök. – Ezek után a Föld hamarosan új uralom alá kerül. Maguk kicsavarták a kezünkből a fegyvereket, most védtelenek vagyunk minden megmozdulással szemben!

– A Zöld Karanténra gondol, Yulangó elnök?

– Már arról is tudnak? Nem, nem, sokkal rosszabbra! A Meluda lakosságszáma most negyvenezer körül jár, de ebből csak tizennégyezer ember lehet a mi hívünk. A többi meg? Majd látni fogják, kik ezek. A legközelebbi szavazáson, vagy még előbb, ezek biztosan fölülkerekednek, maguk tán még útnak sem indulnak addig! Tudom, erről maguk nem tehetnek, mindennek Tiroga őrültsége az oka!

Az elnök visszaült Vun mellé, és nagyon komoran nézte az asztalt. Gor közbeszólt.

– Meglepett bennünket, hogy Tiroga biztonsági parancsnokot most nem láttuk a tanács tagjai között. Talán még most sem ért egyet az önök engedékenységével?

– Tiroga? Ó, hol van már Tiroga! Talán jobb, ha beszámolok róla is. Tiroga maga akarta vezetni a csapatait a maguk elpusztítására. Ott volt a sáncokon, amikor működésbe léptek az önök csodálatos fegyverei. Amint beszámoltak róla, az embereinkben egyszerre megbénult minden akaraterő, mintha kiemelték volna a fejükből az agyvelőt! Tiroga tántorogva küzdött az ismeretlen erő ellen, parancsnokai hallották, hogy hörög, látták, hogy ingadozik, kapkod a levegőbe maga elé. Aztán következett az ellenállhatatlan parancs az elvonulásra. Elismerjük, emberséges és szép volt ez a harcmodor. Tiroga sem bírt ellenállni, nyöszörögve fordult meg, és hátraindult volna ő is a többiekkel. De hirtelen elvágódott a lábak alatt, összerogyott. Két embere emelte föl és cipelte ki a tolongásban a messzebbre levő ligetek felé. Akkorra teljesen eszméletlen volt már, megpattanhattak az agyában az erek. Talán jobb is neki, hogy nem élte túl, miképpen semmisítették meg az idegenek pillanatok alatt az ő győzhetetlennek hitt gépeit és fegyvereit. A testét holnap viszik ki az égetőbe.

– Sajnálatos.

– De nem azért, amire ön most gondol, Vun parancsnok! Tiroga rettentő hatalom volt a tanácsban és Meludában. Senki sem mert ellene szegülni.

– Ön sem, az elnök?

– Én? – nevetett föl Yulangó keserűen. – A tanács is, az elnök is, csak fal volt. Egyetlen tennivalónk, hogy fedezzük Tiroga rémuralmát!

– Hiszen akkor örülniök kellene a történteknek!

– Örülnék is, ha… Nem hallottak még az Imádkozókról?

– Nem. Semmit.

– A jövő uralmát most ők tartják a kezükben, Vun parancsnok! Eddig is csak Tiroga fegyverei tartották féken őket. És most már sem Tiroga nincs, sem fegyverünk.

– Lehet valami rosszabb is a Föld népére, mint Tiroga rémuralma?

– Félek, hogy lehet. Hiszen már eddig is kétségbeesetten kellett küzdeni ellenük, az alattomos jámborságuk, az őskori babonáik meg az ostoba rajongásuk meg türelmetlenségük ellen! Meludában már régen nincs új építkezés, nem volt rá szükségünk. De ők építkeztek. A legnagyobb, legcifrább új építményeket ők emelték, valami láthatatlan Lény tiszteletére. Miattuk akadozott a munkánk, leromlottak a terveink, kerülgetnünk kellett őket. Eh! Majd találkoznak velük! Nem tudni, honnan bújtak elő, mikor már millió évek óta tiszta volt a Föld levegője a babonáktól. Egyszerre megjelentek valahogyan, mint a rég kiveszettnek gondolt ragadozó állatfajok utódai is.

– A farkasok?

– Mondjuk, azok is. Nem tudjuk, kik bújtatták el annak idején a kiirtásra ítélt kutyákat. Egy idő múlva azok utódai elvadultak, most már sűrűn támadják a nyájakat, csordákat. Mesélnek különben más, veszélyesebb ragadozókról is. De úgy látszik, lappangtak kiveszettnek hitt őskori eszmék is. Most itt vannak. A farkasok is, az Imádkozók is!

Vun Yulangó szemébe nézett.

– Ön úgy beszél, mintha komolyan aggódnia kellene a Föld jövője felett. De hiszen… Önöknek semmit sem jeleztek a csillagászaik?

– Értem, a Nap közeledő katasztrófájára gondol. Hát, a csillagászaink véleménye nagyon megoszlik. És bevallom, a tudomány itt… Nincs nagy tekintélye. Tirogának, meg a többi Tirogáknak évezredek óta sikerült a tudományt jobban kipusztítani a Földről, mint a farkasokat!

– Nagyon kellemesen csalódtunk önben, Yulangó elnök – szólalt meg Gor. – Csodálom, hogy ön itt, Tiroga mögött elnök lehetett.

– Hát elárultam magam kissé önök előtt – nevetett föl Yulangó. – Máshol jobban vigyázok! A helyemen kell maradnom a Föld érdekében. Minden még rosszabb lenne, ha nem én vagyok az elnök!

– Remélem, ön átjön velünk a Virára – mondta Vun rábeszélően. – Ott láthat majd olyan életet és olyan társadalmat, aminőt millió évekkel ezelőtt épített ki a Föld embere rengeteg vér és áldozat árán, de úgy látjuk, magán a Földön nincsen már meg. A Virán nem támadhatnak Tirogák!

– Én nem láthatom meg azt a világot, Vun parancsnok! Lehet, hogy a Földnek már csak napjai vannak hátra, én harcolni fogok ezekért a napokért is! Nekem itt kell maradnom, úgy érzem. Fegyverek nélkül és valószínűleg: nép nélkül!

– Nincsenek űrhajóik? Vagy legalább repülőgépeik?

– Sok ezer év óta nincsenek. Hogyan is lehetnének? Meg kellett szakítani azt az összeköttetést a többi emberlakta bolygóval is, ezektől félni kellett. Hiszen rajtuk megmaradt a boldog és rohamosan fejlődő közösségi élet! Mi ezért bizony nagyon visszaestünk a többi bolygóhoz képest. Sajnálatos, hogy idejutott az emberiség.

Gor ismét közbeszólt.

– Talán nem szabad azt mondani, hogy az emberiség jutott ide. Szerintem az emberiség azon a tizennyolc bolygón lakik, amely megmaradt a haladás sodrában, távol a Földtől. Az itteni visszaesés csak a mostani földlakókat sújtja, akik amúgy is valami régi büntetőkarantén leszármazottai, és nem bírtak kiemelkedni öröklött tulajdonságaikból.

– Úgy veszem észre, nagyon tájékozottak önök, de igazuk van. Én nem fordíthattam meg a Föld sorsát, nem voltak hozzá eszközeim. A Föld mai világa nagyon elégedett a sorsával, ha ki is robbannak úgy harmincévenként a belső harcok, egyéni nagyravágyások vagy ostoba féltékenykedések miatt. Ezek nélkül csakugyan kellemes lehetne itt az élet. A palotáink elpusztíthatatlanok, de nem mi emeltük őket. A gépeink nem kopnak, nem rozsdásodnak, más, kis gépek szolgálják, javítják, tartják rendben őket, ha kell. Az atomművek még tán százezer évig is adják az energiát, dolgoznak nekünk. De mindez a régiek, a közösségiek hagyatéka. Látom, hogy ez csak vegetálás, kellemes, de veszélyes vegetálás. Nincsenek céljaink!

Vun a kezét nyújtotta Yulangó felé.

– Ha meggondolná magát, a maga számára mindig lesz hely a csillaghajóinkon.

Yulangó szája furcsa mosolygásra húzódott el, amíg kezet rázott a parancsnokkal.

– Érzem, nem mehetek.

Yulangó parancsa a Föld összes rádióállomásait kötelezte, hogy óránként külön figyelmeztessék közönségüket, melyik hullámhosszon és mikor ad a Vira hajóinak rádióállomása. De a Meluda közönsége nagyon sajátságosan viselkedett.

Pil és társai valósággal külön műsorokat és előadásokat tartottak a szupernóvákról. Zulandáék tábora dúl-fúlt, de tehetetlen volt. A meludaiak meghallgatták a fotonhajók közléseit, rémüldöztek is a Föld sorsa miatt, mégsem vonultak olyan tömegekben a hajókra, ahogy ott várták!

Vun akaratával szemben látszólag megszűnt minden hivatalos ellenállás. Az összeomlott ostromgépek, sáncok és árokvonulatok romjait eltakarították a földi gépek a hajók körzetéből. A megtisztított területen újra nagy sátorcsoportok fehérlettek, a város lakosságából sokan a hajók köré telepedtek. Lesték a hajókat, fényképezgettek, de közeledni nem mertek.

Délután Ren rádiója jelentkezett a Zöld Karantén körzetéből. A két hajó megkezdte a menekülők fölszedését. Beteget nem találtak a tizenkétezer és négyszázhat karanténos között. A biológiai vizsgálatok azt is megállapították, hogy a Föld még mindig mentes az ártó baktériumoktól és vírusoktól, áthurcolás veszélye nincsen. Rendben folyik a négy napra való élelem fölvétele is. A karantén lakossága nagyon fegyelmezetten viselkedik, bár meghatottan és sajnálkozva búcsúzik közös lakásaitól és földjeitől.

– Nincs gyújtogatás, rombolás?

– Sehol. Ezek mind elfogadták a tudósok megállapításait, tudják, hogy az ember számára véget ért a Földön az élet. Hálásak a menekülésért, és nem törődnek azzal, hogy a Föld hátralévő napjaiban esetleg mások használják majd itt hagyott holmijaikat.

– És az állataik?

– A Zöld Karantén tanácsa nagyon ésszerűen vezeti a hajókra költözést. Az állatokból nagy tömeget levágtak, élelmiszernek tartósítják, a többit hajlandók átadni Meludának. Különben a megállapodás szerint már megjelentek itt a város átvevő bizottságai teherautók ezreivel és rengeteg terelőgéppel. A fölösleges csordákat és nyájakat egymás után indítják Meluda felé, az átadott terményeket az autókra rakják. Az átvevő városiak csodálkozó irigykedéssel nézik a karanténlakók vidám hangulatát és áttelepedési készségét.

– Vigyázz, Ren! Légy óvatos és erélyes, ha kell. Ahogy figyelem a dolgokat, a Föld még mindig nem válaszolt nekünk, ha a torkán tartjuk is az ujjunkat! Még mindig hallgat, ellenségesen és ugrásra készen!

– Én is ezt tapasztalom a meludai átvevő vezetők részéről. De mondhatok különös újságot is. Egy órával a mi megjelenésünk előtt a Zöld Karantén vezetőségénél megjelent Exé, a csillagásznő. Kijelentette, csatlakozni akar a Zöld Karantén népéhez, fölajánlotta szolgálatait. Megértéssel és örömmel fogadták.

– Ez az Exé! Mondd, nem temiattad?

– Ó, nem! Nem is tudhatott még arról, hogy itt összekerülünk. De azt mondta, itt jobban megbecsülik a tudományt, és több alkalma lesz a munkálkodásra.

– A csecsemők és a két éven aluli gyermekek száma?

– Hatszáztizenegy. Különben itt minden harminc gyerekre egy-egy gondozó jut. Kitűnően képzettek, velünk jönnek.

– Siessetek! Hur meg Ona nagyon sürgeti a visszamenetelünket. A Nap abbahagyta a pulzálást, és nem hiszik megnyugtató szünetnek, az új Nap-színképek nagyon aggasztják őket. És rád még külön utak is várnak, ha lesz rá időnk!

Estefelé a sátortáborok felől három szégyenkező kis csapat mozdult meg a csillaghajók felé. Férfiak, nők, és sok kisgyerek. A lépteik egyre gyorsultak, amint közelebb értek; végül szinte futottak.

Az első jelentkezők Meluda népéből!

Ira és társai nagy kedveskedéssel fogadták őket. A hajók emberei látták, nagyon sokan mentek még utánuk egy darabig, de ezek az árokvonulatok helyén megálltak, és végignézték a fogadtatásukat. Ott maradtak, amíg a menekülők el nem tűntek a hajókon.

A besötétedéskor kigyúltak a távoli fények, a város fölött roppant fénytükör derengett föl. És mintha ez lett volna a jeladás, a tornyokban megszólaltak a harangok és zúgtak, csengtek-bongtak órák hosszat.

A csillaghajók is teljes fényárban úsztak. Vun parancsára fénycsóvák nyúltak el belőlük mindenfelé, megvilágítva a közeledés útjait. Egy nagy autó egészen a parancsnoki hajóig surrant, ott szállt ki belőle egy igen népes család. Rögtön rá nagyobb tömeg indult el a fotonhajók irányába az árkok felől.

Eleinte voltak, akik visszatorpantak. Nem akarták a beszállás előtt megérteni, hogy a Vira-hajók nem vehetik föl a menekülők kedves bútorait, rengeteg málháját. Vagy húszan visszafordultak emiatt, hátrafelé cipekedtek a sátorváros irányában. Ira nagyon meglepődött, amikor egy nagyon kedves, ötéves kisfiú egy kölyökkutyát ölelgetve követelte, hogy azt is vegyék föl és mentsék meg, különben ő nem száll föl! Vun éppen ott állt, rászólt Irára.

– Engedd föl a kiskutyával együtt!

A gyerek és családja nagy hálálkodással szállt a liftbe, Ira azonban nem értette Vunt.

– De hiszen tilos, hogy fotonhajón állatot vigyünk!

– Nem baj, Ira. Amíg a fiúcska alszik, majd kirepül az űrbe az állat. A gyerek meg a Virán majd megvigasztalódik.

A harangok már úgy bongtak, hogy elnyomták az esti város zaját és távoli hangzavarát. Ekkor észrevették a hajókon, hogy Meluda felől alig kivehető, nagy embertömeg hömpölyög feléjük.

Sok ezren lehettek. Fáklyák lobogtak a kezükben, fölöttük tarka zászlók lengtek. Amint közelebb értek, látszott, hogy az emberek testét idomtalanná tette a barna kámzsa, amibe gondosan beburkolóztak, némelyikük még a csuklyát is a fejére húzta. Egyhangú, kivehetetlen ének áramlott lassú hömpölygéssel felőlük – furcsa baktatásuk félelmesnek tetszett.

Vun, Gor, meg Ira asszony éppen a vezérhajó mellett sétálgattak a füvön, készen arra, hogy fogadják az újabb menekülőket. Ahogy a zsolozsmázó embertömeg átáradt az árkok vonalán, Vun beszólt a liftben várakozó őrre.

– Eredj föl! Pil rendelje el a másodfokú készültséget a hajókon!

A sátrak népe nagy érdeklődéssel várta, mi lesz? Fölvonultak ők is a nagy körönd szélére, de nem követték tovább a kámzsásokat. Az ének egyre hangzott, a kivilágított hajókon azonban nem mozdult semmi.

Aztán lassan kivált a sötét hullámzásból vagy kilenc barna csuhás alak. Két nagy fáklyát emeltek a magasba, meg egy képes, színes zászlót. Imbolygó, csöndes menetben ballagtak a parancsnoki hajó elé. Középen egy szakállas öregember jött, mellette egy égő szemű, fiatal lány. Szakállas embert csak régi képeken láthattak eddig a virabeliek, elkezdtek hát fényképezni infravörös sugárral az átlátszó oldalfalakon keresztül.

Az öreg mély zengésű hangon szólította meg Vunt.

– Te vagy itt a parancsnok, fiam?

Vun rácsodálkozott.

– Én. Mit akartok?

– Eljöttünk hozzád a Lény parancsára, fiam! Még nem késő, hogy megtérjetek! Az ő napja még nem érkezett el, az Út nyitva áll! Világosságot hozunk nektek, és az üdvösség üzenetét!

– Mit üzen az a Lény, vagy az üdvösség? – kérdezte Vun egykedvűen.

– Ti, akik más világból jöttetek, tudjátok meg, hogy nincs helyetek itt, a Földön! Ne csábítsátok a menekülés hiú reményével a Lény választott népét olyan utakra, amelyek tilosak a hívők előtt! A Föld népe nem szakadhat el a Földtől. Így szól a rendelés. Itt kell kiérdemelni az üdvözülést szakadatlan imával és az ő dicséretével! Számotokra is nyitva áll az ő útja. Robbantsátok fel a Föld alatti rém hajóit és gépeit! Csússzatok térden az ő imaházaiba és vezekeljetek! Még nem késő, én mondom nektek, az ő akaratából!

– Az Imádkozók! – súgta Gor.

Vun az öreghez fordult.

– De hát a Lény nagyobb robbantást tervez, öreg! Nem csúszkálhatunk olyan földön, amit ő el akar pusztítani! Az ember itt csak egyet tehet: itt hagyja az elvesző Földet, és más világot teremt magának, más csillagok alatt.

A szakállas öreg az ég felé tárta a karját.

– Hát föllázadtok Ellene? Akinek a kezében vagytok a születésetek óta? Azt hiszitek, úgy tehettek, mint az olvadó jégtáblára került halász? Aki más jégtáblára ugrik át, ha süllyed alatta az omladékony talaj? Jaj nektek! A homlokotokra van írva a bűn, az engedetlenség! A lázadás!

A kámzsások a leány vezetésével mind a földre rogytak, ott hajlongtak és nyújtogatták a hajók felé a karjaikat. Vun elkedvetlenedett.

– Ha azért jöttetek, hogy visszafordítsatok, hát hiába fáradoztok. Én nem találkoztam a ti titokzatos Lényetekkel sem itt, sem a csillagok között eddig. Az nem parancsolhat nekem, és hiába fenyeget! Talán nektek is szoríthatunk helyet a hajóinkon, ha észre tértek!

Most a lány sikoltott fel, messze csengő, éles hangon.

– Hogy mi elmeneküljünk az ő rendelése elől? Te, Földalatti fia, hát nem tudod, hogy az ő akarata ellen semmi bajunk sem történhetik? És ha ő meghozza ítéletét, hiába bújnánk a hetedik csillag világába is, ő ott is megtalál!

Vunt megrázta ennek a rajongó lánynak a szenvedélyes hangja. A szemébe nézett.

– Kár a fiatalságodért, kislány! Nekem mindegy, hogy ti mit hisztek, mit nem. Hagyjatok békén! Fáklyázzatok, harangozzatok és énekeljetek, ha nektek jólesik. De én a Virának felelős vagyok minden emberi életért, amely menekülni akart a ti Földetekről, és én nem vettem föl a hajóimra!

Valamit szólt Irának, aki eltűnt a liftben. A barna kámzsák újabb, még hevesebb rohamra készülhettek, mert föltápászkodtak és az énekük mind harsogóbb lett. Vun türelme azonban elfogyott.

– Megkaptátok a válaszomat a Lény üzenetére, elmehettek. De siessetek! A hajók vízcsöveit erre fordíttattam. Nekem ne hordjatok ide rejtelmes üzeneteket, ezeknek nem lesz hatása ránk. De ha három percen belül el nem tűntök innen, olyan vízáradat zúdul rátok, hogy csak úszva juthattok vissza a sátrakig!

Megfordult, a liftbe lépett, Gor követte. Az ajtó becsappant, gyönge zúgást hallhattak még. A következő percben a kámzsások előtt már senki sem állt.

A szakállas vezető elhaló hangon rebegett még valamit a hajók felé, majd a kis csapat visszafelé sompolygott, és beleolvadt a rajongók homályba borult tömegeibe. Megint fölhangzottak a zsolozsmák, lóbálóztak a fáklyák, meg a zászlók. Az Imádkozók kiterjesztett karral fordultak a hajók felé, kiáltoztak is valamit, de ezt nem lehetett érteni. Lassan elvonultak a város fehérlő útvonala felé.

– Érthetetlen – mondta Gor, amint kitekintett rájuk. – Millió esztendőkkel ezelőtt már itt, a Földön is kiveszett ez a babonáskodás. A Virán senkinek sincs fogalma arról, mik voltak valaha a vallások, az ember gyerekkorának, oktalan ijedelmeinek és bizonytalankodásának ezek a fantomjai! Csak nem támadtak föl ismét, hosszú lappangás után?

– Azt harsogták: a Föld nem veszhet el! – csóválta Uli a fejét.

Gor eltűnődött.

– Bizonyítékaim vannak arról, hogy valamikor éppen ilyen rajongók ijesztgették az embereket a Föld közeli megsemmisülésével. Mindig a világ végét hirdették, ha rosszat álmodtak, üstökösöket vártak, vízözönöket, meg egyéb csodákat. Most meg, amikor komolyan rájuk les a veszély, éppen ők ragaszkodnak a legjobban a Föld örökkévalóságához! Pedig az anyagi világ folyton változik, megsemmisülések vannak és új születések. Csak a Földről hiszik, hogy az kivétel?

– A magyarázat egyszerű – jegyezte meg Vun. – Ezek a rajongók mindig ellenségnek tartották a tudományt. Világos, hogy mindig az ellenkezőjét hirdették annak, amit a tudomány mondott. Most már megértem Yulangót, ő ezektől tart! Lám, még nekünk is lehetnek velük kellemetlenségeink. De nem hiszem, hogy az átkozódásaik valami nagyon meghatották volna a Vira hajóinak népét. Bár azzal fenyegettek, hogy elkárhozunk valamennyien!

A vezérhajó társasága fölkacagott, ők már azt sem tudták, mi lehet az az elkárhozás. Uli megszólaltatta a magnetofont, táncolni kezdtek. A világos oldalfalakon rájuk lehetett látni, a távoli sátrak népe elszörnyedve leste a táncolókat. Még a menekülők között is volt a hajón egy nyurga fiatalember, aki fejcsóválva nevetett föl.

– Most legalább látom az „elkárhozottak” táncát!

Alig öt perccel később a messzeségből hatalmas, vörös lángsugár csapott a csillagok felé. Az ég hirtelen vörösre változott, dübörgő morajlás zúgott végig a hajók alatt. Ira éppen kitekintett.

– Hagyjátok abba! Hagyjátok abba! – kiáltotta a táncolóknak. – Mi történik Meludában?

Az oldalfalakhoz ugrottak, az elhagyott magnetofon tovább muzsikált. De odakint recsegve, ropogva dőltek össze a sátrak, a rögtönzött villanyfények kialudtak körös-körül. Jajgatás, menekülés mindenfelé!

Futottak az Imádkozók is. A nagy zűrzavarban csak néhányan maradtak még térden, vagy feküdtek a rázkódó földön, és énekelték jajongó zsoltáraikat.

18.

Az elhagyott csillagtoronyban

Meluda felől egyszerre sötétségbe borultak az erdőségek, hogy aztán még nagyobb fénnyel villanjanak föl. Tűz van? – találgatták a hajókon. A zöld-fekete rengeteg mintha ingadozna, a facsoportok mintha ide-oda görögnének. Az égen a messzi vörös fénysugárzás lombosodott, kavargott, aztán újabb dörgés, harsogás rohant végig a föld alatt.

Gor nyugodtan fényképezett, az arcán nem látszott semmi különösebb meglepetés, se megdöbbenés.

– Megint kitört az a régi tűzhányó – mondta. – Jó, hogy öt méternyire vagyunk a talaj fölött, a földrengés így aligha árthat a hajóknak! Sikerült fölmérnem, hol szálltunk le. Valamikor Nápoly városa lehetett a mai Meluda helyén.

– Holnap megnézhetjük, mi maradt meg Meludából – tette hozzá Uli.

Vun elgondolkozott.

– Vannak ilyen kellemetlen véletlenek! Ez a földrengés, meg a tűzhányókitörés ugyancsak kapóra jött az Imádkozóknak! Most már senki sem hitetheti el a meludaiakkal, hogy nem a Lény nyilvánította így a haragját a mi megjelenésünk és a viselkedésünk miatt! Nem irigylem Yulandó tanácselnök sorsát.

Villámlások hasítottak a levegőbe, utána csak úgy ömlött a zuhogó zápor. A hajók alatt sodró vízáradat csillámlott föl.

A Zöld Karanténnak nevezett nagy közösségi településen is riadalmat keltett a tűzhányó kitörése, meg a földindulás.

Ren két fotonhajója már végzett a berakodással, útra készen állt légpárnáin a talaj fölött. A parancsnok utoljára nézette át a házakat, géptárolókat, melléképületeket, nem marad-e ott valaki? Jól megkésve kerítettek elő három elcsatangolt kisgyereket, két leánykát, meg egy fiút. Ezek nagyon nehezen váltak meg kedves állataiktól a külső mezőségen, és gyanakodva figyelték a meludai terelőgépeket, jól vigyáznak-e rájuk?

A nagy, fehér úton végtelenbe vesző autókaraván húzott már Meluda felé tele a Zöld Karantén által átadott élelmiszerekkel. A túlsó mezőkön géppásztorok terelték az átvett nyájakat, kondákat, csordákat. Az autók fényszórói, jelző kürtjei folyton munkában voltak. A virabeliek meglehetős idegenkedéssel várták végig a meludaiak elvonulását a hajók mellől, ekkora lármát, zajongást el sem tudtak volna képzelni odahaza.

Végül megharsant a két fotonhajó jeladása is. Hosszan bőgtek a hangtölcsérek minden irányban, de már senki sem jelentkezett. Jonuvi, a karantén tanácselnöke, Ren mellett állt, amikor az átvette a két hajó jelentését, nem kis restelkedéssel mormogta.

– Tizenegy emberünk hiányzik, parancsnok. Nyolc nő és három férfi. Ezek már nem is kerülnek elő, amíg mi itt vagyunk. Hiába! Vannak, akik nem bírnak megválni a Földtől, pedig nagyon jó munkások voltak. Hogy majd mihez fognak itt, nem tudom.

Amíg kihúzta a neveiket a listájáról, Ren vigasztalta.

– Tizenkétezerből tizenegy elmaradó, ez nagyon szép arány, Jonuvi barátom! Hát, indulhatunk, ugye?

Jonuvi bólintott, és keserű arca vidámabbá vált. A hajók oldalain belül fürtökben tapadtak meg az emberek, asszonyok, gyerekek. Messzire pásztáztak a fénysugarak, ők hát nem akarták elmulasztani az utolsó lehetőséget, hogy az itt hagyott, régi otthontól elbúcsúzzanak.

Ekkor mozdult meg a föld. És ekkor röpült föl a nagy kitörés a régi tűzhányóból. Néhány asszony fölsikított.

A felhők közt domborodó távoli hegykúpból lángoló bombakövek szálltak a csillagok felé. Kissé megremegtek a karantén épületei, megnyílt itt-ott az oldaluk, lecsusszant a tetőzetük, aztán nagy darabokban zuhantak a falak is erre-arra.

– Földrengés! Kitört a tűzhányó! Jön a tenger! – kiáltotta Narita, a halászok vezetője.

Ren kételkedve nézett Jonuvi elnökre, aki idegesen rágta a szája szélét.

– Bizony berohanhat eddig! Ez a tűzhányó száznégy évvel ezelőtt tört ki a legutóbb. Mély tengerág választja el a meludai partoktól, azoknak nem is lesz tőle semmi bajuk. De a Zöld Karantén területe nagyon alacsonyan fekszik a tenger torkában, néha meglátogatja a tetőző dagály is. A legutolsó kitörésénél a sós hullámok elözönlötték a termőterületünk jó részét, sok emberünk el is veszett akkor. A legelőinken meg oldalukra fordult halászhajók roncsait találtuk meg.

A morgó föld alatti dörgés elvonult alattuk, aztán újrakezdte. A vörös villongásban szinte másvilági lett a táj! Messziről vad kiáltozás, jajongás adott hírt arról, hogy a meludai autókat is elkapta az úton a rengés. Sok kocsit egymáshoz csapott a rakományával, másokat ledobált az útról. Ren még maradni akart, de a távoli jajveszékelés arra késztette, hogy kiadja az indulási parancsot. Segíteni akart, bár alig tudta elképzelni, ez hogyan lehetséges?

A talaj hirtelen eltávolodott, fölszálltak. A két hajó egymás mögött még alig lehetett kétszáz méternyi magasságban, amikor ijedt ordítás hangzott föl.

– A tenger! Itt a tenger!

Alattuk mélyfekete sáv közeledett ijesztő gyorsasággal. Egy lélegzetvételnyi idő alatt eltűnt a legelők, termőföldek borongós, homályos-zöldes színe. A rohanó hullámok átcsaptak a magas úton is, amely Meluda felé vezetett. Nagy foltokban vették birtokukba a mély síkságot. Fekete lett az ég is, a föld is, csak a vöröslő felhőzet adott némi világosságot.

– Hát így talán könnyebb búcsút venni – dörmögte Jonuvi elnök. – Mintha csak megrendezték volna. Jó, hogy siettünk a rakodással, Ren parancsnok!

A városi autók túljutottak már az elöntött területen, a tengerrengés nem fenyegette őket, de a föld rázkódásai elkapták a vonulást. A fotonhajók fénypásztáiban már messziről látni lehetett az úton és az út két oldalán feltorlódott roncsokat. Emberek futkostak, fényvetők világítottak, éktelen lárma, jajszó kavargott.

A két csillaghajó könnyedén leereszkedett, és megállt a szokásos öt méter magasságban, a liftek lecsusszantak. Sok volt a sebesült, meg a haldokló, mégis mind megrémült a közeledő virabeliektől.

– Ne vigyetek a hajóitokra! Nem indulunk el a Virára! Hagyjatok bennünket!

Nagy rábeszélésbe és fogadkozásba került, amíg elhitték, hogy a hajók csak Meluda kórházaiba akarják eljuttatni őket. Pillanatnyilag csak az első segítséget adhatták. Az épségben maradt autóknak már hírük sem volt, elrohantak Meluda felé, és nem is gondoltak arra, hogy segíteniük kellene a bajba kerülteket.

A föld még meg-megrángott alattuk. Zökkenései nem egyszer verték a talajhoz a sebesültvivőket és a kötözőket, de a virabeliek és a karanténosok serényen dolgoztak. Mikor rájuk csapott a cikázó villámlás és felhőszakadás, akkorra már fölemelkedtek a fotonhajók, az úton, meg a fűben szanaszét csak az üres autóromok hevertek.

Így hát Ren nem vágott át Vun hajói felé, hanem előbb meglátogatta Meludát. A nagy tanácsi térségen adogatták le a sebesülteket a rémült szemű emberek karjaiba és kivonult kórházi szerelvényeikre.

– Hatvanhét ember – számolta Jonuvi elnök az átadott sérülteket.

Ezek már nem jajgattak, nyugtalankodtak, csendben feküdtek, a virabeli altatószerek és fájdalomcsillapítók megtették a hatásukat.

Ren indított, átsuhant hajóival a város felett. Az utcákon ide-oda rohangált a nép, senki sem mert bent maradni a földlökések miatt a gyönyörű épületekben, bár ezek a legnagyobb rengésekre sem inogtak meg. Néhol elszántan oltották a fölcsapó tüzeket. A parkok, ligetek tele voltak riadt emberekkel.

– Ősrégi épületek – mutatott föl Jonuvi a palotákra. – Földrengésálló palotákat építettek Meludában a régiek, tudták, hogy veszélyes talajra épült. Akkor még tudott építeni az ember!

Az utak sötéten tátongtak, ahol nem tombolt a tűzvész. Elszakadtak a villanyvezetékek, és lezuhantak sok helyen a lámpaoszlopok. A rémüldöző lakosság ázott az óriás fák alatt. Lassan haladó autók vetettek fénysugarat az útjukba, kézilámpák, fáklyák csillantak föl itt-ott. Ren hajói elég magasan suhantak Meluda fölött, nem hatolt föl hozzájuk a gyereksírás, sem az összegyülekező Imádkozók könyörgő éneke.

Villámlásban, dörgésben, sűrű felhőszakadásban állt meg Ren két hajója, elfoglalta régebbi helyét a konvojban. Ren átadta a vezetést a hajók parancsnokainak, átment a vezérhajóra. Mosdott, átöltözött, Vun már várta. A jelentés után fáradtan nyúlt el egy fekvőszékben, míg a konvojparancsnok meglátogatta a Zöld Karantén menekültjeit.

Exé saját kívánságára odaát maradt a TL 80-as fotonhajón. Ott Fer volt a parancsnok, kedélyes, gúnyolódó hajlamú fiatal férfi. Ez mindjárt rátámadt a csillagászlányra.

– Exé? Exé? Hol szedte föl ezt a virabeli hangzású nevet? Maguknál fényévhosszúságú nevek divatoznak!

– Csak én rövidítettem meg, és rászoktattam a többieket is – vont vállat Exé. – A tulajdonképpeni nevem Exeterémi.

– Értem – helyeselt a fiatal parancsnok. – Jöjjön csak!

Sietett összeismertetni a lányt hajója két itt maradt csillagászával, Gaddal és Dennel, aztán hármukra csukta a csillagfülke ajtaját, miután így búcsúzott Exétől:

– Ki fogja bírni őket. Maga edzett nőnek látszik!

Gad utánaintett.

– Ez még a Sirius torkában is mókákra képes! Elkísértem legutóbb az Amba egyik metánnal és ammóniákkal telített levegőjű bolygójára. A Vira tudósai akkoriban életjelenségeket gyanítottak ezen a jeges bolygón. Fer folytonos mókák között vitt át bennünket a veszedelmeken, amíg meg nem győződtünk arról, hogy nincs élet, a sejtések tévesek. Azóta is mindig borsódzik a hátam, ha Fer bolondozni kezd!

Eleinte Exé sem értette, miért kell edzettnek lennie ahhoz, hogy kibírja a két fiatal tudóst. De aztán rájött, hogy Fernek igaza volt. A két csillagász minden percet fölhasznált arra, hogy vitatkozzék, csapkodta az asztalt, kiabált és szórta a tudományos megállapításokat. Bemutatkozóul hatalmas veszekedést kezdtek a színes csillagokról. Mind a kettejüknek ezek voltak a kutatási területei, de itt az élet lehetőségének a kérdésében engesztelhetetlen ellenségek maradtak. Gad erélyes, vastag szemöldöke alatt csak úgy villogott a mélybarna szem.

– Képzelje, Exé! Den azt állítja, csak a sárga csillagok bolygóin lehetséges az élet. Olyanokén, mint a Lobé, vagy itt a Nap. Hogy a kék Vega, a lilás-fehér Rigel, a vörös óriás Betelgeuze, vagy a zöld cirkoncsillag, az RF 41 ártó sugárzásai lehetetlenné tesznek a környezetükben minden életszerű megnyilvánulást! De hiszen akkor a világegyetem kilenctized részében nem lenne élet!

Exé jóhiszeműen belement a vitába.

– A Föld csillagászai a sugárzásmérők tanúságai szerint magának adnának igazat, Den! – mondta gyanútlanul. – Régebben a Föld rengeteg automata lövedéket küldött a világűrbe, ezekről láttam még az ősrégi adatokat. A szcintillációs mérők a színes csillagokhoz közeledve már az űrben is olyan fokú gyilkos sugárzásról adtak hírt, hogy ennek meg kellett semmisítenie még a meteoritokon esetleg utazgató vírusok és baktériumok életét is. Pedig tudjuk, a baktériumok meg a vírusok közt sok van olyan, amely száznegyven fokos, sőt kétszáz fokos hideget is kibír, és a háromszáz fokos forróság meg se kottyan neki. De a sugárzással szemben mind tehetetlen! Ezért szüntette be aztán a Föld a nagy útra induló csillaghajók külső fertőtlenítését. Én magam sem bíznék az ártó sugárzású csillagok körzetében életlehetőségekben, Gad. Bár még érhetik meglepetések a vizsgálódó embert!

Den pisze orra elégedetten rándult meg, Gad azonban felhördült.

– Ó, a Föld régi vizsgálódásai! – kiáltotta. – Ezeken rég túl vagyunk! Ismerjük a DF 81 számú négyes csillagot a Bika csillagképben. Itt egy fehér, egy sárga, egy vörös és egy narancsszínű csillag kering a közös súlypont körül. Harminchét bolygójuk van, s ezek fantasztikusan furcsa pályákon mozognak. Az onnan kapott színképeken mégis klorofillvonalakat fedeztünk föl! Ugyanígy vagyunk a Castor csillagkép hatosiker csillagával. Vizsgáltuk a világmindenség másféle ikercsodáit is, a Nyúl rendszer nyolcas ikrét, sőt az Orion Szigmáját is, amelyben tizenhat Nap-csillag vágtat egymás körül aránylag kis távolságban és más-más színnel. Az életemet adnám, ha ennek a csillagrendszernek az egyik bolygóján végignézhetném, hogyan váltogatják egymást a különböző színű Napok! A vörös fény után hogyan bukkanna elő egy zöld fényű óriás az ég alján! Aztán egy narancsszínű, utána meg egy kék Nap! Hihetetlen előttem, hogy ezek örök halálra ítélt világok!

Exé mosolygott.

– Maga költőnek született, Gad, nem csillagásznak. Vagy festő lehetett volna, annyira tudja élvezni a színek változásait. Rendes csillagász nem lát mást a színekben, mint a fény hosszabb, vagy rövidebb sugarait.

A heves vita tovább folyt, de Exé már észrevette magát, a Nap legújabb színképfölvételeibe mélyedt. Igen, ezek pulzációk! Néha kihagynak, de hamar újrakezdik. Hát csakugyan itt lenne a vég?

A Vira űrhajósai engedélyt kaptak Vuntól, hogy akár egyenként is belátogassanak Meludába, és tanulmányozzák a Föld utolsó napjainak az életét. Űrcsónakokon indultak, a tereken kiszálltak és elvegyültek a népben. Bizony, sok meglepetés érte őket. A Földlakók mindenütt összeszaladtak körülöttük, könnyű volt a ruháikról fölismerni őket! A földi asszonyok ajakbiggyesztéssel méregették az idegen nők rövid ruháit, Uli és társai azonban ezt fenséges közönnyel tűrték.

De aztán Uli egy kis társasággal nyugodtan megtelepedett az egyik széles, színes sávú úton és várta, mikor indul el befelé ez az útszalag. A földiek köréjük csoportosultak, majd nagy nevetések közt világosították föl őket, hogy az útszalag már ősrégen nem működik, rendes út lett belőle, amelyen gyalogolni kell!

Ira társasága meg egy illatos, pompás terembe tévedt be, és nagy élvezettel fogyasztotta az ismeretlen ízű és illatú süteményeket. Vidámak voltak, amíg egy gépecske eléjük nem nyújtotta a számlát. Erre elbámultak. Semmiféle pénz nem volt náluk, odaát, a Virán mindenütt szabad és ingyenes volt a fogyasztás. Kínos kimagyarázkodásokra került sor.

Iráék semmiféle megoldást nem tudtak, hiszen még a fotonhajókon sem volt pénz. Végül is néhány földi fiatalember és kacagó lány segítette ki őket, kifizette a fogyasztást. Nagyon meglepődtek az előzékeny földlakók, amikor Ira hálából és emlékül az egyik földi lánynak átadta gyémántokkal és rubintokkal díszített sötét platinaláncát.

– Nem fogadhatjuk el – tiltakoztak a lányok. – Ez ezerszer többet ér, mint amennyit mi kifizettünk!

Ezen megint a virabeliek bámultak el. A Virán nem volt érték sem a platina, sem a drágakő, ezek csak a szépségük miatt voltak díszek. Mindegyikből annyit kaphattak ott, amennyit csak akartak, hiszen a műhelyek könnyedén állították elő ezeket bárminő anyagból. Ott rég túl voltak már az elemek átalakíthatóságán.

– Csak fogadja el, kedves – biztatta Ira asszony a lányt. – Emlékül. Higgye meg, nem nagy ez az érték nálunk!

A lány összecsókolódzott vele, és vidáman váltak el. De a virabelieknek elment a kedvük a bevásárlásoktól, azután már semmihez sem nyúltak.

Az órák múltán néha még korom és pernye permetezett alá a felhőkből, sőt láthatták messziről a régi Vezúv lángjait is, de a föld aztán már nem rendült meg alattuk. Meluda magához tért, gépek sürgölődtek az utakon, rendezkedtek, hordták a romokat. Újra fölállították a lámpaoszlopokat, és vonták a huzalokat. De a leégett házak lakói nemigen számíthattak gyors építkezésekre, az utakon kocsikkal, holmikkal vonultak új, lakatlan paloták elfoglalására. A városban aránylag kevés volt a kár – később megtudták, hogy a halottak száma így is több mint ezer, a sebesülteké pedig ennek a számnak a sokszorosa.

Yulanda nagy eréllyel intézkedett, a bankoknak kellett viselniük a károkat, költségeket, ha csikorgatták is a fogukat a tulajdonosaik. Az élelmezési nehézségeken éppen a Zöld Karantén soron kívül átengedett készletei segítették át a várost.

Az atomművekben sem esett nagyobb kár, mindössze két helyen kellett záróbetéteket szállítani a tartalékból. Rol, a vezérhajó energiamérnöke belátogatott az egyik erőműbe és megállapította, hogy ez még mindig évezredekig hibátlanul dolgozhat, és még az ilyen nagyarányú földrengés sem zavarhatja meg. Annyira automatizálva van, hogy az ember egészen fölösleges mellette – a mostani Földlakóknak ez a szerencséjük! Különben az atomenergia, akár a Virán, közvetlenül termeli a villanyáramot, nem kell, hogy előbb víztartályokat forraljon föl.

Az Imádkozókkal is többször találkoztak a csillagjárók a város legkülönbözőbb részeiben. Nagy, komor csapatokban térdeltek és hajladoztak a Lény imapalotáinak a romjai körül. A világ mintha megszűnt volna számukra, ezek most nem törődtek semmivel. A járókelők össze is súgtak-búgtak körülöttük, rettentő világ lesz, ha a közeli népszavazásnál ezek kerülnek uralomra!

– Az első dolguk lesz, hogy betiltják a színházakat, tánchelyeket, mulatókat, mozikat és szórakozásokat! – aggódott Ira asszony előtt egy fiatal földi lány.

Ira összenézett társaival – nem hitték, hogy lesz idő erre a népszavazásra. Nagyon megbámulták, hogy a földieket csak a mulatóhelyek bezárása aggasztja! Még ha elhúzódik is egy ideig az élet a Naprobbanás előtt, az Imádkozókkal talán egyszerre vége lenne mindennemű termelésnek! A nép újból megismerné a nyomort, éhezést – annyi évmillió után! Még a mostani új tőkés rendszer gyatra magángazdálkodása és termelése is jobbnak látszott, mint ami az Imádkozók vezetésével a Földre várt!

Gor néhány társával űrcsónakba szállt, és körülhajókázott a levegőben a tomboló vidéken. A Virán is voltak működő tűzhányók, de kitöréseiket már jó előre kiszámíthatták és felhőiket meg zuhogó záporaikat a tengerek fölé, vagy olyan helyekre irányították, ahol kellett az esőzés.

Az egykori Vezúv hatalmasat nőtt az évmilliók alatt. Ahelyett, hogy lekopott vagy beomlott volna, mindig magasabban emelkedett a tenger fölé. Most sem volt központi csúcsa, de vagy öt roppant kupola burjánzott föl a krátermélyedése körül. Amennyire kivehették, három oldalán fortyogott, vöröslött és csúszott meglehetős lassúsággal a láva a környező tengerbe. A tajtékzó hullámok egészen elválasztották a hegységet a szárazföldtől, villogás, sistergő sziszegés kísérte a lávafolyamok találkozását a zöld-fekete vizekkel. Gor gyönyörű, régi képekre emlékezett, amelyeken csodálatosan kék volt a tenger a Vezúv lábánál!

Északon tömör, sötétszürke épület állott a lávamentes oldalon, Gor úgy hitte, valami megfigyelő állomás lehetett valamikor, bár időtlen idők óta nyilván senki sem élt és vizsgálódott benne. Az űrcsónak jelzéseire legalább semmi válasz sem érkezett az épületből, bár kétszer is megkerülték.

Az egész Vezúv-környéken megszűnt már a tengerrengés. A vizek visszavonultak a földekről, csak a rombolásaik mutatták az útjukat. Néhol a közeli dombokon megrokkant vitorláscsónakok omladoztak, ezeket a kiáramló tenger első rohama söpörhette oda.

– Mégis azt mondom, gyönyörű a Föld! – mondta Gor, társainak nagy meglepetésére. – Kár, nagy kár érte!

A kráterteknő felett sárga meg sötétszürke gőzfelhők gomolyogtak, Gor csak radarfelvételekkel boldogult. A hegycsoport nem fenyeget újabb kitöréssel, ezt megállapították és visszafordultak.

A városban kigyúltak a villanylámpák, hangszórók harsogtak, bőgtek. Nagy, négyszögű, fehér lapok villantak föl a paloták üres falain. Hur előadását közvetítették az adóállomások, a színes képsorozat előtt torlódtak az utakon a tömegek. De hamarosan éneklő, jámbor csoportok fogták körül őket – az Imádkozók.

Másnap Vun hívatta Rent.

– Egy napra átveszed a TL 92-es fotonhajó vezetését, és útnak indulsz vele. Nekem itt kell maradnom, nem bízom ezekben a Föld-lakókban. Valami újabb, alattomos támadást készíthetnek elő a hajók ellen, pedig még nem térhetek vissza a Virára. Nem akarom elhinni, hogy a Földnek csak ezen a kis részén van emberi élet! Ti körülmentek majd néhányszor a Föld felett, és nagyon ügyeltek. Nézzetek jól szét és vegyétek föl azokat, akikre esetleg rátaláltok, ez a Vira parancsa számunkra. Ha a Nap bele nem avatkozik, még rászánom ezt a napot a teljes konvojjal. Ona veletek lesz, nagyon figyeljétek a Napot! Különösen a színképét. Ha baj támad, surranjatok ki a Föld légteréből, ha kell, a Naprendszerből is egészen a biztonsági zónáig! Akkorra mi is útban leszünk, radarjelzésekkel majd megtaláljuk egymást. Semmit se kockáztassatok, megértettél?

Átment a TL 90-es csillaghajóra, Ren pedig a vezérhajóval útnak indult. Rendkívül lassan úsztak el a tájak felett, kétóránként kerülték meg a bolygót, és az útirányt folyton változtatták.

Elvillantak az egykori Zöld Karantén mély síksága felett, sós tavak csillantak föl ott most a tenger betörése után. Sehol senki. A hajó két hosszú szirénabúgást hallatott.

Az alsó fényképezőrészben Mor, a fényképezési mérnök szakadatlan működésben volt. Folytonos szalagokban vette a Földről a színes képeket, ezeket majd később Vun előtt nagyításokkal megint átvizsgálják. Gor a vetítőlap előtt ült, előtte hatalmas Föld-térkép. Hol a tájat nézte, hol a térképet. Ren hamarosan meglátogatta.

– Eligazodol már?

– Elég nehezen. A változások meghökkentőek. Pompás tájak, mozgó élet nélkül. Igen, semmi sem mozog. És mindenütt a tenger!

– Pedig valamikor azt hitték, úgy pusztul el a Föld, hogy eltűnik róla a víz!

– Akkor még nem ismerték a Nap folytonos hidrogénáradatát a Föld felé! Nem is gondoltak rá, hogy a Nap milyen iszonyú hidrogénatom-tömeget röpít szakadatlanul az űrbe, és ebből mennyit kaphat a Föld. A Föld vízveszteségét bőven pótolja ez a hidrogénáramlás, amint egyesül a Föld oxigénjével. Megállapítható, hogy a Föld víztömege az utóbbi időkben egyre nagyobb lett.

– Jégmezők sincsenek már a Föld sarkain.

– Régen elolvadtak. Még így is meglepő, milyen nagy darabokat hódított el a tenger a szárazföldtől! Nézd, az ott Afrika volt. A sivatagjait sokáig művelte az ember, amikor megjelent rajtuk a víz. De most egyetlen víztükör a végtelenségig!

– És újabb földek nem bukkantak elő?

– De igen, néhol. Látok szárazföldet néhány tengeröböl helyén. A Föld belseje még életben van, dolgozik, emelkedések, süllyedések váltják egymást. Látod, Afrika nyugati szigetei helyén is tűzhányókkal tarkított új szárazföld zöldell. Sajnos, ahol földterületet láthatnánk, ott elfödik az őserdők. Ezek most roppant nagyságú, elvadult gyümölcsfákból, meg bogyótermő liánokból állanak. Tudod, hogy ezek az erdők valamikor tele voltak furcsa, repülő állatokkal, madarakkal?

– Mutattad őket a múzeumban, a Virán.

– Most egy sincs belőlük, sehol. Mikor az ártalmas férgeket, rovarokat és baktériumokat kiirtották, aztán megszűnt a nem gazdaságos szemtermelés, a madár is kiveszett a Földről. Egyetlen emberlakta bolygón sincs madár. Úgy járt, mint a többi állat. Minden csepp élelem, hely és levegő kellett a túlszaporodott ember számára, az ember nem élhetett meg madárcsicsergésből!

– Az a bozonttömeg ott micsoda?

– Ez, fiam, Dél-Amerika része volt egykor, a Föld legnépesebb vidéke! Negyven-ötven milliós városokban élt itt az ember. Látod, óriás épületek, tornyok meredeznek ki most is még az őserdőkből. Nézd, itt vonulnak a hegykolosszusok. Andoknak hívták őket.

– A Virán nincsenek ilyen magas hegyek – nézelődött Ren.

– Ezek itt évmilliók óta szakadatlanul emelkedtek. És még mindig tele vannak tűzhányócsúcsokkal!

Ren beigazította az automata mérőket.

– Hallatlan a magasságuk, tizennégy kilométer! Ezeken ugyan nem élhetett soha ember!

Fény lobbant föl az egyik jelzőtáblán, utána jelentkezett a fényképész.

– Nagy építmény az egyik csúcson! Teljesen épnek látszik.

Ren még jobban lassított.

– Az Aconcagua csúcsa – mutatott a térképre Gor. – Az épület nagyon hasonlít a Vira csillagtornyaira. Bizonyos, hogy valaha ez csillagásztorony volt! Nem nézzük meg közelebbről? Onát nagyon érdekelné.

Közeledett a magányos, süveg alakú csúcs, mélyen alatta felhők fehérlettek. A fotonhajó néhány kör után leereszkedett az egyik platóra, de légpárnáin a köves talaj fölött maradt. A hajó fűtőkészülékei működni kezdtek, mint az űrben, odakint nagyon nagy lehetett a hideg. Ren hívatta Onát, megmutatta neki a szürke tornyot.

– Kijön velünk szétnézni, Ona? Természetesen űrruhában, bekapcsolt villanymelegítővel és oxigénfejlesztővel.

– Akár űrruha nélkül is kiugranék! – ujjongott föl a mindig halk szavú, nyugodt lány. – Hiszen ez csillagásztorony!

Nekiöltöztek. Leeresztették a liftet, nagy vigyázattal óvakodtak ki az ismeretlen hegycsúcsra és metszően éles, ritka levegőjébe. Csak az antennáikon keresztül beszélgethettek. Végigbotorkáltak az építményig a köves, egyenetlen talajon. Nagy, kék fémből készült kapu fogadta őket.

Kis motoszkálás után rátaláltak a nyitó gombra, a kék fémtömb félrefordult előttük. Ren, Ona és Gor behatoltak.

A falak is fémből készülhettek, de áteresztő, átlátszó acélból. Mindenütt csillagászati műszerek, készülékek, a legnagyobb rendben, csak néhol fedte őket tűapróságú jégszilánk. Roppant reflektorok és refraktorok, fordítógépek, időmérők, csillagtérképek kék fémlapokon. Gondosan sorba szedett műanyag szalagok csavarjai, rajtuk csillagászati fölvételek ezrei. A sarokban atomerőkészülék, vízfejlesztő, oxigéngyártó. Ona ide-oda rohant, vizsgált, lelkesedett.

– Csodálatos! – suttogta. – Hihetetlen előttem, hogy valamikor ennyire vitte a Föld! Bezzeg a Meludában…

Gor az egyik nagy, hosszúkás és keskeny ablakhoz hívta.

– Nézd csak, mi van odalent?

Ona lenézett. Egy szakadék szélén rendkívüli nagyságú, fölhajtott karimájú, hálózatos kerékféle csillogott a jégkristályok alatt, az ismerős kék fémből készült. Belőle huzalok vezettek a torony felé, mögötte kisebb épület lapult meg.

– A radarkorong! – kiáltotta Ona. – Ezzel fogták egykor a világűrből érkező rádiósugarakat, zörejeket. Jaj, ezt ki kell próbálnom, ha addig élek is!

Körülpillantott a toronyban. Hamar megtalálta a korong fordítószerkezetét. Méricskélt a csillagtérképen, számítgatott, majd igazított a fordítókaron. Odalent a korong lassan elmozdult, Ona bekapcsolta a fölvevőt. Jól számított, az atommű még mindig adta a szükséges áramot. A lány ujjával figyelmeztette társait.

– A Kis Egér csillagképre fordultunk – mondta halkan. – Hallják? Tudják, milyen messzeségből jönnek ezek a hangok?

Zizegő, reccsenő, majd meg-megcirpenő hangok áradata hullámzott elő egy tölcsérből, az egészet mély hangú zúgás festette alá. Olyan kellemetlen volt a fülnek, hogy Ren hátán végigfutott a hideg. Néha szinte harsogásszerűen fölerősödött a világok távolságából ideérkező zajongás.

– Világkatasztrófát hallanak – súgta Ona. – Ott évmilliók óta halad egymáson keresztül két óriás Tejút, mindegyik akkora, mint a mienk, egyenként százmilliárd csillaggal. Összeütközés világok között!

– Elpusztulnak? – kérdezte Gor.

– Nem, nem. A Tejutakban olyan ritkák a csillagok, hogy ez nem valószínű, nem is érinthetik egymást még a pályáikkal sem. Ferde irányban találkoztak egymással ezek a világrendszerek, most átvonulnak egymáson. A villamos, mágneses és a nehézkedési mezőik azonban összeütköznek, egymásba vágnak és ez még rettentőbb lehet. Gondolják el, milyen sugárzási terek birkóznak ott!

– Csukja el! – szólt rá Ren idegesen.

Kifelé menet Gor még megjegyezte.

– Ehhez képest a Nap felrobbanása…

Mindent gondosan lezártak újra. Ona alig bírt megválni a műszerek termétől.

– A Vira csillagtornyaiban talán újabbak a műszerek, meg a gépek, de a Vira tornyai specializáltak, mind más és más célra valók. Itt minden együtt van, amit csak valaha megkívánhat csillagász! Micsoda kincs! És senki sehol, aki felhasználja, aki beletemetkeznék mellettük a gyönyörű végtelenségbe!

A hajó alatt még visszanéztek a kék kapura, és Ona elábrándozott. Yennek kellett szólnia.

– Gyerünk! A hajót indítani kell.

Sziszegve kattantak be a csillagható ajtajai, lassan emelkedtek föl.

Gor fölkiáltott, amint a fölvevőgépet igazgatta.

– Ez itt a régi Csendes-óceán! De hiszen itt most egy új, nagy szárazföld zöldell! Rajta nagyvárosok élettelen tornyai, felhőkarcolói! Ott valamikor meg Ausztrália volt, előtte Új-Zéland!

Bőgtek a szirénák, amint a hajó lassan továbbvonult a fantasztikus rajzú óriás épületek fölött. Gor sietve jegyezgetett. Ausztrália eltűnt hát a hullámok mélyén az évmilliók alatt, csak Új-Zélandból marad meg néhány különös formájú sziget. A harsogó, jajongó hangokra nem felelt semmiféle mozgás.

Tenger alatt voltak az Indiák, helyettük másutt bukkantak elő kisebb szárazföldek. Nemegyszer láttak le rendkívül nagy városokra valló, messze húzódó épületkavargásra, le is ereszkedtek hozzájuk, de az életnek semmi nyomát nem találták sehol a duzzadtan elburjánzott ősrengetegek növényein kívül.

– Csak az nyugtat meg, hogy az Aconcaguán nem találtunk a toronyban emberi csontokat – mondta később Ona. – Féltem, hogy a torony tudósai ugyanarra a sorsra jutottak, mint néhány Föld feletti űrállomás személyzete.

– A csillagászok valószínűleg még jókor elkerültek innen, megmenekültek. A Földön viszont már régen megszűnhetett a távolsági közlekedés, a Meludán nyilván már semmit se tudnak erről a helyről, elfelejtették. Még tán Exét is meglepjük ezzel a fölfedezésünkkel.

– Sok százezer éves haldoklás – mormogta Gor. – De legalább szép halál jön.

Megint irányt változtattak. Mindenütt ugyanaz a vigasztalan, viruló, mégis halott táj, hullámzó zöldesfekete, vagy sötétkék tenger. Már Gor sem kereste, melyik régi város hol volt. A TL 92-es szakadatlanul rótta a roppant köröket a Föld felett, szirénázott, fénysugarakat eresztett, bár tudták, hasztalanul. A sarkok táján sok-sok szigetet láttak épületek nélkül, haragoszöld növényzettel. Gor ősrégi fölvételeket mutatott, ezek jéghegyekkel, hófehér hótakaróval ábrázolták ezeket a vidékeket. Bizony a Föld levegője fölmelegedett, eltűntek a hideg zónái mindenütt, és érezhetően sokkal több vízpárát hömpölygetett, mint a felvételek idején!

Gor megtörülte a szemét, fölnevetett. Nem szerette, ha elérzékenyülésen kapták.

– A sarkok! – mondta. – Úgy tudom, millió évekkel ezelőtt akadt néhány fantaszta, aki éppen itt akart elkövetni valami jóvátehetetlen őrültséget. Ez akkor volt, amikor az ember az atomerők birtokában nagyon elbizakodott. Képzeljétek, billenteni akartak a Föld tengelyén, hogy minden vidék több Nap-meleghez jusson! Szerencsére a Föld tudósai a sarkukra álltak. Már az is nagyon kétes, sikerült volna-e az elképesztő terv. Az új tengelyirányt azonnal csak maga a Föld-tömeg vette volna fel a teljes siker esetén is, azonban megkéstek volna a vizek, meg az óriás levegőrétegek is. Rettentő viharok vágtattak volna végig egymás után a Földön, iszonyú magasságú hullámok söpörtek volna el minden életet!

Óránként kerültek át a Föld napos oldalára, majd az éjszakai félgömbjére.

– Valami kis fénycsillámot valahol! Egyetlen, riadt mozdulatot! – suttogta Ona.

Hasztalan volt minden várakozásuk. Ren végül megelégelte a hiábavaló keringést.

– Itt nincs mit keresnünk. Visszamegyünk Meludába.

19.

Az ibolyaszemű leány

Már látták a Meluda tűzhányójának füstgombáját. Gor nagyokat hallgatott, Ona is elrévedezett köztük, csak néha nézte meg a Nap új színképeit.

Még lejjebb ereszkedtek. Meluda vad muzsikája fölhatolt hozzájuk az estében, az utakon világítottak a lámpák furcsa, hosszú oszlopaikon. Az erdő mögötti mezőség felett Vun hajói teljes kivilágításban álltak, nagy, sötét tömegek környezték őket.

Ren ekkor találkozott össze először az Imádkozókkal.

Amikor a TL 92-es hajó beállt a négy másik Vira-hajó nagy körébe, vigyáznia kellett, hogy láthatatlan légpárnái össze ne roppantsák ezeknek a rajongóknak valamelyik se látó, se halló csapatát. Nagy üggyel-bajjal helyezkedett el, és ugyancsak szórta riasztó sugarait. Gor nem valami nyájasan nyilatkozott róluk.

Vun tűnt föl az Imádkozók között, sietett a lebocsátkozott vezérhajó felé. Amíg elért a liftig, a kámzsások elég sűrűn rávilágítottak a fáklyáikkal, de nem akadályozták. Ren megtette jelentését. A parancsnok belenézegetett Gor kijavított térképeibe.

– Megtettük, amit lehetett – mondta. – Közben még Yuléktól hallottam valamit. Gondolkozom rajta, hogy… Szóval nincsen sehol népesség? Az Aconcagua környéke is lakatlan? Borzasztó ez a súlyos hallgatás mindenfelé! Mindegy, pihenjetek. Átveszem a hajó parancsnokságát, Ren.

A fiatal csillagjáró lenézett az Imádkozók alkalmatlankodó csoportjaira és lóbálódzó fáklyáira. Feléjük intett.

– Lemegyek hozzájuk – szólt. – Elképzelni se tudtam volna eddig ilyen csodabogarakat, ősrégi rovarmúzeumokba valók.

– Mehetsz. Nem veszedelmesek, és te elég higgadt vagy. Dugd zsebre, ha megátkoznak, de ne vitatkozzál velük.

Ren szinte észrevétlenül toppant közéjük. Sok volt közöttük a szőrös képű, ezek látható büszkeséggel viselték arcukon a bajusznak, szakállnak mondott szőrcsomókat, bár ez a Virán már maga is súlyos visszaütésnek számítana, gondolta. Eleinte azt hitte, a furcsa kámzsa a rendes és egyetlen öltözékük, de aztán megfigyelte, hogy a kámzsák alatt rendes földi ruházatuk van. Arra mindenesetre jók voltak ezek a kámzsák, hogy nagyon nehéz volt köztük megkülönböztetni a nőket a férfiaktól.

Sokan térdeltek a füvön, de a legtöbbjük állt, úgy énekelt, teljes odaadással. Ren hamar megpillantotta a főnöküket is, őt vette körül a legtöbb fáklya és zászlórúd. Az öreg a hajók felé hajlongott, és néha kitárta a karjait. Ilyesmit Ren csak a Vira nagy operaházaiban látott a régi, Földről átmentett zeneművek előadásain, ezért egészen közel lépett hozzá.

Mozdulatlanul és hang nélkül szemlélte egy darabig, de az öreg fáradhatatlan volt. Ren már fordulni akart, amikor egyszerre égő, fekete lobogású szemmel találkozott a pillantása egy egészen előrehúzott csuklya alól.

Ez a finom, halványsárga arc! De hiszen ez a kámzsás alak leány! Közelebb hajolt hozzá, erre a lány felsikoltott. Ren nem értette. Meglepetten állt előtte, és nem vette le róla a tekintetét.

Minden arc hirtelen feléje fordult a kámzsák alatt.

A lány újra sikoltott, és most már ling nyelven rikoltotta.

– A Földalatti! Megismerem, ő a Földalatti! Jaj nekünk!

Az öreg égnek nyújtott karral vad futásnak indult, a többi utána. Ren körül szinte sodort a menekülő tömeg. A fiatal csillagjáró egyáltalán nem szokta meg, hogy a megjelenését riasztónak tartsák, megkövülten állt és valami magyarázatot várt. Miért nevezték Földalattinak?

Az elrohanó népségben, magához egészen közel észrevett egy kámzsás emberpárt, ezek erőszakkal hurcoltak tovább egy harmadik csuhás alakot. Értetlenül fordult feléjük, amikor egyszerre mintha forró láng csapta volna meg kimondhatatlanul kellemes, illatos fénysugárral.

Az elvonszolt kámzsa alól csodálatosan szép szem pillantott föl rá. Ibolyakék színe igen furcsán a Sárkány csillagkép Kappa csillagának a színét juttatta a csillagjáró emlékezetébe, azt látta ilyen kéknek a VU 61-es fotonhajóról. De annak a csillagnak több mint huszonkétezer fokos a hőmérséklete, jutott az eszébe gépiesen.

Se a Virán, se a Földön nem találkozott még ibolyaszemű leánnyal!

Megrendülten bámult az eltűnő csoport után, és amikor elrohanó tömegükbe fúródva futni kezdett utánuk, már késő volt! A kámzsák bukdácsoltak, jajongva énekeltek, és ő hiába tekingetett a lehúzott fejfedők alá. Pillanatok alatt üres lett a mezőség, csak néhány eltört zászlórúd, meg földre ejtett, füstölgő fáklya maradt utánuk.

Lassan, vontatott léptekkel indult a hajók felé. Az ibolyaszínű lány megzavarta és fölrázta a lelkét. Az a lány ránézett! Csöndeskén megadó, mégis könyörgő volt az a szem!

Nagyon nehezen szánta rá magát, hogy belépjen a liftbe. Úgy érezte, neki most hagynia kellene mindent, Napot, Földet, Virát, csillaghajókat! Semmi sem ér fel azzal, amit most veszít, ha nem találja meg azt a lányt!

Kábultan ért föl, el akart vonulni a hajó valamelyik zugába.

Most gondolkoznia kellene, kitöprengeni, merrefelé keresse? Az Imádkozók között? De hiszen azok itt rengetegen vannak, és nem valami barátságos volt velük az első találkozása. Még mindig a fülébe csengett az a sikoltás is. Hogy ő a Földalatti! Ren nem is sejtette, mit jelent ez a szó, de a következmények kényelmetlen érzéseket ébresztettek benne.

A liftből kilépve azonban ujjongó diadalordítás fogadta – még Vun is hahotázott. A fiatalok egyszerűen körülugrálták.

Gor sietett hozzá.

– Mit mondtál nekik, Ren? Így még nem ijesztették meg a Lény népét, mióta az a szőrös öreg vezeti őket! Pedig lehet vagy kétszáz éves – velem legalábbis egykorú!

– Én? Egy hangot sem adtam, Gor. De hallottam valamit tőlük. Egy villogó szemű fiatal lány sikította felém, amikor szembetalálkoztunk, erre megkezdődött a nagy menekülés.

A virabeliek bámultak.

– Egy szót se szóltál hozzájuk? Akkor hát mit sikoltott az a lány?

– Azt, hogy fölismert. Én vagyok a Földalatti! Fogalmam sincs róla, mi a csoda az.

Uli a karjával csapkodva, lihegve nevetett, a többiek is hangosan kacagtak. Vun leült, Gor meg fulladozva keresgélte a szavakat.

– Hát, fiam, tudd meg, hogy szörnyetegnek néztek, sárkányfiúnak vagy minek! A régi Földön a vallások valami rút és átkozottul rossz szellemet ismertek, ez lakott szerintük a Föld alatt. Sátánnak, vagy ördögnek hívták, ahogy neked jobban tetszik.

– Kedves – mondta Ren. Ő is leült, még csak bosszankodni sem találta érdemesnek a dolgon. Látta, hogy csak később szabadulhat ettől a zajosan jókedvű társaságtól.

– Már nagyon kellemetlenek kezdtek lenni ezek az Imádkozók – vette föl a szót Ira. – Kitűnő, hogy a megjelenésével így elkergette őket, Ren! Ha megint itt lábatlankodnak és énekelnek, egyebet se kell tennünk, mint kieresztenünk Rent hozzájuk! De azt hiszem, nem jönnek többé vissza.

– Bárcsak jönnének! – morogta Ren.

Végre kivonult a vidám csapat Ren nagy megkönnyebbülésére, és Vun elégedetten nézett utánuk.

– Nem hittem volna, hogy ilyen víg hangulatban töltjük el a Föld utolsó napjait! Tudom, a legnagyobb veszélyt is meg lehet szokni, ha állandóan fenyeget. És bíztam az embereimben is. Mégis meglepetés számomra, hogy ennyire túl tudták magukat tenni a kezdeti rémüldözéseken. Azt hiszem, Ren, nemcsak te, hanem mi valamennyien Földalattiak vagyunk!

Ren földerülten intett. A parancsnok erre figyelmesebben nézett a szemébe.

– Te, Ren. Nem tetszel nekem. Mi történt veled a földkörüli úton?

– Ott? Semmi érdekes.

– Akkor itt történt valami. Csak nem az Imádkozók között?

Ren hallgatott, kifelé nézett a megvilágított mezőségre. Vun fölállt.

– Ren. Csak nem veszed föl te is a kámzsát?

– Én? De Vun parancsnok!

– Hát, fiam, nekem tudnom kell, mi bajod? Én nem veszíthetem el a legjobb parancsnokomat a világ legveszedelmesebb útjának az utolsó napjain! Beszélj, mert tőlem nem szabadulsz! Mit mondtak neked még az Imádkozók? Vagy mit láttál köztük?

Ren is fölállt.

– Hogy mit? Hát jó. Egy lányt láttam, Vun parancsnok. Vagy inkább: csak a szemét. És nekem meg kell találnom azt a lányt, ha vele égek is a Nap tüzében!

– Üljünk le – mondta Vun. Összedörzsölte a tenyerét, megint leültek. – Valamikor, az én első utam előtt a Virán… Én is akkor láttam meg egy leányt, Ren. Tudod, a Cethal Tau csillagja felé indultunk akkor, tizennégy fényévnyi távolságra a Virától és attól a lánytól. Hát, ismerem ezt az érzést. Úgy csap meg bennünket, mint a villám. És mindig a legrosszabbkor.

– Nem találom rossznak ezt az érzést, Vun parancsnok. Pedig kínoz.

– És, hm, Abi?

– Ó, Abi!

– Értelek. A kámzsán kívül van annak a lánynak valami ismertetőjele?

– Én csak a szemét láttam. És az ibolyakék volt!

– Micsoda? – ugrott fel Vun. – Ibolyakék szem? – Sétálni kezdett a teremben. – A spektrálcsíkban a legutolsó látható szín, ugye? De ilyen szemű emberi lény nincsen, Ren. Nem lehet az egész világegyetemben!

– Egyetlenegy lánynak van – mondta Ren csendesen.

Vun megnyomott egy kék gombot az oldaltáblán, és fölemelt egy kagylót.

– Pil. Rádióparancs a TL 89-es fotonhajó számára. Adás rögtön! A kép-és hangriporterek közül azonnal jelenjen meg Sal a parancsnoki szobámban. Igen? Végeztem!

– Csak nem akarja? – riadt meg Ren.

– Bízd rám. Senkinek sem kell tudnia a dologról. De az a fiú előkerítene egy gombot is a tűzhányó torkából, ismerem. Nyugodj meg, egykettőre mindent megtudunk.

Rennek nem tetszett a dolog, de nem mert ellenkezni. És a nyugtalansága csakugyan csillapulni kezdett. Nem nagyon bízott az ismeretlen, csodálatos képességű Salban, bár ki tudja? Eddig azt sem sejtette, hogy a mentőkonvoj rádiós és képriportereket is hozott magával – természetesen, az önként jelentkezettekből. Ő senkit sem ismert közülük.

Csillapítószert nyelt le, végighevert az egyik karosszékben, és szokása szerint kinyújtotta a lábát.

A földkörüli út fáradtsága rohammal kerítette hatalmába. Mintha megszédült volna, úgy kavarogtak a szeme előtt a képek összevissza. Az Aconcagua csillagtornya, azután az óriás radarfogó korong! Ez forogni kezdett előtte kényelmes lassúsággal, kék hálózatából egyre áradt az összeütköző két Tejútrendszer zajos, recsegő sugárzása. A kék korong mind gyorsabban fordult, hirtelen elhallgatott minden zaj, és két ibolyaszínű szem nyílt föl előtte…

Ren mondani akart valamit, de valaki közbesikoltott.

– Ő a Földalatti! Ismerem!

Minden eltűnt. És Ren egyre mélyebben aludt.

Nem tudta, mi kelthette föl azután, de nagyon kipihentnek érezte magát. A földi időbeosztású nagy óra éjfél után tizenhat percet mutatott. Az ellenőrző gép végigbaktatott a műszertáblák között pislogó piros fényeivel.

Ren fölkelt, nyújtózkodott, odalépett a kivilágított oldalfalhoz.

Visszatántorodott, a szemét dörzsölte. Még mindig álmodik?

A hajók felé mindenfelől sötét tömeg hömpölygött. Az őrség nem találta szükségesnek a riasztást. Ren azonnal fölismerte őket fáklyáikról, lobogóikról, bukdácsoló, csuklyás fejükről, a szíve nagyot dobbant. Beugrott a vezérhajó liftjébe, és lent kilépett belőle.

Az Imádkozók akkorra már nagy körben álltak, de nem énekeltek. A csillogó szemű prófétalány lépett feléje előrenyújtott karokkal. Most nem sikoltozott, a hangja puha volt és halk.

– Hívattunk a Lény nevében, Földalatti! Tudtuk, hogy megjelensz, nincs erőd az ellenálláshoz. Ki akarunk űzni a Földről az ő parancsára, és az ő nevében! Borulj le a Fekete Szobor előtt!

A fiatal parancsnok végre kivehette a homályban a négyszögű, ernyős talapzatot négy csuklyás ember vállán és rajta valami szoboralakot, amint feléje közeledett. Mindez nem nagyon érdekelte őt, előrehajolva keresett valakit a kámzsások között. Aztán hirtelen félrelökte az előtte fölmagasodó szobrot, és a tömeg közé ugrott.

Az égőszemű lány sikítva, ájultan hanyatlott hátra, nyilván nem erre számított. Sok barna kámzsás ugrott a lányhoz, ápolták, föl akarták segíteni. Ezalatt Ren ügyet sem vetett rájuk, futtában fölrángatta a csuklyákat, alájuk pillantott és továbbrohant. Később nem bírta megérteni ezt az őrültségét.

Honnan vette biztosra, hogy most is közöttük van, akit keres? Mindig egy-egy hármas csoportot szemelt ki közülük, ilyen kevés volt, könnyen eligazodott.

A csapatok megbomlottak, hátrálni kezdtek, amikor látták. A Földalatti bizonyára valami sötét szándékkal vág közéjük! Egy menekülő hármas csoport megbotlott egy földre került kámzsáson – a középső alak kelt föl közülük leghamarabb, és visszafordult egy pillanatra, feléje.

Ren már mellette volt, elkapta a kezét. A csodálatos ibolyaszem! Megvan hát végre! De fölugrottak a kísérői is, cibálták, húzták a lányt. Ren velük futott.

– Mi a neved, te földi virág? Hol keresselek?

A lány megrázta a fejét, szaladt a társaival. Ren nem eresztette el a kezét.

– Legalább a neved! A neved!

Az ibolyasugarú szem megint fölpillantott rá. Remegő hangú és csendes volt a válasz.

– Earina.

– Hol talállak meg, Earina? Hol?

– A folyón túl, a Holdsugár utcában. Kertes, nagy, rózsaszínű ház. Eressz, jaj, eressz!

Ren nem mert kockáztatni többet. A két kísérő lesunyt fővel rohant, rövid, öreges léptekkel, a lány könnyedén tartott velük. Ren kezéből kicsúszott a kicsi, meleg kéz. A rohanó tömeg összecsapott mögötte.

Ren megfordult, most már szembehaladt az áradattal. Valószínű, hogy a homályban nem ismerték föl a fáklyások, csuklyások, a futók egymást gátolták, összevissza kavarogtak. Ren már a hajók előtt járt, amikor a távoli mezőköröndön megzendültek megint a jámbor énekek, és az ördögűzésre kivonult ájtatosak ismét elrendezkedtek a zászlók, fáklyák alatt. Menetük most már a város irányában haladt. A szakállas öreget nem látta közöttük a fiatal parancsnok, az biztosan a csillagszemű prófétalányt ápolgatta valahol.

A lift még nyitva állt. Ezért Ren parancsnok szigorúan megrótta magában a vigyázatlan Rent, de a világ egyszerre gyönyörű szép lett előtte. Visszakapta minden erejét, biztosságát!

– Earina! – mondta a vezérlőterem karcsú oszlopainak, amint közéjük ért. Azután ismét megriadt. Ez a lány – az Imádkozók közé tartozik? Valami rajongó lehet ő is, talán őrült! Hogyan közeledhet hozzá? És milyen ára lehet annak? Nem értette magát. Hiszen tulajdonképpen alig látott valamit a lányból! A ronda kámzsa egészen eltakarta. Hátha nyomorék? A Földön még lehetnek ilyenek. Az arcát is alig vehette ki, csak a piros, vastag kis száj mozdulatára emlékszik. Ez a száj éppen akkora volt, mint az ibolyaszínű szem.

A vére különös, mézszínű hullámzással futott az ereiben. Nem! Nem lehet, hogy nem a legkarcsúbb, a legszebb a világon!

20.

Sal sem tévedhetetlen

Ona átment Exéhez, beszámolni az Aconcagua csillagtorony fölfedezéséről és csodáiról. Egészen jól sejtették, Exé semmit sem tudott arról, hogy a Földön van még valami csillagvizsgáló intézmény a Meluda tornyán kívül.

A két csillagászlány összebújt a fotonhajó fülkéjében a térképek és a könnyű távcsövek között.

– Senkit sem találtunk a toronyban – mesélte Ona. – De a gépek, műszerek olyan tökéletes anyagból készültek, hogy akár menten munkába is foghattam volna őket. A roppant csövek könnyű mozdulatra fordultak, hibátlanok azok a gépek is, amelyek kísérik, és mindig szembekapják a kijelölt csillagot. Amíg lenéztem a torony lábánál iszonyú mélységben tomboló tengerre, arra gondoltam, itt millió évek óta senki sem dolgozott!

– Igazad volt. Meludában, látod, el is felejtették az Aconcaguát.

– Roppant nagy csillagászati anyag van ott, Exé. Pontos rajzokban és fölvételekben láttam az ősrégi csillagállást, és onnan állapíthattam meg, körülbelül mikor hagyhatták abba a megfigyeléseket a toronyban. Azt hiszem, az első kiköltözéskor. A szárazföld a tengerbe süllyedt azóta az Andok emelkedő óriásvonulata alatt. De az ember már akkor is a legtökéletesebb anyagokat használta, láttam. Sehol kő, sehol természetes fém, mindenütt ember alkotta anyag! Milyen kár, hogy most itt, nálatok…

– Hagyd ezt – intett Exé. – Tudjuk, az akkori betonanyag, ha ugyan ennek nevezhetjük, összetartóbb, állóképesebb és keményebb, mint a gránit. Meludában is még abból a korból valók az épületeink, önműködő gyáraink.

– Furcsa gondolatom támadt. Szívesen vállalnám ma is ezt a csillagkutatót munkahelynek! És valamit elhoztam az Aconcaguáról, neked bevallhatom.

Ona az asztalra tett néhány filmtekercset. Exé kicsinylőleg pillantott rájuk, és az ujjain emelgette őket.

– Csillagfölvételek, jó régiek – mondta Ona. – De ezeken rajtuk van az Orion csillagkép akkori óriás szupernóva robbanása, Exé! A Virán ezt csak nagyon hiányosan fényképezhették, ezek a földi fölvételek sokkal jobbak. Roppant meglepetés lesz, ha hazaküldöm őket.

– Küldöd? Úgy akarod mondani: hazaviszed, ugye?

– Mondjuk. De látod, itt is hiányzik a legfontosabb rész, a fellobbanás!

– Ezen nem is csodálkozhatsz, Ona. Szinte lehetetlenség elkapni azt a pillanatot, amikor egy kis fényű, alig észrevehető csillag megkezdi őrült rohanását a legnagyobb csillagok közé!

– Ha egyszer akadna valaki, aki aránylag közelről tudná fényképezni egy ilyen csillagpusztulás kezdetét! Vagy legalább: jelentést küldhetne róla!

– Aránylag közelről? Ez lehetetlenség. Akkor a fényképező is együtt veszne el azzal a csillaggal!

– Elveszne, tudom. De már megvannak az eszközeink hozzá, hogy lakott bolygóig sugározhatnánk színes képeket róla, meg fontos mérési adatokat. Mérhetetlen hasznára lenne ez a tudománynak, és talán magának az embernek is!

– Ezen nincs mit töprengeni, Ona. Ami lehetetlen volt, az is marad.

– Talán nem. A tudománynak nagyon sok vértanúja volt már eddig is. A röntgensugárzás, a rádium, az atombontás és az átváltozás megkövetelte a maga tudósáldozatait. Hány biológus választotta a halált egy-egy kicsi kórokozó tanulmányozásában! Hány űrrepülő halt szörnyet a csillagok titkai között!

Ona maga elé meredt, Exé megrázta a vállát, hogy magához térítse.

– Ne tépd magad ilyesmin. A csillagrobbanások titkait csak sok száz fényéves messzeségből tanulmányozhatják az élők, pedig így nagyon nehéz a megközelítés, a tudományos leleplezés! Ismerem a Föld tudósait, köztük nincs olyan ember, aki vállalná a közeledő borzalmak fölméregetését a biztos, rettentő halál tudatában! Sohasem lesz. Sehol!

– Talán lesz – suttogta Ona.

Mikor elváltak, Exé fájdalmas mosollyal nézett utána.

Milyen csinos ez a kis Ona, pedig mennyire elhanyagolja a külsejét, megjelenését. Csak a csillagok érdeklik, ez a kísérteties, végtelenbe vesztő tudomány! Exé nem kis szorongással gondolt azokra a napokra, amikor már ott lesz a Virán. Amit eddig a Vira népéből látott, valósággal megriasztotta. Mintha bántotta volna a virabeli nők szépsége! Mind, mind nagyon kívánatos, pompás idegen virág! Mintha valami szépségversenyre készültek volna föl ezek a hajók, nem négy és fél éves csillagútra. Exé félt attól, hogy a Virán minden nő ilyen szép. Ott majd feltűnik csontos, sovány alakja, arca. Itt a Földön ezt észre sem vették.

És a férfiak a Virán?

Eddig eszébe sem jutott, hogy megnézze a Föld férfinépét. Itt bizony sokfélék voltak a férfiak. Ahogy most fölrémlett előtte, rövidebbek, hosszabbak és mintha csinosabb képű is lett volna köztük elég. Némelyik pohos lett a földi jólétben, a másik cingár maradt. Úgy látta, a Vira hajóin nem voltak ilyen nagy különbségek a férfiak között – mintha mind egy mintára készült volna! Tudatos kiválasztás történhetett ott sok százezer esztendő óta? A Föld bizony ezt elhanyagolta egyéb zavarai között!

Hirtelen elpirult, Ren jutott az eszébe.

Eddig csak szobrokon láthatott ilyen férfit. A megjelenése megdöbbentette és megrázta úgy, hogy szégyenkezett önmaga előtt. Azt hitte eddig, egyáltalán nincsen érzéke az ilyesmihez, most küzdött magában. Szinte a markával fojtogatta az eddig ismeretlen, kábítóan kellemes szörnyet a lelkében. A szerelmet.

Ren miatt bujt el ezen a másik hajón is, nem akarta, hogy megint lássa és újból arcpirítóan elárulja magát!

Nem lehet, nem szabad, Renért bizonyára nagy verseny folyik, és ő ebben csak vesztes lehet. Kínos megállapítás vergődött benne, hogy hasztalan tépelődik és szenved, a nyugalmát többé nem találhatja meg.

– Híznom kellene? – kémlelődött a tükrébe. Aztán elnevette magát. Nem bírta elképzelni, milyen lenne pufók arccal, párnásan, a virabeliek kacér ruháiban?

– Vissza, a csillagokhoz! Azokat nem vehetik el tőlem a szép virabeli nők!

A hűvös csillagtérképre fektette arcát. Hiába hunyta be a szemét, Renre gondolt.

A fiatal parancsnok ez alatt majdnem éppen ilyen nyugtalansággal harcolt. De legalább nem töprengett. Ült a vezérlőteremben, majd Pilhez kapcsolt a rádiófülkébe.

– Pil, itt Ren beszél. Ti már napok óta járjátok Meluda városát. Nem tudod véletlenül, merre van a Holdsugár utca?

Álmos hang felelt.

– Nem jártunk ilyen nevű utcában. Fogalmam sincs róla, hol lehet. Miért nem nézed meg Meluda egyik térképén?

– Az életemet mentetted meg, Pil! – kiáltott Ren a tölcsérbe.

Rohant a parancsnoki fülkébe, ott senkit sem talált. A titkárgép sem mordult rá, ez azt jelentette, hogy Vun a belső fülkében pihen. Ren nem is Vunra volt kíváncsi, hanem felforgatta a kis asztalt, ahová összehordták a följegyzéseket Meludáról. De térképet nem talált.

Kisietett. Benyitott a kisgépek raktárába, ott négy gépbe lyukasztott kartont azzal a kéréssel, hogy küldjenek neki rögtön egy Meluda-térképet. Aztán útnak indította a gépeket a hajókra. Negyedórán belül visszaérkezett mind a négy gépecske egy-egy írással. Sajnos, mindenünnen azt közölték vele, hogy egyik hajón sincs Meluda-térkép. Sehol sem volt rá szükség eddig. A viraiak találomra indultak neki a városnak, szétrajzottak az űrcsónakokból, és mindig egész könnyen megtalálták a visszavezető utat.

– Amíg le nem váltanak az ügyeletből, tehetetlen vagyok, nem mozdulhatok a hajóról – bosszankodott.

Visszament a vezérlőterembe, idegessége megint fokozódott. Előkapott egy csillagtérképet, levágta magát egy székbe. Papírt szedett elő, számolgatni kezdett. Ez valamikor kitűnő nyugtatószer volt számára. Mi lenne, ha azt a feladatot kapná, hogy hajójával kerülje meg a Lófej-ködöt valami mögöttes csillag miatt? Az Orion csillagkép egyik félelmes ismeretlene ez a komor űrtünemény. Fölötte, alatta, hosszú sávokban világító, gomolygásszerű ködfelhők úsznak, de ez a fekete, hatalmas alakzat megtöri a fényözönlést, kiemelkedik belőle. Pontosan olyan, mint a szórakozóteremben a sakktáblákon a lófej alak. Évmilliók óta nem változik, nem mozdul és teljesen elfedi a mögötte nyüzsgő csillagvilágot, elnyeli a fényeiket! Makacsul számolgatott, mérte az irányt, észre sem vette, hogy megnyílt a folyosóajtó, és belibbent Uli.

A fiatalember belemerült a hosszú és komplikált számításokba, az ilyesmi mindig fölfrissítette, szinte maga mögött képzelte az indulásra váró csillaghajót is. Uli a háta mögé surrant.

Kotnyeles kis hölgy volt ez az Uli. Nagyon értette a szakmáját, a biológiát, ebben, ha kellett, ötletes volt és bátor, de a fizikában, az új vegytanban, meg a csillagászatban nem jutott túl az iskolák ismeretein. Nagy, barna szemét kitűnően föl tudta használni a biológiai vizsgálatokon kívül tánc vagy sportolás közben is. Mindig színes, kockás kis szoknyája hol itt, hol ott bukkant elő. Pil, a rádiós azt a csúnya pletykát terjesztette róla, hogy két napon keresztül bűvölt egy komoran lépegető, villogó ellenőrzőgépet is, és sehogy sem tudott belenyugodni, hogy az érzéketlen marad vele szemben.

Fürtös feje most Rent lepte meg. A fiatalember vállán keresztül borzadva nézte a hosszú papírokon a számok és ívhajlások végtelenjét furcsa előjeleivel és felsőjel betűcskéivel, aztán kifakadt.

– Azt hittem, maguk már rég túl vannak ezen! Mire valók a számítógépek, Ren? Az emberi ész legnagyobb felszabadító tényének tartom, hogy az egész számvetést bonyolult és gépszerű mivoltában át tudta végre tolni a kibernetikus gépek vállára! Oda is való. Amit most művel, olyan, mintha maga egy ősi kunyhót akarna összeeszkábálni a Rio-csillagtorony tövében!

Ren némi bűntudatot érzett, összesodorta a papírjait.

– Szórakozom, Uli. Tudja, ezt is úgy kell felfogni, mint valami sportot. A Virán nincsenek hajók, a tengerek fölött is repülőgépek járnak, mégis a partok mentén csak úgy nyüzsögnek a vitorlás, meg az evezős csónakok. Az ember még mindig lapátol, evezősversenyeket rendez, pedig igazán nincs szüksége rá. Sportol vele. Így vagyok én is a számokkal. És ez semmi estre sem árt.

– De, árt! Ezt én mondom, a biológus. A maga esze másra való, kár ilyen gyerekségekkel túlterhelni manapság. Máshol keresse a szórakozást!

– Például?

Uli kaccanva rántotta meg finoman gömbölyű, halványsárga vállát.

– Miért nem udvarolgat egy kicsit? Például nekem? Csak egy picikét!

Milyen egyformák a nők! Mintha csak Abit hallaná.

– Sohasem kezdek reménytelen dolgokba.

Uli az asztalára hajolt.

– Miből gondolja, hogy reménytelen?

Ren nevetett, fölkelt.

– Ismerem magát, Uli. Játszik maga is. Sok a ráérő ideje. Aztán meg a négy és fél éves űrutazás! Az ijedelmek, meg a kicsi unalmak megpezsgetik a vért. Magának udvarolni? Inkább számolok.

Uli leült, de előbb gondosan elhelyezte szép lábait.

– Foglaljon helyet, Ren, lesz néhány szakmabeli kérdésem. De kikötöm, nevetnie nem szabad.

– Komor leszek.

– Nézze. Én úgy tanultam, a mi csillagunk, a Lobé, vagy a földiek szerint az Alfa Centauri kettős csillagrendszere már évmilliók óta nagy sebességgel rohan a Naprendszer irányában. Most, ha a Nap rövidesen nova vagy szupernóva lesz, nem árt majd a Virának a közelsége?

Ren félrefordult, rejtette nevetését.

– Ettől nem kell félnie, Uli. Az Alfa Centauri másodpercenként mindössze húsz kilométeres ballagással halad a Naprendszer felé, méghozzá nem is egyenesen, hanem ferde irányban. Elsuhanunk mellette majd sok millió év múlva, de akkor is roppant nagy lesz a távolságunk.

– Megnyugtatott. A másik kérdésem, ismeri maga a legújabb Vira-táncot, a rittit?

– Hogyne. Abi mellett meg kellett tanulnom.

– Akkor jöjjön táncolni egy kicsit. Mellettünk van a táncszoba, egy pillanat, és visszaeresztem hiábavaló szolgálatához!

Ren a nagy táblákra pillantott föl, ott álltak a színes mutatócsíkok, semmiféle gép nem működött. A mellékszobában is szolgálatban marad, aztán talán csakugyan használ az a kis tánc az idegessége ellen! Elindult Uli oldalán.

– Megyek. De igazán csak egy pillanatra.

Uli elkapta a karját, vitte. De három lépést sem tehettek meg egymás oldalán, Vun jött velük szemben.

– Ren. Ereszd el Ulit, rád most komolyabb feladat vár. Az ibolyaszemű csoda itt van a hajónk előtt. Bebocsássuk?

A fiatal űrhajós megállt.

– Hogy bebocsássuk-e? Vun parancsnok, ezt alig merem elhinni!

Uli megdörzsölte a szemét, a két férfi pillanat alatt eltűnt mellőle. Vun a lift előtt még rászólt Renre.

– A háládat majd Salnak rebegd el. Menj, ereszd be a kislány jóságos szüleit. Mert azok is vele jöttek, ez nyilván igen furcsa földi szokás.

Ren mukkanni sem tudott, a lift leért vele.

Kopasz, kövérkés, kissé alacsony férfi lépett ki egy várakozó, hosszúkás és zöld színű autóból. Középkorú, merev tartású, ugyancsak fölékszerezett hölgy követte. Ren meghajolt előttük. A két Földlakó túlságos figyelemmel nézegette.

– Robero vagyok, a Meluda tizenhatodik városrészének a kormányzója. És itt a feleségem, Niaterta. Kit mutathatok be neki?

– Ren, másodparancsnok. Üdvözlöm önöket. Tessék, a lift.

Besétáltak a fogadószobába, a frissítők, ennivalók azonnal megjelentek, amint leültek. A kormányzó nyugodt elégedettséggel nézelődött körül a hangulatos, pálmafás szobában, felesége bágyadt mozdulattal eresztette üres poharát a kiszolgáló gép ujjai közé.

Ren mindent elkövetett, hogy az arca ne áruljon el semmi csalódottságot. Bizony másképpen képzelte el Earina hozzátartozóit, sokkal regényesebben. Earina szeme, arca akkor éjszaka gyűrött, kopott, barna csuklya alól ragyogott feléje, a kísérőin sem látszott, hogy kormányzói környezetből kerültek volna elő! Hideg futott végig a hátán, amikor a gyémántoktól ragyogó asszony kutató szemével találkozott a pillantása és zavart mosolya. Ezek a szülők nyilván megtudtak valamit róla, és most azért siettek ide, hogy örökre lehetetlenné tegyék minden reménykedését.

Robero kormányzó azonnal a tárgyra tért.

– A lányunk nem emlékszik rá, hogy magával bárhol is találkozott volna – kezdte. – Az önök követe, Sal, nagyon kellemes, rábeszélő tehetségű fiatalember. Tett néhány célzást, de természetesen, ezt nem tartjuk elegendőnek. Hogy eljöttünk, ebben egyelőre nagyobb része van a kíváncsiságnak, mint a készségnek, Ren parancsnok. Előre kell bocsátanom, hogy a Vira szokásai ismeretlenek előttünk. Ugye, Niaterta?

– Ismeretlenek – erősítette az asszony.

Elhallgattak, Rennek meg kellett szólalnia.

– Nálunk nincsenek különösebb szokások, kormányzó úr. Szívesen alkalmazkodom a Föld szokásaihoz, különösen ebben a dologban. Ami eddig történt, azt teljesen az én terhemre kell róniuk.

A nagy szaladásra gondolt és arra, hogy bizony elkapta Earina kezét, és nem egyhamar engedte el. A kormányzó bólintott.

– Így rendben is van. A földi szokások nem ismerték eddig ezt a módszert, az üzengetést, ha egy lány megnyeri egy fiatalember tetszését.

Ren még nagyobb zavarba jött. Sal nyilván tapintatlan volt!

– Kormányzó úr. Láttam két kék szemet, a leggyönyörűbbeket, amiket ember elképzelhet, akár festő, akár csak egyszerű csillagjáró. És nem bírtam feladni a reményt, hogy ezeket a szemeket viszontlássam.

A szavai szenvedélyesebbek voltak, mint szerette volna. Most már azonban Niaterta asszony is elmosolyodott. Mozdulatára megzizzentek kissé vastag karján az aranyperecek.

– Az anya megérti az ön rajongását, Ren parancsnok. Nem ön az első, aki szokatlan módon is megkísérli, hogy a kislányunk közelébe jusson. De ön talán nem eléggé tájékozódott. Ez a lány Meluda legelőkelőbb családjából való, dúsgazdag, ünnepelt szépség. Mi az ön vagyona és jövedelme?

Ren elcsodálkozott.

– A Virán senkinek sincs vagyona, asszonyom – mondta tétovázva. – Nekem sincs. És nem tudom azt sem, mi a jövedelmem. Nekünk mindenünk megvan és meglehet, amit csak megkívánunk. Úgy is mondhatnám, az egész Vira az enyém, ahogy a többieké is. Egy egész bolygó, kormányzóné asszonyom.

– Ó! Ez az a közösség, ugye, amiből a Föld már nagyon régen kievickélt, ugye? Az utolsó kiköltözés után – perrentette a szavakat Niaterta asszony elkedvetlenedve. – Mi tudjuk, hogy a Föld ismét nagy változások előtt áll, de ez minket nem érint, sem a vagyonunkat. Napokkal ezelőtt kerestük és megtaláltuk a kapcsolatokat az Imádkozókhoz, a Föld jövendőbeli uralmi csoportjához. Mi már hozzájuk tartozunk!

Így már érthető, mit keres a kormányzó leánya a kámzsások fölvonulásaiban, gondolta Ren. Villámgyorsan gondolkozott, végre teljesen magához tért. Ezek tehát nem hisznek a közeli katasztrófában! Nagyon furcsának találta Niaterta asszony szavait. Hát meg akarják tartani a vagyonukat, a kormányzóságot, mindent, inkább ők is Imádkozók lesznek! Kámzsásan bandukolnak majd éjszakánként, térdelnek az imapaloták romjai előtt és énekelnek, de csak azért, mert ez az érdekük. És Earina benne van ebben a rossz szagú és megalázó tolongásban? A legkeserűbb csalódás hulláma öntötte el a lelkét egy pillanatra, de nem bírt belenyugodni. Egészen másnak látta és hitte Earinát!

– Mikor válthatok néhány szót a kedves lányukkal, kormányzó úr?

Robero kormányzó a kiszolgáló géphez nyújtotta hátra a poharát. Míg az ital csurgott, megszólalt.

– Elhoztam a lánykánkat. Természetesen nem engedhettem föl erre az idegen hajóra, a kocsimban ül a sofőröm őrizete alatt. De talán elég is az első tájékozódásból, mi elmegyünk. Semmi kifogásunk sincs az ellen, hogy ön lejöjjön a kocsimhoz, amint látta, itt áll a hajójuk előtt. Jelenlétünkben beszélgethetnek, sőt mi leszünk, akik bemutatjuk neki. Előrebocsátom, sok függ a lányunktól, övé a döntés joga, ha aztán később nekünk is lesznek bizonyos megjegyzéseink, sőt talán követeléseink is.

Fölkeltek, és Niaterta asszony jónak tartotta hozzátenni.

– Be kell vallanom, Ren parancsnok, ez az első találkozásunk nem valami kedvező benyomásokat hagyott bennünk. De nem kívánom befolyásolni lányunkat.

Odalent kiléptek a liftből. Niaterta asszony szavára kilibbent a kocsiból a kék szemű leány. Világos ruha, rengeteg ékszer, kibukkanó kicsi láb, ennyit látott Ren eleinte belőle. A fiatalember meghajolt, a kormányzó bemutatta nagy ünnepélyességgel.

– A lányom, Sziédia – mondta Niaterta asszony nem is palástolt büszkeséggel.

Sziédia? Ren szembenézett a karcsú, fiatal szépséggel. A lány fekete haja kibodorodott a nagy szélű kalap alól, halvány arca meglepetten mosolyodott el. De Ren már ujjongani szeretett volna örömében.

– Ez nem az a lány! – dobbant meg a szíve. Valósággal merényletnek érezte ezek után a kormányzó szavait. Hiszen ennek a lánynak világoskék szeme van! Vízkék szeme! Igaz, ez is a karanténlakók utóda, és azok között mindig több az ősökre visszaütő furcsaság. De Earina szeme sötétkék volt, ibolyaszínű!

– Megengeded, kislányom, hogy Ren parancsnok úr meglátogassa otthonunkat? – tette föl a kormányzó a fontos kérdést.

– Ha nincs kifogástok ellene, szívesen látom Ren parancsnok urat – mondta igen halkan.

– A Földön délelőtt fél tizenkét órától vannak a fogadóidők – figyelmeztette jóságosan Niaterta asszony a fiatal csillagjárót. – És most búcsúzzanak, parancsnok úr! – Főbólintás. Sziédia odanyújtotta kis kezét, Ren megérintette, elváltak. Az autóba lépve Sziédia még visszapillantott rá, mosolygott. Ren pedig szörnyen szégyenkezett.

Tudta, hogy sohasem jelenik meg Robero kormányzó családi fogadóóráján, különös tévedés volt az egész! Nyilván sokkal több a kék szemű lány a Földön ezekben az időkben, mint a Virán. Ren nagyon furcsállta Robero kormányzóék vagyoni tárgyalásait is, ilyen dolog a Virán elképzelhetetlen volt és szükségtelen. A Földön hát így megy, gondolta.

Az autó elrobogott, a fiatal parancsnok meg nekitámaszkodott a liftnek.

Nem adták meg a címüket, nagyúri gesztus. Robero kormányzó palotájára biztosan könnyű volt rátalálni Meludában. De Ren nagy hálát érzett ezért, olyan színezetűnek vehette a dolgot, mintha ők sem tartanák fontosnak a megjelenését. Sziédia kíváncsian meleg tekintete és mosolya megbizsergette egy kicsit belül. A lány csakugyan szép volt, és úgy látszik, szívesen vette volna a folytatást Ren részéről. De hát…

Valósággal földerülten ugrott ki fent a liftből. Vun és Sal sokat jelentően állták útját a folyosón. Semmit sem kérdeztek tőle. Ren Salra nézett, majd hangosan fölnevetve a vállára csapott.

– Köszönöm, hogy fáradt ebben az ügyben, Sal barátom. És külön örülök annak, hogy a maga kék szeműje nem az enyém!

– Lehetetlen! A Földön azért nincsen olyan sok kék szem – erősködött megbántva Sal, simogatva kondor fekete haját.

– Sebaj, a magamét már én keresem meg, Sal. Mondja, hol van itt a Holdsugár utca?

Vun értetlenül, álmélkodva meredt rá, Sal azonban rögtön felelt.

– Itt nincs bejelentőhivatal, Ren parancsnok. De ha kell, megszerzem még délelőtt.

Vun látta a lányt a vetítőben, csodálkozott.

– Ha neked ez sem elég szép! – csóválta a fejét.

Ren a nagy fehér táblákhoz indult és fütyörészett.

21.

Hazaindul négy csillaghajó

– Ugyan mi leli Gort? – kérdezte Vun, amint reggel leült Ren mellé.

Igen, Gor. Nagyot változott egy idő óta. Folyton távol van mostanában a hajótól, szinte bújja a Földet. Mélázik, el-elnézegeti a tájakat, és lassanként éppen olyan szűkszavú lesz, mint Ona, a csillagászlány. Ren csak intett.

– Ha szükség lesz rá, Vun parancsnok, higgye el, jobban megbízhatunk benne, mint bárkiben! Ne váltsam az ügyeletben?

– Most? Ezt az egész napot neked adom, Ren. Csak keresd a kékszeműdet. Ona ma reggel rendkívül fontos jelentést tett, mintha már csak órái lennének hátra a Napnak! Azt hiszi, bajba kerülhetnek a fotonhajóink is, bár én nem gondolom, hogy a spektográfjaink ennyire megbízhatóak lennének. Természetesen, a jelentést titokban kell tartanunk, nem szeretnék újabb riadalmat. Én mindenesetre egész nap talpon leszek, és délután elindítom hazafelé a hajókat.

Rennek elakadt a lélegzete.

– Haza? Hátha még lennének, akik…

– Ne rémülj meg – ütögetett a térdére kedélyesen a parancsnok. – A TL 92-es itt marad még néhány napig, ha ugyan lehetséges. Ez lesz az utolsó csillaghajó a Földön! A többi tőled függ, meg a szerencsédtől. És ha nem sikerül? Hátha más csillagon más szép lány vár rád, Ren?

– Engem ne várjon! – kelt föl a fiatalember.

Vun azonban visszatartotta.

– Maradj! Idekérettem a parancsnokokat. Veszem az utolsó jelentéseiket, addig ügyelj.

Sorra érkeztek a Vira fotonhajóinak a parancsnokai. Lid lépett be először, a TL 89-es vezetője. Ő volt a legalacsonyabb termetű, bár a különbség alig tett pár ujjnyit. Csontos, derült arca nem árulta el az első pillanatra, hogy ő volt a Déli Háromszög és a Farkas csillagképek felé indított kutató űrutak hőse. Mögötte Dan haladt, aki a Dél Keresztje felől hozott annak idején fontos fölfedezéseket az űrből.

Gay volt a harmadik érkező, az Arany Körző meg a Légy csillagképek átkutatója. Öreg fiú már, de két nagy bolygót talált ott az ember számára. Mindjárt a fölfedezése után a túlnépesedett Soya bolygó három űrhajót indított el a megtelepedés előkészítésére. Geológusok, gépészek, építéstervezők, gázkutatók és más szakemberek mennek el ezeken az előkészítő hajókon, mérnek, kutatnak, sőt építenek is az odavitt gépekkel.

Utolsónak Fer jött meg. Vun őt tartotta Dan és Ren után a konvoj legértékesebb vezetőjének. A Vira aranykönyvébe került be Dan és Fer küzdelme egy váratlanul rájuk törő kalciumfelhő veszedelmeivel.

– Kérem a létszámjelentést, Gir – mondta Vun. – Üljenek le, parancsnoktársak!

Gir tekintélyes papírtömeggel lépett az asztalhoz, de bármilyen ijedelemmel fogadták is, csak keveset beszélt.

– A Zöld Karantén menekültjeinek a száma tizenkétezer-háromszázkilencvenöt. A Meluda lakosságából a hajóinkra jött háromezer-négyszáz és nyolcvanhét ember, az Imádkozók közül negyvenkilenc.

– Egy hajón vannak már a két éven aluliak, meg a csecsemők?

– Igen. Az utasítás szerint a TL 89-re kerültek az anyjukkal együtt. A többi menekült arányosan oszlik meg a négy hajó között. Csak a vezérhajóra nem osztottak be még senkit.

Vun fölkelt.

– Indulás előtt állunk, parancsnoktársaim. Az én hajóm még visszamarad egy kis ideig, az én felelősségemre. Viszont nem akarom tovább kockára tenni a menekülő Földlakók életét, meg a hajókat. Ha megtörtént a fotonhajók átvizsgálása, kérem a jelentéseket.

Fer kezdte el.

– A TL 80-as rendben van, útra kész. A nagy hűtőszerkezet felülvizsgálásánál ugyan találtam néhány apróbb és jelentéktelen hibát, de kijavíttattam és ellenőriztem. Kon meg Gey, a biológusaim kezeskednek útközben a hűtőkészülékek állandó szemmel tartásáról, a hibátlan táplálékadagolásról, meg a kifogástalan oxigénellátásról. A menekültek elhelyezése a szokásos módon könnyű lesz.

– Köszönöm. Dan?

– Semmi hiba. Nem négy és fél évnyi, de akár hatévnyi időt is vállalnék.

A többi parancsnok is arról számolt be, hogy hajójuk baj nélkül érheti el a Virát.

– Az induló négyes konvoj élére Dant állítom – mondta Vun. – Teljes hatalmú és felelősségű parancsnok lesz. Vállalod, Dan?

– Vállalom.

– A Földlakók már megválasztották a hajókon a tanácsaikat?

– Meg – felelte Dan. – Simán ment minden. Minden hajó menekültjei három-három megbízottból álló tanácsot választottak. Itt a listájuk.

– A karanténosok?

– Kifogástalan, fegyelmezett népség, csak nyer velük a Vira. A többiek meg…

Összenézegettek. Vun közbeintett.

– Régi elvünk a nevelés, parancsnoktársaim. Most a hajóinkra került vagy háromezer-ötszáz olyan ember, aki még tán megbízhatatlannak látszik. Majd a Virán külön vizsgálat alá küldjük őket, kialakul, hogy mi legyen velük. A fontos, hogy megmentjük az életüket.

Gor eddig az ajtóban hallgatta a megbeszélést, most megszólalt:

– Nem tudom, nem lenne-e jobb, ha legalább a tanácsaikat felvilágosítanánk az út lebonyolításáról? Nem hiszem, hogy meg ne értenék. Végre is, a legborzasztóbb halálból menekülnek meg!

– Nem ajánlom az útirend teljes ismertetését – rázta a fejét Vun. – Nem ismerjük ezeknek a tanácstagoknak a gondolkozását. Elmaradt, elfogult és gyanakodó emberek is lehetnek közöttük. Ezek zavarokat okozhatnak az indulásnál, kockáztathatnák a mentés sikerét.

Dan fölállt.

– Teljesen osztom Vun parancsnok nézetét. Minden hajón mindvégig ébren marad a három tanácstag, ők nem kerülnek az altatóba. Ügyelhetnek a társaik érdekeire, bár erre aligha lesz szükség. Ha elindulnak a hajók, bele kell nyugodniuk a dolgokba. Az űrbe mégse ugrálhatnak ki!

Fer még hozzátette.

– Figyeltem a földi menekülőket, sokat mászkáltam köztük. Én sem ajánlom az előzetes fölvilágosításukat.

– Az út harmadik órájában el kell helyezni a népet a különleges alvóhálókban – rendelkezett Vun. – Erre az lesz az ürügy, hogy ki kell próbálnunk ezeket a ringó készülékeket. Mikor már a hálókban fekszenek, meg kell indítani az altatógépeket. Ha már mindnyájan elaludtak, az orvosbiológusok vizsgálatai következnek. Senkit ki nem hagyni! A tápanyagok beadása minden héten pontos legyen, ezt a parancsnokok ellenőrizni kötelesek. A frigidorok megkapták az utasításaikat? Van köztük kezdő?

– Nincs kezdő, kipróbált erő valamennyi – felelt Dan. – A kisujjukban van az élőhűtés!

– Tehát a menekülteknek négy és fél évig lehűtött állapotban kell aludniuk, amíg csak a Virához nem közelednek a hajók! – folytatta Vun. – Így rendkívül csekély a testek anyagi vesztesége, s a pótlásra megfelel a biológiai táplálás a bevált, régi módszerrel. A fölébresztés megint az orvosbiológusok dolga lesz. A parancsnokok nagyon vigyázzanak, a várandós anyákat altatni nem szabad, ők külön ápolást kapnak.

Gor bólintott.

– Tudom, itt nem lesz baj. Százezer meg százezer évek óta ezt a rendszert használták a kiköltöztető hajók. Tízezrek részére egy-egy hajón lehetetlen fölhalmozni sok esztendőre az élelmiszereket. Különben a „belső idő” csak másfél esztendő lesz.

– Igen, a hajókon csak ennyi múlik el, amíg a Virára érnek. De miért vetetted föl azt az ötletet, hogy készítsük elő a menekülteket a hosszú alvásra, mondjunk el mindent nekik jó előre?

Gor kényszeredetten mosolygott.

– Tudjátok, lehet, hogy ez nálam csak öreges elfogultság. De úgy érzem, mégis erőszakot alkalmazunk így az embereken a jóváhagyásuk nélkül. Nem is sejtik, hogy most négy és fél éves nagy altatásba kerülnek. Azt hiszik, útközben majd kibámulhatnak a csillagokra, eljátszogathatnak és beszélgethetnek az elhagyott Földről. Nem tudom, az eljárásunk megfelel-e a sok millió éves nagy törvénynek?

– A jelentkezettek mind elfogadták a hajók rendjét, Gor!

– Igaz. De mégsem tudták, mi vár rájuk a hajókon.

– Nem tudták. De kétségtelen, hogy meg kell bízniuk a mentőikben. Képtelenség lenne minden egyes menekülőnek elmagyarázni, hogy így lesz a legjobb nekik, ez milliók által sokszor kipróbált módszer a rendkívül hosszú utazásra. Sokuk tán gyanakvásból, vagy tudatlanságból visszariadna.

Ren szólalt meg ismét.

– Valamikor orvosoknak hívták a biológusoknak azt a csoportját, amelyik az ember egészségével foglalkozott. Úgy tudom, bennük is vakon meg kellett bízniuk azoknak, akik rájuk szorultak. Javukra válik, ami velük történik még akkor is, ha egyelőre nem bírnák ezt belátni valamennyien.

Vun fölemelte a kezét.

– Pontosan ez az én véleményem is. Megtiltom az előzetes közléseket, parancsnoktársaim! Kerüljük a zavarok lehetőségét. A jelentéseket tudomásul vettem, délután öt órakor fölemelkednek a hajók. Az indulási sorrend: TL 90, 89, 80, 83. Dan! A hajódra vitetem a jelentéseimet, a konvojnaplót meg a képfölvételeket. Én egy vagy két nap múlva követem a konvojt. Teljes sebességgel menjetek, nem kell bevárnotok sehol és semmiképpen. Mielőbb el kell érnetek a Virát.

Hallgattak egy kicsit, majd Fer szólalt meg.

– Most már rendkívül veszélyes az itt maradás, Vun parancsnok! Tizenhatezer földi ember megmenekül a hajókon. Aki elszánta magát, azt hiszem, már itt is van! Nem játék-e a veszedelemmel, hogy a vezérhajó továbbra is itt marad a bizonytalanért? Bár a Vira tanácsa a Hold meg a Mars embereit is mentetné…

– A Nap pulzálása újraéledt és egyre bizonytalanabb – tette hozzá Gay. – Én nem tudom, megéri-e az az egypár kései menekülő, hogy esetleg elvesszen miatta a TL 92-es fotonhajó és elvesszen Vun parancsnok? Rájuk még nagyobb szüksége lehet a Virának és az ember érdekeinek!

– Nyugodjatok meg, állandóan figyeljük a Napot. De úgy érzem, még maradnunk kell. Ha csak egy ember kopogtat is a hajónkon, nem vártunk hiába! Nem tudjuk, kit mentünk meg? Lehet, éppen ez az utolsó mentett, vagy annak egyik késői utóda lesz az emberi haladás útmutató fénye valamikor. Induljatok. És üdvözletünk a Virának! A Tanács parancsát mindenképp végrehajtjuk!

A parancsnokok kezet szorítottak Vunnal, és egymás után elhagyták a vezérhajót. Dan a liftnél még visszafordult.

– Már napok óta nézegetlek, Gor. Nagyon elgondolkozó vagy és a szemed nyugtalan. Nem jönnél el velünk, öreg pajtás? Már nagyon várhat rád a Föld-múzeum odahaza a Virán!

Gor megrezzent, a keze tiltakozóan mozdult meg.

– Nem, nem, kedves Dan. Eszemben sincs az ilyesmi. Én itt maradok az utolsó fotonhajónkkal.

Megölelték egymást, és Dan kilépett a liftbe a többiek után.

Ren átment a TL 89-es hajóra, az Imádkozók menekültjeihez. Nagy idegenkedés fogadta, csak a gyerekek nem féltek tőle. A negyvenkilenc ember egy csomóban kuporgott egy terem sarkában. Ketten-hárman nyüszítve dünnyögték zsolozsmáikat, a többi csak tördelte a kezét. Rent meglepte, hogy az Imádkozók nem hozták magukkal a kámzsáikat, rendes földi ruhákban gunnyasztottak. Rájuk köszönt. Habozva fogadták, a szemük csupa gyanakvás.

– Csak azért zavarom magukat, nem tudják véletlenül, merre van Meludában a Holdsugár utca?

Vitatkoztak egymás között, szerették volna, ha megfelelhetnek a kérdésre. De nem tudtak megegyezni. Egy nagy bajuszú öreg magyarázgatta.

– Tetszik tudni, nagyon nagy a város, aztán kevés benne a nép. Az utolsó véres zavargás után gazdátlanul és lakatlanul maradt ott több ezer palota, torony, meg felhőkarcoló. Vagy tizenegyezer család el-elfoglalt egy-egy palotát, most is benne lakik. De csak a földszinten, meg az első emeleten. A második emeletnél följebb majdnem mindenütt üresek az épületek, néhány utcában alig lakik egy-két család. Sok utca összetört névtábláját nem is pótolták. A híresebb épületek lakóit úgyis ismeri errefelé mindenki. Tiroga biztonsági parancsnok háromtagú családja egy régi, harmincemeletes fehér márványóriásban lakik az őrségével. Hát lehet, hogy a Holdsugár utca is lakatlan és még jelzőtáblája sincsen.

Ren később a városba ment egy űrcsónakkal. A nagyobb térségeken leszállt, kérdezősködött, nézelődött, gyalog is nagy utakat tett meg. Sehol sem kapott térképet. Elért a folyócskáig és valósággal felrikkantott, amikor egy névtelen, de jól gondozott útvonalon megpillantott a folyó mellett egy magas, kertes, rózsaszínű házat. A kapuja előtt két kislány játszadozott.

– Kié ez a ház, lányok?

– Ez? Hát még azt sem tudja? Robero kormányzó úré! - csiripelte az egyik barna varkocsos lányka.

Ren úgy megrémült, hogy abbahagyta a keresgélést, meg sem állt Vun hajójáig.

Gor ezalatt összegyűjtött vagy húsz virabelit, hogy elkalauzolja őket az itteni Föld-múzeumba. Gondolta, ez sokkal teljesebb, mint a Viráé. A parancsnoki hajóról is akadt vagy öt kísérője, köztük Ira, meg Uli. Az induláskor csatlakozott hozzájuk Ren is, ő már megint nem találta helyét idegességében, mióta nem tudták neki Salt előkeríteni.

Csillogó, zöld színű, nagy épületekből állott a Föld-múzeum, Gor nyilván nem először járt benne. A virabeliek után nagy tömeg Földlakó özönlött be, az őröket nagyon meglepte a szokatlan érdeklődés. Máskor hetekig egy lélek sem nézett feléjük, a Meluda népe nem nagyon lehetett kíváncsi bolygójának a múltjára. A Föld embereiből mintha kiveszett volna az érdeklődés, Gor ezt a nyugtalanító visszafejlődés biztos jelének tartotta.

A nagy planetáriumban csak a Földgolyót állták körül a viraiak.

– A szárazföldeken mik azok a különféle színek? – érdeklődött Uli.

– Ha a hajón tett előadásaimra figyelt volna, tudhatná.

– De én akkor aludni szoktam – rebegte zavartan Uli.

– A különböző színek más és más államokat jelentenek, Uli. Ezek valamikor különböző kormányok alatt álltak, és bennük sok-sok, más és más nyelven beszélő, örökkön torzsalkodó nép lakott. Gyűlölték, ölték egymást. Azok voltak a legnagyobb hőseik, akik minél többet mészároltak le a másik színű ország népéből. Végül mégis észre tértek, megalkották a Föld egyetlen nagy, közösségi államát, és elfogadták a ling nyelvet egymás között. Létrejött az aranykor, az élelmiszerek és áruk hallatlan és azelőtt el sem képzelt bősége. Megváltozott az ember természete is, vagyis inkább az ésszerű nevelés által előbújt az emberi jóság. Mihelyt nem volt kényszerűség a munka, mindjárt úgy kellett az embernek, mint a levegő. És végre odajutott a földi ember, hogy nem kellett a fejét fogni, ha gyermeke született, tudta, hogy mindene meglesz a társadalmon belül. Örökre eltűnt a nyomor, a nélkülözés. Sajnos, ennek a gyönyörű korszaknak a kellős közepén már meg kellett kezdeni a kiköltözéseket. Ötvenmilliárd ember élt akkor a Földön a legnagyobb jólétben, de szűk lett a Föld! Szerencsére akkor már régen röpültek a csillagok között az ember űrhajói. Húsz fényévnyi távolságig az ember tizennyolc olyan bolygót talált, ahol megtelepedhetik, és ahol az élet fejlődése még a gerinceseknél sem tartott. Látom, ebben a Föld-múzeumban nem is szerepelnek ezek a bolygók. De a Virán láthatták őket a saját csillagképükben az én múzeumaimban!

A Föld ásványain sem volt néznivalójuk, mind ismerték már a Viráról. Hur még elmondta, hogy az egész világegyetem ugyanabból a száztizenkét elemből áll, amit a Vira iskolái tanítanak. Mindez nem fontos, mióta az ember könnyedén át tudja alakítani egymásba az elemeket. Természetesen az itt látható ásványokat is játszva meg lehet alkotni az elemekből. Hozzátette, nem érdemes, mert az ember műanyagai százezer meg százezer évek óta sokkal jobbak a természet nyersanyagainál.

Egy másik épületben a Föld egykori növényeivel találkoztak. Műanyagból készült óriásfák és liánok alkottak itt őserdőket miniatűr kivitelben. Lombos és tűlevelű fák elképesztően sok fajban, virágosak és virágtalanok, bokrok és szálnövények. Odaát a Virán már csak gyümölcsfákból álltak az erdők, ligetek, a bokrokból is csak a gyümölcstermőket tűrték meg.

Újra megcsodálhatták a búzát, rozst, rizst, kukoricát, a földi gumókat, a burgonyát, tarót és másokat. Valamikor ilyenekkel élt a Föld lakossága, nem a tengeri algafélék ezer változatával, mint most az ember bolygóin. Gor megjegyezte, hogy az itteni Zöld Karantén népe újrakezdte az itt látott növényfélék termesztését, nyilván azért, hogy függetlenítse magát a meludai kormányoktól, amelyek a tengerre is rátették a kezüket.

– Az ember csak a gyümölcsfák és gyümölcshozó bokrok egy részét vitte át az új bolygóra – mondta Gor. – Ezeket nemesítette tovább. És mivel minden rovart kiirtottak, csak azok a gyümölcsfák maradhattak meg, amelyek beporzását csak a szelek, vagy mesterséges úton végezték. De ezeket aztán úgy kinemesítették, hogy csupán sajnálkozni lehet az ősi kor gyümölcskedvelőin. Ezek az óriásbogyók ott az új szőlőfajták, sokféle színnel, ízzel és illattal. Eltűntek a szeszfélék meg a kábítószerek. Hatóanyagaikat évmilliók óta már szintetikus úton állítják elő a vegyészet meg az orvostudomány számára.

Három óriás épületet foglalt el az állatok bemutatóterme, itt a legősibb, ötven-és harmincméteres óriásgyíkoktól minden kiveszett állat látható volt – műanyagból.

– Egyetlen madárnak sem lehetett kegyelem, a halak közül is csak a növényevőket vitték át más bolygókra. Mióta kitűnően előállítják a mézet, a méh is fölösleges rovar lett. De a földigiliszta például nagyon kellett minden bolygóra, talajlazításai ma is fölbecsülhetetlen kincset jelentenek.

Gor később külön fölhívta a biológusok figyelmét a következő termek rémeire. Itt már nem miniatűrben adtak a szobrászok, hanem sok ezerszeres nagyításokban. Vírusok, baktériumok, ártalmas egysejtűek színes szobrocskái hemzsegtek az üvegek alatt, mellettük a szörnyű betegségek képei, amelyeket az emberben okoztak. A balesetek miatti csonttöréseken és vérzéseken kívül az ember tizennyolc bolygóján már régen ismeretlen minden betegség! Iszonyú harc előzte meg a teljes kiirtásukat.

Aztán megnyílt az utolsó, legnagyobb épület. A virabeliek végignézhették az ember fejlődését a majomszerű őstől a világhódító, csaknem fénysebességgel röpülő emberig! Az emberfajok képeinél és szobrainál Uli felsikoltott.

– Gor, ez nem lehet igaz! Ilyen horgas orr nem volt a világon!

– De volt, kislány. Sőt ezt az orrot népek, családok a büszkeségüknek tartották! Mint más arctorzulásokat is. De ezek az érdekességek kivesztek, így a sárga, platinafehér, meg a szőke haj, aztán a kék, meg világos szem is. A Virán tízmillió ember közül alig egy, ha szőke. Ezek ősi visszaütések és más egyéb, belső elváltozásokra is gyanúsak.

– Mégse beszélsz le a kék szemről! – gondolta Ren makacskodva.

– Most gyerünk a történelem palotájába!

Látták a tűz megtalálóit, az első eszközök barkácsolóit. Az első kényszerű, halálra riadt hajóst egy letört faágon, amint elragadja egy rohanó folyó. Nézték az első küllőtlen, otromba kereket a sumeroknál.

– Igen, a kerék! – bólogatott Gor. – Az ember mindent az állattól és a természettől lesett el. De három nagy, önálló találmánya van, az egyenes vonal, a kör, meg a gömb. És a továbbfejlesztéseik, a kerék, meg a henger. Mi már nem használjuk a kereket nagy idők óta, a közlekedésből kiszorította a légpárna és a gépeinkben sincs már, a mozgó géprészeink alatt is léghüvelyek dolgoznak, nincs kopás, anyagveszteség.

– És mik ezek a páros, furcsa vasrudak?

– Valaha síneknek hívták őket, ezeken futottak a közlekedés kerekei vágott karimájukkal. Valamikor nagy és nélkülözhetetlenné vált találmánynak tisztelték őket.

A virabeliek nevettek. Nagyon mulatságosnak találták az ősember vasutait, autóit, kocsijait, hajóit.

Üveglapokon keresztül bámulhatták meg a fegyverek fejlődését a kődarabtól, bunkótól a robbanórakétákig és az atomlövedékekig. Festmények, színes képes mutatták meg a hatásukat, vízi és légi torpedók találtak el óriáshajókat, városok égtek, dőltek romba repülőbombáktól, gyújtólövedékektől, atom-, hidrogén-meg kobaltbombáktól.

Aztán láthatták a vallások borzalmait. Az emberáldozatokat, az izzó bálványokban megégetett gyermekeket, az oltárokon kitépett, vérző emberi szívek vöröslöttek. Boszorkányüldözést és gyilkolást eretnek vidékeken. Milliók rabszolgaságba hurcolását félholdas és egyéb jelvényekkel, égő máglyákra, pergő kerékre kötözött asszonyokat, gyermekeket az inkvizíció kámzsás hóhérainak jámbor zsolozsmái és ítélkezései közben. Pokoli kínzókamrákat vallási jelvények díszeivel!

– Igen. Az ősidőkben az embernek az ember volt a legborzasztóbb irtója és ellensége!

Gor meg sem kísérelte, hogy magyarázkodjék arról, mik voltak a vallások, a virabeliek nem értették volna meg. A kérdő és borzongó tekintetekre széttárta a karját.

– Meg kellett ismernünk a múltunkat. Most már tudja az ember, hogy csak saját magára támaszkodhat az egész világegyetemben. És most már nem fél ettől a gyönyörű egyedülléttől!

Kihagyták a gépek fejlődésének és az energiaanyagok változásainak a termeit, egyenest a röpülés csarnokába siettek. Furcsa feltűnést keltett itt egy ősrégi, közepes nagyságú festményke a falon – Brueghel képe ezzel a címmel: Ikarosz. A képen parasztok szántottak, kapáltak nagy nyugalommal és elképesztő beletörődéssel, oda se pillantottak a valamivel lejjebb hullámzó tengerre, ahol a habok között két mezítelen emberi láb kapálózott. A különös humorú festő ecsetjének ez a részvét nélkül mélybe merülő két láb jelentette a repülés egyik első, mondai hősét, Ikaroszt, aki lezuhant, elveszett, és a paraszti élet egy pillantásra se méltatta – ment tovább, túrta a földet. Valamikor a realitás igazságának tekintették ezt a képet a magasba törő fantázia megérdemelt romjain. Most már azonban egyetlen emberlakta földön sincs paraszt, földet vájó, izzadó, ganét hordó ember. Mindezt jobban elvégzik a gépek. De Ikarosz utódai azóta a csillagokat járják!

Leonardo da Vinci repülőgéprajzai után mindjárt a Montgolfiére testvérek léggömbje következett, majd a merev és csuklózó léghajók sora, végül megérkeztek a Wright testvérek, Blériot, meg Santos Dumont naiv repülő ládikóihoz. Sok-sok kép meg arckép egészítette ki mindenfelé az anyagot a sok, kicsiben elkészített gép között. De Gor két finom kis szobormásolatra figyelmeztetett.

– Az első két emberé, akik elrúgták maguk alól a Földet, és vissza tudtak térni rá!

– És ott űrhajók! – kiáltotta Ira asszony.

Szinte játék hajóknak tűntek föl ezek az első űrhajók, három-, négy-és többlépcsős rakétalövedék-hajók, mind igen nagy műgonddal, miniatűrben. A sort a Föld óriás költöztető fotonhajói zárták. Bár a Vira Föld-múzeumaiban is nagyjából megvoltak az ember fejlődésének ezek a bizonyító sorozatai, a virabeliek mégis megrendültek a múzeumváros kapujában. Még ma továbbröppennek a Földről, és ez a különös bolygó elpusztul! Talán ők az utolsók, akik végignézhették ezt az örök életre szánt, és máris halott múzeumot.

– Mondd, Ren – kezdte Gor. – Te nem érzel egy kis vonzódást a Földhöz? Hiszen te is világba röpített, véréből sarjadzott gyermeke vagy!

Ren megállt, visszanézett a zöld palotákra.

– Nem. Mi hálátlan gyermekek vagyunk. Gondold meg, annyi millió esztendő választ el tőle! Ennyit nem bírhatnak meg az érzelmek. És úgy gondolom, a Föld is idegen tőlünk. A mentésünkre, hívó kérdéseinkre nem felel, sőt ellenséges velünk szemben!

Gor szája széle megremegett, talán szólni akart valamit. De erőt vett magán, hirtelen Ira felé fordult, aki egy távoli, erődszerű épület felé mutatott.

– Miért hagytuk ki azt a részt, Gor?

– Azt zárva tartják a Meluda hatalmasai, én sem kaptam rá engedélyt, hogy bejárjam. A Munka múzeuma az, Ira. Annyit sikerült megtudnom, hogy benne van a társadalmi fejlődés vonala is, az első ősközösségek munkarendszerétől a rabszolgatartó meg a feudális társadalmakon keresztül a kapitalizmusig és az imperializmusig. Biztos, hogy nagyon pontos bemutatója a rabszolgák kínzásának, a jobbágyrendszer éhségeinek és rongyba burkolt embereinek, meg a felszabadító forradalmaknak. De hát én huszonnyolc előadásban meglehetős részletességgel ismertettem magukkal ezt a fejlődést a végső nagy közösségi kialakulásig. Mögötte van a Hősök múzeuma, oda készakarva nem vittem el magukat. Hódító nagy királyok, emberpusztítók, gyilkoló kényurak, őrült diktátorok csarnoka az a rész. Mi már régóta nem hisszük, hogy ők tették ki az emberiség történelmét. Úgyis iparkodnunk kell, ha még jókor el akarjuk érni a hajókat!

Sal is a Meludát járta, szinte az utolsó pillanatban süvített be a hajójára. Már arra sem ért rá, hogy Rent fölkeresse, egész nap fényképezett, faggatta a Föld lakóit, filmre vette a halálra ítélt várost a népeivel együtt. De alighogy elhelyezte zsákmányát, a rádión azonnal értesítette Rent.

– Megvan a Holdsugár utca, parancsnok! A tizennyolcadik városrész egyik utcája! Nem nehéz megtalálni, a Hosszú park mögött a folyó irányában kanyarodik le.

A Hosszú parkot jól ismerte Ren, nemegyszer járt arra. De ha Sal most is téved, akkor olyan dühös rádióüzenetet küld utána, hogy nem szívesen teszi zsebre!

A hajókon csak négy óra után közölték a parancsnokok a menekülők tanácstagjaival, hogy egy óra múlva elhagyják a Földet. Valamennyi tanácstag arcán meglátszott a nagy megkönnyebbülés – hiszen ez jelentette számukra az életet, a menekülést. Eddig is izgalmas óráik volt, amíg várták Ona jelentéseit a Nap különös elváltozásairól. Nagyon féltek attól, hogy a rettentő robbanás elkapja a Vira mentő fotonhajóit. Lesiettek népükhöz az örvendetes újsággal.

Itt aztán jókora meglepetésben volt részük.

Döbbent csend fogadta a közléseket.

Aztán valamelyik sarokban valaki rákezdte a sírást. Valami asszony lehetett. Eleinte csak pisszegett, később már sivalkodott, jajveszékelt. Csitítgatták, vigasztalták. Hamarosan azonban másvalaki is rákezdte, és többen is csatlakoztak hozzá.

– Jaj, a Föld! Itt hagyjuk a mi kedves világunkat! Sohasem látjuk többet!

Egymás nyakába borultak az emberek, sok férfi versenyt zokogott a nőkkel, és a gyermekeknek sem kellett több. Bár nem tudták, miért sírnak, utánozták a felnőtteket. Sudarami meg a felesége sorra vette a leginkább kétségbeesett csoportokat, magyarázgatott nekik. Elmondta, mennyire elképzelte, milyen élet várja őket a Virán, és minő szörnyű halál lenne a sorsuk, ha itt maradnának. Nem valami nagy sikerrel beszéltek, a kiköltözők annyira ismert indulási riadalma ellen nehéz volt küzdeni. Még ott ment a legenyhébben a dolog, ahol az emberek a hajók átlátszó oldalfalaihoz rohanhattak, és nagy szorongva kimeresztett szemmel bámulhattak a földre, a mezőségébe, erdőkre, meg a távoli tűzhányó felhőgomolyára.

Megint a Zöld Karantén népével volt a legkevesebb baj.

Ezek már nagyon megfontolták, mi lesz, nem érte őket meglepetésképpen, hogy elszakadnak a Földtől, és hogy hiába várnának valami csodára. Közülük is sok ember törülgette a könnyeit, az asszonyoknak néhol csuromvizes lett a kendőjük, de az arcokon nem látszott se bánkódás, se kétségbeesés. Mikor azonban a viselkedésüket példának hozták fel a virabeliek a többiek előtt, hamar megvolt rá a válasz.

– Könnyű nekik! Ők tudják, hogy tulajdonképpen hazamennek! Sokkal jobb lesz a soruk, mint a Földön volt! De mi a bizonytalanba futunk!

Az Imádkozókkal nem lehetett bírni. Harsányan énekeltek, térdeltek, hajlongtak, vagy rohangáltak égnek tartott karral. Egyikük, egy sovány fiatalasszony csak ezt hajtogatta vigasztalásukra.

– Jaj, nem tudjuk, nem cselekszünk-e a Lény ellen? Ha Ő el akar veszíteni bennünket, nem szabad ellenállnunk! Mi föllázadtunk Ellene! Jaj, jaj nekünk!

Éppen Yeraminta foglalkozott velük, a Föld egykori űrállomásának öreg rádiósa. Ez elvesztette végül is a türelmét, és különös vigasztalást eszelt ki a számukra.

– Ha a Lénynek nem tetszik a ti menekülésetek, agyoncsaphat titeket útközben is. Ezen ne búsuljatok!

Vagy húszperces jajveszékelés, kavargás után két férfi, három asszony, meg két gyerek vonult föl Gay parancsnok elé, gazdag és finom ruhában. Nyilván a Föld előkelői közül.

– Arra kérjük, engedjen vissza a hajóról, parancsnok úr! Csak hetünket, a többiek észre sem veszik. Mi már nem is hisszük, hogy baja lesz a Földnek! Nagyon megbántuk első rémületünket.

– Maguk elmehetnek. De a gyerekeket miért viszik magukkal a tűzhalálba?

– Nem lesz itt tűzhalál, parancsnok úr! A mi vezetőink nem hisznek ilyesmiben. És inkább a Földön vesszünk el, mint a világűr irtózatos, hideg sötétségében!

Vin előre látta ezt az utolsó megtorpanást. Kiadta az utasítást, mindenkit vissza kell engedni, aki meggondolja magát és maradni akar. A dolognak hamar híre futott a többi három hajón is, irigykedve nézték az elvonulókat. Össze-összesúgott egy-egy embercsoport, tanakodtak. Nyolcvanhatan választották végül a visszasompolygást, csapatokban költöztek le a fűre, és a sátrak népe ujjongva fogadta őket.

A többiek, ha sírtak, gyászoltak is, megmaradtak a hajók biztonságában. Néhányan lementek a lifteken egy-egy földi lombért, egy marék földért, és restelkedve tértek vissza.

– Csak egy kis emléket akartunk – védekeztek.

A virabeliek sajnálkozó elnézéssel tettek-vettek körülöttük, lemosták a síró gyerekek arcát, játszottak velük. Nagy lassan mindenütt helyreállt a nyugalom.

Vin odaszólt Rennek a vezérlőteremben.

– Most képzeld el, mi lett volna, ha ezek megtudják az utazás szükséges módozatait is, a hosszú-hosszú alvást, hűtést!

Furcsa, szemerkélő esőzés kezdődött, bár nem is látszottak felhők. Aztán hamar elállt az esőszitálás, csak a távoli tűzhányó füstoszlopa vált egyre feketébbé.

Vin az utolsó félórában körrádiót intézett az indulásra kész hajókra.

– Halló, parancsnoktársaim! A TL 92-es csillaghajó kimaradásának a napjai alatt még különleges űrutakra is kényszerülhetünk, többfelé űrcsónakokat kell küldenünk. Kérem, ha van valahol földi csillagász a menekülők között, küldjék át a hajómra kisegítőnek. Természetesen csak úgy, ha önként vállalkozik a velünk maradásra.

Két földi csillagászt ismertek az elköltözők között, ezek azonban tudni sem akartak arról, hogy tovább is kockáztassák az életüket az itt maradással. Inkább még sürgették is az indulást az új Nap-színképek láttára.

Végül Fer parancsnok jelentkezett.

– Három csillagászom van, köztük Exé, a Földről. Úgyis folyton veszekszenek, és Exé kijelentette, hogy szívesen átmegy. Ha elfogadják, azonnal indul.

– Jöjjön!

Fer elbocsátotta Exét, és nem bírta megérteni, miért pirul el a csillagászlány, amikor megtudta, hogy Vun fotonhajójára kerül.

Közeledett a délutáni öt óra.

Uli kifelé szemlélődve figyelte a sátortábor izgatottan hemzsegő népét. Egy jól megtermett, magas lány lépkedni kezdett a tábor felől az űrhajók felé, de a térség közepén megállt, majd leült a fűbe. Uli néha azt hitte, farkasszemet néz vele, bár biztos, hogy a földi lány nem is látta őt.

A hajók fölvonták liftjeiket, becsattantak az oldalajtók is. Egy-egy gép még előbújt, végigsurrant a fotonhajók oldalán, tetején, vizsgálta, tökéletese mindenütt a légelzárás? Aztán ezek a gépek is eltűntek, a hajók oldala kékesszürkévé változott.

Öt órakor a TL 92-es fotonhajó rádiója gongszóval adott jelet. Négyes gongszó válaszolt, vitték a parancsot.

Egyszerre megmozdult a legszélső hajótest, a TL 90-es. Lassan kezdte meg az emelkedést, hogy aztán rátérjen roppant ívű, csigavonalszerű útjára a magasságba. A tér közepén üldögélő lány sikítva ugrott föl, és ugyancsak kapkodta lábait, szaladt a sátortábor irányába.

A sátrakból is mindenhol kifutott a nép, és megdöbbenve látta az óriáshajók indulását. Kiabáltak a Földlakók, mutogattak egymásnak, összevissza futkostak, botladoztak a sátrak kötelei között. Uli még az oldalfalnál állott, s mosolyognia kellett a fejvesztett nyüzsgésen. A Virán bizony megszokottabb dolog egy-egy fotonhajó fölemelkedése!

Ezer meg ezer torokból tört ki a sikoltás, amikor a vezető csillaghajó orra fölfelé fordult, és látni lehetett a fotonkiáramlás villanásait. Uli tudta, a hajókban ilyenkor már minden szék, minden heverő és minden készülék automatikusan úgy fordult el, hogy a bent ülők, fekvők, vagy érkezők észre sem vehetik a helyzetváltozást. Tudta, hogy a menekülők a hajóra költözéskor mind megkapták a gyorsítási zavarokat ellensúlyozó pasztillákat. Az emelkedés csigavonala egyre tágult, majd a hajó fölvette az irányt, és pillanat alatt pici, villogó ponttá vált.

A TL 89-es számú űrhajó is fent járt már akkorra, utána a TL 80-as mozdult meg. A TL 83-as lebbent föl utoljára. Vun nem is várta meg, amíg ez is átveszi a többiek magasságát.

– Pil! Teljes erővel jelentést a Vira irányába!

– Adáskészen, Pil.

– Vun jelenti a Földről: Négy hajót tizenhatezer földi menekülttel útnak indítottam. Két-három nap múlva követem őket. Vun.

Uli föltekintett. Legalább szemmel búcsúzni akart a négy hajótól. Odafent azonban már nyomuk sem volt. De észrevette a biológuslány, hogy a sátrak felől minden szem Vun hajója felé tűz, várják, hogy az is induljon.

22.

Ren a rózsaszínű házban

Ren kötelességszerűen végezte szolgálatát. Meg kellett várniuk Dan első jelentését, azután remélheti, hogy fölszabadul. Vun a vezérlőteremből átsietett a rádiófülkébe, a lépésein most vett először észre némi izgatottságot a fiatal másodparancsnok.

Vun szórakozottan bámulta Pil fehér hajjal borított tarkóját, amint a készülékei fölé hajolt. A fülke nagy óráján lassan mászott tovább a mutató. Még most sem? Most sem? De hiszen már el kellett érniük a tervezett útvonalat!

Pár pillanattal később fölvillant a sugárcsík a vevő fölött, és hallatszott a fölerősített hang:

– Dan jelenti Vun parancsnoknak. Teljes a rend. Sebesség CC 4. Alakzatot fölvettük, hajóm az élen. Minden jót, Dan.

– Vettem, Vun. Naprendszeren túl újra ív alakzat! Ne lassíts sehol, előre! Vun.

Csak amikor visszavánszorgott a vezérlőterembe, akkor vette észre rajta Ren az idegek teljes kimerültségét. A parancsnok töltött a vörös nyugtatóból, fölhajtotta, majd belezuhant a tárt karú, kényelmes székbe. A szeme lehunyva, a keze lecsüng a kartámláról.

Ren szája keserű lett. Így nem lehet. Így igazán nem kérheti Vunt, hogy vegye át az ügyeletet, őt meg engedje el a kék szemű titok nyomába! Hiába tudja már, hogy hol van a Holdsugár utca, és hasztalan ágaskodik az ereiben minden vércsöpp! Hallgatott. Csak nézte, hogyan ernyednek el a parancsnok tagjai. Most az álom a legjobb nyugtató.

Exé eddig Onánál volt a csillagászati fülkében, ott kellett jelentkeznie. Most elérkezettnek látta az időt, amikor nem halasztgathatja tovább a megjelenését új állomása parancsnokságánál sem. De mikor betoppant a vezérlőterembe, ő is fölfigyelt Vun sajátságos összeroskadására. Tétován állt meg az ajtóban, alig merte szemét Renre emelni. A fiatalember azonban intett neki a nagy asztal mellől.

– Tessék, Exé. Akar valamit? Jöjjön közelebb.

Exé maga sem tudta, hogyan ért Ren elé.

– Csak jelentkezni jöttem volna. Ide osztottak be, kérem.

– Üljön le, Exé. Vun alvása most nagyon mély, nem zavarjuk. Nem sajnálja, hogy nincs az útra kelt hajókon? Nem félti az életét?

A lány leült. Ren közelében valahogy megszállta a lemondás csöndes és finom nyugodtsága. Már mosolyogni is tudott.

– Fer parancsnokom is ezt kérdezte, amikor átküldött. Sohasem féltettem az életemet. Csillagok mindenütt vannak, Ren parancsnok. Mi, csillagászok, közöttük otthon érezzük magunkat.

– Igaz. Mindenütt vannak csillagok.

– Fer mondott valamit. Hogy Vun külön utakat tervez az űrben itt, a Föld szomszédságában. Oda kell neki lehetőleg földi csillagász. Én vállaltam ezt, és vele az utakat.

– Maga bátor lány, Exé, és nagyon erős. Maga nem volt erre a Földre való. Örülök, hogy idejött, remélem, jól megleszünk egymással.

A kezét nyújtotta Exé felé, és a lány elfogadta. Ujjai gyöngén fogták körül Ren kezét, de a szorítása mindinkább erősödött, amíg egy hirtelen mozdulata el nem szakította egymástól a két kezet. Ren ébredő forróságot érzett, és meglepetve nézett Exé szemébe.

– Exé!

Látta, hogy a lány arca piros lett, hősiesen küzd a könnyeivel, és le is gyűri a hirtelen rátámadt gyöngeséget. Ez az arc mintha most csodálatosan megszépült volna, nyugodtabb lett megint. A nagy, barna szem állta a pillantását.

A szavak szinte akaratlanul buggyantak ki a száján.

– Hát igen, Ren parancsnok. Én, én itt nem akarok semmit, nekem csak a csillagászat kell. Furcsállja ugye, hogy dadogok maga előtt? Valamikor, tudom, a Föld őskorában, inkább elsüllyedt volna a lány, ha olyasvalamit árul el, amit a férfi még meg sem kezdett, ugye? Jó, hogy ezen már régen túljutott a Föld is, a maguk csillagai szintén. Én mégis restelkedem. Ne szóljon közbe, mert nem tudom, hogy aztán bírom-e folytatni? Beszélnem kell előbb-utóbb, és talán rosszabbkor úgyis elárulnám magam. Megnyugtatom, tudom, hogy mi sohasem találkozhatunk úgy, ahogy én szerettem volna. Nem leszek alkalmatlan magának, de nem tudom elkerülni, érzem.

– Ne is kerüljön, édes Exé. Úgy veszem magát, mint egy finom, színes virágot. Érzem az illatát, és én is tudom, sohase hajolhatok át hozzá. A Virán magát új élet várja, és új szerelem.

– Új szerelem? Engem? Jól megnézett, Ren?

– Jobban, mint hinné. Maguk, tudós lányok, későn vesznek észre valamit, de magának még nem késő! Nem elégedett önmagával, látom. Segítsen rajta! Akarjon szép lenni, Exé. Meglátja, sikerül, ha szerelmes! És nekem is van vallani valóm. Az én dolgom még rosszabbul áll, és még reménytelenebb!

Önkéntelenül hajoltak össze egymáshoz. Könnyű, őszinte volt a csók.

Exé visszarándult, megtörülte ajkát, meleg szeme zavartan csillant Ren szemébe, amikor ijedten ugrott föl mellőle.

– Ezt, ezt soha többet, ugye, Ren? Tudom, ezt is másnak szánta. De köszönöm magának. És lehet, megkísérlem, hátha még szép is lehetek odaát majd, a Virán!

– Exé!

A lány kisietett, nem nézett vissza. Karcsú, jó termet, szép láb, könnyű járás, finom arcocska. Ren bizonyosra vette, hogy pompás nő lesz majd belőle, csak föl kellett ébreszteni! Most végre ráébredt arra, hogy nemcsak tudós, hanem párra vágyakozó, felforrt lelkű, gyöngéd leány.

Háromórai nehéz, nyugodt alvás után Vun fölébredt a karosszékben. Ren mosolyogva állt mellette, nyújtotta a frissítőt. Vun fölállt, nyújtózott, aztán fölnevetett.

– Inkább száz utat a csillagokon túl a fekete ködökbe, mint még egy ilyen útnak indítást, Ren! Együtt szenvedtem ezekkel az emberekkel, hidd meg. Ezek búcsút vettek az egész múlttól, a kedves halottaik urnáitól, mindentől, amit eddig markolásztak, amiben hevertek. Hogy sínylődtek, pedig már tudták, hogy a Virán a földinél kétszerte fényesebb nappalokkal találkoznak! És ha nincs is Holdja a Virának, az ő gyöngéd fényű Holdjuk helyett sokszor majd az Amba százszoros ragyogása kíséri az éjszakáikat.

– Én is sokat meséltem nekik. Hogy az Amba még távolról is mennyiszer nagyobb fényt ad, mint a telihold a Földön! De elmondtam, lesznek egészen sötét éjszakáik is, amikor csak a csillagok világítanak nekik.

– A szebbet talán könnyű lesz megszokniuk. A rengetegek helyett parkokat látnak mindenfelé, ismeretlen, kitenyésztett csodanövényeket, a tengerek felett elsuhanó, magasan járó hajókat, és a tenger színén a tápláló algamezőségeket a végtelenségig. Csak az első idők lesznek nehezek.

– Az lesz a legmegrendítőbb találkozás, hogy az anyák csak négy és fél esztendő múlva látják a kicsinyeiket! Így volt a régi kitelepüléseknél is, olvastam róluk.

– – Megmutatta Gor a Föld múzeumában az elátkozott kibernetikus számológépet, az UNIVAC 954-et?

– Nem láttunk ott ilyen gépet.

– Talán száműzték a Föld új urai onnan. Pedig ott állt valamikor, Sudaramiék elmondták. UNIVAC volt a neve, és az ősrégi számítás szerint 1954-ben ez a gép számolta ki az embernek, hogy fenyegeti a Naprobbanás! Az ember így kezdte meg a menekülését a Földről, amikor már módja volt rá.

– És mi fejezzük be.

– Mi. A TL 92-es az utolsó csillaghajó a Földön. Most intézkedem, hogy erre a hajóra fölvehessük, akik még jönni akarnak a pusztulásból.

Vun kiment, Ren pedig sóhajtva gondolt a Holdsugár utcára.

Minden sugárvető fölvillant kívül az óriás hajón. Ragyogóan színes, mesékbe illő kivilágításban állt a magányos fotonhajó. Alatta hatalmas, fehér táblákon szakadatlanul vetítették a Bola képeit a WA 33-as csillag felrobbanásáról félelmes, sokszínű kidolgozásban. Futó, csillámló betűk hirdették a Földlakóknak:

– Ez vár rátok! Meneküljetek! Jöjjetek a Virára!

Már tíz óra is elmúlt, amikor Vun visszatért a vezérlőterembe. Megállt Ren mellett.

– Akarsz valamit, Ren?

– Én? Miért akarnék?

A parancsnok leült.

– Nézd, Ren, én nagyon jól ismerlek. Kipihentem magam, de te olyan vagy, mintha két hétig lettél volna ügyeletben. Ki vele, mit akarsz!

Ren nekivágott.

– Egy űrcsónakot szeretnék, Vun parancsnok. Azonnal indulnék is vele.

Vun a homlokára csapta széles kezét…

– Öregszem, Ren, bocsáss meg! Most már értelek. Hát megvan a Holdsugár utca? Átveszem az ügyeletet, indulj. De vigyél magaddal megbízható embereket, a kámzsások közé jutsz!

Yun és Tob állt az űrcsónakban Ren mögött, amikor az kisuhant a csillaghajó alól és elsivított Meluda felé. A régi emberei, akik vele kergették valamikor Etut a csillagok között.

A tűzhányó a messzeségben vörös fénycsíkokat lökött föl örökös fekete felhőoszlopába, a villogások elárulták, hogy a torka óriás, izzó láva, és kődarabokkal dobálózik. Hátuk mögött a telihold sárgállott, Yun meg Tob nem győztek betelni a látásukkal. A nagyváros útvonalain sávokban világítottak az újra fölállított lámpák, könnyű volt tájékozódni. Ren lassított, az útvonalak fölé ereszkedett.

Az űrcsónak billenő ablakai nyitva lógtak, beáramlott az illatos, enyhe levegő. Lent mindenütt rajzó autók, tárt kapuk. És zene, muzsika mindenfelé! A Föld mulatott, ünnepelt! Ren eleinte nem értette a nagy vigasság okát, azután rájött. A Földlakók ujjonganak, hogy végre hazaindultak a Vira űrhajói, az ijedelmek, zavarok okozói, egy ismeretlen, fenyegető világ küldöttei!

Kacagó nők, kurjongató, ugrándozó férfiak az utcákon. Duhaj, szilaj tombolás, nem, ezek hitetlenkedő nemtörődömséggel játszottak az idővel, mintha itt senki sem várná a holnapot, nem is akarna gondolni rá! Tob felsóhajtott, de nem szólalt meg, Ren pedig mereven nézett maga elé a fehér útsávon.

Mindjárt megpillantották a hosszúkás, hatalmas lombokkal sötétlő parkot, mögötte a holdfényben csillogó folyót. Az űrcsónak leszállt, Ren a liftbe ugrott.

– Várjatok rám, de indulásra készen!

A park körül nem találta meg mindjárt a Holdsugár utcát, tovább kellett keresgélnie. Csak a harmadik keresztező út sarkán villant elébe a fehér utcatábla, hirtelen befordult erre és megállt.

Tiszta, szép útvonal volt ez, de teljességgel néptelen. Paloták, felhőkarcolók, tornyok, mint más utcákban is, de az ablakok sötétek mindenütt. Ren fájó szorongást érzett. Elkésett?

Végiglépkedett az utcán, majd egyszerre megállt a magasba nyúló rózsaszínű ház előtt. Tudta, ez az, végre megtalálta! Néhány nagy lélegzetvétel után nekiindult a kapuhoz vezető lépcsőnek. Az épület előtt, a kertben egyetlen lomb sem rezdült, semmi mozgás, semmi hang. Akkor hát nem várták? De miért is várták volna?

Meglökte a nagy kapuszárnyat, az kinyílt. Világos sáv vetődött az útra, a fiatal űrhajós belépett. Nagy, foyerszerű lépcsőházba került, a hirtelen, éles világosság elkápráztatta.

– Gondoltuk, hogy eljössz – szólalt meg mellette egy ismerős, erősen zengő férfihang.

Ren visszatorpant. Nagy, barna kámzsával állt szemben. A szakállas arcban fölismerte az Imádkozók vezetőjét, az átkozódó öreget. De a vén arcból nem áradt feléje ellenséges indulat, sem fenyegetés. Inkább valami megbocsátó, megértő érzés.

– Nem jöhettem előbb – mondta Ren zavartan. – A szolgálat…

– Tisztában vagyunk vele – bólintott az aggastyán. – Tudom, kit keresel. Jöjj velem!

Ren elcsodálkozott, és kábultan indult utána. Ő harcra számított, átkokra és elkeseredett tiltakozásokra. A legjobb esetben abban reménykedett, hogy Earina valamiképpen ki tud szökni az őrizetből, és talán a kis kert bokrai közt várhat rá. Ehelyett maga az Imádkozók vezetője ment előtte, és mutatta az utat az első emeletig. Villany világított a folyosón. A második ajtón bekopogott az öreg.

– Mi vagyunk. Nyissatok ajtót, lányaim, a Lény szeretetében!

Miféle csapda vár rám itt, ezen az ellenséges, kiismerhetetlen Földön? – töprengett a fiatal parancsnok. Megtapintotta zsebében a kézi sugárvetőt.

Az ajtó megnyílt. Hihetetlenül sovány, öreg nő hátrált el az érkezők elől, a kámzsa csak úgy lógott összeaszott vézna testén. A vénasszony karba rakta a kezét, térdet hajtott előttük. Mögötte egy másik kámzsás nő bukkant elő, az ő arcát is ijesztővé tette a soványság, de mindkettejük szeme lázasan csillogott, sok-sok szürke ránc között. Ez is térdet hajtott. A szoba szőnyeges, meleg hangulatú, a tetőről nagy, színes villanylámpa szórta szét zöld fényét. A falon óriás, festett kép. Nyilván a láthatatlannak mondott Lényt ábrázolta. Az arany sugarak közt alig lehetett kivenni egy emberforma, elmosódó alakot vörös meg kék leplek között, kiterjesztett karral. Rennek az volt az érzése, megint valami ájtatosság közepébe csöppent.

A nagy kép alatt azonban egy térdeplőszéken még egy alakot látott meg.

– Earina!

A lány ezúttal nem hordott kámzsát, a Földiek ruháit viselte karcsú testén. Gesztenyebarna haja ráomlott, ahogy meghajolva kuporgott, és a kezét előrenyújtva kapaszkodott az imaszék támláján.

– Lányom, teljesítettem az ígéretemet – szólt az öreg. – Most rajtad áll, hogy te is teljesítsd a tiédet. Magatokra hagyunk benneteket. De nézd, a Lény fölötted áll és figyel!

Ren bámult. A nagy szakállú öreg meg a két vénasszony kisomfordált az ajtón. Hallotta, amint a zár becsukódott mögöttük. Earina nem mozdult, a fejét sem emelte föl. A fiatalember három nagy lépéssel az imaszék előtt állt meg.

A lány még mindig arcra borulva feküdt a szék első támláján, selymesen ragyogó barna hajánál egyebet nem láthatott az arcából. Még közelebb bújt hozzá és ő is letérdelt, hogy a szemébe nézhessen. Igen, most rányíltak végre az ibolyakék napok!

– Earina! Hát megtaláltalak végre! Most aztán nem engedlek ki többet a kezemből!

A lány egy fejmozdulattal hátravetette az arcába hulló hajzuhatagot, édesen szomorú arca Renre mosolygott.

– Nagyon kerestél? És miért? És ki vagy te, mondd! Csak annyit tudok, hogy valami távoli csillagból jöttél ide, felém.

– Ren a nevem, hozzátok négy és fél év volt az utam. De én azt hiszem, huszonhét éve jövök mindig feléd. Amióta élek.

A lány szeme becsukódott, az arcán halvány pirosság áradt szét.

– Nem szabad rád néznem. Érzem, hogy nem szabad.

– Látod, én mindig néznélek. Azért jöttem, hogy az enyém légy, hogy elvihesselek. Mikor először megláttam a szemed a barna csuklya ráncaiban, éreztem, hogy te vagy nekem a boldogság. A kék lobévirág, a fény, minden! A kezed sem adod?

Kicsi, elefántcsontszínű kéz nyúlt Ren felé remegő félénkséggel. Ren a két tenyerébe fogta, Earina összerázkódott.

– Te térdelsz, Ren? Tudod, hogy a Lény előtt beszélsz?

– Nem a Lény előtt térdelek. Előtted.

A lány elrántotta a kezét, hirtelen fölállt. Majdnem olyan magas volt, mint Ren. Egyszerű, sötétkék ruhája térden alul ért, de láttatta karcsú bokáját, finom lábát.

– Hogy mondhattad ezt? Te nem hiszel benne? Én tizenkét éves korom óta Választott vagyok. Láttad az anyámat, nagyanyámat, ők őriztek eddig a nagy és öreg Főküldött akarata szerint.

Ren foga megcsikordult.

– Főküldött! – mormogta. – És hogy Választott vagy? Ki választott téged? És mire?

– Minden Imádkozó csoportnak van egy férfi és egy női vezetője, ezek a Választottak. Én is a vezetője leszek majd egy jámbor csoportnak, amíg…

– Amíg?

– Amíg méltó leszek rá. Ó, Ren, milyen boldogok lehetnénk!

– Nem értelek, Earina. Ez azt jelenti, hogy neked nem szabad szeretned?

– Nem azt. Ne lépj közelebb, kérlek, nem szabad, érzem! Hallgass meg, és ha lehet, nézz máshová, ne rám! Könyörgök neked, nézz másfelé!

– Earina. Engem fullaszt ez a rémséges szoba! Imazsámoly, térdeplő, jelvények, zászlók, meg a Lény képe a falon! Itt kihallgathatják a szavainkat, gondolom, ismeritek még az erre való készülékeket. Nem jönnél máshová? Más szobába, vagy a kertbe? Vagy tilos?

– Nem tilos, Ren. Megbíznak bennem. Levezetlek a kertbe. Ne fogd a kezem, jaj, ne érj hozzám!

Earina levezette Rent a hátsó lépcsőkön. A fiatalember egyre várta az öreg Főküldöttet, vagy valamelyiket a rémséges vénasszonyok közül, de azok nem mutatkoztak. Kijutottak a kertbe. Earina mind jobban sietett, mintha nem érezné magát biztonságban. Illatos, fehér virágú bokrok közé érkeztek, idehallatszott a folyó erős hullámverése. Túlnan, a rácsoknál, Ren meglátta a lépcsőzetet is, amely a kapuig ért. Kis márványpad lapult meg a bokrok alján. A lány itt megállt, és szembefordult a fiatalemberrel.

– Itt jobban érzed magad, Ren?

– Veled mindenütt jó. De odabent féltettelek téged a jelektől!

– Ó, a jelek! Azok az én jeleim, Ren. Azoktól ne félts. Üljünk le, hiszen még beszédem van veled.

Ren sápadt volt az iparkodástól, hogy valami vigyázatlansággal el ne rontson mindent.

– Nekem is sok beszédem lenne veled, Earina. De majd ott, a csillaghajón. Most mondd el, amit akarsz. De nem változtathatsz semmin, semmin. Nem bírlak elereszteni többé.

– Ne nézz így rám, Ren, különben visszafutok a szobámba. Hallgass meg türelemmel. Olyan nehéz az? Ne nyúlj a kezem után!

– Jó, hallgatlak. De azt is hallom, amit nem mond a szád.

– Ren, kérlek. A tied lehetek, így döntött a Főküldött, a Lény nagy földi helytartója. De ezt meg kell érdemelnünk, Ren. Maradj hát velem a Földön!

– Én? A Földön?

– Megmondhatom neked, a Lény tegnapelőtt megnyilatkozott. Nem igaz, hogy a népét pusztulásra ítélte! Nem vész el a Föld, itt minden tovább nyílik és él! A Lény igazságos és jó. Hogyan is képzelhetitek Róla, hogy ilyen kegyetlenségre képes? Ne szólj közbe, Ren! Sokat tudok már rólatok. Elmondták, hogy ti nem hisztek földöntúli és láthatatlan Lényekben, akik megteremtették és kormányozzák a világot. Te onnan jöttél közülük, Ren. Ha csakugyan érek neked valamit, jöjj, állj közénk! És akkor, akkor…

Megint lecsukódtak a gyönyörű szemek.

Ren lassan, elkeseredetten állt föl.

– Tudod, mit akarsz tőlem? Nem a tűzhaláltól félek, amiben ti nem akartok hinni! De te a legaljasabb megalázkodást kívánod! Hogy húzzam magamra a kámzsátokat! Nyüszítsek és csússzak-másszak fantazmagóriák előtt, amik ellen a szívem is, az eszem is lázadozik. Ezt akarod?

A vastag kis ajkak megmozdultak, alig hallhatóan susogták.

– Ezt.

A fiatalember a következő pillanatban kirobbant. Fölkapta a lányt, szinte belemart a szájába. A mellére ölelte, majd a kijárat felé rohant vele. Úgy hitte, ha most valaki az útját állja, zúzni fog, csontot, húst, életet! Hallotta a lány gyönge hangját.

– Jaj, ne, Ren! Tégy le, Ren! Borzasztó dolgok történnek, hogyha… Csak most az egyszer bocsáss el, Ren!

Már az útvonalon futott könnyű terhével. A lány egyik cipőcskéje leesett, ottmaradt az úton. Ren továbbrohant. A leheletük érte egymást, és ez mintha új erőt adott volna neki. Már megpillantotta az űrcsónak lámpáját is, úgy érezte, győzött! Még húsz hatalmas lépést kellett megtennie.

– Tob! Haza! – kiáltotta, amint kiért odafent a liftből.

23.

Az ősi törvény

Az űrcsónak besimult a nagy hajó alá, Ren összeszorította a fogait, amint észrevette a fotonhajó színes kivilágítását és a távolban még éjszaka is nyüzsgő, éneklő sátorlakókat. Earina nem mozdult az ölében, de a parancsnoki hajó liftjében még egyszer könyörgött.

– Ren, térj eszedre, kérlek! Eressz el, nem szabad. Nekem nem lehet, jaj, nem ezt parancsolta nekem a Lény!

A fiatalember fölfutott vele a lépcsőkön, be a folyosóra. Csak a vezérlőteremben tette le. Mikor megállt, érezte, hogy remeg a lába. Ira két, most érkezett Föld-lakóval beszélgetett egy sarokban, a fordulóban elképedve kukkant utánuk.

Vun meglepetten fordult hátra az egyik villogó tábla mellől. Earina szépsége reá is nagyon hatott. A lány lihegett, arca piros volt, a szeme könnyes.

– Megérkeztetek, Ren?

– Elhoztam. Ez itt Earina.

– Az ibolyaszemű leány – bólintott a parancsnok. – Miért sír, kislány? Itt biztonságban van, arról kezeskedem. És most már nem csodálom, hogy Ren éppen magát választotta ki a Földről!

– Választott? – sikoltotta a lány. – De hiszen engem a Lény választott ki, nem Ren! Jaj, mi lesz most? Eresszenek el! Vissza akarok jutni a Lény elé!

Ren megtörülgette az arcát.

– Ez beszámíthatatlan rajongás, Vun parancsnok. Nem tudja, mit beszél, ne is hallgasson rá!

Gor emelkedett föl az egyik székből, és nagy érdeklődéssel szemlélgette őket. Earina leroskadt az egyik oszlop mögötti karosszékbe, a szeme lecsukódott. Egyre halkabb volt a hangja.

– Elvesztem, érzem. Meggyűlöl mindenki, az Imádkozók, az anyám… Nem hiszik el majd, hogy erőszakkal hurcolt ide Ren! Igaza volt Weyroának, a Küldöttlánynak! Átkozott szépség az enyém, jaj, ha kitéphetném a szemem! Meg a szívem. Bocsássatok haza! Vezekelni, gyógyulni! Jaj, jaj nekem!

Csönd lett egy pillanatra. Gor aztán a fiatalemberhez lépett.

– Csakugyan igaz, hogy az akarata ellenére hoztad ide?

– Igaz – morogta Ren sápadtan.

Vun és Gor összenéztek.

– Earina, kérem – kezdte Vun. – Komolyan haza akar jutni? Az Imádkozókhoz? Nem szívesen maradna nálunk? A hajónkon?

– Eresszetek haza, jaj, bocsássatok el! – tette össze a kezét Earina az Imádkozók módján. A könnyei omlottak.

Vun Ren elé állt.

– Gondolj az ősi törvényre, Ren, az ember és a Vira törvényére! Nem használhatsz erőszakot ember ellen. És ez a törvény ezen a fotonhajón is érvényes. Ha ő menni akar…

– Vun parancsnok, könyörüljön! A legkeservesebb büntetést is vállalom a Virán, csak odavihessem! Megmenekül a haláltól, és higgyen nekem, ott egészen másképpen lesz minden! Az életem függ tőle, Vun parancsnok! – tördelte a kezét a fiatal csillagjáró.

Vun tépelődött, Earinához fordult.

– Hallotta, Earina? Még mindig azt akarja, hogy visszavigyük az Imádkozókhoz?

– Vigyenek, jaj, vigyenek! A Lény elé! Jaj nekem, hogy elhagytam. Borzongató volt a szorítása, az életem végéig sem vezekelhetem le! Választott voltam!

A parancsnok arca szigorú lett, szinte kegyetlen.

– Ren, azonnal fölmégy a rádiófülkébe. És ott megvárod Dan jelentését!

Ren megingott, a válla rázkódott, az arca vörös lett. Egy pillanatig nem mozdult, küzdött magával. Aztán hang nélkül megfordult, és szinte föltépte az ajtót.

Vun a reszkető, halálsápadt Earina felé intett.

– Most szépen megissza ezt a nyugtatót. Bíznia kell bennem, ne higgye, hogy kábítószer van benne. Így, egészen fölhajtani, az utolsó cseppig. Lement? Jó. Engedje meg, hogy bocsánatát kérjem a Vira nevében. Megértem Rent, de ezt mégsem lett volna szabad… Gor! Légy szíves, Ren űrcsónakján vidd vissza a lányt. A csónak emberei tudják, merre menjenek, aztán Earinát bekíséred a kapujukon. Jó lesz így, Earina?

A lányt rázta a zokogás, szinte beleborult Gor karjába.

– Ó, tudom is én, mi a jó! Miért is találkoztunk, Ren!

Gor letámogatta a liftig, majd kisuhant az űrcsónak a város felé.

Ren véresre harapta a száját a rádiófülkében. Pil megkísérelte, hogy mulattassa valamiképpen, de hamar elhallgatott, és visszahúzódott készülékeihez. Nem sejtette, miért van a fiatal parancsnok ilyen szörnyű kedvében, de úgy látta, jobb, ha nem avatkozik a dolgokba.

Ren elgondolta, mi történt, mihelyt ő kitette a lábát a vezérlőteremből.

Addig faggatják a lányt, amíg ki nem jelenti, hogy minden áron vissza akar kerülni kétségbeejtő környezetébe. És vissza is viszik a Vira rettentő törvénye szerint! De hát csakugyan erőszak volt ez az éjszaka?

Hiszen érezte az űrcsónakban Earina édes elernyedését, amíg az ölében tartotta! Nem Earinát kárhoztatta most sem, hanem az évmilliók mögül előhömpölygő gyalázatos babonaságot, amely elszakította tőle az egyetlent! Most megfojtotta volna a két vénasszonyt az alattomos öreg Küldöttel együtt.

És nincs tovább. Hazaindulnak, itt hagynak mindent. Jön a rettentő fényesség, a lángoló gázok irtózatos hulláma. Hát szabad itt hagyni a pusztulásnak ennyi szépséget?

Fölriadt, a rádió!

Futnak a fénycsíkok, adás következik! Alig bírta ráerőszakolni magát, hogy figyelje a hangokat a végtelen messzeségből.

– Halló! A TL 90-es fotonhajó jelenti, idő három óra kilenc perc. Minden a legnagyobb rendben, útvonalat tartjuk. Gépeink kifogástalanok. Altatás, hűtés teljes. Tanácstagok meglepődtek, de nem tiltakoztak. Részt vesznek biológusaink ellenőrző vizsgálataiban, semmi zavar. Dan.

Rögtön utána a másik közlés.

– 83-as jelenti: idő három óra tizenegy perc. Altatás, hűtés sikerült, biológiailag semmi hiba. Gay.

Aztán…

– A 80-as fotonhajó jelenti: idő három óra tizenhárom perc. Altatás, hűtés baj nélkül. Tanácstagok kifogást emeltek, majd belenyugodtak. Gépek jók. Fer.

És a legutolsó:

– TL 89-es fotonhajó jelenti: idő három óra tizennégy perc. Altatás kifogástalan. Egyik tanácstag akadályozta a hűtést, eltávolítása után teljes siker. Később egész tanács belenyugodott, a hangulat jó. Lid.

Pil leszedte a polikánszalagokat, tekercselte, majd átküldi Vunnak. Elvigyorodott.

– Biztosra veszem, hogy Lid parancsnok behűtötte az akadékoskodó tanácstagot is!

De Ren erre sem nevetett. Nem találta a helyét, levetette magát egy másik székbe, mintha egyáltalán nem érdekelte volna őt Dan fotonhajóinak a sorsa. Hát most négy csillaghajó röpíti a Virára a Föld tizenhatezer megmentettjét. De Earina itt maradt!

Elképzelte a feketeségben suhanó hajók belsejét. Tizenhatezer földi ember, a testük öntudatlanul, mozdulatlanul pihen az óriás hálótermekben, a biológiai jég levegőjében. Kicsik, nagyok egymás mellett puha műanyagból készült, ringó hálókon. Szinte látta a kétméteres távolságban egymás fölött és egymás alatt húzódó hálóvályúkat, magasra nyúló, betűkkel és számokkal ellátott műszereikkel. Ezek a termeken kívülre jelentették, milyen a hőmérséklet, az oxigénfogyasztás, nincsenek-e a testek túlhűtve, vagy elég-e számukra a hidegadag? Tizenhatezer ember alszik ott a jég levegőjében, hogy életben maradhasson.

Milyen izgalmakon eshettek át az altatás, hűtés előtt a biológusok meg a frigidorok! A menekülteknek előbb tápláló és előkészítő folyadékot kellett inniuk, ezt más és más adagokban kapták a felnőttek, gyermekek, fiatalok és öregek. Minden kis hiba egy-egy emberéletbe kerülhetett volna. De a Viráról folyton induló, csillagutakra szánt hajókon is már alig volt két százezrednyi a kiesés, halálozás. A tudomány, meg a sűrű gyakorlat teljes biztonságot adott.

Csak a virabeliek meg a tanácstagok maradtak altatás nélkül a hajókon a felnőttek közül. A csecsemők meg a két éven aluli gyermekek szintén nem kerültek altatásra és hűtésre, számukra tökéletes tejkészítmények és tápszerek juttatták az élelmet. Gondozóik alig mozdultak el mellőlük. Segítettek a felvigyázásban a várandós anyák is, akik elaltatását és hűtését régóta tiltották a biológusok.

A fiatal parancsnok fölrezzent a gondolataiból. Pil jött vissza Vun terméből, ahol átadta az úton levő hajók jelentéseit.

– Vun kéret, Ren!

A parancsnok nyugodtan ült a figyelőasztalnál, belenézett Ren szemébe, nem szólt. Ren körülpillantott, a terem üres. Akkor hát csakugyan visszavitték Earinát az Imádkozókhoz, a pusztulásba! De benne már győzött a csillagjárók kötelező fegyelme, lehiggadt.

– Tudom, mi történhetett – mondta lassan.

– Bele kell nyugodnod, fiam. A közösség törvénye nagyobb erejű, mint a szíved parancsa. Hívattalak, mert kérnem kell egy ígéretedet.

– Tessék.

– Meg kell ígérned, kísérletet sem teszel többé Earina fölkeresésére, amíg itt vagyunk! Kerülnöm kell a végső összetűzéseket a Földlakókkal, ha már eddig sikerült minden nagyobb bajt elsimítani velük. Megígéred, Ren?

– Meg. Earina választott így, ő akarta.

– Hiszem, hogy a régi kitűnő bajtárs és fegyelmezett másodparancsnokom maradsz. Úgy lesz?

– Úgy. De most aztán én is kérek valamit. Tudom, külön űrutakra akar indítani csónakokat. Vegyen ezekre első jelentkezőnek, Vun parancsnok! Kérem a legveszélyesebb feladatokat! Nem egyet, valamennyit!

– Rendben van, Ren, meglesz, amit kívánsz. Most nagyon elkeseredett vagy, és szeretnél ilyenképpen szabadulni az életedtől, ugye? Nyugodt vagyok, ez nem sikerül majd neked. Küzdd le magad. Nekünk már nem szabad átadnunk magunkat egyetlen szenvedélynek. Mi a közösségé vagyunk!

– Köszönöm, Vun parancsnok.

Aztán a Nap kibújt a piros hajnali felhők mögül. Az égről eltűntek a csillagok, csak a Vénusz ragyogása küszködött még a fényáradattal. És nyugat felé magasan fehérlett a telihold.

Pilt nyugtalanította, hogy a földi rádióállomások ismét megkezdték titokzatos adásaikat és vételeiket azon az idegen nyelven! Rendületlen szorgalommal szedte szalagra érthetetlen közléseiket. Ugyan min törik a fejüket megint a Föld vezetői?

A sátortábor még aludt az éjszakai nagy vigasság után, amikor egy motoros fiatalember jelentkezett a fotonhajó alatt és bebocsátást kért. Nagy csomagot cipelt magával.

– Vun parancsnokot keresem a közbiztonsági hivatal közlésével és Yulangó elnök üzenetével.

– És ez a csomag?

– A közbiztonsági hivatal küldi, Vira-ügyben.

A lift kivezető ajtajában már Vun fogadta, gyanakodva nézegette a hatalmas, szürke csomagolású holmit.

– A déli juhos mezők mellett egy sűrűben találták meg a biztonsági őrök ezeket a vérrel átitatott és összetépett virabeli ruhákat.

Vun egyetlen pillantással mindent megértett, amint a ruhák előkerültek.

– Ez sohasem volt virabeli öltözék – mondta. – De tudok arról, ki viselte.

– Megtalálták a csontokat is. Nagytestű, nagy erejű ember lehetett. Közel hozzá egy farkas csontváza feküdt. Nem történt bűntény, azt állapították meg, a farkasok végeztek azzal az emberrel. A hivatal kérdezteti, elégettetheti-e a csontokat, vagy ideszállítsák és maguk hazaviszik?

– Elégethetik, nem sok közünk van hozzá. Egy másik bolygóról való ember volt, bár csakugyan mi hoztuk el a Földre. Lod volt a neve. Valami írás nem maradt utána?

– Tessék, ez a véres papírlap, valami jegyzetfüzetből.

Ling nyelvű írás, hosszúkás papírlap, sűrűn teleírva. A vér azonban annyira átjárta, hogy alig volt belőle valami elolvasható. Valami részlet lehetett tudományos gondossággal vezetett naplójegyzetből, Vun nehezen betűzött ki egyes sorokat belőle.

– …sajnos, a tenyésztett állatok nekem használhatatlanok, buták és elváltozottak. Szörnyű, hogy itt is csak négylábúak… Tegnap farkasféléket láttam, kíváncsi vagyok… Meg kell kísérelnem, ha óvatosan is… Mintha félnének tőlem… Talán lesz időm, hogy…

– A csomagot kidobjuk a hajóból, ezt az írást azonban elviszem a Virára – mondta a parancsnok. – Gondolom, mi történhetett, csakugyan nem bűnügy. Inkább őrültség. És az elnök üzenete?

Levelet nyújtottak át neki. Intett egy kiszolgáló gépnek, lássa el a fiút, aztán a vezénylőterem kis asztalánál átfutotta a levelet.

Kedves barátom, Vun parancsnok!

Nem tudom, érdekli-e majd a közlésem, mindenesetre én kötelességemnek érzem értesíteni, mi történt a Földön ezeken, az önök által utolsóknak mondott napokon.

Tiroga holttestét nagy tömeg kísérte a hamvasztóba. A biztonsági erők új főparancsnoka Rideri lett, jóindulatú, elfogulatlan ember, az eddigi vezérkari főnök. De vele különös dolog történt, aminő erőszakosságok nem állnak egyedül a Föld újabb történetében.

Rideri legelső tanácskozása közben megjelent egy küldöncgép a WR 6-os számú őrség állítólagos sürgős jelentésével. Ez a gép igen furcsa volt, csodálom, hogy nem gyanakodtak rá már az első pillanatban. Amint velem közölték a túlélők, a vállai fölött gömbszerű, nagy fejet viselt. Meghajolt az új parancsnok előtt, aki a kezében tartott jelentés után nyúlt. A következő pillanatban nagy robbanás hallatszott, a gép gömbfeje szerterepült mindenfelé, és csak úgy szórta a halálos lángokat. Rideri és négy vezető tiszttársa azonnal meghalt, a terem berendezése is elpusztult.

Dondero lett az új főparancsnok, egy erőszakos, Tiroga-szerű katona, és sokan azt hiszik, ez volt a merénylet célja. Az eddigi vizsgálatok eredménytelenek. Donderónak meglehetősen nagy pártja van, az őrség jelenlegi főbb tisztjei most Zalanda tanácsi alelnök vezetése alá csoportosultak. Tudomásomra jutott, hogy Zalanda nagy megrendeléseket adott Meluda fegyvergyárainak. Újra készítik az önök által megsemmisített hadi gépeket, lázasan toborozzák őrségeikbe a fiatalokat, és nagy zsoldokat ígérnek nekik. Nem tudom, mi a céljuk, Zalanda már be sem teszi a lábát a tanácsba.

Lehet, hogy újabb kétségbeesett kísérlet készül önök ellen, és ezt nagyon sajnálnám még akkor is, ha sikere lenne. Hallottam, már tizenhatezer embert mentettek meg a Földről, ezekkel van útban négy hajójuk a Vira felé. De az is lehetséges, hogy Zalanda az Imádkozók ellen készül. Ezt is hallatlan bűnnek tartom az emberiség ellen. Az Imádkozók furcsa, ősbabonákkal teli népség, de nem erőszakos, mindent a Lényre bíz. Várja a napot, amikor rendes szavazás útján hatalomra kerül a Földön. Zalanda csak szörnyű vérengzéssel semmisítheti meg őket, mert fanatikus népség, ha teljesen fegyvertelen is. Ha megmarad a Föld, ezután már mindig így lesz, vérontás, erőszak, új meg új diktátorok. Különben eddig is így volt.

Nagyon vigyázzanak! Nem ajánlom, hogy újra járják a várost! Csak egy hajójuk maradt itt, és ez nagyon fölbátorítja az idegengyűlölőket! Én a helyemen maradok, amíg hozzám is el nem jön egy robbanógép, mint küldönc. Engem a Föld népe bizalommal állított az elnöki helyre, ki kell tartanom.

Üdvözli az új, de erős barátsággal:

Yulangó, tanácselnök

Vun összehajtogatta a levelet, elbocsátotta a motorost. Amikor az már messze járt, elrendelte a hajón a másodfokú készültséget. A robbanófejű gép is óvatosságra intette. Minden közeledő futárgépet sugárvetővel kell fogadni és megsemmisíteni!

24.

A Hold és az Álmok Tengere

Vun a rádiófülke melletti folyosósarokban Gorra bukkant. Az öreg tudós magába roskadva ült a hajó oldalfalánál és felé meredt.

– Gor. Nyugtalanító híreket kaptam a csillagászszobából. Azt hiszem, két-három napnál tovább semmi esetre sem maradunk a Földön.

– Én már rég nem várok kellemes híreket!

– Kijárási tilalmat kell elrendelnem, úgy látszik, zavargás robbanhat ki Meludában. Nincs rá okunk, hogy belekeveredjünk, hiszen a győztesnek is meg vannak számlálva az órái. Tégy le hát a megszokott meludai kirándulásaidról!

– Mit bánom én Meludát! – sóhajtotta Gor. – Én az egész Földet sajnálom, Vun parancsnok. Különben, ki levelez veled a városból?

– Yulangó. Megírta, mi a helyzet náluk, megint vérengzés készül. Nem csodálom, hogy itt időtlen idők óta elmaradt az emberiség szaporodása. És az az őrült még most sem kívánkozik a hajónkra!

– A többiek közül sem jön senki. A Föld továbbra is makacs és hallgat – vonta a vállát Gor. – De ha valaki, hát én megértem őket.

A parancsnok aggódva figyelte az öreg tudós különös magábazárkózását. Mennyire más volt ez a Gor, mint amikor közeledtek a Földhöz a fotonhajók! Valami nagy dolognak kellene történnie, ami fölrázza megint és visszaadja önmagának! Elgondolkozva nézett ki az erdőségek felé.

– Néhány óra múlva űrcsónakot indítok a Holdra. Ren vezeti. Hátha az ottani földi telepesek közül is maradt még élő? Te talán sokat segíthetnél Rennek. Nincs kedved erre az útra?

– Ha okvetlenül kellek, hát megyek. De alig valamit ismerek a Hold történetéből, nem hiszem, hogy hasznomat vehetik. Engem a Virán is csak a Föld érdekelt, hiszen tudod. Jobban szeretnék a Földön maradni, amíg csak lehet.

Ren komoran hallgatta meg újabb feladatát. Rögtön készen volt azzal, kiket visz. Yun, Tob, Ira, a biológusnő, és még valaki. Talán Gor?

Gor fölkereste Rent.

– Tudod, hogy szívesen megyek bárhová veled. De nem lenne jobb, ha valami földi tudóst vinnél? Aki tud valamit a Föld egykori telepeiről a Holdban?

– Nincs földi tudósunk, mind elillant – töprengett Ren.

– És Exéria, a csillagász? Annak tudnia kell, mi történt a Hold egykori megszállásakor, talán a földi telepek helyeit is ismeri.

– Csakugyan! Hogy is felejthettem el? Ha Exé szívesen jön, viszem. És akkor nem szorulunk rá esetleg megbízhatatlan térképekre!

– Exé a pokolba is elmenne veled – jegyezte meg Gor. – És ha valaki a Földön még ismeri a Holdat, ő biztosan.

Vun elküldött Exéért, ezalatt Ren lement az űcsónakokhoz.

– Életveszélyes kiszállás – morogta Gor. – Semmi levegő.

A fiatal parancsnok már a csónak vezérlőasztalánál állt, amikor Exé megjelent. Összetalálkoztak hát megint.

– Köszönöm, hogy fölvesz a hajóra – mondta Exé lesütött szemmel.

– Önzésből teszem, Exé – mosolygott rá Ren. – Úgy hallom, hogy a Holdat és a csillagászati történetét senki sem ismeri itt jobban, mint maga. Üljön le, amíg megérkeznek a többiek is.

Exé leült.

– A maguk gyorsaságával nem lesz nagy út. Ha a fölemelkedés meg a leszállás kényszerű időveszteségeit is számítjuk, alig öt perc, ugye?

– Körülbelül. Amint tájékozódtam, háromszáznyolcvanezer kilométer az út odáig, ugye? Két nyugodt másodperc. Gor azt mondja, a Hold tulajdonképpen társbolygója a Földnek. Ez a legnagyobb kísérőbolygó a Naprendszerben?

– Gor túloz, a Hold mégsem ikerbolygó. Egyébként is a csillagrendszerünkben nagyobb holdak is vannak. A Titán meg a Triton. A Jupiter harmadik holdja nagyobb a Merkúr bolygónál is.

– A Földlakók nem kísérelték meg, hogy megszállják ezeket a nagyon tekintélyes holdakat?

– Megkísérelték, többször is, de pórul jártak velük. Meg kellett maradniuk a Holdnál, amíg lehetett. A mi Hold-kísérőnknek különben sok csillagászati furcsasága van. Többek közt nincs számba vehető mágneses tere. Nem is a Holdra kell vigyáznunk az úton, inkább a Föld sugárzási öveire. Ezertől négyezer kilométeres magasságig olyan erős a Föld felett a sugárzás, hogy ott két nap alatt minden életnek meg kell semmisülnie! Mi természetesen egy pillanat alatt túl lehetünk ezen a veszélyes zónán. De a Hold felszínén is nagy a kozmikus sugárzás, nincs levegő, gázréteg, ami csökkentené a veszélyességét.

– A sugárzásvédelmünk tökéletes, Exé. Az űrruháink is teljes biztonságot adnak. Meteorgyűrű nincs ott?

– Amennyire tudom, a közelében csak apró porfelhőkkel találkozunk. Esetleg a Föld két másik kísérő Holdjával, ha ugyan ezeket holdaknak lehet nevezni, tulajdonképpen csak ködfelhőcskék, az ember sokáig nem is tudott róluk. De a Holdon kétszáz foknál is nagyobb hőmérsékleti különbségekre kell fölkészülnünk, az űrruhák fűtőrendszerének tökéletesnek kell lennie!

– Elhozta a jegyzeteit a földiek régi Hold-telepeiről?

– El. A Föld felé fordult oldalon csak egyetlen nagy összekötő állomás épült ki. A többiek a Hold másik oldalán vannak, ahonnan sohasem látni a Földet.

– Kitűnő. Nézze, jeleznek. Indulhatunk.

A Hold villanásszerűen hasított bele a feketévé vált ürességbe. Még egy pillanat, és a Hold betöltötte az egész látóhatárt a hangtalanul suhanó űrcsónak előtt. Senki sem vette észre, mikor kezdte úgy érezni, mintha ez a hatalmas korong az űrcsónak aljára csúszott volna, de egyszerre ott látták maguk alatt. A csónak teljes erőből lassított, fotonkévéi gyöngén megrázták az egész szerkezetet. Ren közel állt hozzá, hogy elkéssen a fékezéssel, dühös is lett magára emiatt. Ha az ember csillagutat vezet, ott legyen az esze, nem a Holdsugár utcában!

Exé nem mozdult a vetítőlap elől, Rennel együtt figyelték a Hold-térképet meg a tájat, az űrcsónak nagy sugárnyalábokat vetett maga alá. Elúsztak alattuk a tengereknek nevezett nagy és rücskös síkságok, látták mindenfelé a kopár, szürke körhegyeket vastag árnyékukkal.

– Több mint harmincezer ilyen körhegy van ezen az oldalon – mondta halkan Exé. – A túlsón még több.

– Ezek mind tűzhányók? Vagy azok voltak?

– Nem hihető. Ennyi tűzhányó? Utoljára Lainéda csillagászlány elméletét fogadta el a Föld ezekről a körhegyekről, és azt a kiszállások sem cáfolták meg.

– Meteorbecsapódások?

– Lainéda úgy gondolta, hogy amíg a Hold tüzesen folyékony állapotban volt, igen erős lehetett a belső gázképződése. Roppant nagyságú gázbuborékok emelgették és duzzasztották a Hold merevedő anyagát, így óriás, gömbszerű képződmények támadtak, amelyek végül is fölpattantak, mint a szappanbuborék. A képlékeny, vastag anyag visszacsúszott, részben azonban magasan maradt körös-körül. Szerinte így keletkeztek a Hold körhegységei. Néhol a gáz nem is bírta fölfeszíteni a folyton hűlő és sűrűsödő anyagot, így vannak a Holdon olyan körhegységek is, amelyek belső területe egy magasságban van a körbevonuló hegykarimával. Természetesen, a Holdnak támadtak igazi tűzhányói is, néhol éppen a körhegységek közepén. Egyébként a Hold nem kihűlt égitest ma sem, aránylag vékony kéreg alatt még ma is több ezer fokos a hőmérséklete.

– Különös nevek vannak ezen a térképen.

– A csillagászok a Földről vették ezeket a neveket. Nézze ott a legnagyobb hegyvonulatot, Appennineknek nevezték el, impozánsabb, mint a földi megfelelője. De ez sohasem volt gázbuborék, ez komoly hegyrendszer. Hatezer méteres csúcsai vannak, a Curtius csúcs meg majdnem kilencezer méter magas!

– Hol találjuk a Föld-állomást?

– Úgy tudom, az Erathostenes nevű óriás körhegység területén. Az ott, látja? Akkora a területe, hogy beleférne egy régi kis ország.

– Fölvenni az űrruhákat! Leszállunk. Ne kapcsoljuk be a fűtést?

– Most? Teljes napsütésben? Inkább a hűtést kapcsoljuk, Ren. Százharminc fokos melegre is elkészülhetünk!

Az űrcsónak már lassan körözött a Hold felett. A szirénákat nem szólaltatták meg, talán később, ha érdemes lesz. Bár itt semmi sem továbbítja a hangot, nincs levegő. Végre leereszkedtek.

Ren tudta, hogy ebben a levegőtlen világban légpárnákra sem számíthat, így nagyon kellett vigyáznia, hogy aránylag sima talajra jusson. Nagyon egyenetlennek látszott a talaj, óriás fekete-szürke mezők után kavicsszerűen darabos területek meredtek föl. Nagyon ügyeltek a csónak légzsilipeire is, takarékoskodniuk kellett a levegővel, bár rengeteg oxigénképző tartalékot hoztak magukkal. Amikor leértek és a csónak elhelyezkedett, fekete homoktömegek csaptak föl alattuk.

Mind az öten ott álltak már az Erathostenes dombos, gidres-gödrös síkságán. A nagy körhegységnek csak a távolba vesző csúcsait láthatták, a Holdon nagyon szűk a horizont. Tob meg Yun hajlongtak, nyújtózkodtak, aztán nagy ugrásokba kezdtek a maguk szórakoztatására. Itt a Földhöz képest alig hatodnyi a súlyuk. Ren és Exé nekiindult, de előbb kipróbálták az antennákat az űrruhán. Csak ezeken az antennákon keresztül beszélgethettek.

Ira habozva követte őket.

Éles fény mindenütt, fényes, fekete árnyékok, nehéz volt megszokni őket. Találgatni kellett, árnyék-e vagy mélyedés, ami az útjukat állja. Ira véletlenül ingadozó szirtdarabra lépett, az legördült a mélybe, alig bírta magát visszatartani a lezuhanástól. Exé megjegyezte, itt a lezuhanás sem jár oly súlyos következményekkel, mint a földön, vagy a Virán. Nyugtalanítóan különös volt, hogy a nagy szikla minden hang nélkül bukdácsolt, porzott lefelé.

Exé és Ren fogták egymás kezét, hogy el ne csússzanak. Exé néha belepillantott a térképébe is.

– Valahol itt kellene lennie a földi állomásnak!

Siettek a kivehetetlen, itt-ott feldomborodó szürke-fekete talajon. Aztán a szürkeség mintha puhán megringott volna alattuk. Egyszerre megálltak, Exé lehajolt.

– Földi műanyag – mondta. – Ez az összeomlott földi telep! Itt van, alattunk!

Amerre néztek, mindenütt ez a szürkésfekete, gumiszerű tömeg! Látták, távolabb néhol fölszakadozott, fekete meg kék géproncsok ágaskodtak ki alóla. Rennek nem kellett magyarázat, ismerte a levegőtlen bolygókra küldött állomások rendszerét.

Elképzelte, milyen irdatlan magasságban meredt föl itt valamikor a roppant nagyságú, műanyagból készült gömb vagy hengerszerű kupola, amely maga alatt őrizte és védte a telep épületeit és lakóit – a műszerekkel együtt. Földi levegővel fújtatták tele, a benne élők meglehetős szabadon mozoghattak és dolgozhattak. A vezetékek összegubancolódott halmazai egykori villamos világításról és fűtésről tanúskodtak.

Aztán a műanyag takaró alól előkerült az első csonthalom kifagyott, vékony húsával, fekete porral festve. A rettentő fagy tökéletesen konzerválta, a tizennégy napos égető napsütés meg átszárította, üvegszerűen törékenynek látszott. Később halmokban találták a halottakat.

Exé megborzongva támaszkodott Renre. Ira asszony méricskélt, kutatott, a boncoló biológusok biztosságával és érdeklődésével.

– Két középkorú halott – mondta. – Amaz ott asszony volt, itt meg négy fiatalabb ember. És a többiek… De mi pusztíthatta el ezt az állomást? És miért volt lehetetlen a menekülés?

Tovább botorkálva megkapták a feleletet. Hatalmas mélyedésbe rándult le itt a földi műanyag takaró, odalent a mélyben sávos és kristályos szirtdarabok sötétlettek. Meteoritbecsapódás! A hegy nagyságú vasmeteorit teljes sebességgel vágott le itt a Holdra, összehasította és a mélybe rántotta a biztonságos takarófelületet, összezúzta az épületeket. A széles hasadásokon pillanat alatt elröppent a levegő!

Ren vágógépeket hozatott a csónakból, így keresték ki a roncsok alól a fémtokokat, amelyekben az állomás személyzetének a jegyzeteit, jelentéseit sejtették. Nyilván ezek közt van a telep lakóinak a névsora is, majd leforgatják odahaza a Virán. A Földet ez már úgysem érdekli!

Visszasiettek a terhekkel az űrcsónakhoz. Beültek, ettek, ittak valamit. Ren közben a külső hőmérőre pillantott.

– Negyvenhat fok meleg – állapította meg. – Így a jó, nem vagyunk a Nap sugárzási központjában. A túlsó oldal nehezebb lesz, az most jó ideig naptalan vidék!

Mikor megint kiléptek, Ira az égre tekintett föl, és elkiáltotta magát.

Óriás fekete korong függött mozdulatlanul a fejük fölött, lehetett négyszer akkora, mint a telihold volt a Föld egén. Exé a sötét gömb felé intett.

– Onnan jövünk. Az a Föld. És mellette az arany korong a Nap.

De csak egy pillanatig nézegette, az űrcsónakba visszaugrott, és fényképezőgéppel bújt elő.

– Most figyeljenek! – kiáltotta. – Lehet, hogy ez utoljára történik meg a világon.

A napfény hirtelen homályosodni kezdett. A sárga gömb lecsúszott lassan a hatalmas fekete-szürke Föld mögé. Napfogyatkozás! A Föld-tányér lassanként teljesen eltakarja a fénylő Napkorongot! Mindnyájan a Földre bámultak föl.

– Legalább négy óra hosszat tart! Bekapcsolni a ruhák fűtését, rettentő hideg lesz percek alatt! – figyelmeztetett Exé fényképezés közben.

Tob meg Yun egyszerre kiáltottak föl.

A Föld fekete korongja körül most vérvörös vastag karima lángolt föl. Már semmi sem látszott a Napból, a holdtájék szürkés sötétségbe borult. Mind megértették, mi történik. A Föld vastag levegőrétegét hátulról megvilágítja a mögötte haladó Nap. A hőmérő rendkívül gyorsan eresztette lefelé különleges anyagú mérőcsíkját, már mínusz százegy foknál tartott!

Ira türelmetlenkedett.

– Csak nem várunk itt négy óra hosszat? Ez érdekelheti a csillagászokat, de nekünk más a dolgunk! Vun azért küldött, kutassuk át a Hold túlsó oldalát is! Hátha még él itt valaki, mint a 116-os űrállomáson?

Ren döntött.

– Indulunk a Hold másik oldalára.

A Hold jeges-hideg ürességébe fölröppent megint az űrcsónak. Egy pillanatra napfény ragyogott föl körülöttük, majd túljutottak a fényzónán. A Holdnak erre az oldalára tizennégy napig nem jut napsugár, csak a csillagok villognak fölötte.

– De mit keresett az ember ezen a szörnyűséges kisbolygón? – kérdezte Tob.

– Az ablakot kereste, amin keresztül tisztábban és jobban kiláthat a mindenségbe, mint az otthonából, a Földről – felelte Exé. – Különben most nem volt szerencsénk, gázkitörést sem láthattunk az Erathostenes körhegységben. Pedig az Erathostenes erről híres. A Földről is látható néha, hogy a körhegy meredekjein olykor kísérteties árnyak tűnnek fel, ingadoznak és átvonulnak a hegység aljába, mint a földi Imádkozók körmenete. Később meg mintha visszatérnének ugyanazon az útvonalon. Egy Pickenng nevű csillagász látta először ezeket az árnyakat évmilliók előtt, és arra következtetett, hogy élet van a Holdon! Hogy ott szárnyas élőlények laknak! Azok repülnek ott körbe-körbe. Mások is tanúskodtak mellette, megfigyelték ezeket a mozgó, elillanó árnyakat. Úgy gondolták, hogy a Holdon rovarszerűek ezek a szárnyasok. Tizennégy napig élnek, amíg rájuk süt a Nap. Aztán lerakják a tojásaikat és elhalnak. Mikor újból odaér a napsütés, előbújnak a tojásokból az utódaik és minden újrakezdődik. De a hangulatos mesét már az első hold-kiszállás megcáfolta.

– Igen – mondta Ren. – Akkor még mindenütt élőlényeket kerestek! Bolygókon, holdakon, kialudt csillagokon. Nekünk most az a fontos, hogy itt nem találtunk élő embert. És láttuk, hogy a meteorkatasztrófa végzett az állomás utolsó csillagászaival!

Ira hozzátette.

– Az is bizonyos, hogy a Holdon sohasem lehetett sem levegő, sem víz, sem élet.

Exé elgondolkozva rakta rendbe színes fényképszalagjait.

– A fölvételeim csillagászati fontosságúak. Azt hiszem, ez volt az utolsó eset, hogy a Föld eltakarta a Napot. Ha csakugyan olyan közel van a szupernóva-kilobbanás ideje, ilyen Napfogyatkozás nem történhetik meg még egyszer. És a Virán nincs ilyesmi, ugye?

– Nincs – szólalt meg Ren. – De van más, ami errefelé elképzelhetetlen. Van a Virán sok éjszaka, amikor narancssárga fényben úsznak a tájak. Amikor a Vira keringése közben a Lobé meg az Amba közé jut. Hosszú ideig az Amba erős narancsfénye jelenti nekünk az éjszakákat akkor. Aztán a Vira továbbrohan a Lobé körül, az éjszakái holdtalanok. De nappal két nap világít neki, egy majdnem fehér fényű és egy nagyon távoli, kicsi, vörösessárga Nap. Talán mondanom sem kell Exé, hogy a narancsfényű éjszakák a szerelmeseké.

A lány a jegyzeteit borzolgatta, halkan válaszolt.

– Minden éjszaka a szerelmeseké, parancsnok.

Ren űrcsónakja ismét nagy sávokban röpítette lefelé a fényjelzéseket. Ha vannak itt valahol élők, tán bujkálnak valami zugban, vegyék észre és jelentkezzenek! De a Hold sötét maradt és néma.

Exé más térképet vett elő. A kis bolygó déli sarkán vágtak át. Elvonult alattuk a sok holdbeli tenger, óceán és öböl, amelyekben sohasem volt víz. Ezen az oldalon sokkal kevesebb síkságot találtak, alacsonyabb területet is keveset, nagy hegyvonulatok szeldelték az élettelen, kopár vidéket. Vagy háromszor kerülték meg a Holdat, csak akkor bocsátkozott le az űrcsónak az Exé által megjelölt tájon.

Hosszabb kutatás után itt is megtalálták a sötétszürke földi műanyag lepleket összetépve, gyűrötten, nagy torlásokban. Csonthasító hideg lehetett, amikor kiszálltak, érezték, milyen erősen dolgoztak űrruháikban a melegítőszerkezetek. De az arcukat fedő átlátszó anyagra se jég nem kristályosodott, se pára nem homályosította a látásukat. Fölfedezték egy csillagközi radarfölvevő hatalmas, összevissza görbült tányérját. És ahol fölhasították a műanyag leplet, mindenütt huzalokat, gépdarabokat találtak. Exének sikerült majdnem épségben megtalálnia egy fölvevőkészüléket, nagy gonddal vizsgálta át.

– Huszonegy centiméteres hullámhossz! A hidrogéné! De kár, hogy annyi minden megsemmisült itt! Mióta lehetnek halottak azok, akik ezeket a gépeket, műszereket kezelték! Nézzék, újabb meteordarabok. Erről az oldalról még nagyobb volt a Hold számára a meteorveszély, mert itt nem takarta a Föld a világűr felé. Hiába, a Föld nem tudott ellenszert a meteorveszély ellen a kutatói számára!

A negyedik állomás leplének a fölhasítása azonban meghozta a cáfolatot. A gépromok eltávolítása után közepes nagyságú üreg tárult föl, a nyílás lefelé vezetett a mélybe.

– Alagút!

Ren vezetett sugárvetője fényében. Az alagút oldalán huzalok vonultak befelé, kétségtelen, hogy itt, a holdtalaj alatt lapult meg az állomás. Ide nem csaphattak be a lezuhanó meteorok, legfeljebb a kinti kutató gépeket rombolhatták össze. Néhány kanyarodó után roppant nagyságú, kisimított falú terembe érkeztek, itt minden készülék épségben megmaradt.

Hálóhelyeket pillantottak meg, itt-ott asztalokat, szekrényféléket teli fémtokokkal. Exé azonnal megállapította, hogy a holdtalaj feletti csillagvizsgáló és a mérőszerkezetek ide továbbították észleléseiket és jelentéseiket, itt dolgozták föl azokat biztonságban a meteorok elől. Annál kellemetlenebb volt a meglepetés, hogy itt is rábukkantak nyolc halottra, köztük két nőre. Ira apró üvegkészüléket vett elő, sejtette, mi lehetett itt a baj.

– Mérgező gázok! A Hold nagyon alattomos. Anyaga folyton áraszthatja a gyilkos gázokat. Ezek pusztították el itt az embereket, hiszen azok sem dolgozhattak időtlen időkig űrruhában!

Exé helyeselt.

– A Hold mélységeiben ma is nagyon erős a gázképződés. Hasztalanul állította föl az ember itt is a műanyag gömböket, hasztalanul telítette oxigén-nitrogén keverékkel és hiába kísérelte meg így alatta az életet, meg a munkát! A gázok valahogy előbb-utóbb betörtek és végeztek a Föld tudósaival.

A barlang tetőzetén még ott lógtak a nagy villanylámpák, amelyek valaha nappali fényt árasztottak a dolgozókra. A zöldesfehér gömbök olyanok voltak, mintha csodálkozó, óriás szemek meredtek volna le a halottak barlangjára.

Kikapaszkodtak. Csillagos feketeség terült el fölöttük, se Nap, se Föld. Exé visszanézett.

– A Hold nem tűrte meg a talaján az embert. Pár száz év alatt visszavert minden emberi próbálkozást. Az ember csak ideiglenesen telepedhetett meg rajta, űrruhában, egy-két heti vizsgálatokra.

A bontógépek minden nagyobb halmot végigkutattak. Vaskazetták kerültek elő, aztán átlátszó acélból készült ládikók, ezeket az űrcsónakra vitték. Fölvettek néhány vasmeteorit-szilánkot is.

– Nincs élő a Holdon, visszamegyünk!

Ideje volt már, a kitűnően fűtő szerelékekkel ellátott űrruhában is fázni kezdtek. Exé szerint százhetvenkét fok volt a hideg. Már a csónak felé tartottak, amikor egy távoli hegyen éles villanást láttak. És körzetében mintha felhőszerűen csapódott volna föl a sötét tömeg. Tob, aki elmaradt, ijedten állt meg, de Exé intett neki.

– Újabb meteorbecsapódás! Látják, ezt az árva bolygótársat nem védi semmiféle gáztömeg, mint a Földet a levegőburka.

Végighevertek az űrcsónakban, amikor végre becsappant mögöttük a légzáró zsilip. Lassan hámozták le űrruháikat. Nem a fáradtság verte le őket, hanem a Hold vigasztalan sivársága, a nagy rombolás mindenfelé, és a sok halott.

Ren indított. Az űrcsónak fölkarikázott a csillagok felé. De még mindig szórta lefelé a sugarait, és leste a válaszoló fényeket valahonnan. Majd fölragyogott előttük megint a Nap, és fekete gömbjével várta őket a Föld. Ren észrevette, hogy a hátsó ülésen Exé félig hunyt szemmel egyre őt bámulja. Nem volt kellemetlen, sem zavaró ez a félig zárt barna szem, nem tolakodott, nem követelt semmit.

Eszébe jutott Uli, meg Sziéria. Csak Earina nem akarja őt! Inkább elvész a Földdel!

Már Meluda fölött jártak, amikor Ren újból föltekintett a Holdra. Fölismerte sárga arcán a sötét foltokat. Az orrvonulata az Appenninek hegylánca, a jobb szem a Világosság tengere, a bal az Esők tengere. És amott, igen, amott az Álmok tengere.

– Igen, ott jártam! – gondolta elkeseredetten.

25.

Még mindig fenyegetőznek!

Nem hitték volna, mennyi időt töltöttek a Holdon. Senki sem nézte meg az óráját, csak kutatott, dolgozott megállás nélkül.

– Vun parancsnok? – kérdezte Ren, mikor átadta az űrcsónakot a gondozónak.

– A vezérlőteremben. Amint látja, másodfokú készültségben vagyunk, a Meluda népe megint valamin töri a fejét. A rádiói bejelentették, hogy ma este vendégeket kapunk – újságolta Csár, a csónakgondozó.

A parancsnok megszokott karosszékében ült az asztalnál. Földerült a képe, amikor Ren megjelent, de mindjárt utána kemény lett a hangja.

– Mielőtt megtennéd a jelentést, közöld, miért nem jelentkeztél a rádióban? Egész nap izgultunk miattad!

– Sajnálom, Vun parancsnok. A napot távol töltöttük az űrcsónaktól, utasításod szerint élőket kerestünk a Hold régi állomásain.

– Ren. Fiam. Tudhatnád, nem rághatok mindent a szájadba. Nem parancsoltam rád, hogy a Holdról mindjárt jelentkezzél, ezt neked, a parancsnoknak, tudnod kellett volna. Arra sem volt gondod, hogy a rádiókészüléketeknél mindig álljon valaki, ugye? Hiába hívtunk százszor is!

– Hat földi állomás helyét turkáltuk át a Holdon, Vun parancsnok. Mi is dolgoztunk, a gépek is működésben voltak. Megvallom, ezt olyan fontosnak gondoltam, hogy eszembe sem jutott a szokásos jelentkezés.

– Ren, ez az Earina-dolog tönkretesz téged! Ne hagyd el magad, fiam. Rád szükségünk van, jobban, mint valaha. Ne hidd, hogy most a szokásosnak mondott hivatalos jelentkezésre gondolok. De mi a tűztenger torkában vagyunk! Ona a legriasztóbb dolgokat közli a Napról, és ti ott lebzseltek valahol a kihalt Hold jégsivatagában! Egyszer s mindenkorra vedd tudomásul, hogy a Napot az űrcsónakból is figyelnetek kell, akárhol is vagytok. És ha baj van, azonnal vágjatok neki a csillagoknak! A legrövidebb ívvel ki kell szabadulnotok a Naprendszerből akár CC négy és félszeres sebességgel is! Mi sem várhatunk akkor rátok, nekünk is száguldanunk kell, a Naprendszeren túl aztán majd találkozunk! A rádiójelzéseink össze tudnak kapcsolódni, és fölveszünk benneteket. Ez állandóra érvényes parancs. Megértettél?

– Meg.

– Délelőtt tizenegy óra tizenkét perckor roppant méretű mágneses zavarhullám tört ránk a Napból. Ona azonnal jelentette. Átvonulása két és negyedóra hosszat tartott. Most nyugalom van a Nap körül. Kérem a jelentésedet.

Ren beszámolt. A holdról átmentett anyagokat beszállították a gépek a csillagászati raktárba, emberhiány, sérülés nincs.

– Exé bevált?

– Nagyon.

– Most pihend ki magad, aztán kis időre átveszed tőlem a szolgálatot. Régi barátaink látogatnak meg – dörmögte gúnyosan. – Zalanda és társasága.

– Azt hittem, Yulangó jön, az elnök.

– Nem tudom, szabadon van-e még? Amint láttad, teljes kivilágításban vagyunk. Hur a berekedésig beszél a sátrak és Meluda népségéhez. Képeket vetítünk nekik, mintha valami régimódi vásáron lennénk. Áruljuk nekik az életet, Ren, és ezek csak nevetnek rajta.

– Azonnal átvehetem a szolgálatot, nem vagyok fáradt.

– Jó. De éjszaka ki kell pihenned magad. Holnap új útra küldelek.

Vun kiment. Végignézte, amint kiakasztják a hajó új nagy és élénk színű plakátjait:

„Ez az utolsó csillaghajó még két napig maradhat a Földön. Emberek! Ez az utolsó alkalmatok a menekülésre! A Virán új élet, új munka és új haladás vár rátok. Ne tétovázzatok, amíg alattatok tüzes gázokká nem olvad a Föld! Jöjjetek a többi földi testvéreitek után!”

– Semmiféle válasz nem lesz rá – morogta Ren.

A fotonhajó mindkét oldalán leereszkedett mind a nyolc liftkészülék, nyitott ajtókkal. Egy-egy őr sétált minden oldalon, kézben tartott sugárvetővel, hadd lássa Meluda népe, hogy Vun kész megvédeni azokat, akik még föl akarnak jutni a hajóra.

A város rádióadói szakadatlanul dolgoztak. Felhívásokat, parancsokat adtak le ismeretlen nyelven. Vun nem akarta Exét előkeríteni pihenéséből, hogy lefordítgassa az adásokat, de most már sajnálta, hogy nem tartott vissza valakit a négy hajón elküldött Földlakók közül. Különben nem nagyon aggasztották ezek a rádióparancsok, nem félt semmiféle orvtámadástól. Infrahangvetői és ultrahang gépei készen állottak.

A sátortábor is nagy világosságban állt, közönsége hol fogyott, hol gyarapodott. Tolongva olvasták a feliratokat, nézték a képeket a hajó oldalain, a ling nyelvű írásokat mindnyájan megértették. De szinte valamennyi meludai gúnyos kiáltásokkal fordított hátat, senki sem közelített.

Ren összezsugorodva ült a jelzőtáblák előtt a székén, nagy ideig meg se moccant. Ira éppen indulni akart a földi mezőségekre egy kis mozgásra a hajó körzetében, amikor meglátta odabent. Megszólította.

– Tudom, kire vár még mindig. Adjak valami erősebb nyugtatót? A férfiak nem bírják belátni, hogy még ők sem birkózhatnak meg a lehetetlennel.

– Semmi sem kell, Ira, köszönöm.

Ira hangja sajnálkozóan lágy lett.

– Bele kell nyugodnia, ő nem jön, talán nem is jöhet. Esetleg elhurcolták a hozzátartozói, és most fogoly. Nincs rá sem időnk, sem lehetőségünk, hogy kiszabadítsuk, Ren. Nem kutathatjuk át ezt a lakatlan Földet, sem az Imádkozók rejtekhelyeit.

– Tudom. Ez az én külön világpusztulásom, Ira. És még csak el sem veszhetek vele itt a Földön, kötelességeim vannak a Virán! Fölfedezetlen csillagvilágok várnak, utat kell taposnunk tovább az ember számára! Minek is jöttem ide!

Ira a vállára tette meleg, puha kezét, aztán eltűnt.

Rent kissé bosszantotta Ira részvéte és vigasztalása. Már anyáskodnak is felettem! – gondolta fojtott dühvel. Nem, Earina nem lehet fogoly! A maga jószántából ment vissza az Imádkozókhoz. Azok semmiben sem találhatták bűnösnek, hiszen még az elhurcoltatásnál is ellenállt, amíg tudott!

Színes lámpasorok gyúltak ki a hajó oldalain, ahogy jött az alkonyodás. Vun rendelkezett így. Ren csak a Föld-múzeumban, a népszokások terménél, ősi karácsonyfákon látott ilyen sokszínű fénykavargást. Aztán Vun megint benézett hozzá. Mellé ült.

– Bánt a dolgod, Ren. Talán rosszul tettük, hogy akkor közbeléptünk. Talán mind a kettőtöknek az lett volna a boldogság, ha mi nem mozdulunk, nem avatkozunk bele. Te itt tarthattad volna a lányt magad mellett, és akkor most megint egész emberként számíthatnánk rád! Talán néha az erőszak is jót tud tenni az embernek!

– Helyesen cselekedett, Vun parancsnok. Beláttam azóta, akkor elveszítettem az eszemet.

– Én meg most kezdek ebben kételkedni – töprengett Vun.

Autózúgás kintről, behallani a nyitott ablaksávokon. Vun lesietett a liften. A tanács egyik nagy, sárga színű kocsija állt meg a fotonhajó oldalánál.

Zalanda lépett ki elsőnek, Meidéna követte, a földi csillagászok új vezetőasszonya. Majd egy bámulatosan lapos fejű, sántikáló férfi mászott ki kék egyenruhában. Dondero volt, Tiroga táborának egykor legvéresebb szájú főtisztje, ma Meluda legfőbb parancsolója. Vun viszolyogva nézte – milyen megjegyzettek ezek a diktátorjelöltek a Földön!

Üdvözlés, bemutatkozások. Nem, nem akarnak fölmenni a csillaghajóra, gyorsan végezhetnek. Zalanda lassan körülhordozta a szemét, egy mozdulattal megsimogatta ősz haját.

– Látom, Vun parancsnok, négy hajóját már hazaküldte. Jelentették nekünk annak idején, és ez nagyon megnyugtatta pártunk tömegeit.

Vun derülten nézte a különös hármast.

– Örülök, hogy végre a kedvükre cselekedhettem valamit.

Meidéna nagyon éles arcvonású, magas, fekete hölgy volt, iparkodott méltóságosan viselkedni. Erre azt találta a legcélszerűbbnek, ha nem néz senki szemébe, hanem a fűtalajt figyelgeti a parancsnok lába előtt. A hangja érdes, majdnem kellemetlen. Pedig nyájasan leereszkedő akart lenni.

– Ne vigyenek magukkal rossz emlékeket tőlünk – kezdte. – Ami történt, hát… Mi nemigen cselekedhettünk másképpen. Gondolják meg, nagyon kevesen vagyunk ezen a rendkívül tágas Földön. Hogy úgy mondjam, maguk kiszöktették innen a Zöld Karantén egész népét, így hát az itt maradtaknak valamennyiüknek dolgozniuk kell majd egy darabig. És ez sokakat nagyon megvisel. A hajókkal a Virára indult a földlakók leginkább munkaképes tömege. És most? Egy-két rossz esztendő, egy-két szaporodási kihagyás, és az ember végleg eltűnik a Földről. Ezt akarták maguk?

– A Föld tűnik el maguk alól – válaszolta Vun nyugodtan.

Meidéna még mindig a füvet nézegette.

– A Nap pulzálásaira gondolnak? Ó, ezer meg ezer lüktető csillagot figyelünk mi a mi szerény eszközeinkkel. Adataink vannak róla, hogy ezek közül néhány már megnyugodott, miután ezer meg ezer éven keresztül egyre lassúbb iramban tágult és apadt. A Nap most igen élénk, de mi nem hiszünk a fenyegető kilobbanásában. Nincs rá bizonyíték, az aggodalmat tudománytalannak tartjuk!

– Maguknak is vannak kibernetikus, villamos számítógépeik, ugye?

– Vannak. Azok csakugyan ijesztgetnek. De hát többet tudhatnak a gépek, mint az ember érzései? Maguk is megállapíthatták, már több évvel túl vagyunk a kritikus időhatáron, így hát nyilván rosszak a Napról szerzett adatok. A Zöld Karantén lakosait nem irigyeljük maguktól, kellemetlen, okoskodó és veszélyes nép volt, ha vettük is hasznát a munkájának. Szerintem okosabb lett volna a maguk számára, ha követik a régebbi kiköltözések példáját, és karanténlakókat nem szednek föl a hajóikra, de hát ez a maguk dolga.

– Különbségek vannak ám a karanténok között, Meidéna asszony! Régente a karanténok a maguk embereiből állt, azért hagyták itt őket.

– Hagyjuk ezt! Mi csak a sok-sok fiatalt sajnáljuk, akik magukkal mentek, hiszen tudjuk, hogy a többség közülük került ki! Lehet, hogy maguk jót akartak, de nagyon sokat ártottak a Föld jövőjének!

– A Föld jövőjének? – csodálkozott Vun. – Hát van jövője a Földnek?

Zalanda most mogorván szólt közbe.

– Nem panaszkodni jöttünk, Vun parancsnok. Teszek egy közbevetett közlést, de ezt nem kell fenyegetésnek vennie. Új fegyvereink vannak, Vun parancsnok! A Föld feltalálói és tudósai még mindig kitűnőek.

– És azok még mindig új fegyvereken törik a fejüket? Nem az emberi boldogság megteremtésén, ha lehet?

Dondero fölrántotta púpos vállát, közbemordult.

– Előbb a fegyverek! Előbb a rend, aztán a boldogság!

– Most az Imádkozók maradtak a legnépesebb tömegben a Földön, Vun parancsnok – folytatta Zalanda. – Esetleg megkísérlik, hogy átvegyék tőlünk a hatalmat. Mi megvetjük az ő babonaságaikat, és ha kell, a fegyvereinkkel tartjuk féken őket! Ezért úgy vegye, hogy a Föld kormányzata nevében kérdezzük, meddig akar még itt maradni az ön nyugtalanságot árasztó fotonhajójával?

– Miért nem Yulangó tanácselnök kérdezi ezt tőlem? Miért ön?

– Én vagyok a fegyveres párt és csoport vezére. Yulangó elnök már csak árnyék, és bevallhatom, nekünk gyanús!

– Nem avatkozhatunk a maguk ügyeibe, Zalanda alelnök. De magának felelnek a plakátjaink. Két napon belül én is hazamegyek…

Zalanda türelmetlenül legyintett.

– Azok a plakátok! Tudjuk, ijesztgetések és felelőtlen ígérgetések. De most öntől tudomásul veszem a választ. Két napig hát még folytatni kívánják a rádiózást, előadás-sorozatot. Folytatják az embertoborzást az elnéptelenedő Földön a színes lámpáikkal meg a plakátjaikkal?

Vun széttárta a karját.

– Ezért küldött a Földre a Vira tanácsa, alelnök úr! És amint tapasztalták, nekünk is vannak fegyvereink, ha nem használjuk is azokat szívesen. Mindenesetre meg tudjuk védeni azokat, akik hozzánk akarnak jönni. De remélem, önök sem akarják akadályozni az utolsó menekülőket?

– A kormányzat nem. De hogy a néptömegek miként lépnek föl? Összetűzések esetén a Meluda kormányzata nem maradhat majd semleges.

Vun arra gondolt, így hát elég lesz egy kisebb csoportot fölbiztatni a virabeliek ellen, a zavargásoknál aztán a Föld kormánya megkapta az ürügyet az ellenségeskedések megkezdésére. Mégis mosolygott.

– Megértettem, készen leszünk. De még egyet. Nem tudnák távol tartani tőlünk az Imádkozókat? Ősvilági jelenetek folynak itt le esténként köztük! Minden éjszaka idevonulnak ördögűzésre, vagy mire.

– A Földlakók a Földön odamennek és akkor, amikor akarnak, parancsnok úr. Egyébként a kormányzat nem kíván fellépni az Imádkozók ellen, amíg azok nyíltan ellene nem fordulnak!

– Legalább egy széles ösvényt kellene nyitva tartaniuk önöknek a csillaghajónk felé az Imádkozók között! Hogy nyugodtan jöhessenek azok, akik föl akarják még használni az utolsó órákat!

Dondero fölharsant.

– A Meluda biztonsági őrsége nem arra való, hogy utat nyisson a Meluda árulóinak!

– Így hát tisztában vagyunk egymással – szögezte le Vun.

– Teljesen – hagyta rá Zalanda. – És most búcsúzunk, Vun parancsnok.

Könnyű meghajlások, utána az autó elrobogott.

– Sajnálom Yulangót – mondta később Ren.

– Hagyd. Vannak megmenthetetlen emberek – felelte Vun. – Átveszem tőled a szolgálatot. Szedj altatót és pihenj.

Ren elment. Odakint éppen megkezdődött a távoli harangzúgás. Az úton a fáklyák, zászlók már föltünedeztek, kámzsás tömegek hullámzottak, zsolozsmák hallatszottak.

Jöttek.

26.

Örök betűk egy Mars-épületen

Kicsi, vörös, de erős fényű pont imbolygott a vetítőlapon, az űrcsónak elnyúlt, hosszú ívben száguldott feléje. Ren az automata irányítót nézte, majd a papírlapot, amelyen a kiszámított, előrerajzolt pálya vonala vöröslött.

– Még pár perc – mondta. – Nagyon kényelmesen megyünk. Tetszik nekem a maguk Naprendszere, Exé! A bolygók bámulatosan közel vannak egymáshoz.

– Ezzel a gyorsasággal csakugyan nagyon közel vannak – intett Exé. – Az a bolygó ott, a Mars, most szalad előlünk, de egykettőre utolérjük. A távolsága innen mindössze százegymillió kilométer. A Földön már régen nincsen olyan gépszerkezet, amely a maguk gyorsaságával haladhatna. Az élők meg? Az ősrégi, irigyelt sebességű állatokat egyetlen villanással hagynánk el ezzel a csónakkal.

– Gor szerint a földi állatok hihetetlen sebességeket értek el.

– Azok? Nevetséges. Olvastam, a repülők közt a postagalamb volt a leggyorsabb, óránként kétszáz kilométert is megtett. Hát ez bizony nem sebesség.

– A többiek ennyire se vitték?

– Úgy tudom, egy tengeri állatunk valamivel sebesebb volt. Az óriáspolip óránként kétszázhúsz kilométert úszott a tengerben. Egyébként az találta föl a rakétázást is, nem az ember. Beszívott és hátrafelé kilökött vízsugarakkal dolgozott. Több millió éve kihalt a Földről.

– Mondja, Exé. A Marson kívül is volt még valahol emberi telep a Naprendszerben? Vun holnapra is nyilván kitalál megint valami utat. Gondolom, a Vénusz következik.

– Ezt nem hiszem. Tudtommal az ember nem is kísérelte meg komolyan a Vénuszon a megtelepülést. Sokallta a háromszáz fokos meleget.

– Háromszáz fokos hőség? Egy kihűlt, hideg bolyon, amely nincs is közel egy alig hatezer fokos felületi hőségű csillaghoz, a Naphoz?

– Ez különös eset, alig akarták elhinni a radarméréseket. De bebizonyult, a Földről még űrruhában sem lehetett odaszállni, a fotonhajók rövid cirkálás után visszatértek. Tudja, a Vénusznak rendkívül sűrű felhőzete, meg levegőjének a felső, igen sűrű rétegzése nem engedi ki a hozzáérkezett napsugárzást meg hőt. Ez állandó fűtést jelent, és igen kevés hőveszteséget. Ott nem hogy élőlény nem lehet, de még a víz sem maradhat meg folyékony állapotban! Pedig olyan szépen és naivan elgondolta az ember, hogy rátelepszik a közeli Vénuszra. Ez közel akkora bolygó, mint a Föld, hatalmas, fehér felhőköpenyét időtlen idők óta irigyen nézegették a földlakók.

– Láttam a képeit a Föld-múzeumban.

– Csak a felhőburkát tudták fényképezni, a talaja tulajdonképpen titok maradt, ha tudjuk is róla, milyen elemekből áll. Azt remélte az ember, hogy az élet ott most van a kifejlődése kezdetén, az ember hát a legjobbkor érkezik oda. Ekkor csapott be a Gruithuysen-fölfedezés a vénuszbeli városokról.

– Városokról? De hiszen akkor…

– Várja be a végét! A Föld csillagvizsgálói titokzatos fényjeleket vettek föl a Vénuszról. Ezek pontos időben fölvillanó hatalmas világosságok voltak, amelyek nem származhattak sem tűzhányóktól, sem meteoritrobbanásoktól, sem egyéb hasonló tüneménytől. Gruithuysen aztán előjött a maga megállapításaival, hogy a Vénuszon hatalmas városok vannak, azok éjszakai kivilágítása tükröződik át néha a felhőtakarókon. A Földön akkor nagy lett az öröm, az ember más bolygón lakó társait látták egy ideig a Vénusz-lakókban, sőt fényjeleket is adtak feléjük. Akkor még nem lakott tizennyolc bolygón az ember, el sem képzelte, hogy a Naprendszeren túl kell valamikor jutnia lakóterületért. Árvaságot érzett a világegyetemben, és egyre lázasabban keresett a csillagokban valami élőlénytársat.

– Nem találta meg a vénuszbeli városokat?

– Kiderült, és a radar is igazolta, hogy a nagy kilobbanások egyszerűen a sarki fények voltak a Vénuszon. A Nap hatására a Földön is elég sűrűn megjelenik a sarki fény. Még egy furcsaság, megállapították, hogy a Vénuszon is épp akkor jelentkezik, amikor a Földön.

– Így hát nincsenek Vénusz-lakók. Ez megnyugtat, mert háromszáz fokos hőség még nekem is sok lenne, még hűtött űrruhában is.

– A földi mérések néha negyven meg hatvan fokos hőséget is kimutattak a Vénuszon, de nyilvánvalóvá lett, hogy ezeket a hőmérsékleteket a Vénusz egyenetlen gázburkának csak egyes részei adták. A radarmérők makacsul megmaradtak a háromszáz fok mellett, és ezt igazolták az odaérkezett és közvetlen közelből méregető fotonhajók is.

– Remélem, a Mars nem vár bennünket a másik véglettel.

– Nem. Napsütésben bízvást számíthatunk tíz fok melegre.

Közeledtek, Ren megkezdte a fékezést.

– Ezt a bolygót ugyancsak végigkutathatta az ember. Közel is van, a hőmérséklete is tűrhető.

– Megkísérelték rajta a megtelepedést. De ott meg más a hiba. Nagyon kevés az oxigén a levegőjében, még egy századrésznyi sincs. A Földön ez huszonegy százalék, az ember ehhez szokott. Különben majd meglátja a telepítési kísérletek eredményét. Ne számítson olyan katasztrófákra, amik a Holdon történtek! A Marsról ésszerűen vonult vissza az ember. Otthagyta fölépített két városát meg a művelt földjeit.

– Mitől rémült meg?

– A Marson természetesen csak úgy építhetett városokat az ember, hogy előbb roppant nagyságú műanyag hólyagokat feszített ki a Mars talaja fölé, teljes légzárással, oxigénben dús földi levegővel. Ezek alatt az óriás, átlátszó és a fényt áteresztő műanyag búrák alatt élt és dolgozott a két város, sőt művelte a Földről áttelepített tápláléknövényeit is. De amikor már dönteni kellett volna a Mars teljes betelepítéséről, akkorra már könnyebb és sokkal jobb életlehetőségeket talált más csillagrendszerek bolygóin. A Marson csak kínlódás, vegetálás lett volna az ember élete. Oxigén nélkül, megbízhatóan, rendszeresen áramló vizek nélkül nehéz volt a Marson az élet.

– Titáni munka lehetett. Térképeket hozott?

– Hoztam. A két város egymás közelében volt, hogy segíthessen egymáson, ha baj támad. Sok mindenre kellett gondolni, többek közt a tomboló homokviharokra is, ezek könnyen betemethették volna a földlakók műanyag kupoláit. Így hegyvonulattal védett helyen telepedtek meg az első kivándorlók, úgy tudom, meg is úszták a dolgot. A Mars alig fele a Földnek, de ott mégis nagyon nehéz volt leküzdeni a távolságokat az akkori kezdetleges repülőgépekkel. Hamar végezhetünk a két várossal, aztán hazaröppenhetünk.

– Haza?

Ren sóhajtott és Exé elfordult.

Két apró fényszikra fönt az ég feketeségén a Mars vörhenyes, egyre növekvő korongja mellett. Exé megszólalt.

– A Mars két kicsi holdja, a Phobos és a Deimos. Nagyon közel futnak a bolygójukhoz. Szilárd tömegek, de a sűrűségük meglepően kicsi. Ez is nagy vitákra adott alkalmat a Föld tudósai között, föl kellett tételezniük, hogy ezek a holdak belül üresek!

– Üresek? De hiszen a meteorok is tömött anyagok, Exé!

– Igen. Mielőtt a Földlakók megkezdték volna az űr megszállását, előbb fémből való, mesterséges kis bolygókat lőttek föl a Föld köré, és még távolabbra is. Műszerekkel meg emberekkel is később. Ez adta a gondolatot, hátha a Mars csöppnyi és igen könnyű holdjai is ilyen mesterséges készítmények? Ezeket a Mars-lakók lőtték volna föl a bolygójukról ugyanolyan céllal, mint a Föld a maga műholdjait. Hosszú és vad viták kerekedtek, elképzelheti.

– Nem is volt valószínűtlen ez az elképzelés, amíg meg nem ismerték a Mars viszonyait.

– Aztán azt gondolták ki, hátha más bolygóról, esetleg más csillagrendszerből kerültek a Mars mellé ezek a holdacskák? Ki tudja, honnan indították el ezt a két kis műbolygót, ha ugyan azok? A sok vitának, találgatásnak az vetett véget, hogy az első földi kiszállók sem a Marson, sem a kis holdakon élő, gondolkodó lényeknek semmi nyomát nem találták. Megállapították, hogy a két Mars-hold sziklás-hegyes, kopár és levegőtlen, tele óriás üregekkel és egyenetlenségekkel.

Az űrcsónak alatt két-két komor és nagy, barna színű domb látszott, magas hegykaréjok környezték őket. Ha ezek voltak a földi települők városainak a helyei, nagyon jól választották ki őket. Itt teljes védelmet találhattak a homokviharok ellen. De a dombok terjedelme akkora volt, hogy bármelyik alá belefért volna akár tíz földi nagyváros is.

Aztán vörös és barna színű foltok villantak el az űrcsónak alatt. A levegő nagyon ritka volt, bár Exé erősítgette, hogy a talaj közelében nagyon megnő a sűrűsége. Dolgoztak a fékezőrakéták, már sokkal lassabb lett a repülés. Majd újabb hegyeket pillantottak meg, Exé háromezer méter magasra becsülte őket, ennél nagyobb emelkedés nincs is a Marson.

Az űrcsónak még egyszer körülfutotta a bolygót, de a Naptól megvilágított oldalon sem talált semmi érdekeset. Újból közeledtek a karéjhegyek felé. A gép könnyedén szállt le. A Kobb-féle erőfalak is jól működtek, sikerült a gázréteget légpárnákká gyúrni. Másfél méter magasságban álltak meg a talaj fölött.

– Valamikor üvegszerűen átlátszóak voltak ezek a műanyagok – mutatta Exé az alig kétszáz méterre fölmagasodó, érintetlennek látszó, hatalmas barna dombot. – De úgy látszik, rászitált a homokviharok lehulló porrétege. Csodálom, hogy be nem temették, talán a szélrohamok tisztogatták el körüle a leszálló homokot.

Éppen hajnalodott a Marson. A zöldesfekete Mars-ég alatt az egész vidék sárgásvörösben játszott. Tob megjegyezte, mikor a markába szedett a homokból, hogy benne nagyon sok a vasanyag, az festi meg. A Phobos kishold halvány fénycsilláma szinte láthatóan mozgott a szürkén világosodó égen, a Deimos, a másik hold nem látszott. Exé a Phobosra intett föl.

– Furcsa kis szerzet ez a holdacska. Sokkal gyorsabban kering, mint ahogy a Mars megfordult a tengelye körül, ezért a holdacska nyugaton kel föl, és napjában háromszor is megkerüli a bolygóját. De előbb-utóbb rázuhan a Marsra, olyan közel van hozzá. Még találkozunk vele a mai napon.

Lassan kászálódtak ki és lelépegettek a lebocsátott lépcsőn. Ren hátrafordult.

– Tob, itt maradsz a csónaknál. Jelentsed Vunnak, hogy megérkeztünk, semmi baj, nincsen sok kilátásunk rá, hogy élőkkel találkozhassunk a Marson. Ülj a rádiónál és figyeld a Nap adatait is. Ha különöset tapasztalsz, rádiózz és adj nekünk fényjeleket, mi állandóan figyelünk a közléseidre!

Tob kedvetlenül mászott vissza, a többiek elindultak.

A fiatal parancsnok a mereven leomló burkolatot vizsgálgatta, kereste a barna tömegen a bejáratot. Ezt Exé találta meg, szemben egy kaszkádszerűen feltorló agyagfallal. Gombnyomásra nyílt a széles, nagy kapuzat. Légzáró kis csarnokba jutottak, a talajon keréknyomok sávjai. Fényvetőik világosságba borították a helyiséget.

Aztán Exé egy kínálkozó vörös gombot nyomott meg, azt hitte, ez nyitja a belső nagy kaput. De csak a külső kapu csukódott össze megint mögöttük nagy zizegéssel. Rennek több szerencséje volt egy zöld színű gombbal, az nyitott. Ugyanolyan kapu tárult szét, mint előbb, a helyiség is pontosan olyan volt. Még kétszer kellett így keresgélniük egyre újabb és újabb színes gombokat, amíg kijutottak végül a légbiztosító keszonokból. A Marsra költözöttek ugyancsak vigyázhattak a belső levegőjükre!

Beláthatatlan nagyságú belső térségre kerültek, fényvetőik messzire bevilágították. Itt már sátorroncsokat találtak, mint a Holdon, se összetört gépeket, műszerroncsokat, leomlott falakat. Komoly, tíz-tizenöt emeletes épületek sorakoztak széles útvonal két oldalán, az utakon mindenütt autónyomok. Megvoltak a házak falain a világítókészülékek kapcsolói is, de hasztalanul rángatták, fény nem gyulladt ki sehol.

Két útvonal, néhány összekötő utca, ennyiből állott a város. Sehol semmiféle rombolás. Egy sarkon igen nagy torony emelkedett, a magasságban az egyik keskeny ablaknyílás alatt gondosan vésett betűk álltak ismeretlen nyelvű írással. Ren azt hitte, valami emléktábla vagy fontos útbaigazítás.

– Mit mond ez az írás, Exé? Megérti?

Exé fölnézett, majd piros arccal fordult el.

– Igen. Földi írás, éppen a Meluda nyelvén. Nagyon furcsa búcsúüzenet lehet. Azt jelenti: Szeretlek, Zialitta!

Fölnevettek. A szerelem hát itt is megtalálta a módját, hogy megörökítse egy rajongott lány nevét. A Mars bolygó élettelenül fut tovább a Nap körül, amíg el nem pusztul, de Zialitta zengzetes kis nevét mindig hordozni fogja!

Találomra benyitottak az egyik fehér, díszes épületbe. Kis előcsarnok, mögötte fölvezető lépcsők. Nagy cipekedés, hurcolkodás nyomai a lépcsőházban, letört falszögletek, karcolások. Egy benyílóban konyhaféle lehetett, villamos tűzhely, lábasok, fazekak, ezek elvitelére már nyilván nem volt hely a költöztető űrhajókon. Mellette kamra kristályossá száradt vagy enyvszerűen nyúlós élelmiszerekkel, gyümölcs-, főzelék-és zöldségmaradványokkal. Egy nagyobb ládában liszt. Ren lehajolt.

– Algaliszt – mondta. – Ezt a Földről hozhatták, amikor már ott is ez volt a fő táplálék.

Vízvezeték. De egyetlen csöpp sem csurrant ki a csapjából. A vízellátás központi lehetett, a csapon mérőfölszerelés. A fejadag kicsurgása után a készülék elzárult. A víz drága kincs volt a Marson, gyártani kellett, mint az űrhajókon vagy az űrállomásokon. Számok, betűk jelezték a heti fejadagot.

– Tizenhat liter, két deci – olvasta le Ira. – Elég szűkös, se mosdásra, se mosogatásra nem telhetett belőle. Nyilván villannyal végezték ezeket.

Az emeleten kis fülkék, inkább hálóhelyiségek, mint szobák. Bennük négy vagy hat tűrhetően kényelmes fekvőhely.

– Még most sem tesszük le az űrruhákat? – kérdezte Yun.

– Semmi esetre sem – rázta a fejét Ren. – Látom, itt megvan a földi légnyomás, a levegő is jó lehet, de nem ismerjük a levegő összetételét. Ártó gázok képződhettek.

Még két épületet néztek végig, mindenütt ilyen a beosztás. És semmi különösebb nyoma itt maradt vagy itt felejtett élőknek. A város lakói valószínűleg mind elkerültek innen más bolygókra. De a lég-és anyagfertőtlenítés még most is tökéletes volt, sem féreg, sem ártó baktérium sehol!

Az utcákon még megcsodálták a roppant nagyságú villamos fűtőkészülékeket – ezek a burkolat alatt egységes, kellemes hőmérsékletet teremthettek állandóan. Exé a Vira számára fényképezett, bár panaszkodott a világításra. Hamisak lesznek a színek, aggódott.

A városon túl, de még az óriás műanyag burkolat alatt fölszántottnak és műveltnek látszó, vörös földek terültek el, de nem bírták megállapítani, miféle növényeket termelhettek ott. A szántók végében három kis villamostraktor romjai szomorkodtak.

Mintha a kiköltözéskor egy roppant nagyságú üvegburát borítottak volna a néptelenné lett város és területe fölé, hogy változatlanul megmaradjon az idők végéig!

Kijövet Ren átszólt a távoli űrcsónak irányába.

– Halló, Tob. Nincs üzenet a Földről?

– Nincs. A jelentés elment, a Nap színképében semmi aggasztó.

A másik város burkolatdombja alig három kilométerre magasodott innen, oda is elmentek. Itt más alakú építménycsoport látszott az utakon. Exé előresietett, hogy fényképezzen, egyszerre azonban fölvisított.

– Ren! Pókok vagy skorpiók!

Több raj különös, ollós, hosszú farkú kis rovar futott el a lábuk elől. Ren a légnyomásmérőre tekintett.

– Hatvanöt! – mondta figyelmeztetően. – Ez már a Mars légnyomása! Itt a műanyag burkon rések lehetnek, vigyázat!

Az épületekben is furcsa, hosszú rovarok mászkáltak, mintha gyöngyszemekből lenne összefűzve a testük. Vörös szemük fölragyogott a fényvetők előtt. Ez már a Mars élővilága, gondolták Iráék. Továbbsiettek. A város mögött nem találták meg a művelt területet, helyette meredek sziklavidék nyúlt föl előttük, a törmelékek közt géproncsokat találtak.

– Valami bányavidék – találgatta Ira. – Omlasztások, autónyomok. Itt a villanyvezeték is.

Yun nagy figyelemmel vizsgálódott, emelgette a készülékek darabjait. Úgy látszik, a szakmájába vágott, amit látott.

– Ren parancsnok, ezek itt oxigént fejlesztettek a kőzetekből! De hiszen a Földről kaphattak elég oxigént!

A fiatal parancsnok is megnézegette a roncsokat, a kőzetet. Az arca földerült.

– Ezeknek több oxigénre volt szükségük, mint amennyi a lélegzésükre kellett! Vizet gyártottak vele!

– És hol vették hozzá a hidrogént?

Exé fölnevetett.

– Gondolják meg, hidrogénatom mennyiszer több van a világegyetemben, mint a többi elemek atomja együttesen! Könnyű volt hozzájutniuk.

Ren kivezette társait a napfénybe.

Az űrcsónakban Exé megjegyezte.

– De hogyan is gondolhatta Vun parancsnok, hogy itt még élő emberekre bukkanhatunk? Az ember nagyon régen visszavonult ettől a reménytelen bolygótól!

– Az űrállomásokról is azt hitte a Föld, hogy néptelenek. Mégis ott találtunk négy embert. Exé, mennyi az idő? Még körülsétálhatunk a Marson!

Exé búcsúzóul lefényképezte még a két műanyag dombot. A Nap delelt, a sötétszürke égen a Deimos is megjelent már. Kis, fekete gömb volt, csak a Nap felé forduló részén világított egy keskeny karaj. Az űrcsónak lassú menetben ívelt a vörös talaj felett, Ren kereste a Mars-csatornákat. Ilyenekre bizony nem talált sehol, bár a talajmélyedések elég sűrűn sorakoztak, és itt-ott nagyobb teknőkre szélesedtek.

A sarkok felé azonban nagy, sötétbarna meg zöldes sávokban burjánzott a szokatlanul magas moza, zuzmó meg valami alacsony, kúszó, tüskés bokornövényzet. Bennük mozgást figyelhetett meg, kicsi állatok szemecskéi meredtek föl rájuk. Csillogás szűrődött ki a sajátságos növényzet alól, víz! Keskeny szivárgásban fedte a talajt, az éjszakai hidegben még nyáron is jéggé dermed. Szemmel láthatólag terjeszkedett ez a csillogás a bolygó sarkai felől, ez éltette a nyomorúságos növényzetet és benne a kezdetleges állatvilágot.

A nyugati látóhatár szélén újból megjelent az égen a gyors, fáradhatatlan kishold, a Phobos. Exé integetve üdvözölte a második találkozást. Az űrcsónak könnyű, átlátszó felhőzet fölé került, néhány csöppecske lefelé szitált belőle, és elérte a talajt.

A szirénájuk megszólalt néha. Már megint a Mars egyenlítője fölött jártak, amikor rettentő magasságú, vörösbarna gomolyok torlódtak föl előttük. Mint valami önálló életet élő, a láthatár széléig elhúzódó hegység, úgy sötétlett és rohant velük szemben ez az ismeretlen csoda. Ren több kilométerre föllebbentette az űrcsónakot és lefelé bámult.

Akkorra már éppen alattuk száguldott a vörösbarna tömeg, a Mars földjéből semmi sem látszott. Hömpölygő kavargását jól fényképezhette Exé. A barna kavargás elég sűrűn vörösen világlott föl, utána dörgés harsogott végig a tájon. Villámok!

– Homokvihar – mondta Exé. – A Marson mindennapos. Villamos zivatarokkal jár. A villámok nem csapódnak ki olyan élesen, mint a Föld levegőjében, de megvan a romboló és gyújtó erejük itt is. Víz meg esők helyett talán ezek a viharok koptatták aránylag simára a Mars felszínét.

Kecses ívben hagyta ott a bolygót az űrcsónak, esteledett. Exé gyorsan dolgozott, berajzolta a haladás ívét, mihelyt megtalálta a távoli Földet az égen. Hátrapillantva a Jupiter óriásbolygót is láthatták már a fekete űrben. Szikrák rajzottak körülötte, a holdjai.

27.

Új út az Aconcaguára

Már a Föld közelében jártak. Elkésünk – gondolta Ren. – De hiszen bolygóközi utakon elnézhető ilyen kis késés!

Az űrcsónak most nagyot lódult, és éles fordulattal folytatta útját. Mindjárt meglátták, miért. A csónak hárítószerkezetei még kék fénnyel jelezték a közeledő veszedelmet, de az automata gépek már tettek is ellene.

Jobbra tőlük az üvegszerű sötétségben két óriás bolida száguldott egymás felé, egyikük a csónak előbbi útvonalával szemben, a másik ferdén, felülről csapott rá. Egy pillanatig mintha összeforrtak volna, aztán roppant darabokban hulltak szét, és a legkisebb zaj nélkül röppentek erre-arra a hatalmas szilánkok. Exé összerázkódott. Az automata terelők aztán ismét a régi irányba kormányozták az űrcsónakot.

Meluda felett az estében harangzúgás fogadta őket. Tob meg Yun savanyú képpel pillantottak le, tudták, mit jelentenek a harangok. A város útvonalai fényárban álltak. A Lény leomlott imapalotájának a helyén még éjszaka is nagyban folyt az építkezés, a falak gyorsan emelkedtek. Az űrcsónak kinyitott ablakrésein át még muzsikaszó is hallatszott valahonnan.

Ren megtette a jelentését, és Vun mozdulatára fölhajtotta az élénkítő folyadékot.

– Semmi fáradtságot nem érzek – mondta. – Az ígért és várt veszedelmek helyett könnyű kis kirándulósétákra küldött engem, Vun parancsnok!

– Arra nem számíthattam, hogy te mindenáron ismeretlen bolygók sárkányaival és titokzatos észlényeivel akarsz küszködni, Ren! Egyébként is tudhatod, hogy húsz fényévnyi távolságban nem találkoztunk semmiféle rémmel sem a csillagokon, sem a bolygókon.

– Ez igaz.

– Honnan képzelted hát, hogy éppen itt, a Naprendszerben akadsz rájuk?

– Hiszen nekem nem hiányoznak!

– Ezek nélkül is állandó veszedelem a csillagjárók minden pillanata az űrben! Lehetséges különben, hogy valahol mégis találkozol szörnyekkel, én mégsem keresném őket olyan nagy vágyakozással! Mikor mégy pihenni?

– Később. Nem vagyok Földlakó, hogy hat meg nyolc órákat aludjak, és ennyi eszméletlenséggel pazaroljam az életemet.

– Bizony, én is megbámultam, mennyit bírnak ezek aludni! És azt is megfigyeltem, legszívesebben akkor alszanak, amikor lement a Nap. Nekünk, viraiaknak, ez szokatlan furcsaság. A mi alvásunk nem függ attól, fönn van-e a Lobé, vagy már lenyugodott. Átadom a szolgálatot. Pil majd jelenti, ha Ona vagy Hur valami zavart vesz észre a Napban. Másra úgy sincs gondod. Én megyek aludni, ahogy rendes Föld-lakóhoz illik.

Mikor eltűnt, Ren végigtekintett a jelzőtáblákon, bár tudta, most úgysem találhat rajtuk semmi különöset, a gépek pihennek. Átszólt Pil fülkéjébe, hogy a hajó körül lesz. Végre zöld füvet szeretne látni maga alatt, és végigcsúsztatni rajta a lábát. Lement a liften.

Az Imádkozók népsége már ott barnállott a nagy térségen, de nem énekelt. Nagy mormolásban voltak, és hajlongtak a fáklyáik meg a zászlóik előtt. A virabeliek már nagyon unták őket, Rennek azonban nagy oka volt az érdeklődésre. Sétálgatni kezdett a hajó oldala mellett, és nézegette a kámzsás, árnyszerű alakokat. Gyűlölettel meredt feléjük, ők az okai, hogy Earina elmenekült tőle, s keze ökölbe szorult.

Úgy látszik, azok is észrevették őt a nagy kivilágításban, a színes hajólámpák alatt. Egy csoportjuk fölkerekedett, és feléje lépkedett. Ren megállt. – Valami üzenetet kaphat tőle? – dobbant meg a szíve.

Aztán elkedvetlenedett. A csuklyások előtt a nagy szakállú öreg bandukolt, a Főküldött! Ravasz, körmönfont vénség, gondolta a fiatal parancsnok. Egyszer már majdnem megtévesztette a mézesmázos szavaival, látszólagos engedékenységével. De azért megvárta őket.

Az öreg megállt előtte, és kiterjesztett karral hajolt meg.

– Üdvözöllek, idegen csillagból jött parancsnok.

– Üdvözöllek. Mit akartok most tőlem?

A Főküldött jóságosan nézett rá, nem sértődött meg a rideg kérdésen.

– Úgy látom, fiam, a te szíved nyugtalan, és az ételed keserű. Pedig csak rajtad áll, hogy mézzel telekedjél meg és elárasszon a nyugalom boldogsága.

– Nagyon nehézkes nyelvet beszéltek, öreg. Értelmesen mondd el, miért jöttél?

– Érted jöttem, fiam. El akarlak vezetni oda, ahová vágyakozol!

De hiszen Earina legutóbb irtózva menekült előle! Újabb csapda készül?

– És ha odaviszel, öreg, mondd meg, mi a belépti díj? Úgy tudom, ti semmit sem tesztek ingyen. Ezt már megtanultam itt, a Földön.

– Ne vétkezzél, fiam. Nincs árszabás az üdvösségre, pedig én azt kínálom neked! Az csak nem belépti díj, ha kérlek, jöjj a mi zászlónk alá? A Lény lehajlik feléd, és te nem akarod elfogadni a mélyből kisegítő szent kezet!

– Nem. Ez a kéz szőrös.

– Már nem gondolsz Earinára?

Rennek minden csöpp vére mintha összefutott volna a szívében. Kicsúszott a száján:

– Mindig rá gondolok!

Furcsa látomás ködlött fel előtte. Mintha önmagát látta volna, s a csillaghajó mintha indulást jelzett volna mögötte. De ő beharapott szájszéllel dolgozott valamin, betűket vésett egy vén fa kérgébe. Csak ennyit: – Szeretlek, Earina! – Mintha sietnie kellett volna, mert már jött a Naprobbanás! A vén Főküldött még közelebb óvakodott hozzá.

– Earina nálunk van – mondta. – Visszafutott a Lény oltalmazó szárnyai alá. Ne gondold, hogy mi vadászunk rád. Hogy majd el akarunk dicsekedni veled, mint valami ritka zsákmánnyal. És nem is azért akarunk a táborunkba, mert más csillagról való vagy. Tudom, Weanella, az az átkozott, Lénytagadó lány már megrágalmazott bennünket előtted. Ő akar megszerezni téged a maga csoportjába, de Earina nélkül! Ne higgy neki! Ne higgy neki!

– Weanella? Az a lángoló szemű lány, aki engem Földalattinak gondol? De hiszen Weanella is a ti táborotokban van!

– Csak volt, fiam. Kiátkoztuk. Pártot ütött az a lány ellenem és a Lény ellen! Új hívősereget gyűjtött maga köré, gyűlöl minden szeretetet! Hívságnak és bűnnek tekinti a nő szerelmét a férfiú iránt és a férfi vágyát a nő iránt. Azt akarja, hogy ne legyenek többé gyerekek az emberiségben! Hirdeti, hogy ha nincs többé szerelem és nincs gyerek, akkor a Lény megajándékozza az embert az örök élettel! Ő is kiátkozott bennünket, de hát mit ér az ő átka a Lény előtt!

Ren elképedve hallgatta. Lám, már az Imádkozók közt is megvannak az első eretnekek, már kiátkozzák egymást, mielőtt átvennék a hatalmat a Föld felett!

És Weanella őrült eszméje? Nem új, Ren emlékezett rá, az ősidőkben valaha ezt hirdették a duchoborzok is. Nincs olyan őrültség, aminek ne lett volna már vallása a Földön!

– Még mindig nem tudom, mit akarsz – mondta zavartan.

– Fogd meg a kezem és jöjj velem, Earinához vezetlek.

– A Lény akaratából, vagy Earina akaratából? – kérdezte Ren gúnyos keserűséggel.

– Earina majd dönteni fog. De Earina azt teszi, amit a Lény akar! És én a Lény Főküldötte vagyok, fiam!

Most mit tegyen? Vun kiengedné a szolgálatból. Megmarkolhatja az öreg kezét, bármikor elmehet vele. Nem fél. Érzi, hogy nem mernek rá ott kezet emelni, amíg Vun hajója itt áll mozdulatlanul. De Ren tartott önmagától.

Ha még egyszer szembekerül Earinával, akkor… Akkor jöhet az ősi törvény! Rárohanhatnak a Főküldött összes csuklyásai, megrendülhet a Föld, és csillaghullás zúdulhat le, de ő fölragadja és magával viszi! Vagy erre a hajóra, vagy valahová a Földön, hogy legalább az övék legyen az utolsó óra!

Nem! Mozdulnia sem szabad.

– Öreg. Én egyszer már elhoztam ide Earinát az akarata ellenére. És most? Earinának kell idejönnie, értesz engem?

Az aggastyán csóválta ritka szálú hajjal takart ősz fejét.

– Nem értelek, fiam. Earina választott! Az ő helye a Lény oldalán van. Ha őt akarod, a te helyed is ott van, parancsnok. Az örök Lény oldalán, aki megteremtette a világot. És Earinát.

– A világot senki sem teremtette, öreg. Az anyag öröktől fogva van, nem kellett hozzá semmiféle Lény.

– Káromkodol, fiam. De talán megbocsátják neked, könyörületből! Ne szólj most többet, belőled az elkeseredés beszélt. Mit mondjak így Earinának?

– Semmit. Holnap ilyenkor hazaindulunk a Virára. Ahol nincsenek kámzsák, nincsenek Lények, és ahol talán még van szerelem.

Egy ideig hallgatva nézték egymást. Majd a Főküldött kitárt karral hátrált.

– Kiátkozás járna ezért – motyogta. – De te nem vagy Imádkozó.

A csuklyás csapat elvonult, az a szakállas vén vezető hátra sem fordult többet. Ren beült a vezérlőterembe, a fejét a tenyerébe hajtotta. Mikor a vetítőlapra pillantott, látta a sötétkék földi égen a szikrázó csillagvilágot. Lehunyta a szemét.

– Milyen hideg a fényetek – suttogta. – És milyen kegyetlenek vagytok.

Nem értette az ősvilág embereit. Azok imádták a csillagokat. Ő meg rájuk teszi a lábát. De hát az ember mindig a kegyetlenséget imádta, vad, szeszélyes, büntető és vérivó istenei voltak! Ez az öreg szakállas és a ragyogó szemű Weanella is ilyen Lényt teremtett meg a világ számára, és érte ezek egymást ölik majd!

Ira asszony kopogott be hozzája feldúlt arccal.

– Bocsásson meg, csak most tudtam meg, hogy Lod…

– Széttépték a farkasok, Ira asszony. Ő magában hordta a végzetét. Nem bírt belenyugodni, hogy az ember meg az állat mégsem testvérek.

– De hát nem menthettük volna meg valamiképpen? Miért engedte ki Vun parancsnok, hiszen sejtette, hogy őrült!

– Talán tudta, hogy gyógyíthatatlan, akármilyen zseniális volt is! Különben is, a Virára úgysem akartuk elvinni, és a Földön úgyis elveszett volna. Sejtem, hogy megtalálta a kapcsolatot a Föld biológustudósaival, talán azok tették neki lehetővé, hogy annyi napig élt még és vájkált hideglelős eszméiben. A Virának és az emberiségnek csak egészséges emberekre van szükségük, Ira asszony. Ez kegyetlenségnek látszik, de ez az élet kegyetlensége.

– Az ősrégi spártaiak… – lihegte Ira. – A Tajgotosz…

– Talán mégsem. Most senkit sem taszítanak a mélységbe, mint azok tették. De aki leveti magát…

Ira zokogva surrant ki a teremből.

Ren fölkelt, nagy lépésekkel járkált a hajó oldalánál. Ma minden az idegeire megy! Különös izgatottság árasztotta el. Újra levetette magát a vetítőasztal mellé. Fölkeltse Vunt? Holnap neki újra útja lesz valahová, jó lenne talán, ha pihenhetne. Vun csak kis ideje ment aludni, mit gondolna róla, ha ok nélkül zavarná? Nem akart Earinára gondolni többé, de az izgalma folyton fokozódott. Még mindig nem álmos, és nem érez semmi fáradtságot. Jó lenne visszamenni a fűre, a Föld talán megnyugtatná!

Tobot hívatta a csónakgondozóból.

– Rád bízom néhány percre ezt a termet, Tob. Figyeld Pil adásait, ha lesznek, és rohanj le értem, a közelben maradok. Innen láthatod, hová mentem és hogy hol vagyok!

– Meglesz, Ren parancsnok.

Mikor lent kiszállt a liftből, már bánta, hogy elindult. Ó, a Földlakók! Szétnézegetett nagy kedvetlenül, szinte ellenségesen a nyüzsgő népben a sátrak világosságában, aztán visszahökkent.

Valami barna hullám tört rá a sátrak irányából. Csupa kámzsás, görnyedt alak. Zászlók, fáklyák, magas, szögletesen faragott fekete szobrok bukkantak föl körülötte. A barna ruhás tömeg azonban nem fogta körül, túlhaladt rajta, a hajó felé tartott.

Ren elcsodálkozott, hát újból visszajöttek? Mit akarnak a hajó előtt? Visszaindult, hogy megelőzze őket. Eléjük került, csak nem akarják elvágni az útját a fotonhajótól?

Ekkor vette észre, hogy ez nem a szakállas Főküldött csapata, ez ismeretlen, más társaság lehet! Csak a kámzsáik ugyanolyanok. Egy lépést tett feléjük, a hajót nem szabad megközelíteniük!

Csengő sikoltás csapott feléje, Weanella hangja.

– Megállj, Földalatti! Szavam van veled. Most az egyszer szembenézünk a Lény parancsára!

A fiatalember szeme beleakadt a lány égető, sötét szemébe. Weanella a csapata elé lépett, alig volt köztük kartávolság. Hátravetette csuklyáját, pompás fekete haj zuhant hátra ezzel a mozdulatával. Az arca így szabadon maradt. Lassú hangon kezdte.

– Ó, mindjárt megismertelek itt, amikor először megjelentél! Tudom, az átkozott csaló Főküldött mindent elkövet, hogy a táborukba vigyen. De tudom azt is, hogy te a Földalatti vagy, nem bírod a Lény jelenlétét! Mit keresel még itt? Pusztulj innen, átkozott, ezerszer átkozott!

Ren megbámulta a lány szép arcát, eltorzult, fanatikus vonásait. Weanella egészen hozzáhajolt átkaival, piros szája suttogott, sikoltozott, már nem is lehetett érteni, mit mond. Vitatkozzék vele, mint azzal az aggastyánnal tette? Ez az az új prófétalány, aki gyűlöli és ki akarja irtani a szerelmet! Az édes, fűszeres nyáréjszakai levegő meg a saját lappangó izgalma egyszerre kitört rajta.

Elkapta az égőszemű lányt, magához szorította, hogy az mozdulni sem tudott többé. Forróság csapott át mindkettőjükön. Weanella már hallgatott, bár az ajka nyitva maradt. Ren vad, dühös és szinte öntudatlan csókkal zárta le a vonagló, piros szájat.

Mikor eleresztette végre, Weanella az ég felé tartott karral, nyöszörögve hátrált. Ren nem lépett utána.

– A Földalatti! – jajongott a lány. – Ő!

Mind messzebb jutott Rentől, a karját nem engedte le, a szája most is nyitva, a szeme zavarodott, de szinte perzselő fénnyel lángolt. A fiatal csillaghajós mozdulatlan maradt, kábultan bámulta, de lassan-lassan lehűlt. Az Imádkozók körbekapták Weanellát, szinte vitték magukkal mormoló zúgással, mintha végső veszedelemtől mentenék. A fáklyáik magasra emelkedtek, zászlóikat csapkodta az éjszakai szél.

Ren fanyar ízt érzett a szájában, amíg lassú lépésekkel a liftig ment. Érezte, hogy ami történt, az feszült idegeinek a szétpattanása volt, a felfokozott izgalom kicsapódása. De még a hajónál sem értette, hogyan veszíthette el ennyire az uralmat maga felett. Mi is történt vele?

Igaz, hogy ezzel a vékony, lángpiros szájjal, lobogó, fekete fényű szemmel nem lehetett vitatkozni. Nem erősködhetett, nem hozhatott bizonyítékokat, hogy semmi köze sincs a Földalattihoz, és hogy az átkok egyáltalán nem fognak rajta. Sehogy se bírta elhinni még most sem, hogy ezek a rajongó próféták csakugyan jóhiszeműek, nem ravasz csalók. De aztán úgy találta, amit tett, az bizony mégiscsak vitatkozás volt, ha eléggé különös is.

Most már annyira jutott, megállapíthatta, hogy minden izgalma Earináért volt! Vun jutott az eszébe. Csakugyan úgy lesz hát, hogy ő tönkremegy az Earináért való vágyakozásában? Már nem ura az idegeinek, sem a tetteinek? Olyan állandó az izgatottsága, hogy a kicsapódásai maga előtt is érthetetlenek.

Tulajdonképpen semmit sem láthatott Weanellából, csak a szeme tüzét meg a sápadt arcát. Nem tudta, karcsú-e, a lába is csak egy kis fehér folt volt előtte a fűben. Most már sajnálta és szégyellte a csókot.

Túl lesz mindenen, ha elindul a fotonhajó. De akarja ő, hogy elinduljon? Mikor a keze hozzáért a lift kapcsolójához, kétségbeesetten súgta a roppant hajótestnek:

– Ne menj! Ne indulj! Ne még!

Egy intéssel elengedte Tobot, az ügyeletes helyén a székbe rogyott. Biztos, hogy hirtelen elaludt. Mikor fölpillantott, rózsaszínű derengés áradt be az átlátszó műanyagfalon. Meluda fölött már kelt a Nap.

A frissítőért nyúlt, majd átnézte a figyelőgép tábláját. Semmit sem mulasztott, még Pil sem jelentkezett. Még egy órába telt, amíg megnyílt az ajtó, és belépett hozzá Vun. Az arcán olyasmit látott a fiatalember, hogy szinte megriadt tőle.

– Vun parancsnok! Ön sírt?

– Ostobaság! – mordult föl Vun. – Különben, semmi közöd hozzá. Pihentél valamit?

– Attól tartok, megengedhetetlenül sokat. Tovább tarthatom a szolgálatot.

– Nem, azt átveszem. De te megint elindulsz, Ren. Nem bízhatom másra, hiába is töprengek.

– Minden útra kész vagyok. Hiszen magam kértem ezt, Vun parancsnok.

– Igen, kérted. Veszedelmeket, kalandokat. De nem ezt. Mindegy, téged rendellek ki. Földi utad lesz, nem kell halott bolygók közt mászkálnod. Megteszed megint az űrcsónakkal az utat az Aconcaguáig. Onnan rögtön visszafordulsz, aztán mi is megyünk. Ona ma éjszakai közlései a Napról nem éppen megnyugtatóak. És Exé meggyőzött arról, hogy a Föld emberei a Naprendszer külső óriásbolygóin meg sem kísérelték a megtelepülést, bár azokat is átkutatták. Azokon nincs mit keresnünk.

– Külön utasítás a földi útra?

– Zárt borítékot kapsz, és a levelet csak az Aconcaguán bontod fel. Szigorú parancs van benne, ezt haladéktalanul teljesíted. Egy pillanatot sem veszíthetsz, mert itt rekedünk! Valamennyien.

Ren futtában beugrott a fürdőszobába, vizet fröcskölt az arcába, hogy teljesen fölfrissüljön, ezt megszokták a csillagjárók. Fölkapott egy zöld üveget, a zsebébe csúsztatta. Rendkívül erős élénkítőszer volt benne, ez egész napra élénkké teszi az agyat, testet. Hátha szükség lesz rá? Bár az Aconcagua szinte a szomszédban van, ha teljes irammal veszi.

Odalent az űrcsónakgondozóban már készen állt a 2-es számú csónak, Tob meg Yun várták a lépcsőn.

– Exé bent ül már? – kérdezte.

– Úgy tudjuk, Exé a TL 92-es hajó csillagszolgálatát vette át, Ona jön velünk. És az öreg Gor is mellette van.

Ren egy gombnyomással légmentesen elzárta a csónak összes levegőző részeit, ablakait meg ajtaját, csak azután nézett körül. Ona kócos volt, mint mindig, de kedves kis arca szokatlan bocsánatkéréssel mosolygott a fiatal parancsnokra. Gor a csónak fenekét vizsgálta nagy figyelemmel, mind a ketten mintha ki akarnának térni minden beszélgetés elől.

Ren indított, CC 3-as sebességgel haladtak, egyszerre ott lesznek. Aztán hátrapillantott, és kicsúszott a kezéből a vezetőkar. Utánakapott.

A ládák, göngyölegek halmaza szinte elborította az űrcsónakot. Minek ez a szokatlanul nagy rakomány?

Feltűnő volt az is, hogy sem Ona, sem Gor egyetlen hangot sem adott a rövid úton! Nem beszélgettek egymással sem. Mintha tarka szőnyeg surrant volna el alattuk, baobabok meg déltengeri óriás fügefák terpeszkedtek el odalent. És túl rajtuk hullámzott, kavargott a végtelen, zöldeskék tenger. A csónak lassított.

Az Andok. Az Aconcagua!

– Ez az őskori csillagvizsgáló nagyon érdekes – szólt hátra Ren. – Exé itt sokat fényképezett volna.

– Most majd én fényképezek, Ren – mosolygott Ona. – Rengeteg fényképet akarok innen!

– És te, Gor? Eljöttél búcsúzni a te kedves Földedtől?

– Igen. Búcsúzom.

Az űrcsónak megkerülte a csúcsot a fehéren bodrosodó felhők felett, és leszállt az ismerős kis síkon, a sziklás oldalban. Egy nyílt sávon át látták, hogyan tajtékzik, csapkod odalent a tenger.

– A légpárna csak félméteres, hátha kiszállunk – nevetett Ren.

Hallgatás. A fiatal parancsnok fújt egyet, a társaira nézett, aztán a zsebébe mélyedt a keze. Kivette a zárt parancsot, föltépte. Ona az űrcsónak gépezetét szemlélgette, Gor makacsul hallgatott tovább. Egyszerre fölkelt, űrruhát dobott át Onának, és maga is öltözködni kezdett.

Ren kiejtette a kezéből a papírlapot.

– Ez lehetetlen! Ez őrültség! – kiáltotta.

Gor a vállára tette a kezét.

– Nem őrültség, Ren barátom.

A fiatalember ismét fölszedte a papírlapot, még egyszer elolvasta. Onára meg Gorra pillantott, már Ona is űrruhában volt, nyugodtan állt föl a helyéről. Gor Ren felé mosolygott, a ráncok csak úgy ugráltak a szeme körül.

– Mi az, Ren? Úgy teszel, mintha meglepett volna valami. Vagy te nem akarsz elbúcsúzni tőlünk?

– Tőletek? Miféle rossz móka ez? Hogy tegyelek ki titeket az Aconcagua-toronyba, és hordjuk ki számotokra az itt hozott élelmiszereiteket is! De Gor! Amikor én visszaérkezem a fotonhajóhoz, az még aznap elindul a Vira felé! Ki fog titeket visszaszállítani innen, és hová?

– Ne kezdd el te is! – mordult rá Gor. – Elég bajunk volt Vunnal!

– Itt hagyjalak benneteket? De hiszen akkor itt rekedtek örökre, Gor! Nem jöhetek vissza értetek.

– Nem is kell, hogy jöjj – mondta Gor. – Ona elhatározta, hogy itt marad a Földön. Figyelni akarja a Nap nóvakitörését. A fényképeit meg a jelentéseit szakadatlanul ontja majd a Vira felé tartó csillaghajó irányába, nem lesz más dolgotok, csak fölfogni. Amint látod, hoztunk energiatömböt is, ezzel elérünk benneteket akár félév távolságban is, ha sokat késik a Naprobbanás. A legtökéletesebb színes felvevőgépet kaptuk, nézd. Végig adhatjuk majd a kilobbanást, amíg…

– De Gor! Ez rémületes!

Ona mosolygott, és Ren karjára tette lágy kezét.

– Mondtam egyszer, hogy amikor a tudománynak áldozatokra van szüksége, mindig megkapja. Mióta megvan a világ, még nem tanulmányozták ilyen közelről egy csillagrendszer pusztulását, Ren. Ezt a Virának hiánytalanul meg kell kapnia. Alig bírtam Vunnal, de sikerült! Így kívánja az emberi közösségnek és a tudománynak az érdeke.

Ren megrendülten állt egy darabig, aztán a karjába kapta Onát, ölelte, csókolta az űrruháját. Észre sem vette, hogy néhány könnycseppje is leperdült Ona műanyag arcvédőjére. Mikor végre letette a lányt, Gor felé kapott.

– Engem ugyan ne ölelgess! – tiltakozott az öreg tudós és hátralépett.

– Gor! Ona föláldozza magát, mert ő csillagász! A maga tudományáért hal meg. De te? Mi közöd van neked a Napkitöréshez?

Az öreg már a csónak ajtajánál állott.

– Tudod, a Virán is én foglalkoztam a Föld tudományával. Azt hittem ott, semmi más nem dolgozik bennem, mint a régiségek kedvelése, az őshaza megbecsülése. De hát ideértem, és sajátságos érzések fogtak el. Valami ősrégi nosztalgia támadhatott föl bennem a Föld iránt. Igen, annyi ősön keresztül mintha értem nyúlt volna a Föld! Be kell vallanom, én már nem bírok elválni a Földtől! Magával visz, ha vesznie kell. Aztán meg… Még tartozom is valamivel az önbecsülésemnek. Hiszen majdnem én lettem a mentő konvoj első szökevénye, ha emlékezel még rá.

– Nem emlékszem.

– Gondold meg, öreg is vagyok, mim van még hátra? Húsz-harminc év a Virán. Talán. És Ona hasztalanul áldozná föl magát egyedül, esetleg nem is tud kezelni egyszerre annyiféle készüléket! Ennie is kell, pihennie is, ha sokára, sokára lesz az a robbanás. Eltöprengtem, Ren, és minden összevágott.

Ona szólalt meg.

– Engem is nagyon váratlanul ért és megdöbbentett Gor ajánlkozása, eleinte érthetetlennek tartottam. Elkészültem rá, hogy magam leszek az Aconcaguán. De lassanként megértettem Gort. Sok ezer Földlakó érzi ezt a Föld-szerelmet! Azért nem akar rálépni Vun mentőhajójára, és menekülni a boldogabb csillagok felé!

– Gor!

A vén tudós rávert Ren vállára.

– Hidd meg, nem is jöhetett volna jobbkor ez az alkalom. Szolgálatot teszek vele az emberi közösségnek meg a tudománynak. Nézd, az őskorban hajók úszkáltak a Föld nagy óceánjain, olvastam eleget róluk. Sok süllyedt el közülük. És a süllyedő hajókon ottmaradtak a kapitányok, olykor-olykor egy elsőtisztjük is. A hajóval tűntek el a mélységben, pedig talán megmenekülhettek volna ők is. Szép az ilyen halál, Ren. Az én süllyedő hajóm egy kicsit nagyobb, mint az övék volt, ennyi az egész.

Hosszú kézszorítás, majd Ren, Tob és Yun is fölvették az űrruhát. Ren nem mert visszanézni se Onára, se Gorra. Fölkapta a parancslapot, és kirohant a jeges szélbe. Mögötte Gor megnyitotta a csillagásztorony nagy, kék kapuját. Tob meg Yun megkezdték az átrakodást, berendezkedést, irányították a lépegető, cipelő emelőgépeket. Zúgott a metsző szél, Ren a tenyerével elfödte az arcát. Most már megértette Vun parancsnok sárga képén azt a könnycseppet.

Ona elgondolkozva mondta.

– Csak egy nagy kockázatunk van, Ren. Esetleg mégis hiábavaló lesz minden, amire vállalkoztunk. Ez a Föld ügynevezett nyugati féltekéje. És hátha akkor kezdődik a Nap kirobbanása, amikor éppen a keleti félgömb felett úszik? De ezt az esetlegességet vállalnunk kell.

A rakodógépek visszavonultak a csónakba. Semmi sem maradt a kis hajón a ládákból, göngyölegekből. Az Aconcagua új lakóinak semmiben sem lesz hiányuk, akár hónapokig győzik élelmiszerrel, innivalóval, oxigénnel. A virabeli villamos fűtőkészülékek majd jó meleget adnak itt, a kóválygó felhők fölött.

Gor meg Ona megölelték Tobot meg Yunt, de nem merték megközelíteni a szikla szélén komoran üldögélő Rent. Ona befutott a toronyba, éppen akkor, amikor a fiatal parancsnok fölállt a végső búcsúzásra. Már Gort sem érhette el, ő a nagy kék kapu előtt állt, feléje intett, nem várta meg. Az óriás kék fémkapu döngve csapódott be mögötte és fölmeredt Ren előtt.

Ren érezte, hogy a búcsú örökre szól. Lenézett. A fehér felhőpamacsok szétszakadoztak meg összelobbantak, földöntúli volt így a magányos torony, mintha egyedül úszna az űrben.

A csónak parancsnoka csak állt a kék fémtömb előtt. Szerette volna még visszakönyörögni őket, a lelkükre beszélni. De így nem lehet. Tob meg Yun csendesen léptek Ren elé, erre magához tért.

Bólintott, az űrcsónak elnyelte őket. Odatántorgott a gépezet indítókarjához. Soha még virabeli csillagjáró nem indított ilyen rosszul űrcsónakot! Majdnem féloldalas futással röppentek föl a magasba, de az önműködő gépek hamar helyrehoztak minden hibát.

Dühös szemmel meredt az alattuk gyorsan elperdülő tájakra, a tükröző tengerekre, a sötétlő őserdőkre, szigetekre. Hát minden itt vész?

Ona! Gor! És a sötétbarna haj, ibolyakék szem!

Az űrcsónak átvillan a földek, vizek felett, az átkozott gépek nem hibáznak! Nincs lezuhanás, könnyű, megnyugtató halál!

De van zöld palack, és benne nyugtató, élénkítő, csípős ízű folyadék! Hátranyúlt, nem töltött, az üvegből húzott jókorát. Sok kell most belőle, különben…

Fölélénkült, és mintha az idegei is rendbe jöttek volna. Megpillantotta a tűzhányó füstjét, közeledtek az erdős hegyek, sárgult a síkság, tarkán irizált alattuk a nagyváros. Vad rángatással lassított, a csónak megingott bele. Az automata szerkezet azonban ismét helyrebillentette, már feltűnt a csillaghajó is roppant testével, körülötte sok-sok fehérlő földi sátor.

Csak azt látta, hogy feléje rohan a talaj. Tob odaugrott mögéje, ő vezérelte be a hajó üregébe a csónakot. Ren tehetetlennek érezte magát újra. Karok emelték ki az irányító mögül, vitték. Egy fülke heverőjén tért magához. Mikor egyedül hagyták, belülről bezárta az ajtót. Újból kitört rajta az elkeseredés, bánat, rémület. Ira hiába kopogtatott, de Vun parancsnok hangjára mégis nyitnia kellett. A parancsnok belépett hozzá, megszorította a kezét, leült melléje a heverőre.

– Hát igen, Ren. Vannak nehezebb dolgok is, mint csatangolni a világűrben.

– Elengedte őket, Vun parancsnok? Elengedte őket?

– El.

– Így rendelkezett az a zárt boríték, amit a Virán kapott?

– Nem tudom, nem bontottam fel. Mindig érintetlenül szoktam visszaadni. Magam döntöttem, mint mindig, vállalok minden felelősséget. Az ember kell, hogy szabadon rendelkezzék az életével és a halálával.

Ira sietett be apró üvegecskékkel. Semmit se szólt, és Ren nem tiltakozott, kiitta, amit töltöttek neki, és visszadőlt.

– Tizenkét óra negyvenegy perc – mondta Vun. – Úgy látszik, késnek. Földi szokás. De Exé jelentette, hogy nincs okunk a nyugtalanságra, a Napban most nincs semmi rendellenes!

– Várunk valamire?

– A Meluda kórházából közölték, hogy a földrengés okozta autószerencsétlenségek tizenegy sebesültje el akar még jönni velünk. Autók hozzák ide őket, ezeket megvárjuk.

Hosszú csend után Ren föltápászkodott.

– Ona meg Gor – mondta. – Borzasztó lesz nekik ott várakozni az Aconcagua jéghideg tornyában csupa távcső meg fémkészülék között, lesve a pusztulás feléjük rohanó fantomját! Mindjárt munkába fogtak, láttam, a nagy radarkorong zizegve kezdett fordulni, mikor indultunk. Ők meg? Hallják a mélységből a hullámok tombolását, sivít az örökké viharos szél. És senki a közelben, senki, érző, segítő ember!

Vun is fölállt.

– Tudták, mire vállalkoznak. Keményszívű, erős emberek mind a ketten!

Ren megdörzsölte a szemét, összerázkódott.

– Szolgálatra jelentkezem, Vun parancsnok!

Ira kisuhant a fülkéből.

28.

Az utolsó órák a Földön

Délután három órakor Vun megint váltotta Rent.

– Ha rendbe jöttél, megint Meludába indítalak az űrcsónakkal. A sebesültek még most sem érkeztek meg. Tartok tőle, valami baj van körülöttük. Rádión megkérdeztük a kórházat, de az földi szokás szerint nem válaszolt.

– Megbánták volna a jelentkezést?

– Nem hiszem. Akkor értesítettek volna erről. Itt közbelépés történt! A kórház előtt szállsz ki és megkísérled, hogy fölvedd, aki jönni akar. Senkit se adok melléd Tobon meg Yunon kívül, talán kell majd a hely.

– Megyek.

Hosszúkás, négyszög alakú óriás épület volt a kórház, körötte hatalmas virágos park. Ren levágott a parkra, egészen a kórház lépcsőinél állt meg. Űrcsónakjának a megjelenése nagy izgalmat okozott, futkosás, kiabálás kezdődött.

A fiatal parancsnok hosszú léptekkel indult a zsongó épületnek. Az ablakokból száz meg száz arc fürkészte.

Két fehér taláros fiatalember sietett eléje a bejárati foyerban. Üdvözlésüket Ren nem vette tudomásul.

– A csillaghajóról vagyok, Ren parancsnok. Kérem a tizenegy sebesültet, akik a hajónkra jelentkeztek, elvisszük őket. Úgy látjuk, önöknek most nincs megfelelő alkalmatosságuk a szállításra.

– De parancsnok úr. Két órával ezelőtt elindultak velük a vörösjelvényes autóink az önök hajója felé!

– Eddig nem érkeztek hozzánk. A rendes útvonalon, a sugárúton indultak?

– Igen. Négy nagy, kórházi kocsival.

– Szóval nem bánták meg a jelentkezésüket?

– Dehogy. Nagyon örültek, hogy a fotonhajóra jutnak.

– Köszönöm. Nincs újabb jelentkező? Mert azokat is fölvehetem.

– Kívülük senki sem jelentkezett eddig. Az Imádkozóktól voltak itt kora délelőtt azzal, hogy vigasztalást hoznak két haldoklónak a Lény parancsára. De az Imádkozók is hamar elmentek.

Megint az Imádkozók? Ren visszaindította a csónakot. Végigsuhant a körívbe futó útvonalon, majd a sugárútra tért, de csak a rendes autóforgalomra láthatott le a magasból. Visszafordult ismét, az utak melletti nagy épületek udvarait vette szemügyre. A fele úton, egy tornyos, rendkívüli nagyságú palota parkjában legbelül vörösjelvényes kórházi kocsikat vett észre.

Hirtelen leszállt az épület előtt. Gyerekek rohantak a sohase látott repülő hajó mellé, megkérdezte tőlük.

– Miféle ház ez, gyerekek?

– A katonáké! A biztonsági őrség parancsnoki épülete.

– Tob, velem jössz. Yun, tűzkészültséget! Vigyázz és figyelj itt, az űrcsónakban! Ha megtámadnak, azonnal indulsz a fotonhajóra, és jelentést teszel.

Bementek a hatalmas palotába, az őrség már a kapuban föltartóztatta őket. A kék katonák fegyvert emeltek rájuk, Ren nem ismerte ezeket a fegyvereket.

– A parancsnokság vezetőjét keressük. A Vira csillaghajójáról jöttünk.

– Türelmet kérünk – szólt az őrségvezető tiszt.

Egy fegyveres azonnal elindult valahová az épület hátsó folyosójára. Ren Vunra gondolt és elhatározta, hogy türelmes lesz. De már fél óra telt el és semmi válasz. A fiatal parancsnok megnézte óráját.

– Harminc perce elmentek a parancsnok tisztért, ugye? Még mindig nincsen róla hír? Meddig várjunk? Talán bemegyünk és mi keressük meg.

– Ez lehetetlenség! – hökkent meg a tiszt. – Meg kell várni, amíg engedélyt nem kapunk az önök bebocsátására.

– Körülbelül mikor lesz az?

– Ezt nem tudhatjuk, kérem. A mi szolgálatunk szigorú.

– Lehet, hogy estig kell várnunk?

– Bizony lehet. Új fegyvereket próbálnak ki, most ez a legfontosabb.

– Értem.

Fölkeltek és kimentek a kapun. Az űrcsónak még mindig a régi helyén állt, de a gyereksereg ugyancsak megnőtt körötte, Yun nagy bosszúságára. Ren utat tört a kicsik között és rájuk szólt.

– Menjetek odább! Indulunk.

Nagy zsivajgással futottak szét és bámulták az űrcsónak fölemelkedését. Ren terve vakmerő volt. Föllebbent, átsuhant az épület első vonala felett, megkerülte a tornyot, majd letoppant a hátsó parkban az egymás mellett álló kórházi autók közelében.

Két egyenruhás őr ácsorgott az autók mellett, ezek ugyancsak hátrahőköltek az égből eléjük csapó űrcsónak láttára. Ren kiugrott Tobbal és rájuk rivallt.

– Induljatok! Be, az űrcsónakba! Semmi ellenállás, mert…

A két megdöbbent ember még dadogott valamit, de bemászott a csónakba Yun mellé, és vállat vonva bámult kifelé. Ren megnyitotta a kórházi autókat, benézett. Ott ültek és feküdtek a sebesült sofőrök. Nagy örömmel ugrottak föl, amikor az űrcsónakot és őt meglátták. Négy saroglyán súlyosabb sebesültek hevertek, a többiek azonban könnyű kötésekkel várakoztak.

– Ez a Vira űrcsónakja, a hajóra viszünk benneteket. Segítsetek a fekvő bajtársaitoknak!

Tob irányításával fölkapták a négy saroglyát, vitték. Bevonultak az űrcsónakba, ujjongva lármáztak, hadonásztak. A viraiak semmit sem értettek a beszédükből, de erre nem is volt szükség. A két őrt kibocsátották, ezek az épületek felé rohantak el nagy kiabálással.

Éles trombitaszó rikkantott a levegőbe, valahol riadót vertek.

Egy távolabbi nagy épület kapuszárnyai szétnyíltak, onnan két otromba tank gördült elő nagy csörömpöléssel. A park sarkában fegyveresek gyülekeztek nagy kapkodással, tisztek ordítoztak rájuk. Ren nem várta meg, mi készül, a levegőbe röppent.

Néhány dörrenés hangzott még, az űrcsónak azonban már a sugárút felett száguldott. A megmentett sebesültek hálálkodtak, a város tornyai, épületei elmaradtak alattuk. Csak Vun előtt tértek annyira észhez, hogy elmondhatták, mi történt.

– Az előtt a nagy kaszárnya előtt föltartóztatták a kórházi autókat, és a biztonsági őrség hátravezényelte őket a nagy parkba. Őrség ügyelt ránk, moccannunk sem volt szabad. Megmondták, a virabeliek majd nélkülünk indulnak haza, és akkor majd számolnak velünk!

Vun nevetve hallgatta Ren jelentését.

– Visszaloptad hát őket! Helyes. Harmadfokú készültség az indulásig, előkészíteni a sugárvetőket! Az ultrahangvetők őrsége csak a parancsomra kezdjen működésbe!

– Összetűzés lesz, ha nem indulunk rögtön – figyelmeztette Pil Vunt.

– Még nem mehetünk. Yulangó tanácselnök levelével motoros érkezett hozzám, még három menekülőt kell megvárnunk. Azt sejtem, az egyikük maga Yulangó elnök lesz. A levélben nincs időpont, hozzánk indulnak, mihelyt lehetséges.

– Nem Zalanda csele az egész? Talán így akar visszatartani, amíg föl nem készül a hajó megtámadására.

– Yulangó pecsétje áll az íráson – gondolkozott el Vun. – De lehetséges, kikényszerítették belőle.

Ren helyeselt, bár maga sem értette, mit remél még a pár órai itt maradástól? Exé csillagászati számításai szerint vagy délután három órakor, vagy éjfélkor kell elhagyniuk a Földet, hogy a Naprendszeren zavartalanul vághassanak keresztül.

A tizenegy sebesültet Ira asszony helyezte el, miután jóltartotta őket a Vira ennivalóival. Később Uli jött elő nevetgélve egy halom levéllel, meg papírral, leszórta őket a fűbe a hajó alá.

– Úgy látszik, megtetszettem a Föld fiataljainak, Ren! Nézze, mennyi epedő hívás, ígérgetés, ha itt maradok! Igaz, sehol sem mertek megszólítani. De amint hazatértem a városból, a ruháimból minden alkalommal csak úgy ömlöttek ezek a papírok. Ma sem értem, hogyan csempészték hozzám, én semmit sem vettem észre!

– Maga igazi nő, Uli – fanyalgott Ren. – Kegyetlen.

Múlt a délután, Yulangó három menekülője nem jött meg. Vun rendelkezésére leszerelték a csillaghajó színes lámpasorait, bevonták a plakátokat, képeket.

Egy órával később a nagy hajó megmozdult. Nem emelkedett magasabbra, de messze kikanyarodott körül a mezőség szélén, és szinte átvizsgálta a terepet. Néhol emiatt nagy volt a riadalom a sátrak között, másutt egykedvűen vették a látogatást, csak a kék ruhás őrök rebbentek szét.

Egyetlen körözés után a fotonhajó visszatért az addigi állomáshelyére. Semmi gyanúsat nem tapasztalt a sátrak vonalában. De a Föld rádióállomásai ugyancsak dolgoztak, adták-vették idegen nyelvű parancsaikat. Kiderült, hogy Exé sem érti ezeket, nyilván kódozott, titkos jelzések voltak.

A csillaghajó emberein ismét valami megfoghatatlan szorongás, idegeskedés hatalmasodott el lassanként. Nemcsak a feléjük néma, fenyegető Föld nyugtalanította őket, hanem a közeledő Naprobbanás kóválygó riadalma is. Még a mindig nyugodt Ira is megkérdezte a parancsnokot.

– Három földi ember miatt nem lesz sok a kockázatunk, Vun parancsnok? Már régen túl lehetnénk minden fenyegetésen.

– Nyugodjék meg, Ira asszony, és nyugtassa meg a többieket is. Megvárjuk a Yulangó elnök által bejelentett menekülőket. Nem lesz semmi baj. De nagyon kellene restelkednünk, hogy amíg a többi hajónk négy-négyezer embert tudott megmenteni a Földről, mi még az utolsó hármat sem mertük bevárni.

Nyugat felől nagy felhőzet közelített, a késő délután már nagyon borult volt. Vun korán kigyújtatta a fényvetítőket, ezek teljes világosságba vonták a körmezőség egész területét. Pil szerette volna Yulangó elnök címére leadni rádión a kérdést, meddig várjon még rájuk a Vira hajója? De Vun nem engedte, félt attól, hogy ebből Yulangónak újabb kellemetlenségei támadhatnak, esetleg éppen az ilyen kérdés árulná el őt, és megakadályozná a menekülését is.

Alighogy elmúlt öt óra, négy, eddig sohasem látott tankóriás sötétzöld teste dübörgött végig Meluda felől az útvonalon, és elhelyezkedett a sátrak között. De a kilövő csövei nem fordultak a fotonhajó felé. Újabb autók sem érkeztek még az ismert kék fegyveresekkel, a fenyegetés nem aggasztotta Vunt.

Lassanként teljesen sötét lett. Meludán túl a tűzhányó egyre keskenyebb tűzcsíkja mintha elhalóban lett volna, alig-alig pislogott már, megszűntek az időszakos föld alatti morajlások is.

A parancsnok beszedette a hajó személyzetétől a földi beosztású órákat és becserélte virabeli órákra. Ez is megnyugtató volt, így elárulta, hogy komoly a készülődés az indulásra. Uli azzal leplezte nyugtalanságát, hogy hol itt ült le, hol ott, közben perdülő szoknyája ugyancsak mutogatta szép lábait. De a szokásos, kötekedő mókái már elmaradtak. Harapdálta a szája szélét, már Rent sem kereste föl. Legtöbbet a sebesültek között forgolódott Ira mellett. Szinte észre sem vették a nagy, szürke autó közeledését, csak akkor bámultak rá, amikor tompa kürtjelzéssel megállt a csillaghajó oldalánál. A lift azonnal lebocsátkozott az érkezettekért. Vun fogadta őket, és ugyancsak meglepődött.

Fölismerte az egyenruhákat. A biztonsági őrség emberei, egy tiszt és két katona. A tiszt fölvezette őket, szabályszerűen jelentkezett.

– Lor hadnagy és két közlegény tisztelettel jelentkezik Vun parancsnok előtt Yulangó tanácselnök parancsára.

– Kívánságuk?

– Szeretnénk a Vira biztonságába jutni, parancsnok úr!

– Fegyvereket hoztak magukkal?

– Átadtuk a liftőrnek.

Vun kezet fogott velük, majd asztalhoz ültette őket barátságos beszélgetésre. A nyílt arcú, pelyhedző bajuszú kis hadnagy mindenre készségesen válaszolgatott.

– Hogyan kerültek ide?

– Minket hármunkat küldött ki Zalanda úr, hogy tartóztassuk le Yulangó elnököt, és vigyük a biztonsági őrség kaszárnyájába. Mikor megjelentünk az elnök előtt és elmondtuk, hogy nekünk el kellene őt fognunk, ő megkérdezte, nem akarunk-e inkább fölkerülni a Vira fotonhajójára, és megmenekülni az elpusztuló Földről? Mi katonák vagyunk, nem féltjük az életünket semmiféle küzdelemben. De ennek a hajónak a képsorozata meg az előadások megriasztották már a biztonsági őrséget is. Kérem, mi nem bírunk küzdeni a Nap ránk rohanó lángfolyama ellen, bevallottuk az elnök úrnak, szívesebben jönnénk a hajóra. Akkor az elnök levelet küldött a parancsnok úrhoz. Üdvözli önt általunk is, ő nem jön, azt mondta, ki kell tartania! De legalább minket meg akart menteni.

– Veszélyben van az elnök élete?

– Óvatosan akarnak vele elbánni, nagyon népszerű. De Zalanda meg az új biztonsági parancsnok nem ismer kíméletet. Mi hát nem tartóztattuk le az elnököt, de mostanáig kellett bujkálnunk a városban és keresgélnünk az utat, hogy észrevétlenül idejuthassunk. Ezt az autót a városban szereztük, kiszállítottunk belőle három éneklő, nekivadult és ittas fickót.

– Ki vezette ide a kocsit?

– Én, parancsnok úr. Értek hozzá.

– Tob. Visszaviszed az autót a sátrak elé, ott kiszállsz és visszajössz. A kocsit mégis vissza kell adnunk. El tudod vezetni odáig?

– Egyszerű motoros gép, csak légpárnája nincs. Megyek.

Vunt még valami érdekelte.

– Mondja, Lor hadnagy. A fegyveresek mind Zalanda hívei?

– A biztonsági őrség kétezer-négyszáz emberből áll. A fegyelem összetartja őket, de hogy meddig? Nem tetszenek nekik az új fegyverek, az atomgéppuskák.

– Atomfegyverek? Annyi millió év után megint? Azt hiszem, éppen a legjobbkor lép közbe a Nap!

Frissítőket hordtak be a kiszolgáló gépek. A parancsnok arca komor maradt. Magbombák és lövedékek ellen nem tudta, eléggé védett-e a fotonhajó? Nem szabad bevárnia egy esetleges támadást.

– Éjfélig mégsem indulhatunk! Csillagászatilag éjfél lenne a legmegfelelőbb idő, ha már a kora délutánt el kellett mulasztanunk.

Az esti sötétedésben megint föltűntek a magasan hordott fáklyák, zászlók, imbolyogtak a fekete szobrok a közeledő barna népség fölött. Messze nyugaton a bodorodó felhő alatt már villámcsíkok hasogatták a homályt, de a dörgés még nem hallatszott idáig. Erősödő szél rázta a fák lombozatát. Nyomában a hajó mellől levelek, papírok áradata rebbent szét, a sok-sok földi szerelmes üzenet Uli számára.

A nagy sátortáborban egyszerre eltűntek a kíváncsi figyelők, készültek a viharra. De az Imádkozók vonulása egyre közelebb ért. Ren otthagyta a helyét, ahol eddig pihent, onnan akaratlanul is látnia kellett eddig ezt a lassú ballagást. Fogta a fejét, elbújt egy fülkébe.

– Nem bírom őket! Nem bírom! Még ezen az utolsó estén is…

Dobok döngtek, muzsikaszerek csilingeltek, csattogtak bele az ájtatos énekekbe, ugráltak a vallási táncosok. Ez nagy újítás volt az Imádkozók táborában, a csillaghajó emberei elismeréssel szemlélték a gyors fejlődést. Mint az őskorban! A zsolozsmázók, táncolók szinte elöntötték túlnan a sátrak terét, tömegük mind előbbre hömpölyödött.

Tob visszaérkezett és közölte, hogy a szakállas aggastyán vezeti ezt a csoportot. De már hallhatták is hatalmas hangját, ismeretlen nyelven, magasra emelt karral kiáltozott. A rajongók népe kúszva, jajongva feküdt a földön a táncosok között, Pil alig állta, hogy közéjük ne eresszen egy riasztó fénykévét. Vun csitította fölháborodását.

Ekkor vagy hat ember fölugrott a barna kámzsák között. Két férfi, három nő, meg egy aprócska lány. A kislány sivított, mintha nyúznák. De csöppnyi lábával nekirohant a térségnek, és hiába kapkodtak utána, kitárt karral futott a világosságban ragyogó fotonhajó felé.

A három nő rohanva követte a kislányt, és elsodorták magukkal a férfiakat is. Az ájtatos nép felordított, mindenki egyszerre talpon volt. Pil riadtan kapott az ultrahangvető hosszúkás karjához.

Nem volt rá szükség. A tömeg tombolt, de nem támadott. Emelgette a fekete szobrokat, harsogott a kiáltozása. De még két kis csapat vált ki közülük, az is eszeveszetten szaladt át a füvön a hajóig. A liftőrség kiugrott, besegítette, fölhordta őket.

– Huszonhat! – számolta ujjongva Ira asszony.

A menekülők elájultak a hajón, vagy szorongásos jajgatásban törtek ki, alig lehetett a szájukba erőszakolni a megnyugtató folyadékot. Uli is csitítgatta őket, cipelte a kislányt. A férfiak tértek leghamarabb magukhoz, aztán eltorzult arccal vigyorogni próbáltak.

Vun a fejét csóválta, amint végignézte őket.

– Hát, nem tudom – mondta. – Majd a Virán…

Előhívatta Rent.

– Eredj föl Pillel a rádiófülkébe. Végy föl kapcsolatot az Aconcaguával, kérd meg tőlük az utolsó jelentést, mi van ott?

Pil fölkattantott két gombot. Képernyő világosodott meg, kérdésére egy ezüstszínű kis lapról már hallatszott is a hang.

– Halló! Itt az Aconcagua csillagászati toronyból Gor. Minden jól megy. A Nap 35 cl vonalnyi általános horpadásban. Semmi aggasztó. Üdvözlet Onától is, Gor. Befejeztük.

A képvetítésben a Nap gömbje látszott. Hatalmas, sárga korong, a jobb oldalán két nagy, elúszó folt. Protuberancia, Napkitörés semmi, mintha lecsiszolták volna! Megjelent a színkép is. Ez azonban furcsán elmosódó volt és vonalkás, a színes csíkjai bizonytalanok. Ren találgatta.

– Mintha csakugyan eltolódás lenne a vörös felé! Az Aconcaguán biztosan jobban látják, a Doppler-hatás talán nehezebben közvetíthető ide. Különben Exénél biztosan megvan minden. No, csakhogy élnek még. Adja, Pil: Vettük, üdvözlet! Mindig rátok gondolunk. Vun parancsnok és Ren.

– Így adom – ígérte a fehér hajú rádiós.

Uli megszabadult egy pillanatra a földi menekültektől, zúgott a feje. Az egyik asszony kétségbeesve mondta neki.

– Jaj, szörnyű átkokat szórtak ránk! De ti talán meg tudtok védeni az átkok ellen is!

– Az a legkevesebb – nyugtatta meg a biológuslány.

Ha csak kis időre is, szeretett volna kijutni a friss levegőre, a fűre. A fotonhajó meredek sugároszlopokat lövellt fölfelé a sötét felhőkig, de a mezőséget is fényében tartotta. Uli engedélyt akart kérni Vuntól egy rövid kis kiszállásra, de nem talált rá a parancsnokra. Kis tétovázás után becsúszott a liftbe, és engedély nélkül is kiszállt. Az őrség rábámult, de nem tiltakozott, csak a bejövőket kellett föltartóztatnia.

A lány a fűre toppant, majd megkerülte a légpárnarendszert, átment a hajó másik oldalára, a város felé. Most ő sem bírta elviselni az Imádkozókat! Különös fáradtságot érzett, lehevert a fűbe.

Meluda felől vad muzsika, kurjongatás, ének harsogott. Ulinak eszébe jutott, ezek nyilván még mindig ünneplik a szabadulást a Vira űrhajóitól! Egyszerre fölugrott, figyelt. A messzeségből mintha valaki kétségbeesetten rohanna a fénypásztákat lövellő, mozdulatlan némaságban várakozó űrhajó felé!

Az erdőségből új kámzsás alakok bukkantak elő – követik. Üldözik! Uli rá akart kiáltani, hogy vigyázzon! De a hang nem jött ki a torkán, rémüldözve, lihegve bámult bele a sötétségbe.

A közeledő már csak rogyadozva haladt, nagyon messziről kezdhette meg a futást. Uli eléje akart szaladni, de a lába nem mozdult, valósággal megmerevedett. A kiabáló tömeg most elérte a menekülőt, körülkapta – már minden késő. Sikoltást hallott az éjszakában.

– Ments meg, Ren! Segíts! Szabadíts meg, Ren!

A következő pillanatban Uli ájultan bukott a fűre.

Mikor föleszmélt, csak lassanként gondolta végig, mi történhetett? Bizonyosra vette, hogy Ren ibolyaszemű lánya, Earina futott feléjük Meluda tombolásában és vígságában. Az a lány hát mégis csak elindult Ren után, ki tudja, honnan szökött, milyen őrizetből? Végigrohant a mámoros, ünneplő városon, a muzsikáló utcákon nyilván karok kapkodtak feléje, kiáltások csalogatták, de ő csak szaladt, szaladt. Itt, az erdőség szélén vehették üldözőbe az Imádkozók!

– Átkozott dolog, hogy ilyen gyámoltalan vagyok, és ilyen ájulós! – sírt föl Uli. – Riasztanom kellett volna az őrséget, talán megmenthettük volna!

De a fekete mezőség már üres volt az erdőkig, Earinát elfogták és visszahurcolták! A Választott nem szabadult meg, későn szánta el magát!

Uli a liftig futott, az őrség beengedte, fölérkezett. Ira meg Vun a vezérlőteremben vizsgálgatták Exé rajzát a tervezett útról. A lány alig szedte a lélegzetét, elfúlva dadogta el, mit látott odalent.

Vun meg Ira egymásra néztek.

– Reménytelen dolog – mondta Vun. – A lányt az Imádkozók már biztonságba cipelték, napokba kerülne, míg megtudnánk róla valamit!

– Borzalmas! – kesergett Ira is. – Bennünket minden pillanatban fenyeget a kozmikus katasztrófa is, meg a földiek támadása is ismeretlen, új fegyverekkel.

– Renhez indulok! – ajánlkozott Uli. – Talán ő…

A parancsnok tiltóan emelte föl a kezét.

– Egy lépést se, Uli. Be kell látnunk, hogy nem segíthetünk! Kitartottunk a végsőkig, de most aztán nincs tovább. Uli és Ira! Megparancsolom a Vira nevében, egyetlen szót sem szólhattok arról, ami ott történt, senkinek! Legkivált nem Rennek! Én meg akarom tartani ezt a fiatal parancsnokomat a jövőre, még szüksége lehet rá az emberiségnek! Képes lenne valami szörnyű őrültségre, hogyha…

– Igaza van, Vun parancsnok. Hiába sajnálkozunk. Rennek sohasem szabad tudnia Earina utolsó útjáról és végzetéről. Hallgass, Uli, akármilyen nehezedre esik is!

– Hallgatni fogok – suttogta a lány. – De sohasem tudom magamnak megbocsátani, hogy összeestem abban a percben, amikor végre tehettem volna valamit valakiért!

29.

Útban a Vira felé

Vun meg Ren egymás mellett álltak a nagy teremben. Vun az óráját nézte.

– Mégsem várakoztunk hiába, Ren. Harminchat élet az utolsó órákban! Exének új utasítást adtam, eredj föl hozzá. Hozd le az újra kidolgozott és kiszámított útvonalunkat.

A csillagászfülke ajtajában találkoztak. Exé friss volt és üde. Nem csúnya ez a lány, ha összeszedi magát! Exé Renre mosolygott, most már egészen elfogulatlanul. Nem adta oda a tervet, ő maga vitte a vezérlőterembe, és átadta a parancsnoknak.

– Ez a kitérés itt?

– Jégfelhő és meteorvidék. A készülékeim pontosan fölmérték. Ez a felhő egészen sajátságosan, merőlegesen kering a Nap forgási síkjára. Biztonságosabb, ha megkerüljük.

– Barátságtalan vidék ez a maguké, Exé. Jó lesz már kibújni belőle, és nekivágni az üres csillagvidéknek! Ona jegyzetei segítettek valamit?

– Ó, Hur is mellettem volt! Különben Ona pompásan dolgozott. Utána már akár Uli is átvehetné a csillagászfülkét!

Vun elmosolyodott.

– Uli egészen másra való.

A parancsnok becsúsztatta a tervlapot a kormánykészülékbe, majd csavarral is ráerősítette. Egy másik szerkezet vörös vonallal jelölte meg a csillagtérképen a fotonhajó újonnan kidolgozott útját. Vun bátorítani akarta Exét.

– Most már akár a Virán érezheti magát. Pontban éjfélkor indulunk. Négy és fél évnyi utat mi másfél esztendő alatt teszünk meg a Viráig a mi belső időnk szerint. Úgy döntöttem, a TL 92 menekültjeit nem is kell elaltatnunk és hűtenünk, ugyancsak bőviben vagyunk helynek és élelemnek. A menekültek akár mászkálhatnak is a hajón, csak útban ne legyenek, és ne nyivogjanak!

– De az Imádkozók majd zsolozsmáznak és énekelnek.

– Tegyék. Kijelölünk nekik erre a célra egy hátulsó termet. A Viráig azt tehetnek, amit akarnak. A sebesült sofőrökkel nem lesz baj. Nem látszanak valami imádságos fickóknak. Lor hadnagyot meg két emberét a személyzetünkbe osztottam be. Önként jelentkeztek a hajó és a Vira szolgálatára. Még fél óra – mondta az órájára pillantva. – Exé, búcsúzzék el maga is a Földtől!

– Én? Igaza van, némi kis meghatottságot érzek. De büszkeséget is. Ki hitte volna az aranykorban, amikor embermilliárdjai mind megtalálták az egység és a közösség útját, hogy valaha tizennyolc idegen bolygóra viszi át az életet? Hogy világkatasztrófákon is úrrá lesz, otthagyja a pusztulást, és hajói egyre újabb csillagok felé indulhatnak?

– Igen. Az embernek szép útja van.

– Mint csillagász, én is tudom, hogy a Tejút százmilliárd csillaga közül átlagban minden negyediknek bolygórendszere van. De ezek a bolygók nem mind lakhatók az ember számára. Százezer éveken keresztül folyt a hősies harc, hogy az emberiség új otthonait kiválogathassák, olvastam sok fotonhajó katasztrófájáról!

– A HB 65-ösre gondol?

– Például arra is. Talán az volt a legérdekesebb és a legsajnálatosabb.

– Minden csillaghajós ismeri azt a dolgot mind a tizennyolc emberlakta bolygón. Az a hajó olyan ismeretlen vonzási térbe keveredett, hogy az egyensúlyozó gépe fölmondta a szolgálatot. Az óriás hajótest egész hosszában megperdült a tengelye körül, forogni kezdett, és ezt a pörgést nem lehetett megállítani. Egyre gyorsult a szédítő orsózás, a hajó kétségbeesetten rádiózott, de a távoli Föld nem tudott segíteni.

– És az a pörgő, haldokló óriás csak száguldott tovább. Mikor elnémultak a segítségkérő rádiójelzések, itt a Földön már tudták, mi történt. Akkorra a hajónak mind a tízezer kiköltözője már halott volt, megölte őket a fékezhetetlen forgás.

A parancsnok nyugodtan pillantott a fotonhajó biztosító szerkezeteinek a jelzőtáblájára.

– Azóta már olyanok lettek az önműködő biztosítások, hogy ilyesmi nem történhetik meg még egyszer a legváratlanabb erőmezőkben sem! Bizony, eleinte sok volt az áldozat és sok a javítanivaló. És még ma is akadhatunk ismeretlen veszedelmekre az űrben! Mondja, Exé! A többi földi csillagász is olyan képzett, mint maga?

– Hát… Talán, nagyjából. A vezetőjük lettem, Yulangó választott ki közülük.

– A tanácselnök? És nem a csillagásztestület?

– Ó, a testület! A zavargások között a kormány hevesen fordult minden tudomány ellen, különösen a csillagászatot üldözte. Gyűlölték az Imádkozók is, az ő elképzelésük, a Lény, lépten-nyomon összeütközésbe került a csillagászat tudományával.

A fehér hajú rádiós kukkantott be egy pillanatra, Rent kereste. Vun intett neki.

– Pil! Add a jelentést a Virára: „Vun parancsnok jelenti: a TL 92, a Földön utolsónak maradt csillaghajó negyvenegy földi menekülttel útnak indult a Vira felé. A konvoj hiánya: három fő a virabeliek közül, és egy űrcsónak. Idő: az eltávozott konvoj indítása után a harmadik napon húsz óra. Kijelölt útíven át haladunk, semmi baj. Vun.”

– Adom! – rikkantott föl Pil, és ujjongva elrohant.

– A Virán az éjfél húsz órakor van, Exé, nem huszonnégykor, mint a Földön. A mi időbeosztásunk napi húsz óra, de egy óránkban száz perc van, és egy percünkben száz másodperc. Lesz mit megszoknia. Hát itt a pillanat.

A nagy kapcsolótáblán lefordított egy körteszerű kart, a csillaghajó alig észrevehetően megremegett. Exé megfigyelte, hogy a hajó fényvetői egyszerre kialudtak, bár a tetőn és oldalt még járkáltak az ellenőrző gépek. Az oldalfalakon át igen gyönge villogás hatolt be, ez valahogyan alulról jött. A tetőtáblán zöld csík futott végig, de semmi zaj, semmi hang sehol.

– A fotonrakéták! – gondolta Exé, és a szeme lefelé tekintett, a sötét mezőségre, hátha kivehet ott még valamit. Csupa fölterjesztett fehér foltocskákat, arcokat, tenyereket látott, zászlókat, mozdulatlan dombokká merevedő kámzsás tömegeket. Sohasem pillanthat meg többé ilyeneket, tudta. Erdőség mozdult el alattuk fokozódó gyorsasággal, majd Meluda fénygombolyagja csillant föl egy pillanatra.

Még láthatta távcsövön, hogy Meluda sugárútján újabb, nagy testű tankok vonulnak föl a fotonhajó egykori állomáshelye irányában. A tankok orrából sajátságos, hosszú ágyúcsövek ágaskodnak előre. Az utakon rengeteg a nép, mind ünnepli az új tankok fölvonulását, majd fegyveresekkel teli, rendkívül hosszú páncélos autók haladnak a mezőség felé. A nagyobb tereken tarka tömegek táncolnak, énekelnek, ujjonganak, hogy végre megszabadulnak a Vira csillaghajóitól. Exé keserűen mosolygott. Csak a kámzsások nagy, barna foltjai nem csatlakoztak a vigadozókhoz.

– A Virán is vannak konfetti-mulatságok, táncok? – kérdezte halkan Exé.

– De vannak ám! Az ember egyetlen bolygóján sem felejtett el örülni annak, hogy él.

– Borzalmas, hogy éppen most…

Nem bírta tovább nézni a várost, befutott a csillagfülkébe. Vun benyomott egy ezüst színű gombot, a Föld egyszerre eltűnt alóluk.

Ren éberen feküdt a pamlagán, de szemhunyásnyit sem tudott aludni. Bámulta a színes tetőzetet és csikorgatta a fogait. Valaha el sem tudta képzelni, hogy így szenvedhessen ember! Suttogott, beszélgetett magában. A Virán csak a Kék Karantén néhány gyógyíthatatlan lakója tette ezt. Az őrültek!

– Sötétbarna haja volt, sötétkék szeme. Soha ilyet, ilyet…

Hirtelen úgy érezte, a pamlag mintha megmozdult volna alatta. Ez a különös megingás nagyon ismerősnek tetszett előtte. Fölemelkedett a karjára, majd egész testével odább csúszott és fölugrott. Mogorván nézett ki a fülke ablakán, közben eszébe jutott, hogy Vunnak talán már szüksége lehet rá. Nem szerette, ha kímélik, és úgy tapasztalta, Vunnak erre nagy hajlandósága van!

Érthetetlen. Az ég mintha elvesztette volna sötétkék színét és csillagjait – nem sötétült, csak fehéres-szürke lett, majd fekete lobbanás vonta be, és mindenfelé csillagsziporkák villantak meg rajta. Hová tűnhettek az előbb látott, fenyegető viharfelhők?

Kitámolygott. Nekitámaszkodott a falnak, amíg egészen rendbe nem jött. Most Vun elé kell állnia. De mégse lehet rátámadnia, hogy miért kellett neki vállalnia a legnehezebbet? Igaz, ő maga kérte! A folyosó átlátszó oldalain keresztül sem látott se felhőt, se más földi dolgot. Csak csillagot millió számra. Fölismerte a Vadászkutyák csillagképében azt a nagy vörös óriást, az Y jelzésűt, amelyre már a Virán fölhívta Hur a figyelmét. Széncsillag! Nem mintha igazán szénből állana. De a színkép ibolyatartományában ennek a csillagnak a légköre teljesen elnyeli a felszíni sugárzását, mire a csillag elhalványul, majdnem láthatatlanná válik. Kikutatták, hogy koromfelhők lepik el ilyenkor az egész csillagot. A korom nem bocsátja keresztül a világűr felé a forró kisugárzást, így a csillag légköre fölmelegszik, erre aztán a koromfelhők eloszlanak és a vörös óriás megint ragyog!

Jó volt most erre gondolni, oszlott a kábultsága. Még töprengett egy kissé, aztán hátranyúlt a zsebéhez, előhúzta a zöld palackot. Utána nagyot lélegzett, és elszánta magát. Benyitott a parancsnoki szobába. Senki? A sarokban álló kis titkárgépen megnyomott egy gombot.

– Vun parancsnok már a vezérlőteremben van – hangzott a gépből.

A fiatalember belépett a terembe. Vun egy székre intett maga mellett. Ren a székbe ereszkedett.

– Látod, Ren. A Föld az ember bölcsője volt. De nem lett a koporsója is! Ezért kellettünk mi ketten, Ren. És ehhez kellettek a fotonhajók. A Földről soha többé nem indul csillaghajó. A Föld most már igazán nem válaszol majd, akárhonnan akarják is megzavarni érthetetlenül makacs zárkózottságát.

– És mi? Mikor indulunk?

– Már semmit sem láthatsz a Földből. Három perce úton vagyunk.

Ren fölugrott, megtántorodott. Bocsánatkérő mozdulattal ült megint vissza. Hiszen mindegy, jó ideje minden mindegy! Hát akkor…

A parancsnok fél szemmel figyelte. Lám, Ren még mindig reménykedett, valami csodát várt. De ha egyszer már úton vannak, akkor minden elveszett!

– Tudod, még a Naprendszer közelében vagyunk, alig fél sebességgel megyünk, hogy utolérhessenek az Aconcagua rádióhullámai és értesítései. Csak akkor kapcsolunk át a CC 4 és feles gyorsaságra, ha teljesen megszakad a Föld csillagásztornyával az érintkezésünk.

– A robbanáskor?

– Igen.

A fiatal űrhajós átvette a szolgálatot, Vun lassú léptekkel ment ki. Ren lelkében a keserűség egyre növekvő dühre változott. Miért gyászolja azt, aki tudni sem akart róla ott, a Földön? Felejteni kell! Nehéz lesz, tudja. De hiszen úgyis szinte méltatlan lett volna az emberi jövendő szinte kiválasztott űrhajósához az a fájdalmas-édes földi kaland! Earina eldobta őt, a Lényt választotta, és vele a fekete babonaságot. Ki tudja, milyen zűrzavar kísérte volna őt a Virán? Talán a Kék Karanténban végezte volna, és talán sokkal rosszabb lett volna másodszor is elveszíteni őt!

De ez a találgató lázongása sem adott neki megnyugvást. Ira asszony meg Uli hősiesen hallgatta, sajnálkozó, majdnem részvevő tekintetük sokszor megzavarta Rent.

Már nagy ideje suhant a TL 92-es fotonhajó, távol járt a Naprendszertől a Tejút mélységes ürességében. Most már megnyugodtak a fölzaklatott kedélyek, hogy nem kellett óráról órára félni egy új szupernóva égető gázhullámától. Mindenki igazat adott Vun makacs kitartásának, hiszen szinte az utolsó pillanatig kockáztatta hajóját és a virabeliek életét, de csakugyan fölszedte az utolsó menekülőket is a Földről!

A rádiófülkében aztán megvillant a jelzés:

– Vun parancsnok a rádióhoz! Dan jelentkezik.

Az ismert erélyes hang megszólalt.

– CC 4 és feles iramban haladunk, jelentenivaló semmi. Induljanak már! A Napkilobbanás minden percben fenyeget a csillagászaink szerint. Ügyeljenek! Dan.

Vun sajnálta, hogy nem nyugtathatja meg Dant, de az adása csak a Vira táján érhette volna el a csaknem fénysebességgel vágtató konvojt. A parancsnok elégedett volt az úttal. Teljes sikert ért el, a vakmerő betörés a Naprendszerbe, és a mentésért is megtettek mindent, amit lehetett. Ezután az úton csak a világűr veszedelmeivel kellett szembenézniük.

Hur meg Exé figyelmes mérlegeléssel kezdték meg a Hold, a Mars meg a Föld 116-os űrállomásának anyagrendezését, szétválogatták a fémtokokat, sokszorosították a színes képanyagot, listákba szedték az összegyűlt csillagászati adattömeget a Vira számára.

Renre még egy nagy megpróbáltatás várt. Egy este az Imádkozók közül kivált egy fiatal lány, aki szemmel láthatólag nem tartozott a legájtatosabbak közé a hajón is egyre zsolozsmázó népben. Vidámabb volt és barátkozóbb, mint a társai. Renhez lépett, és a meglepett fiatalembernek halkan azt mondta.

– Sokat tudok ám Earináról, parancsnok úr. Nem kíváncsi rá?

A fiatalember ránézett. Üzenet? – dobbant meg a szíve.

– Elmondhatja, ha akarja.

– Mellettük laktunk. Earina apjának csak a nagy bajuszára emlékszem, nagyon kicsi lehettem még, amikor meghalt. A déli villanytelepeknél harcolt, elmondta később az anyám. Tudja, Meludában minden húsz évben legalább egyszer kitör valami fölkelés, megrohanják a fegyverraktárakat, vagy a fegyveres biztonsági őrség lázad föl a meludai tanács ellen, és akkor néha hetekig folyik a kíméletlen csata az utcákon, tereken meg a házakban. Ilyenkor aztán sok asszony meg gyerek is elvész. Earinát az anyja meg a nagyanyja mentette meg kicsi korában a felkoncolástól, bujkálnia kellett az egész családnak. Earina nagyanyja mindig távol maradt a fölkelésektől. Az öregasszony az Imádkozókhoz mentette meg Earinát meg az anyját. Így aztán mind a ketten teljesen a nagyanya hatalmába kerültek, pedig a lány apja soha be nem tette a lábát az Imádkozók imapalotáiba.

– Nem értem. Mintha nagyon öregek lettek volna Earina anyja, meg a nagyanyja.

– Dehogy voltak, kérem. A nagyanyja tán hatvan éves lehet, az anyja meg nincs negyven sem. Igaz, csupa ránc, meg soványság mind a kettő, de az ájtatosságok, aztán a másvilág folytonos izgalmai korán megeszik az életet. Úgy tudjuk, az egész család a rajongásig hívő lett, Earina meg Választott is!

– Választott! – bosszankodott Ren.

– Muroma apó, az öreg Főküldött jelentette ki Earináról, hogy Választott a Lény akarata szerint. Muroma csak a legszebb lányoknak osztotta ezt a címet. Nem volt rossz dolguk. Weanella azonban, aki később új vallást talált ki, az első perctől kezdve gyűlölte Earinát. Ez a lány különben csak tizennyolc éves volt, amikor megkezdtük a körmeneteket a Földre érkezett fotonhajók ellen!

– Miért vonultatok minden este a hajóink köré? Mit akartatok?

– Muroma kihirdette a gyülekezetben, hogy az idegen csillag hajóit a Földalatti küldte ránk, ez lesz a nagy kísértés! Folyton látogatnunk kell őket a Lény parancsára, és ellenállnunk! Hogy a mi meneteléseink hamar elüldözik majd az idegeneket a Földről, és akkor béke lesz és boldogság idelent is!

Rent megrázta ez a közlés, újra elkomorodott.

– Earina nem szólt rólam? Se mellettem, se ellenem?

– Annyira nem voltunk jóban. Earináék a Főküldött legfelsőbb csoportjához tartoztak, mi meg…

– Köszönöm, kislány. Hát elmentünk, most aztán folytathatják az ájtatosságaikat!

30.

Az Aconcagua jelentkezik

Hur sokáig figyelte gyanakodva Exé munkálkodását a csillagászati fülkében, nem sokat tartott semmiről, ami földi. Csak lassan nyugodott meg. Aztán lassan összebarátkozott a földi csillagászlánnyal. Exé meg is jegyezte, már azt hitte, a virabeli csillagászok mind olyan veszekedősek, mint Dek meg Gad voltak. És olyan ridegek is!

– Dek meg Gad még fiatalok, Exé! Szertelenek – hagyta rá Hur. – De maga? Mintha ide termett volna! Pedig nem hiszem, hogy ezelőtt is járt volna fotonhajón.

– Nem is láttam űrhajót, amíg maguk meg nem jelentek a Földön. Csak a Föld-múzeumban nézegethettem az apró mintáikat. De hát a csillagászat tudomány, Hur! És meglehetősen egységes, maguknál is, meg a Földön is.

– Mégis… Elkészültem rá, hogy a földi csillagászat is visszafejlődött, visszaesett az ősrégi babonaságokba. Folyton vártam itt, hogy maga megkezdje a csillagjóslásokat. Hallottam, a földi csillagászok nem hiszik, hogy a Földnek és a Napnak vége lehet valamikor. Legfeljebb lassú kialvásban, jéggé válásban várják a földi élet elpusztulását.

– Néhányan csakugyan nem hisznek a Naprobbanásban, mások igen. Hiszen ezek közül többen a Vira-hajókra is menekültek. Bevallom, én is tétováztam. Hiszen nincs ellenpróbánk!

– Ezt meglehetősen nehéz megszerezni a csillagászatban, Exé.

– Hát, majd meglátjuk.

– Meg. Hamarosan, sajnos. Mondja, maga öröknek és végtelennek tartja a világegyetemet? Érdekel ebben a földi csillagászat mai állásfoglalása.

– Öröknek tartom én is, hiszen, aminek nem volt kezdete, vége sem lehet. Aztán, hogy végtelen-e? Rámondhatom: igen. A mi kis világunk talán nem végtelen, térgörbülete lehet. De tudom, hogy túl rajta új világok következnek a végtelenségig. Hiszen azt is tudnom kell, hogy vagy huszonöt milliárd fényévnyi messzeségen túl megszűnnek a mi ismert fizikai törvényeink! Sutba vethetjük a nehézkedésre, villamosságra, mágnességre és az atomrendszerre vonatkozó törvényeinket! Más viszonyok jönnek, még a relativitási megállapításaink is elvesztik az érvényességüket. Talán összehúzódásban levő negatív világok várnak ott ránk hiperatomokkal, ismeretlen vonzásokkal, taszításokkal és erőkkel, amíg a mi világunk még mindig robbanásszerű, gyors kiterjedésben van. A hőkiegyenlítődésben éppen ezért én sem hihetek. De azt is biztosra veszem, hogy mindezeket az ismeretlen rejtélyeket is fölkutatja lassanként az ember, és megismeri!

– Ezt hisszük mi is a Virán. Örülök, hogy találkoztunk.

Együtt léptek ki az ajtón. Hur oldalról nézegette a lányt, majd kézen fogva vezette az óriás hajó termein és folyosóin keresztül. Itt-ott ismerősök mosolyogtak rájuk, máshol hosszúkás vagy ládaszerű, hallgatag kis gépek tértek ki az útjukból. Exé azt hitte, valami eddig még nem látott csillagászati eszközhöz viszi Hur.

Végre egy nagy, üres terembe értek, közel a hajó orrához. Itt sehol sem volt sem oszlop, se műszer, sem gép, sem bútorféle a falaknál. A tetőzet iszonyú magasságában a csillaghajó műanyaga sötétlett. Exét az is meglepte, hogy a talajon nincs semmiféle szőnyeg. Halványzöld színűnek tetszett mindenfelé a finoman meghajló fal. Exé csodálkozva nézett föl Hurra, mit kereshetnek itt.

Hur most egy alig észrevehető kapcsolóhoz nyúlt. Kattanás, és a terem teljes sötétségbe borult.

Exé fölsikoltott, ijedten kapaszkodott Hur karjába. Mintha fölüle, oldalt és alóla egyszerre eltűnt volna minden anyag. Exé úgy érezte, a semmin áll, a semmi veszi körül mindenfelől, a csillagos sötétség! A műanyag teljesen átlátszóvá lett mindenütt!

– Amerre nézek, oldalt, fölöttem és alattam is a csillagok úsznak – rebegte Exé. – Vörösek, kékek, sárgák, fehérek, picik és óriások! Hur, én borzongok ebben a csillagáradatban!

Exé később is nemegyszer látogatta meg ezt az ijesztően átlátszó falú és talajú termet. Milyen szörnyű ez a végtelen feketeség! Didergett, gyönyörködött, és lassan-lassan homályos csodálat fogta el. Minő óriás a maga kicsiségében az ember!

Hol van már mögötte a Föld és a Naprendszer! Távoli, kicsike csillag a Nap, bolygóiból egyetlenegy sem látszik. Igaz, hogy innen a Lobé sem nagyobb, a Vira napja, iszonyú messzeségben előttük!

A harmadik napon Exé szórakozottan ült le a csillagászfülkében kék színű és átlátszó fémekből készült műszerei közé. Előbb a Napra fordított távcsőhöz nyúlt, de a fele úton megállt a keze. Az asztal fölé hajolt, kis számolást végzett. Fölcsapta a jegyzeteit is, hiába, még mindig érdekelte az otthagyott Föld! Mosolyogva állapította meg, hogy a végtelen messzeségben éppen nemrég fordult át a Föld nyugati féltekéje a napsütés alá, ott akkor kezdődött a hajnal. Ugyan vörösek-e most a felhők az Aconcagua alatt, a mélységben? Arra gondolt, vajon el tudja-e majd felejteni a Föld csodáit ezen a négy és fél éves úton?

Talán egy óra hosszat játszogatott a földi emlékeivel. Sehogy sem bírta elképzelni a Vira fehér és narancsragyogású hajnalait. Kedvetlen mozdulattal emelt egyet az alsó vetítőtükrön. Ott megjelent a távcső sugárvonalában hatalmasan megnagyítva a Nap sárga fényű gömbje. Egy ideig nézegette még, csakugyan, mintha horpadtabb lenne, mint mikor a Földről vizsgálgatta. A színképe…

Egyszerre a hajához kapott és fölsikított.

De ekkorra már villogott valamennyi jelzőtábla az egész csillaghajón, és Pil hangja harsogott a rádiófülkéből.

– Itt az Aconcagua! Mindenki a vetítőgépekhez! Adom.

A fotonhajó emberei rohantak a nagy képkeretekhez, néhány percig a hajó biztonsága csupán az automata gépektől függött. De azok úgysem hibáznak! Az adást a legjobbkor kapták el.

Óriás kép hullámzott előttük, színes vetítésben. Láthatták, amint a tábla közepén a sárga kis korong, a Nap, elfehéredik, majd kék és ibolyaszínekben villan föl. Remegő, de rendkívül gyors dagadással kezdi meg a növekedést az első ijesztő beroppanás után. Eleinte csapkodó, szabálytalan ez a mozgás, aztán széles, gömbszerű íveléssel nyeli maga körül a teret, egyre nagyobb hullámban. Ibolyaszínű sugarak csillognak benne és körülötte.

A TL 92-es fotonhajó másolókészülékei lázasan dolgoztak, vették a színes képeket, a képek alatt futottak a hő és a robbanási gyorsaság, meg a sugárzási erők számadatai, ahogy az Aconcaguáról adták. Fogták a hangokat is, megörökítették a Vira számára.

Most fölismerték Ona fojtott, izgatott hangocskáját.

– Bekapcsoltam az összes vevőt, a szemünkön különleges erősségű fényvédők sötétlenek. Mégis nagyon élesen látunk. Kicsit megszédültem most. Valami ismeretlen erőhullám? Kék lobbanás közelít, rohan felénk. Ez a vég? A fénymérő 67-c-44-re ugrott, nem tudom, meddig bírjuk. Mintha valami kék áradás árasztaná el a világot! Mintha gyöngén zúgna valami felénk, szédületesen rohannak a mérők számai! A szemem már behunyva tartom a fényvédő alatt, űrruháink hasztalan árasztják a fagyot, az egész testünkön érezzük a csípést. Most elért a fény és… látok, látok! A készülékeink már kétszázmilliószor nagyobb fényzuhatagot jeleznek, még ez nem ért el. Apró szúrásokat érzek a homlokomban, meg a halántékomon. A hőhullám is közelít! A mágnességmérő, meg a szcintillációs gépek…

Újabb számsorok futottak a képek alatt új mérési adatokkal. És akik lélegzetvisszafojtva álltak a fotonhajó képernyői előtt, mintha zuhanást hallottak volna! A vetítésben meg roppant kék hullámban ott hömpölygött az óriássá növekedő Nap.

Mintha túlcsapna a képek keretein, mintha mindig tovább áradna, és be akarna rohanni a Vira csillaghajójába! Már a virabeliek is a szemükhöz kaptak.

A csendet Gor öreges hangja törte meg, becsattant az adásba.

– Halló! Veszitek még? Nagyon nehéz… Ona összeesett mellettem, nem is hittem, hogy én bírom tovább! Az állomás meg a torony megingott, talán az iszonyú fénynyomás… A műszereink odakint sorra felrobbannak, szétfutnak, eltűnnek, mintha gőzből lennének. A hő ide is elért már, ugrásszerűen emelkedik. Nem tudom, a mi tökéletesnek tartott védőfalaink… Égek! Nincs lélegzetem, már én sem… Dicsőség az észnek! Dicsőség az embernek a végtelenben!

Hirtelen újra csend lett. A kép mintha lobot vetett volna, aztán kialudt minden fény a keretekben. Feketeség sűrűsödött. A csillaghajón mindenki tisztelegve állt föl, a szemek nedvesek.

Ren feldúlt arccal rogyott vissza a székbe. Halk, síró kis hangot hallott maga mellett, Uliét. Vun a kapcsolókhoz nyúlt, el kell érni a CC 4 és feles sebességet. Kicsit remegett a hangja.

– Most már aztán igazán nem válaszol többé a Föld! Soha, senkinek.

Zömök, vörös színű kis gép baktatott be, hajlongva, kis fényeket csillantva haladt végig a termen. Végezte a szokásos ellenőrzést.

Az utolsó csillaghajó hangtalanul száguldott bele az előtte sötétlő űrbe. Folytatta az útját hazafelé.

A boldog Vira felé.

ISSN 0864-8891

ISBN 963 260 0282

Csokonai Kiadóvállalat, Debrecen

Felelős kiadó: dr. Bakó Endre igazgató

Szedte és nyomta az Alföldi Nyomda

Felelős vezető: Szabó Viktor vezérigazgató

Készült Debrecenben, 1990-ben

A nyomdai rendelés törzsszáma: 2417.66-14-2

Felelős szerkesztő: Cs. Nagy Ibolya

Műszaki szerkesztő: Takács László

Készült 15,54 (A/5) ív terjedelemben

♣