Orson Scott Card

Az elme gyermekei

Children of the mind - Az elme gyermekei Copyright © Orson Scott Card

Fordította: Hargittai Krisztina

Copyright © Unio Mystica Kiadó

Borító-és könyvterv: Földi Hajnal Kiadja az Unio Mystica Kiadó © Minden jog fenntartva A könyv - a kiadó írásos jóváhagyása nélkül - sem egészben sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, fénymásolást, a rögzítést vagy az információközlés bármely formáját.

www.uniomystica.hu

Unio Mystica Kiadó, Fót, 2015

Elektronikus verzió: Takács Gábor ISBN 978-615-5546-03-7

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

1. Nem vagyok önmagam!

2. Nem hiszel istenben!

3. Túl sokan vagyunk

4. A tökéletes egyszerűség embere vagyok!

5. Senki sem racionális

6. Az élet öngyilkos küldetés

7. Felajánlom ezt a szegény, öreg porhüvelyt

8. Az számít, miben hiszel

9. Ez az élet illata

10. Ez mindig is a te tested volt

11. A sötétségből szólítottál vissza

12. Vajon elárulom Endert?

13. Míg a halál véget nem vet minden meglepetésnek

14. Talán az állataikkal kommunikálnak így

15. Kaptok egy második esélyt

16. Honnan tudod, hogy nem reszketnek félelmükben?

17. Az út innen nélküle folytatódik tovább

Utószó

Barbara Bovának,

akit kitartása, bölcsessége és empátiája

nagyszerű ügynökömmé,

és még annál is csodásabb barátommá tesz

Köszönetnyilvánítás

Szívből jövő köszönetemet fejezem ki:

Glenn Makitkának a címért, amely most már olyan nyilvánvaló választásnak tűnik, de amely meg sem fordult a fejemben addig, amíg ő meg nem említette az America Online-on a Hatrack River nevű fórumon.

Van Gesselnek, amiért bemutatott Hikari és Kenzaburo Oénak, és amiért nagyszerűen lefordította Shusaku Endo Mély folyó című regényét.

A Hatrack River fórum segítőkész tagjainak – különösképp Stephen Bouletnek és Sandi Goldennek –, akik felfigyeltek a nyomdai hibákra és a cselekmény következetlenségeire.

Tom Dohertynek és Beth Meachamnak a Tornál, akik megengedték, hogy a Fajirtás című művemet kettébontsam, és így lehetőségem legyen a történet második felét is rendesen megírni.

Kathryn H. Kiddnek, barátomnak és útitársamnak az irodalom berkeiben, aki fejezetről fejezetre haladva bátorított.

Kathleen Bellamynak és Scott J. Allennek végeláthatatlan munkájukért.

Kristine-nek és Geoffnak, akik gondosan átolvasták a művet, és segítettek feloldani az ellentmondásokat, valamint pótolni a hiányosságokat.

Feleségemnek, Kristine-nek, valamint gyermekeimnek, Geoffrey-nak, Emilynek, Charlie Bennek és Zinának a hektikus időbeosztásommal és az állandó elfoglaltságommal szemben tanúsított végtelen türelmükért.

Barbara Bovának, akit kitartása, bölcsessége és empátiája nagyszerű ügynökömmé, és még annál is csodásabb barátommá tesz.

Ezt a könyvet az észak-karolinai Greensboróban lévő otthonomban kezdtem írni, és egyrészt útban Xanadu felé a Myrtilly Beach-en, másrészt a San Rafael-i Hotel Panamában, harmadrészt pedig kedves unokatestvéreim, Mark és Margaret Park Los Angeles-i házában fejeztem be – utóbbiaknak külön köszönet barátságukért és nagylelkű vendéglátásukért. A fejezeteket kéziratformában feltöltöttem a Hatrack River fórumra az America Online-on, ahonnan ennek a virtuális közösségnek több tucat tagja letöltötte, elolvasta, és megjegyzéseivel mind a könyvnek, mind nekem nagy segítségemre volt.

1

Nem vagyok önmagam!

„Anyám. Apám. Jól tettem?”

(Han Csing-csao utolsó szavai a Han Csing-csao isteni suttogásaiból)

Hszi Vang-mu előrelépett. A Peter nevű fiatalember megfogta a kezét, és bevezette a csillaghajóba.

Az ajtó becsukódott utánuk.

Vang-mu leült az egyik forgószékbe a kicsiny, fémfalú helyiségben. Körülnézett, és azt várta, hogy valami furcsát, valami újat lát. De a fém falaktól eltekintve Ösvény világának bármelyik irodahelyiségében lehetett volna. Az egyszerűen berendezett kabinban tisztaság volt, de nem az a túlzott patikatisztaság. A lány látott már hologramokat a különféle űrhajókról: az űrben is fürgén mozgó karcsú, áramvonalas űrsiklókról és vadászokról, és a behemót, lekerekített ívű csillagközi űrhajókról, amelyek szinte fénysebességre voltak képesek felgyorsulni. Az egyik egy éles, pontos tőr, a másik egy brutális harci pöröly. De ebben a helyiségben nem volt érezhető ez az erő. Ez csupán egy szoba volt.

Hol a pilóta? Kell lennie egy pilótának is, hiszen a vele szemben ülő, és a komputernek utasításokat mormoló fiatalember aligha lehet képes irányítani ezt a fénynél is gyorsabban száguldó hajót. És mégis úgy tűnt, hogy pontosan ezt teszi – hiszen nem volt sehol ajtó, amely másik helyiségbe vezethetett volna. A csillaghajó kívülről is kicsinek látszott, nyilvánvalóan erre az egyetlen helyiségre korlátozódott a belső tere. A sarokban lévő energiacellák tárolták a hajó tetejét borító, napkollektorokból származó energiát. Az élelem és az italok valószínűleg abban a hűtőhöz hasonlóan szigetelt ládában lehetnek. Na, ennyit az életfenntartó rendszerekről. Hová lett az űrrepülés romantikája, ha csak ez kell hozzá? Egyetlen szoba.

Mivel nem volt más, ami leköthette volna a figyelmét, Vang-mu a fiatal férfit nézte a terminál előtt. Azt mondta, hogy Peter Wigginnek hívják. Ez a régi korok Hegemónjának a neve, azé, aki először egyesítette az emberiséget az irányítása alatt akkor, amikor az emberek még csak egyetlen világban éltek, amikor minden nemzet, faj, vallás és filozófiai irányzat egyetlen bolygón feszült egymásnak, esélyük sem lévén máshova eljutni, mert az ég még korlátot jelentett, az űr pedig áthidalhatatlan, végtelen mélységet. Peter Wiggin, aki az emberiséget kormányozta. Persze ez a fiú nem az a Peter Wiggin – ennyit ő is elmondott magáról. Őt Andrew Wiggin küldte, és Vang-mu arra is emlékezett Han mester elbeszéléséből, hogy valamiképp Andrew is teremtette. Ez vajon azt jelenti, hogy a híres Holtak Szószólója volna Peter apja? Vagy ez a Peter mégis inkább Ender bátyja, és nemcsak a neve azonos a háromezer éve halott Hegemónnal, hanem valójában ő maga az?

Peter abbahagyta a mormolást, hátradőlt a székében és felsóhajtott. Megdörzsölte a szemét, azután nyújtózkodott egyet és felnyögött. Ez társaságban nagyon tapintatlan dolognak minősült, olyasminek, amit az ember leginkább egy közönséges paraszttól várna. Úgy tűnt, hogy Peter érzékeli a rosszallását. Vagy talán el is felejtkezett arról, hogy ott van, és most hirtelen eszébe jutott, hogy társasága van. Anélkül hogy felegyenesedett volna a székben, hátrafordult, és ránézett a lányra.

– Elnézést – mondta. – Elfelejtettem, hogy nem vagyok egyedül.

Vang-mu szeretett volna merész szavakkal válaszolni, annak ellenére, hogy egész életében tartózkodott a vakmerő beszédtől. Hiszen végső soron a fiú is támadó vakmerőséggel beszélt vele, amikor hirtelen, mint egy varázsütésre előbújó gomba, felbukkant a hajója a semmiből a folyó parti fövenyén, ő pedig kilépett belőle, kezében az egyetlen kémcsőnyi vírussal, amely majd kigyógyítja Ösvény világát a genetikai betegségből. Alig tizenöt perce ez a fiú a szemébe nézett, és azt mondta neki: „Gyere velem, és történelmi tettek részese leszel. Átírjuk a történelmet.” És ő minden félelme ellenére igent mondott.

Igent mondott, most pedig itt ül egy forgószékben, és a fiú közönséges viselkedését figyeli, aki mint egy tigris nyújtózkodik előtte. Vajon tényleg egy tigris rejtőzik benne? Vang-mu olvasta a Hegemónt. El tudta képzelni, hogy egy tigris élt abban a nagyszerű, ugyanakkor rettenetes emberben. Na, de ebben itt? Ebben a fiúban? Idősebb volt, mint Vang-mu, de a lány már elég tapasztalt volt ahhoz, hogy felismerje az éretlenséget, ha találkozik vele. Ez a fiú fogja átírni a történelmet! Megtisztítja a Kongresszust a korrupciótól. Megállítja a Lusitania ellen küldött Flottát. Az összes kolóniát a Száz Világ egyenlő tagjává teszi. Ez a tigrisként nyújtózó fiú.

– Látom, helyteleníted a viselkedésem – mondta a fiú. Egyszerre hangzott bosszúsnak, és úgy, mint akit mulattat a dolog. De lehet, hogy csak ő nem értelmezi jól a fiúhoz hasonlók hanghordozását. Tényleg nem könnyű olvasni egy ilyen kerek szemű fiú mimikájából. Az arca és a hangja is olyan rejtett nyelveken szólt hozzá, amit a lány nem értett.

– Tudnod kell – mondta a fiú –, hogy nem vagyok önmagam.

Vang-mu elég jól beszélte a közös nyelvet ahhoz, hogy megértse a szófordulatot. – Nem érzed jól magad? – De ahogy kimondta, már tudta, hogy a fiú a szó szoros értelmében használta a kifejezést.

– Nem vagyok önmagam – ismételte a fiú. – Valójában nem vagyok Peter Wiggin.

– Remélem is! – felelte Vang-mu. – Olvastam a temetéséről az iskolában.

– De úgy nézek ki, mint ő, igaz? – A fiú a levegőbe vetített egy hologramot a komputer terminálja felett. A kivetített figura Vang-mu felé fordult. Peter is felült, és felvette ugyanazt a pozíciót, mint a hologram, szintén a lány felé fordulva.

– Van hasonlóság – jelentette ki a lány.

– Én persze fiatalabb vagyok – mondta Peter. – Mert Ender nem látott azután, hogy elhagyta a Földet, úgy ötéves korában. Egy kis töpszli volt. Én pedig még gyerek. Ilyennek emlékezett rám, amikor elővarázsolt az üres légből.

– Nem a légből, hanem a semmiből – javította ki a lány.

– Még csak nem is a semmiből – mondta Peter. – De mindegy is, elővarázsolt. – Gonosz mosolyra húzódott a szája. – „A szörnyű mélyből rémeket hívok.”

Ezek a szavak számára jelentettek valamit, de a lánynak nem. Ösvény világában ő csak egy szolgálólány lehetett volna, így kevés taníttatásban részesült. Később, Han Fej-ce házában felismerték a képességeit, először az úrnője, Han Csing-csao, majd maga a ház ura is. Mindkettőjüktől tanult egy keveset, de minden rendszert nélkülözve. Elsősorban gyakorlati taníttatást kapott, az irodalmi tanulmányai pedig a Középső Királyságra vagy magának Ösvénynek a világára korlátozódtak. Vég nélkül tudott volna idézni a nagy költőtől, Li Csing-csaótól, akiről valamikori úrnője a nevét kapta. De magáról a költőről, akitől idézett, mit sem tudott.

– „A szörnyű mélyből rémeket hívok” – ismételte meg a fiú. Azután egy kicsit megváltozott hangon és modorban önmagának felelt: – „Hisz azt én is tudok, és mindenki tud. De jönnek-e vajon, midőn hívod?”

– Shakespeare? – találgatta a lány.

Peter elvigyorodott. A lányt egy prédájával eljátszogató macskára emlékeztette.

– Mindig ez a legjobb tipp, ha egy európai idéz valahonnan – mondta a fiú.

– Vicces idézet – mondta a lány. – Valaki azzal dicsekszik, hogy magához szólíthatja a holtakat. A másik szerint viszont nem maga a hívás a nagy mutatvány, hanem elérni, hogy valóban jöjjenek.

A fiú nevetett. – Micsoda humorod van.

– Ez az idézet azért jelentős számodra, mert Ender a halálból hívott vissza téged.

A fiú meglepettnek tűnt. – Honnan tudod?

A lányba belehasított a félelem. Lehetséges volna? – Nem tudtam, csak vicceltem.

– Nos, nem igaz. Mármint nem szó szerint. Ender nem támasztott fel holtakat. Bár kétségtelenül azt hiszi, hogy képes lenne rá, ha úgy adódna. – Peter sóhajtott. – De undok vagyok. Ez csak úgy kicsúszott a számon. Nem úgy értettem, csak kijöttek a számon a szavak.

– Nem muszáj kimondanunk mindent, ami az eszünkbe jut.

A fiú a szemét forgatta. – Engem nem szolgaságra neveltek, ahogy téged.

Tehát így viselkedik valaki, aki a szabad emberek világából származik – kigúnyolja azt, aki szolga volt, bár nem a saját hibájából. – Engem megtanítottak rá, hogy a kellemetlen megjegyzéseket megtartsam magamnak, már csak udvariasságból is – felelte. – De neked ez talán csak a szolgaság egy formája.

– Ahogy már mondtam, Királyi Anya, az undok megjegyzések hívatlanul tolulnak a számra.

– Én nem vagyok Királyi Anya – fortyant fel Vang-mu. – A nevem csak egy kegyetlen tréfa…

– És csak egy szörnyen utálatos ember gúnyolna ezzel – Peter elvigyorodott. – Én meg a Hegemón nevét viselem. Azt hittem, talán az lehet bennünk a közös, hogy mindketten nevetségesen túlzó nevet viselünk.

Vang-mu csendben ült, és eljátszott a gondolattal, hogy a fiú talán barátkozni próbált.

– Csak nemrégiben keletkeztem – folytatta Peter. – Alig pár hete. Szerintem ezt tudnod kell rólam.

A lány nem értette.

– Tudod, hogyan működik ez a csillaghajó? – kérdezte a fiú.

Egyik témáról a másikra ugrált. Tesztelte a lányt. Neki pedig elege volt a tesztekből.

– Nyilvánvalóan úgy, hogy az ember beül, egy udvariatlan idegen pedig vizsgáztatni kezdi – felelte.

A fiú elmosolyodott és bólintott. – Jó visszavágás. Ender megmondta, hogy te senki szolgája nem vagy.

– Hű szolgálója voltam Csing-csaónak. Remélem, Ender nem állított valótlant erről!

A fiú félresöpörte a szó szerinti értelemben tett megjegyzést. – Megvan a magad véleménye, úgy értem. – A szemei gúzsba kötötték a lányt, és ő megint úgy érzete, a fiú teljesen átlát rajta, érti őt, pont, mint amikor először nézett rá a folyóparton.

– Vang-mu, én nem metaforikusan értettem, amikor azt mondtam, hogy nemrég keletkeztem. Létrejöttem, érted? Nem pedig születtem. És a létrejöttem módja sok tekintetben kapcsolódik ennek a csillaghajónak a működéséhez. Nem untatnálak azzal, hogy olyasmiket magyarázok el, amikkel már amúgy is tisztában vagy, de tudnod kell, hogy mi – és nem ki – vagyok, azért, hogy megértsd, miért van rád szükségem. Tehát ismét felteszem a kérdést: tudod, hogyan működik ez a csillaghajó?

A lány bólintott. – Azt hiszem. Jane, aki egy számítógépek közötti kapcsolatokban létező entitás, megőrzi a memóriájában a csillaghajónak és minden rajta lévőnek a formuláját olyan tökéletesen, amennyire csak tudja. Az emberek is az emlékezetükben tartják a képet önmagukról, arról, hogy kik is ők. Azután Jane egyik pillanatról a másikra mindent áthelyez a reális világból a semmi terébe, majd ismét visszahozza a valóságba egy tetszőleges, általa választott helyre. Ugyancsak egy szempillantás alatt. Tehát ahelyett, hogy a csillaghajónak évekbe telne eljutnia egyik világból a másikba, az egész egy pillanat alatt megtörténik.

Peter bólintott. – Nagyon jó. Kivéve, hogy amíg a csillaghajó az Odaátban tartózkodik, nem a semmi veszi körül, hanem a megszámlálhatatlanul sok aiúa.

A lány elfordult.

– Nem érted, hogy mi az az aiúa?

– Ezzel azt mondod, hogy minden ember örökké létezett. Hogy idősebbek vagyunk, mint a legvénebb istenek…

– Nos, igen, valami hasonló – bólintott Peter. – Csakhogy az Odaátban lévő aiúákról nem mondhatjuk, hogy léteznek, vagy legalábbis nincs értelmes létük. Csak úgy… ott vannak. Illetve még ezt sem igazán mondhatjuk, mert ott nincs hollét, nincs hely, ahol létezhetnének. Egyszerűen vannak. Amíg egy intelligencia be nem hívja őket, nevet nem ad nekik, el nem helyezi őket egy rendszerben, alakot nem ad nekik.

– Az agyagból medve formálódhat – mondta a lány, – de addig nem, amíg hidegen és nedvesen hever a folyómederben.

– Pontosan. Tehát Ender Wiggin és még néhányan, akikkel, ha szerencséd van, sosem kell találkoznod, végrehajtották az első ugrást az Odaátba. Valójában persze sehová sem mentek. A cél az volt, hogy elég ideig maradjanak az Odaátban ahhoz, hogy az egyikük, egy igen tehetséges, genetikával foglalkozó tudós, létrehozhasson egy új, hihetetlenül összetett molekulát az elméjében tartott gondolatformán keresztül. Vagyis inkább azoknak a módosításoknak a képén keresztül, amelyek segítségével létre kívánhatta… eh, nincs meg a biológiai tudásod ehhez. De mindegy is, megtette, amit kellett, létrehívta az új molekulát, hurrá, viszont nem ő volt az egyetlen, aki aznap teremtett valamit.

– Ender elméje megteremtett téged? – kérdezte Vang-mu.

– Teljesen véletlenül. Mondhatni, egy tragikus baleset voltam. Egy szerencsétlen melléktermék. Fogalmazzunk úgy, hogy minden ott lévő vadul teremtett. Tudod, az Odaát aiúái majd megőrülnek, hogy valamivé válhassanak. Árnyék csillaghajók jöttek létre körülöttünk. Minden pillanatban megszámlálhatatlan illanó, töredékes, szertefoszló, kérészéletű struktúra jött létre, majd tűnt el. Közülük csupán négy bírt valamelyes szilárdsággal. Az egyik az a genetikai molekula volt, amelyet Elanora Ribeira hozott létre.

– A másik pedig te voltál?

– A legkevésbé érdekes, attól tartok. A legkevésbé szeretett és értékelt. Az egyik ember a hajón egy Miro nevű fickó volt, aki pár évvel ezelőtt egy tragikus balesetben megnyomorodott. Idegrendszeri károsodást szenvedett. Nehézkesen beszélt, ügyetlen volt, és sántított járás közben. Ő azt az erőteljes dédelgetett képet tartotta az elméjében, amelyben még olyan volt, mint régen. Így hát ennek a tökéletes önképnek a mintájára számtalan aiúa létrehozta annak a pontos mását, aki egykor volt, és ismét szeretett volna lenni. Egy tökéletes másolatát önmagának, az összes emlékével és tudásával. Olyan tökéletes mása volt ez saját magának, hogy ugyanazt a kimondhatatlan viszolygást érezte a megnyomorodott teste iránt, mint a régi önmaga. Tehát Miro új, javított változata, vagyis inkább a régi, sértetlen Miro mása – mindegy is – a megnyomorodott helyére állt. A régi, általa elutasított test pedig a szemük előtt foszlott semmivé.

Vang-munak elakadt a lélegzete, ahogy elképzelte a jelenetet. – Meghalt!

– Nem, pont ez a lényeg, hát nem érted? Élt. Miro volt. Az ő saját aiúája – nem az a milliárdnyi aiúa, amely a testének atomjait és molekuláit építette fel, hanem az az egy, amely az egészet irányította, amely ő maga volt, az ő akarata – ez az aiúa egyszerűen átköltözött az új, tökéletes testbe. Ez volt az ő igazi valója. És a régi…

– Arra már nem volt szükség.

– Annak már nem volt, ami formát adjon. Tudod, szerintem a testünket a szeretet tartja össze. A mester aiúa-szeretete a csodás, erős test iránt, amely engedelmeskedik neki, amely az énnek az összes megtapasztalást lehetővé teszi a világban. Még Miro is, a megnyomorodottságát követő összes önutálatával együtt szerette a testének szánalmas maradványát. Egészen addig, amíg újra nem tett szert.

– És akkor átköltözött abba.

– Anélkül, hogy tudta volna, mit tesz – mondta Peter. – Egyszerűen követte a szeretetét.

Vang-mu hallgatta ezt a különös történetet, és tudta, hogy igaznak kell lennie, hiszen sokszor hallotta, ahogy Han Fej-ce és Jane emlegetik az aiúákat a beszélgetéseik során, és most a Peter Wiggin által elmondottakkal minden értelmet nyert. Igaznak kellett lennie, már csak azért is, mert a csillaghajó a semmiből tűnt fel a Han Fej-ce háza mögötti folyó partján.

– Most biztosan azon töprengsz, hogy akkor én, a nem szeretett és nem szerethető, hogyan jöhettem létre – folytatta Peter.

– Már mondtad. Ender elméjéből.

– Miro legerőteljesebben megtartott elmebeli képe a saját fiatalabb, egészségesebb, erősebb énjét őrizte. De Endernek azok a képei, amelyek a leginkább számítottak, a nővéréről, Valentine-ról és a bátyjáról, Peterről szóltak. De nem arról, amivé váltak, hiszen Ender valódi bátyja, Peter már régen halott volt, Valentine pedig, aki elkísérte vagy inkább követte Endert az űrutazásain, még mindig él, bár Enderhez hasonlóan megöregedett. Felnőtt. Ő egy valóságos személy. Mégis, azon a csillaghajón, az Odaátban töltött idő alatt Ender megteremtette a nő fiatalkori énjének mását. Az Ifjú Valentine-t. Szegény idősebb Valentine! Nem volt tisztában vele, hogy mennyire megöregedett, amíg meg nem látta a fiatalabbik énjét, ezt a tökéletes lényt, ezt az angyalt, aki gyerekkoruk óta ott élt Ender elméjében. Azt kell, mondjam, hogy ennek az egész kis drámának ő a legnagyobb áldozata. Tudni, hogy a testvéred egy ilyen képet hordoz magában rólad, ahelyett, hogy azért szeretne, aki valóban vagy… nos, ez az egész az Idősebb Valentine – utálja ezt az elnevezést, de most már mindenki így gondol rá, ő maga is, szegény –, szóval az Idősebb Valentine türelmét láthatólag igencsak próbára teszi.

– De ha az eredeti Valentine még él, akkor ki a fiatal Valentine? – kérdezte Vang-mu tanácstalanul. – Te lehetsz Peter, mert ő halott, és senki nem használja a nevét, de…

– Valóban talányos, nem igaz? – bólogatott Peter. – De az a lényeg, hogy nem számít, hogy Peter Wiggin élő vagy holt, én nem ő vagyok. Ahogy már mondtam, nem vagyok önmagam.

Hátradőlt a székében, és felnézett a mennyezetre. A terminál felett kivetített hologram felé fordult anélkül, hogy a fiú megérintette volna a gombokat.

– Jane itt van velünk – mondta Vang-mu.

– Jane mindig velünk van – felelte Peter. – Ő Ender kéme.

A hologram megszólalt: – Endernek nincs szüksége kémre. Barátokra van szüksége, ha ez megoldható. Vagy legalábbis szövetségesekre.

Peter lustán a terminál felé nyúlt, és kikapcsolta a gépet. Az őt ábrázoló hologram eltűnt. Ez nagyon megzavarta Vang-mut. Mintha a fiú képen törölt volna egy gyereket. Vagy megütött volna egy szolgát. – Jane nagyon nemes lény, nem kellene ilyen tiszteletlenül kezelned.

– Jane egy számítógépes program, akinek poloskája van mindenhol.

A fiú, aki idehozta erre a csillaghajóra és elvarázsolta Ösvény világából, komor hangulatban volt. És a komor hangulata fényében a lány, most, hogy a hologram eltűnt a terminálról, megértette, hogy mit látott. – Nem csak azért van, mert te még olyan fiatal vagy, a Hegemón Peter Wiggin hologramjain pedig egy érett férfi látszik – mondta Vang-mu.

– Mi? – fordult hozzá Peter türelmetlenül. – Mi nem azért van?

– A közted és a Hegemón közti fizikai különbség.

– Akkor miért?

– Ő elégedettnek tűnik.

– Leigázta a világot – mondta Peter.

– Tehát, amikor te is eléred ugyanezt, akkor neked is ez a megelégedettség ül majd az arcodon?

– Feltételezem, igen – felelte Peter. – Mondhatjuk, hogy ez az életcélom. Ez az a küldetés, amelyre Ender elindított.

– Ne hazudj nekem! – mondta Vang-mu. – A folyóparton azokról a borzalmas dolgokról beszéltél, amiket én az ambícióim érdekében tettem. Elismerem, ambiciózus voltam, elkeseredetten ki akartam törni abból az alacsonyrangú körből, amelybe születtem. Ismerem az ambíció ízét, ismerem az illatát, és érzem azt az illatot rajtad is: mint a kátrány szaga egy forró napon – te is bűzlesz tőle.

– Az ambíciónak van szaga?

– Engem is átitat.

A fiú elvigyorodott. Azután megérintette a fülbevalót a fülében. – Ne feledd, Jane hallgatózik, és mindenről beszámol Endernek.

Vang-mu elhallgatott, de nem azért, mert zavarba jött volna. Egyszerűen csak nem volt mit mondania, így hát csendben maradt.

– Tehát ambiciózus vagyok. Mert Ender így képzelt el engem. Ambiciózus, undok és kegyetlen.

– De hát azt hittem, hogy nem vagy önmagad – mondta a lány.

A fiú szemeiből sütött a dac. – Így igaz, nem vagyok az. – Félrenézett. – Sajnálom, Geppetto, de nem lehetek valódi kisfiú. Nincs lelkem.

Vang-mu nem értette a nevet, amit a fiú mondott, de értette azt a szót, hogy lélek.

– Egész gyermekkoromban azt hittem, hogy természetemnél fogva szolga vagyok. Hogy nincs lelkem. Azután egy napon felfedeztem, hogy mégis van. Eleddig nem sok örömet okozott.

– Én nem valami vallásos elképzelésről beszélek, hanem az aiúáról. Ami nekem nincsen. Emlékezz, mi történt Miro megnyomorodott testével, amikor a filótája kilépett belőle.

– De te nem bomlasz semmivé, úgyhogy mégiscsak kell lennie aiúádnak.

– Nem nekem van aiúám, hanem én egy aiúáé vagyok. Azért vagyok életben, mert az aiúa, amelynek ellenállhatatlan akarata létrehozott, folyamatosan elképzel engem. Folyamatosan szüksége van rám, irányít és az akaratomat adja.

– Ender Wiggin? – kérdezte a lány.

– A testvérem, teremtőm, kínzóm, istenem, én magam.

– És az Ifjú Valentine? Vele is ez a helyzet?

– De őt Ender szereti. Büszke rá. Örül, hogy létrehozta. Engem viszont gyűlöl. Megvet, de mégis az ő akarata mondat és tetet velem minden undok dolgot. Amikor a leginkább megvetésre méltó vagyok, akkor ne feledd, hogy csak azt teszem, amit az öcsém tetet velem.

– Ha őt hibáztatod…

– Én nem hibáztatom, Vang-mu. A szimpla valóságot mondom. Ender akarata most három testet irányít. Az enyémet, az elképzelhetetlenül angyali húgomét, és természetesen a saját fáradt, középkorú testét. A testemben lévő összes aiúa tőle kapja a parancsot és a helyét. Én, minden olyan szempontból, ami valóban számít, Ender Wiggin vagyok. Kivéve, hogy ő teremtett meg azért, hogy az összes olyan indíttatásának csatornája legyek, amelyet gyűlöl, vagy amitől fél magában. Az ambíciójának – igen, azt érzed, amikor az enyémet szagolod. Az agresszivitásának. A dühének. A kegyetlenségének. Ez mind az övé, nem az enyém, mert én halott vagyok, és amúgy sem voltam ilyen soha. Soha nem voltam olyan, amilyennek ő látott. Ez a személy itt előtted egy paródia. Egy kifacsart emlék vagyok. Egy hitvány álom. Egy lidércnyomás. Az ágy alatt rejtőző szörnyeteg. Ender hozott elő a káoszból, hogy a gyermekkora réme legyek.

– Akkor ne tégy így! – mondta Vang-mu. – Ha nem akarsz ilyen lenni, akkor ne tedd meg!

A fiú felsóhajtott, és becsukta a szemét. – Ha olyan okos vagy, miért nem értettél egy szót sem abból, amit mondtam?

Pedig a lány értette. – Ugyan mi az akarat? Senki nem látja. Nem hallod gondolkodni. Csak utólag tudod meg, hogy mi volt az akaratod, amikor visszanézel az életedre, és látod, hogy mit tettél.

– Ez a legszörnyűbb, amit velem tett – mondta Peter lágyan, csukott szemmel. – Visszanézek az életemre, és csak olyan emlékeim vannak, amiket ő képzelt el számomra. Alig ötéves volt, amikor elvitték a családunkból. Mit tudhat rólam vagy az életemről?

– Ő írta a Hegemónt.

– A könyvet. Igen, Valentine emlékeire építve, arra alapozva, amit a húgom mesélt neki. Valamint a ragyogó karrierem nyilvános dokumentációjára támaszkodva. És persze néhány ansible-kommunikációra, amely Ender és az időskori énem közt zajlottak a halálom – illetve Peter halála – előtt. Alig pár hetes vagyok, mégis tudok idézni a valahányadik Henrik 1. színéből, amelyben Owen Glendower dicsekszik Hővérnek, vagyis Percy Henriknek. Vajon honnan ismerem ezeket a sorokat? Mikor jártam iskolába? Meddig feküdtem ébren éjszaka régi színdarabokat olvasva, mire emlékezetembe véstem az ezernyi kedvenc verssoromat? Vajon Endernek sikerült a halott bátyja teljes műveltségét elővarázsolnia? Minden gondolatát? Ender csupán öt évig ismerte a valódi Peter Wiggint. Nem egy valódi személy emlékeivel rendelkezem. Ezek azok az emlékek, amelyekről Ender azt hiszi, hogy rendelkeznem kell velük.

– Azt hiszi, hogy ismerned kell Shakespeare-t, ezért hát ismered is? – kérdezte a lány kétkedve.

– Bárcsak Shakespeare lenne az egyetlen, amit kaptam! Meg a nagy írók, a nagy filozófusok. Bárcsak ők lennének az egyetlen emlékeim!

A lány várta, hogy felsorolja a zavaró emlékeket. De Peter csak megremegett és elhallgatott.

– Ha téged valóban Ender irányít, akkor… akkor te ő vagy. Akkor ő te magad vagy. Te Andrew Wiggin vagy. És van aiúád.

– Én Andrew Wiggin rémálma vagyok – javította ki Peter. – Andrew Wiggin önutálata. Minden vagyok, amit magában gyűlöl, és amitől fél. Ezt a forgatókönyvet kaptam. Ezt a szerepet kell eljátszanom.

Ökölbe szorította a kezét, majd félig kinyitotta, de az ujjai még mindig befelé görbültek. Egy mancs. Ismét a tigris. És egy pillanatra Vang-mut félelem töltötte el. De csak egy pillanatra. A fiú ellazította a kezét. A pillanat elmúlt.

– Nekem milyen szerepet szán a forgatókönyved?

– Nem tudom – felelte Peter. – Nagyon okos vagy. Remélem, hogy okosabb, mint én! De persze én olyan mérhetetlenül hiú vagyok, hogy el sem tudom képzelni, hogy valaki valóban okosabb lehet nálam. Ami azt jelenti, hogy még inkább szükségem van a jó tanácsra, mivel fel sem tételezem, hogy szükségem lehet rá.

– Rébuszokban beszélsz.

– Ez csak a kegyetlenségem része. A beszélgetéssel kínozlak. De talán messzebbre kellene mennem. Talán úgy kellene megkínoznom és megölnöm téged, ahogy tisztán emlékszem, hogy a mókusokkal tettem. Lehet, hogy ki kellene kötnöm a meztelen testedet az erdőben, a fagyökerekhez szegezni a végtagjaidat, azután apránként felnyitni a tested, és figyelni, mikor jelennek meg a legyek, és kezdenek el petéket rakni a húsodba.

A lány elborzadt. – Olvastam a könyvet. Tudom, hogy a Hegemón nem volt szörnyeteg!

– Engem nem a Holtak Szószólója teremtett meg az Odaátban, hanem Ender, a rémült kisfiú. Én nem az a Peter Wiggin vagyok, akit a könyvében olyan bölcsen ábrázolt. Én az a Peter Wiggin vagyok, akivel kapcsolatban rémálmai voltak. Aki mókusokat nyúzott meg.

– Látta, hogy te ilyet teszel? – kérdezte a lány.

– Nem én – javította ki a fiú. – És nem, soha nem látta, hogy ilyet tennék. Ezt Valentine mesélte neki később. Ő találta meg a mókus testét az erdőben, greensborói otthonunktól nem messze, amikor még lent éltek a Földön, az észak-amerikai Észak-Carolinában. De ez a kép olyan remekül illett Ender rólam szóló rémálmaiba, hogy kölcsönvette, és megosztotta velem is. És én ezzel az emlékkel élek. Az eszemmel el tudom képzelni, hogy az igazi Peter Wiggin egyáltalán nem is volt kegyetlen. Ő csak tanult, ismereteket szerzett. Nem élt benne együttérzés a mókus iránt, mert nem érzelmileg fordult felé. Csak egy állat volt. Nem fontosabb, mint egy fej saláta. Számára a mókust felvágni ugyanannyira volt beteg cselekedet, mint egy tál salátát készíteni. De Ender nem így képzelte el, tehát én sem így emlékszem rá.

– Hogyan emlékszel rá?

– Ahogy az összes többi feltételezett emlékemre. Kívülről. Irtózó érdeklődéssel figyelem magam, ahogy ördögi élvezettel kegyetlenkedem. Minden emlékemben, ami azelőttről való, hogy létrejöttem Ender Odaátban tett kis utazása során, valaki más szemén keresztül látom magam. Nagyon fura érzés, biztosíthatlak róla.

– És most?

– Most egyáltalán nem látom magamat – mondta a fiú. – Mert nincs énem. Nem vagyok önmagam.

– De emlékszel. Vannak emlékeid. Erről a beszélgetésről is, erre is emlékszel. Arra is, hogy engem nézel. Erre emlékezned kell.

– Igen – erősítette meg a fiú. – Rád emlékszem. És emlékszem arra, hogy itt vagyok és nézlek. De a szemeim mögött nincs én. Fáradtnak és ostobának érzem magam még akkor is, amikor a legokosabb és legbriliánsabb vagyok.

Elbűvölő mosolyt eresztett meg, és Vang-mu most ismét látta a valódi különbséget Peter és a Hegemón hologramja között. Úgy volt, ahogy a fiú mondta: ennek a Peter Wigginnek még az önvád legmélyén is belső dühtől izzott a szeme. Veszélyes volt. Ez ránézésre is látszott. Amikor pedig a szemébe nézett, úgy érezte, épp azt tervezi, hogyan és mikor fogja megölni.

– Nem vagyok önmagam – mondta Peter.

– Ezt azért mondod, hogy uralkodj magadon – mondta Vang-mu, és bár csak találgatott, de mégis biztos volt benne, hogy igaza van. – Ez a mantrád, ami segít megakadályozni, hogy azt tedd, amire vágysz.

Peter sóhajtott és előrehajolt, a fejét a terminálon nyugtatta, a füle a hideg műanyagnak nyomódott.

– Mire vágysz? – kérdezte a lány, de félt a választól.

– Menj el! – mondta a fiú.

– Hova mehetnék? Ezen a nagyszerű csillaghajón csak egy helyiség van.

– Nyisd ki az ajtót, és menj ki! – mondta a fiú.

– Meg akarsz ölni? Ki akarsz lökni az űrbe, ahol megfagyok, még mielőtt megfulladnék?

A fiú felült, és csodálkozva tekintett rá.

– Az űrbe?

A fiú meglepetése összezavarta a lányt is. Hát hol lennének, ha nem az űrben? Hiszen a csillaghajók az űrben közlekednek.

Persze ennek a kivételével.

Amikor Peter látta, hogy a lánynak leesett a húsz fillér, hangosan felnevetett. – Ó, igen, te vagy a zseni, Ösvény egész világát átírták, hogy a te zsenialitásod ott legyen mindenkiben.

A lány nem hagyta, hogy Peter provokálja.

– Azt hittem, hogy érezni lehet majd valamiféle mozgást. Vagy valamit. Akkor máris elutaztunk? Már ott is vagyunk?

– Egy szemvillanás alatt megtörtént. Kiléptünk az Odaátba, majd vissza az Idebent egy másik pontjára, és mindezt olyan gyorsan, hogy csak egy számítógép tudta érzékelni, hogy az utazásunknak egyáltalán volt bármilyen időtartama. Jane megoldotta az egészet, már mielőtt befejeztem volna a társalgást vele. Mielőtt egyáltalán hozzád szóltam volna.

– Akkor most hol vagyunk? Mi van az ajtón kívül?

– Egy erdő közepén csücsülünk valahol az Isteni Szél bolygóján. A levegő belélegezhető. Nem fogsz megfagyni. Nyár van odakint.

A lány az ajtóhoz sétált, lenyomta a fogantyút, és a légmentes zár engedett. Az ajtó kitárult. Napfény ömlött be a helyiségbe.

– Az Isteni Szél – mondta. – Olvastam róla, sintoista világnak alkották, ahogy egykor Ösvényt taoistának. Az ősi Japán kulturális erkölcseire alapozva. De azt hiszem, mostanság már nem annyira erkölcsös világ.

– Ennél sokkal fontosabb, hogy ez az a világ, amellyel kapcsolatban Andrew, Jane és én úgy éreztük – már ha beszélhetünk egyáltalán az én esetemben Enderétől különálló érzésekről –, hogy itt találhatjuk a Kongresszus által uralt világok hatalmi központját. A valódi döntéshozókat. A szürke eminenciásokat.

– Meg akarod dönteni a hatalmukat, és átvenni az irányítást az emberiség felett?

– Meg akarom állítani a Lusitania ellen küldött Flottát. Az emberiség feletti irányítás megszerzése egy kicsit későbbi feladat. Viszont a Lusitania Flotta vészhelyzetet jelent. Alig néhány hetünk van megállítani őket, mielőtt odaérnek, és bevetik a Kis Doktort, az M. D. Készüléket, hogy elemi részecskéire robbantsák egész Lusitaniát. Közben, mivel attól tartanak, hogy kudarcot fogok vallani, Ender és a többiek annyi ilyen pici bádogteknőt építenek, amennyit csak tudnak, és annyi lusitaniait – embert, malackát és hangyot – menekítenek el más lakható, de még nem betelepített bolygóra, amennyit csak lehetséges. Az én édes kicsi, ifjabb Valentine húgocskám pedig Miróval, azzal a drága, új testbe bújt fickóval együtt annyi bolygót igyekszik felderíteni, amennyire csak el tudnak jutni az ő kis csillaghajójukkal. Szép kis projekt. Mindegyikük az én – illetve a mi – kudarcunkat várja. Okozzunk nekik csalódást, rendben?

– Okozzunk csalódást?

– Azzal, hogy sikert érünk el. Győzzünk! Találjuk meg az emberiség feletti hatalom birtokosait, és győzzük meg őket, hogy állítsák meg a flottát, mielőtt az teljesen szükségtelenül elpusztít egy bolygót!

Vang-mu kétkedve nézett rá. Meggyőzni őket, hogy állítsák meg a flottát? Ez az undok lelkületű, kegyetlen fiú? Ugyan, hogy is tudna meggyőzni bárkit bármiről?

A fiú, mintha csak hallotta volna a gondolatait, megválaszolta a néma kétségeit. – Most már tudod, miért hívtalak magammal. Amikor Ender kitalált engem, elfelejtette, hogy nem ismert abban az életkoromban, amikor képes voltam meggyőzni az embereket, szövetségekbe kovácsoltam őket, és hasonló nyalánkságok. Az a Peter Wiggin tehát, akit ő teremtett, túlságosan undok, leplezetlenül törtető és nyíltan kegyetlen még ahhoz is, hogy egy viszkető fenekű embert rávegyen a saját hátsója megvakarására.

A lány megint félrenézett.

– Látod? – kérdezte a fiú. – Újra meg újra megsértelek. Nézz rám! Látod a dilemmámat? A valódi Peter, az eredeti, meg tudta volna tenni azt, amiért engem ideküldtek. Álmából felkeltve is meg tudta volna tenni. Már lenne egy terve. Ő meg tudná nyerni magának az embereket, a saját oldalára tudná állítani őket, be tudna férkőzni a soraikba. Az a Peter Wiggin! Ő képes volt az ördögnek pokoltüzet eladni. De vajon én képes leszek rá? Kétlem. Hiszen én nem vagyok önmagam.

Felállt a székéből, átfurakodott a lány mellett, és kilépett a mezőre, amely az őket világokon átrepítő kis fémkabin körül terült el. Vang-mu az ajtóban állt, és nézte, ahogy eltávolodik a hajótól, messzire, de nem túlságosan.

Tudom, hogyan érezheti magát, gondolta a lány. Tudok egy s mást arról, milyen az akaratodat valaki másénak alárendelni. Értük élni, mintha ők lennének életed történetének főszereplői, te pedig csupán egy mellékszerepet játszanál. Én rabszolga voltam. De legalább az idő alatt is ismertem saját magam. Tudtam, hogy valójában mit gondolok, még akkor is, amikor azt tettem, amit mások akartak, bármit, hogy megkapjam, amit akarok tőlük. Peter Wigginnek viszont elképzelése sincs arról, hogy mit akar valójában, mert még a szabadsága hiánya miatti bánkódás sem az övé, még az is Andrew Wiggintől származik. Még az önutálata is Andrew önutálata, és…

És így tovább, körbe-körbe, mint a fiú találomra rótt körei a mezőn.

Vang-mu az úrnőjére gondolt – a volt úrnőjére, Csing-csaóra. Ő is fura mintákat követett. Az istenek erre kényszerítették. De nem, ez a régi típusú gondolkodás. Csing-csaót a saját rögeszmés, kényszeres rendellenessége kényszerítette erre. Amiatt térdelt a padlón és követte a fa erezetét a padlódeszkákon, azért követte a vonalakat faltól falig, egyiket a másik után. Az egész soha nem jelentett semmit, mégis csinálnia kellett, mert csupán ezzel az értelmetlen, elmezsibbasztó engedelmességgel volt képes egy kis szabadsághoz jutni az őt irányító impulzusok szorításából. Mindig is Csing-csao volt a rabszolga, nem én. Mert az ura és mestere belülről uralta őt, a saját elméjéből, míg az én uram mindig egy külső személy volt, aki a belső énemet soha nem tudta megérinteni.

Peter Wiggin tudja, hogy egy tőle fényévekre lévő, bonyolult személyiség tudattalan félelmei és szenvedélyei irányítják. De persze Csing-csao is azt hitte, hogy a megszállottságát az istenek okozzák. Vajon mit számít, ha elhitetjük magunkkal, hogy az irányítás kívülről jön, pedig valójában csak a saját szívünkben érezzük? Hova tudunk elszökni előle? Hova tudunk elrejtőzni? Csing-csao most már bizonyára szabad, felszabadította az a vírus, amelyet Peter vitt el Ösvény világába, és adott Han Fej-ce kezébe. De Peter – neki milyen szabadság juthat osztályrészül?

És mégis, úgy kell élnie, mintha szabad lenne. Mégis küzdenie kell a szabadságáért, még ha a küzdelme maga is csupán a rabságának egy újabb jele. Egy része arra vágyik, hogy önmaga legyen. Nem, nem önmaga. Egy ÉN. És nekem vajon mi a szerepem ebben? Csodát kellene tennem, és megajándékozni őt egy aiúával? Ez nem áll hatalmamban.

És mégis van hatalmam, gondolta a lány.

Kell, hogy legyen hatalma, különben miért beszélt volna vele a fiú ilyen nyíltan? Idegen volt számára, mégis azonnal kitárta neki a szívét. Miért? Mert a lány otthon volt a titkokban, igen, de volt valami más is. Hát persze! A fiú szabadon beszélhetett vele, mert ő sosem ismerte Andrew Wiggint. Talán Peter nem más, mint Ender személyiségének egyik vonatkozása, minden, amitől Ender félt, és amit gyűlölt önmagában. De ő soha nem tudná összehasonlítani kettőjüket. Bármi is volt Peter, bárki is irányította, ő most a bizalmasa. És ez a tény ismét valaki szolgájává tette. Csing-csaónak is a bizalmasa volt anno.

A lány megborzongott, mintha le akarná rázni magáról a szomorú párhuzamot. Nem, mondta magának. Ez nem ugyanolyan. Mert ennek a fiatalembernek, aki olyan céltalanul bolyong a vadvirágok között, nincs hatalma felettem, ő csak elmesélheti a fájdalmát, és reménykedhet az együttérzésemben. Bármit is adok neki, azt szabadon adom.

A lány becsukta a szemét és a fejét az ajtókeretnek támasztotta. Igen, szabadon adom, gondolta. De mit is szándékozom adni neki? Hát pontosan azt, amit szeretne: a lojalitásomat, az odaadásomat, a segítségemet a feladata végrehajtásához. Alárendelem magam neki. És miért tervezem máris azt, hogy mindezt megteszem? Azért, mert bármennyire is kételkedik magában Peter, megvan az ereje ahhoz, hogy maga mellé állítsa az embereket.

Vang-mu ismét kinyitotta a szemét, és a derékig érő fűben elindult a fiú felé. A fiú meglátta, és szótlanul várt, amíg közeledett. A lány körül méhek döngicséltek, pillangók repkedtek szédülten a levegőben, de valahogy mindig elkerülték a lányt a látszólag rendszertelen röptük során. Az utolsó pillanatban a lány kinyúlt, és egy méhet zárt a tenyerébe, majd gyorsan, mielőtt az megcsíphette volna, Peter arcába hajította.

A fiú meglepődött, ijedten a dühös méh felé csapott, lebukott, félreugrott, majd pár lépést futott, mielőtt a méh a nyomát veszítve ismét a virágok felé röppent. Csak akkor fordult dühösen ismét a lány felé.

– Ezt meg miért csináltad?

A lány kuncogott – egyszerűen nem tudta megállni. A fiú olyan viccesen festett.

– Jól van, nevess csak! Már látom, hogy nagyszerű társaság leszel.

– Légy csak dühös, nem érdekel – mondta Vang-mu. – De mondd, tényleg azt hiszed, hogy most a messzi Lusitanián Ender aiúája hirtelen azt gondolta: „Juj, egy méhecske!”, és arra utasított, hogy söpörd le magadról és közben bohócként ugrabugrálj?

A fiú a szemét forgatta. – Ó, te nagyokos! Tyű, most aztán minden problémámat megoldottad, Királyi Anya kisasszony! Már látom, hogy mindig is valódi gyermek voltam. És ezek a vörös cipellők mindvégig vissza tudtak volna vinni Kansasba!

– Mi az a Kansas? – kérdezte a lány, lenézve a fiú cipőire, amelyek nem is vörösek voltak.

– Csak Ender egy másik emléke, amelyet nagy kegyesen megosztott velem – felelte Peter Wiggin.

Ott állt, a kezei a zsebében, és őt figyelte.

A lány éppoly csendben állt, a karjait összefonta maga előtt, és visszabámult rá.

– Tehát velem vagy? – kérdezte végül a fiú.

– Meg kell próbálnod nem undokoskodni velem – felelte a lány.

– Ezt Enderrel tárgyald meg!

– Nem érdekel, kinek az aiúája irányít téged – mondta a lány. – Akkor is vannak saját gondolataid, amelyek mások, mint az övéi: te féltél a méhecskétől, ő pedig épp most nem is gondolt méhekre, és ezt te is tudod. Tehát mindegy, melyik részed irányít, vagy ki is a valódi „te”, a te fejeden van az a száj, aki velem beszélget, és most szólok, hogy ha veled dolgozom, akkor jobb, ha kedves leszel hozzám.

– Ez azt jelenti, hogy nincs több méhecsketámadás? – kérdezte a fiú.

– Igen – bólintott a lány.

– Ennek örülök. Amilyen szerencsém van, Ender bizonyosan olyan testtel áldott meg, amelyik allergiás a méhcsípésre.

– És a méheknek sem tenne jót a csípés – fűzte hozzá a lány.

Peter elvigyorodott.

– Kezdelek megkedvelni – mondta. – És ezt utálom!

Elindult a csillaghajó felé. – Gyere! – kiáltott oda a lánynak. – Lássuk, hogy Jane milyen információkkal tud szolgálni erről a világról, amelyen egy orkán gyorsaságával kellene győzelmet aratnunk.

2

Nem hiszel istenben!

„Amikor az istenek útját követem a deszkákon,

A szemeim követik az erek csavarodását,

De a testem a deszkák mentén egyenesen halad,

Hogy akik engem néznek, azt lássák,

Hogy az istenek útja egyenes,

Miközben én egy olyan világban időzöm,

Amelyben semmiféle egyenesség nincs.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Novinha nem jön el hozzá. A kedves öreg tanító őszintén lesújtottnak tűnt, amikor ezt elmondta Endernek.

– Biztosított róla, hogy nem mérges rád… – magyarázta az idős tanító.

Ender bólintott, tudva, hogy a tanító a könyörület és az őszinteség között őrlődik.

– Elmondhatod az ő szavaival – mondta. – A feleségemről van szó, el tudom viselni.

A tanító a szemét forgatta.

– Én is férjnél vagyok, tudod jól.

Persze hogy tudta. A Krisztus Elméjének Gyermekei Rend minden tagja házas volt. Ez volt a szabály.

– Férjnél vagyok, tehát pontosan tudom, hogy a házastársad az egyetlen, aki ismeri az összes, számodra elviselhetetlen szót.

– Akkor hadd helyesbítsek! – mondta Ender szelíden. – Novinha a feleségem, tehát mindenképpen hallani akarom, amit mondott, akár el tudom viselni, akár nem.

– Azt mondja, hogy be kell fejeznie a gyomlálást, úgyhogy nincs ideje csip-csup vitákra.

Igen, ez olyan novinhásan hangzott. Talán bebeszéli saját magának, hogy felöltötte Krisztus köpönyegét, de akkor azét a Krisztusét, aki megvádolta a farizeusokat, azét a Krisztusét, aki azokat a kegyetlen és szarkasztikus dolgokat vágta mind a barátai, mind az ellenségei fejéhez, nem pedig a végtelen türelemmel bíró, szelíd Krisztusét. Ám Endert nem olyan fából faragták, hogy elmenjen, csak mert megbántották.

– Akkor mire várunk? – kérdezte Ender. – Mutasd meg, hol találok egy kapát!

Az öreg tanító egy hosszú pillanatig mereven bámult rá, azután elmosolyodott, és kivezette a kertbe.

Hamarosan kertészkesztyűben, egyik kezében kapával annak a sornak a végén állt, ahol Novinha görnyedten dolgozott a napsütésben: földre szegezett szemekkel, egyesével vagdosta el a gazok gyökereit, majd kifordította őket a földből, hogy a forró napsütésben leljék halálukat. Ender felé haladt.

Ender a Novinha melletti, még ki nem gyomlált sorba lépett, és elkezdett a nő irányába kapálni. Nem fognak találkozni, de egymás közelében haladnak el. A nő vagy észreveszi, vagy sem. Vagy megszólítja, vagy sem. Még mindig szereti, és szüksége van rá. Vagy nem. De akárhogy is, most ugyanazon a földön gyomlál, mint a felesége, és a felesége munkája könnyebb attól, hogy ő itt van, és még mindig a férje, bármily kevéssé is akarja most a nő ebben a szerepben látni őt.

Amikor először elhaladtak egymás mellett, Novinha még csak fel sem nézett. De nem is kellett. Anélkül is tudta, hogy csakis a férje csatlakozhatott hozzá a gyomlálásban oly kevéssel azután, hogy visszautasította a vele való beszélgetést. Ender tudta, hogy a nő tudja, és azt is tudta, hogy a felesége túl büszke ahhoz, hogy ránézzen, és kimutassa, hogy újra látni akarja őt. Inkább addig bámulja a gyomokat, amíg belevakul, mert Novinha sosem hajolna meg valaki más akarata előtt.

Kivéve persze Jézus akaratát. Ezt az üzenetet küldte neki – ez az üzenet hozta őt ide, emiatt akart vele mindenképpen beszélni.

Egy rövidke üzenet az Egyház nyelvezetébe csomagolva. Elhagyta őt, hogy Krisztust szolgálja a Filhos soraiban. Erre érzett hívást. Neki, Endernek pedig el kell fogadnia, hogy többé nem tartozik felelősséggel érte, és nem várhat tőle többet, mint amit a nő boldogan megadna bárki másnak is Isten gyermekei közül.

Fagyos üzenet volt, a szelíd megfogalmazás ellenére is. Ám Ender sem az a fajta volt, aki csak úgy meghajlik más akarata előtt. Ahelyett, hogy engedelmeskedett volna az üzenetnek, idejött, eltökélve, hogy pont az ellenkezőjét teszi annak, amit a felesége kért tőle. És ugyan miért ne? Novinha csapnivaló döntések sorát tudhatta maga mögött. Valahányszor úgy döntött, hogy mások javáért tesz valamit, mindig az lett a vége, hogy bár nem szándékosan, de tönkretette őket. Ott volt például Libo, gyerekkori barátja és titkos szeretője, aki összes gyermekének az apja volt, bár a nő egy erőszakos, de terméketlen férfivel élt házasságban egészen annak haláláig. Attól való félelmében, hogy Libo az apjához hasonlóan a pequeninók kezétől hal meg, Novinha elhallgatta előle életbevágó felfedezését a Lusitania bolygó biológiai rendszerével kapcsolatban, rettegve, hogy ez a tudás a férfi halálához vezethetne. Ám végül éppen azért vesztette életét a férfi, mert nem volt tudomása erről az információról. Amit Novinha a férfi érdekében, ám a tudta nélkül tett, az megölte őt.

Azt hihetnénk, hogy ebből tanult valamit, gondolta Ender. De még mindig ugyanazt csinálja. Döntéseket hoz, amelyek derékba törik mások életét, a megkérdezésük nélkül, anélkül, hogy belegondolna, talán ők nem akarják, hogy megmentse őket azoktól az általa feltételezett szörnyűségektől, amiktől védeni próbálja őket.

Például ha egyszerűen csak hozzáment volna Libóhoz, és elmondta volna neki, amit tud, akkor a férfi valószínűleg még mindig életben lenne, Ender pedig soha nem vette volna feleségül az özvegyét, és nem segített volna felnevelni a fiatalabb gyerekeket. Ez volt az egyetlen család, amely Endernek valaha is jutott, vagy amit valaha is a magáénak mondhat. Bármilyen rossznak is bizonyulnak általában Novinha döntései, ő az élete legszebb időszakát köszönheti a nő egyik legborzalmasabb hibájának.

Amikor másodszorra haladtak el egymás mellett, Ender látta, hogy a nő makacsul továbbra sem hajlandó szólni hozzá, így, mint mindig, ő adta fel először, és törte meg a csendet kettejük között.

– Tudod, hogy a Filhos minden tagja házas. Ez a házastársak rendje. Nem lehetsz teljes jogú tag nélkülem.

Novinha kezében megállt a kapa. A pengéje az érintetlen talajon pihent, a nyele a nő kesztyűs kezében nyugodott.

– Ki tudom gyomlálni a répát nélküled is – mondta végül.

Ender szíve nagyot dobbant a megkönnyebbüléstől, hogy sikerült áttörnie a nő csendjének falán.

– Nem, nem tudod – felelte –, mert én is itt vagyok.

– Ez itt burgonya – mondta a nő. – Abban nem tudlak megakadályozni, hogy segíts a krumplikapálásban.

Akaratuk ellenére mindketten elnevették magukat, a nő nyögve felegyenesedett, hagyta, hogy a kapa nyele a földre hulljon, és Ender kezét a sajátjába fogta – az érintés a bőrüket elválasztó két vastag réteg kesztyű ellenére is izgalommal töltötte el a férfit.

– „Ha szentségtelen kézzel fogom ezt az áldott…” – kezdte Ender.

– Ne idézz Shakespeare-t! – vágott közbe a nő. – Semmi „ajkam – e két piruló zarándok jóváteszi”.

– Hiányzol – mondta a férfi.

– Tedd túl magad rajta! – felelte a nő.

– Nincs rá szükség. Ha csatlakozol a rendhez, akkor én is.

A nő nevetni kezdett.

Ender nem értékelte a gúnyolódását. – Ha egy xenobiológus elvonulhat a világ értelmetlen szenvedésétől, akkor miért ne tehetné ezt a Holtak vén Szószólója?

– Andrew – mondta a nő –, én nem azért vagyok itt, mert lemondtam az életről. Azért vagyok itt, mert tényleg a Megváltó felé fordítottam a szívem. Te erre soha nem lennél képes. Te nem tartozol ide.

– Ide tartozom, ha te ide tartozol. Esküt tettünk. Szent és sérthetetlen esküt, és a Szentegyház nem fogja hagyni, hogy azt csak úgy félretegyük. Ha ezt elfelejtetted volna.

A nő sóhajtott, és a kolostor fala felett az égre szegezte a tekintetét. A falon túl, a mezőkön túl, a kerítésen túl, fent a hegyen van az erdő, ahol Libo, élete nagy szerelme meghalt. Ugyanott, ahol azelőtt Pipo, Libo apja is meghalt – az a Pipo, aki mintha csak Novinha saját apja lett volna.

És bár Estevao, a fia egy másik erdőben halt meg, Ender a nőt nézve tudta, hogy amikor az a falon kívüli világot kémleli, akkor csak ezeket a haláleseteket látja. Kettő még azelőtt történt, hogy Ender a Lusitaniára érkezett. De Estevao halálakor Ender már itt volt – és Novinha könyörgött neki, hogy akadályozza meg, hogy a fia a vesztébe rohanjon, hogy meglátogassa azokat a pequeninókat, akik másról sem tudtak beszélni, csak háborúról és az emberek kiirtásáról. A nő Enderhez hasonlóan pontosan tudta, hogy megállítani Estevaót egyet jelentene a fiú tönkretételével: a fiú nem azért lett pap, hogy biztonságban legyen, hanem hogy eljuttassa Krisztus üzenetét ezekhez az erdei lényekhez. Bármilyen öröm is várt a korai keresztény mártírokra, ugyanaz várta Estevaót is, miközben lassan meghalt egy fa ágkarjainak gyilkos szorításában. Bármilyen megkönnyebbülést küldött is Isten a mártíroknak végső áldozatuk órájában, az az ő osztályrészéül is jutott. De Novinha nem részesült hasonló megnyugvásban. Úgy tűnik, Isten nem terjesztette ki szolgálatának előnyeit a közeli rokonokra. Gyászában és haragjában Novinha Endert hibáztatta a történtekért. Ugyan miért ment hozzá, ha nem azért, hogy ne érhessék ilyen csapások?

Ender soha nem mondta ki a legnyilvánvalóbb dolgot: ha van valaki, akit hibáztatni lehet, az csakis Isten, nem pedig ő. Végtére is Isten volt az, aki szentet csinált – vagyis majdnem szentet – Novinha szüleiből, akik a descolada-vírus ellenszerének felfedezése során veszítették életüket, amikor Novinha még csak kisgyerek volt. És semmi kétség, Isten volt az, aki Estevaót a legveszélyesebb pequeninók közé küldte téríteni.

A nő legnagyobb fájdalmában mégis Istenhez fordult, hátat fordítva Endernek, aki pedig mindig csak jót akart neki. Ender soha nem beszélt erről, mert tudta, hogy a nő nem hallgatná meg. Azért sem szólt, mert tisztában volt vele, hogy Novinha máshogy látja a dolgokat. Szerinte Isten azért vette el tőle az apját, az anyját, Pipót, Libót és végül Estevaót, mert igazságos Isten lévén így bünteti a vétkeiért. Az viszont, hogy Endernek nem sikerült megakadályozni Estevao öngyilkos misszióját a pequeninókhoz, azért történt szerinte, mert a férfi vak, önfejű, makacs és lázadó, és mert nem szereti őt eléggé.

Pedig Ender igenis szerette. Teljes szívéből szerette. Teljes szívéből?

Legalábbis szíve teljességének azon részével, amelyről tudott. És mégis, amikor az első Odaátba vezető utazás során fény derült a legmélyebb titkaira, nem Novinha volt az, akit a szíve elővarázsolt. Tehát nyilvánvalóan volt, aki még nála is többet jelent neki.

Persze Ender semmivel sem tehetett jobban arról, hogy mi megy végbe a tudatalattijában, mint Novinha a sajátjáról. A tetteit viszont irányítása alatt tarthatta, és most azok által próbálta bebizonyítani Novinhának, hogy a nő bármennyire is szeretné eltolni magától, ő nem fog megfutamodni.

Nem számít, hogy a nő azt hiszi, Jane-t és az emberiség nagyszabású ügyeiben való részvételét sokkal jobban szereti nála, ez akkor sem igaz – Novinha sokkal fontosabb számára, mint bármi más. Mindent feladna érte. Kolostorba vonulna érte. Számára ismeretlen növényeket kapálna a tűző napon. Érte.

De a nőnek még ez sem volt elég. Azt akarta, hogy mindezt ne érte tegye, hanem Krisztusért. Hát, ez sajnálatos. Ő nem Krisztust vette feleségül, és a nő sem Krisztushoz ment hozzá. És Istennek bizonyosan nincs kifogása az ellen, ha egy férj és egy feleség mindenét egymásnak adja. Hiszen részben ezt várja tőlük.

– Ugye tudod, hogy nem hibáztatlak Quim halála miatt? – mondta a nő, Estevao régi becenevét használva.

– Nem tudtam – felelte neki Ender –, de örömmel hallom.

– Eleinte valóban hibáztattalak, de mindvégig tudtam, hogy ostobaság tőlem – folytatta a nő. – Azért ment el, mert menni akart, és túl idős volt ahhoz, hogy egy fontoskodó szülő közbelépjen és megállítsa. Ha én nem tudtam lebeszélni, te hogyan tudtad volna?

– Én nem is akartam – vallotta be Ender. – Én azt akartam, hogy menjen. Ezzel teljesítette be az életcélját.

– Most már én is tudom. És ez rendben is van. Jól tette, hogy elment, sőt az is jó, hogy meghalt, mert a halála jelentett valamit. Nem igaz?

– Megmentette Lusitaniát egy holokauszttól.

– És sokakat Krisztushoz vezetett. – A nő nevetett, a régi dallamos, ironikus nevetésével, amit a férfi oly nagyra becsült, már csak azért is, mert ritkaságszámba ment. – Fákat Jézushoz – mondta a nő. – Ki gondolta volna?

– Már most a Fák Szent Istvánjának hívják.

– Az talán még túl korai. Időbe telik az ilyesmi. Először boldoggá kell avatni. Gyógyító csodáknak kell történni a sírjánál. Higgy nekem, ismerem az eljárást!

– Manapság kevés mártír tapossa a földet – mondta Ender. – Boldoggá fogják avatni. Aztán pedig szentté. Az emberek imádkozni fognak a közbenjárásáért, aminek lesz is foganatja, mert ha valaki megszolgálta a jogot, hogy Krisztus meghallgassa, az a fiad, Estevao.

Könnyek peregtek le a nő arcán, miközben ismét nevetett. – A szüleim is mártírok voltak, és szentek lesznek, és a fiam is. A jámborság kihagyott egy generációt a családban.

– Ó, igen. Te az önző hedonizmust képviseled.

A nő végre szembefordult vele, könnyek csíkozta maszatos, de mosolygó arccal és csillogó szemekkel, amelyek a veséjébe láttak. A nő, akit szeret.

– Semmit sem bánok a felnőtt életemben – mondta a nő. – Hogyan is bocsátana meg nekem Krisztus, ha még csak bűntudatom sincs? Ha nem fekszem le Libóval, nem születnek meg a gyermekeim. Isten bizonyosan nem ítélkezik felettem ezért.

– Ha jól emlékszem, Jézus azt mondta: „Én, az Úr, annak bocsátok meg, akinek megbocsátok, de tőletek megköveteltetik, hogy minden embernek megbocsássatok.”

– Valami ilyesmi – felelte a nő. – Nem vagyok teológus. – Odanyúlt és megérintette a férfi arcát. – Olyan erős vagy, Ender. De fáradtnak tűnsz. Hogyan lehetsz fáradt? Még mindig tőled függ az egész emberiség sorsa. Vagy ha az egész emberiség nem is, de legalábbis ez a világ számít rád. Ezt a világot meg kell mentened. De te fáradt vagy.

– A csontjaim velejéig – értett egyet a férfi. – És te vetted el az életerőm maradékát.

– De fura – csodálkozott a nő. – Azt hittem, azt veszem el, ami megmérgezi az életed.

– Nem éppen az erősséged, hogy kitaláld, mások mit szeretnének, vagy mire lenne szükségük, Novinha. De ezt senki nem is tudja. Mindannyian pont ugyanolyan eséllyel ártunk másoknak, mint amennyivel segítünk.

– Ezért jöttem ide, Ender. Nem akarok több döntést hozni. Eleinte megbíztam a saját ítélőképességemben. Azután benned bíztam. Bíztam Libóban, Pipóban, apámban és anyámban, Quimben, de mindenki cserbenhagyott vagy elment vagy… nem, tudom, hogy te nem mentél el, és tudom, hogy nem te voltál az, aki… ide hallgass, Andrew, figyelj rám! A probléma nem azokban volt, akikben megbíztam. Az volt a gond, hogy abban bíztam, meg tudják adni azt, amire szükségem van. Pedig az olyasvalami, amit egyetlen ember sem képes megadni. Tudod, vezettetésre volt szükségem. Megváltásra volt szükségem, most is arra van. És ezt te sem adhatod meg nekem – mindenedet nekem adod, még annál is többet, Andrew, de mégsem a tiéd az, amire nekem szükségem van. Azt csak az Úr tudja megadni nekem. Érted? Az életemet csak úgy tudom értékesen élni, ha felajánlom neki. Tehát itt vagyok.

– És gyomlálsz.

– Igen, kigazolom a termést – mondta a nő. – Több és jobb krumplitermésünk lesz, mert kiszedem a gyomokat. Nem kell kitűnőnek, vagy egyáltalán észrevehetőnek lennem ahhoz, hogy jól érezzem magam az életemben. Erre jössz te, és emlékeztetsz rá, hogy még a boldogságomban is bántok valakit.

– De nem bántasz – ellenkezett Ender –, mert veled jövök. Én is csatlakozom a Filhos-hoz, veled együtt. Ez egy házas rend, és mi házastársak vagyunk. Nélkülem nem tudsz csatlakozni, pedig ide szeretnél tartozni. Velem csatlakozhatsz. Ez ilyen egyszerű.

– Egyszerű? – A nő megrázta a fejét. – Kezdjük azzal, hogy te nem is hiszel Istenben.

– Természetesen hiszek Istenben – felelte Ender bosszúsan.

– Persze, hajlandó vagy elismerni Isten létét, de én nem erre gondoltam. Úgy értettem, hogy nem hiszel benne úgy, ahogy egy anya hisz, amikor azt mondja a fiának: Hiszek benned. Ő sem azt mondja a gyermekének, hogy hisz a létezésében – annak mi értelme lenne? – hanem azt állítja, hogy hisz a jövőjében, bízik abban, hogy a fiú megtesz minden jót, ami ott rejlik benne és megtételre vár. A fia kezébe teszi a jövőt, mert annyira hisz benne. Te nem hiszel így Krisztusban, Ender. Te még mindig magadban hiszel. Meg másokban. Elküldted a kis teremtményeidet, akiket a pokolbéli utazásod során elővarázsoltál a semmiből – és lehet, hogy most itt állsz velem e falak mögött, de a szíved ott van kint, és bolygók felderítésén és a Flotta megállításán ügyködik. Te semmit nem adsz át Isten kezébe. Nem hiszel benne.

– Már megbocsáss, de ha Isten mindent maga akart volna elintézni, akkor minek teremtett meg minket egyáltalán?

– Na, igen, ha jól emlékszem, az egyik szülőd eretnek volt, kétségtelenül innen erednek a legbizarrabb elképzeléseid.

Ezen régóta viccelődtek maguk között, de most egyikük sem nevetett.

– Benned hiszek – mondta Ender.

– De mégis Jane-től kérsz tanácsot.

A férfi benyúlt a zsebébe, majd kinyújtotta a kezét, és a tenyerén mutatta, hogy mit húzott elő. Egy ékszer volt, amelyből számtalan leheletvékony drót lógott ki. Úgy nézett ki, mint egy fénylő élőlény, amelyet épp most téptek ki a sekély tengerfenék növényvilágában megbújó kényes élőhelyéről. A nő egy pillanatig értetlenül nézte, azután rájött, hogy mit is lát. A férfi fülére pillantott, ahol megismerkedésük óta állandóan ott volt ez az ékszer, összekötve a férfit Jane-nel, az életre kelt számítógépes entitással, aki a férfi legrégebbi, legkedvesebb, legmegbízhatóbb barátja volt.

– Andrew, ne tedd ezt, értem biztosan ne!

– Nem tudom őszintén kijelenteni, hogy itt vagyok e falak mögött, amíg Jane velem van, és a fülembe suttog – mondta a férfi. – Megbeszéltem vele. Elmagyaráztam neki. És ő megérti. Barátok maradtunk. De nem lesz többé állandó kísérőm.

– Ó, Andrew! – sóhajtotta Novinha. Most már nyíltan zokogott, ölelte a férfit, belecsimpaszkodott. – Bárcsak már évekkel ezelőtt, vagy akár csak hónapokkal ezelőtt megtetted volna!

– Talán nem úgy hiszek Krisztusban, ahogy te – mondta Ender. – De nem elég, hogy én hiszek benned, te pedig hiszel őbenne?

– Te nem ide tartozol, Andrew.

– Ha te itt vagy, akkor jobban ide tartozom, mint bárhova máshová. Megfáradtam, Novinha, nem is annyira magától az élettől, inkább a döntéshozatalok sorától. Belefáradtam abba, hogy döntéseket hozzak. Belefáradtam abba, hogy megpróbáljam megoldani a dolgokat.

– Mi itt megpróbáljuk megoldani a dolgokat – felelte a nő, és elhúzódott tőle.

– De itt lehetünk az elme gyermekei, nem pedig maga az elme. Lehetünk a kezek és lábak, az ajkak és a nyelv. Lehetünk a döntések végrehajtói, nem pedig a meghozói – Ender leguggolt, letérdelt, majd leült a porba, a fiatal növények hajladoztak és csiklandozták az oldalát. Koszos kezeit az arcához emelte, és megtörölte a homlokát, tudva, hogy ezzel csak sárrá keni el a piszkot.

– Olyan jól csinálod, hogy majdnem el is hiszem, Ender – mondta Novinha. – Szóval úgy döntöttél, hogy a továbbiakban nem te leszel a saját történeted hőse? Vagy ez csak egy trükk? Mindenki szolgája leszel, hogy így légy a legkülönb közöttünk?

– Tudod, hogy sosem próbáltam különb lenni, és nem is értem el ilyesmit.

– Jaj, Andrew, olyan remek mesemondó vagy, hogy te magad is elhiszed a sztorijaidat.

Ender felnézett rá. – Kérlek, Novinha, engedd meg, hogy veled éljek itt! A feleségem vagy. Semmi értelme az életemnek, ha elveszítelek.

– Itt férj és feleségként élünk, de nem… tudod, hogy nem…

– Igen, tisztában vagyok azzal, hogy a Filhos tagjai megtagadják a szexuális örömöket – jelentette ki Ender. – De a férjed vagyok. Ha úgysem élek szexuális életet senkivel, akkor ennyi erővel lehetsz te az, akivel nem teszem. – Fanyarul elmosolyodott. A nő válaszmosolya viszont szomorú és sajnálkozó volt.

– Novinha – mondta a férfi –, többé nem érdekel a saját életem. Érted? Az egyetlen élet, amely érdekel ezen a világon, az a tiéd. Ha elveszítelek, akkor ugyan mi tarthat még itt?

Ő maga sem volt egészen biztos abban, hogy ezt hogyan is értette. A szavak maguktól jöttek a szájára. De ahogy kimondta őket, tudta, hogy nem önsajnálat mondatta vele, amit mondott, inkább egy őszinte beismerés volt. Nem mintha öngyilkosság, elmenekülés, vagy hasonló drámai lépés foglalkoztatta volna. Inkább úgy érzete, hogy elhalványodik. Elveszíti a fogást. Lusitania egyre kevésbé tűnt valósnak a számára. Valentine, drága testvére és barátja még mindig ott volt, mint egy kőszikla, akinek az élete valóságos ugyan, de nem az ő valósága, nem Enderé, hiszen Valentine-nak nincs szüksége rá. Pliktnek, a kéretlen tanítványnak talán szüksége van rá, de nem a valóságos Enderre, hanem az idealizáltra. Ki van még? Novinha és Libo gyermekei, akiket a sajátjaként nevelt fel, sajátjaként szeretett – őket most sem szereti kevésbé, de már felnőttek, nincs szükségük rá. Jane-nek, akit egyszer majdnem elpusztított azzal, hogy egy óráig nem figyelt rá, most már nincs szüksége rá, mert ott volt egy-egy ékszerben Miro és Peter fülében…

Peter. Az Ifjú Valentine. Ők honnan származnak? Elrabolták a lelkét, és magukkal vitték, amikor távoztak. Most ők teszik meg azt, amit egykor ő maga tett volna. Ő pedig itt vár a Lusitanián, és… elhalványul. Így értette. Ha elveszíti Novinhát, akkor mi köti a testhez, amelyben párezer éven át beutazta az univerzumot?

– Ez nem az én döntésem – mondta Novinha.

– De, a te döntésed, hogy akarsz-e engem magad mellett tudni a Krisztus Elméjének Gyermekei Rendben – ellenkezett Ender. – Ha igen, akkor azt hiszem, az összes többi akadályon át fogok tudni vergődni.

A nő gonoszul elmosolyodott. – Akadályok? Az olyan férfiak előtt, mint te, nincsenek akadályok. Csak lépcsőfokok.

– Az olyan férfiak előtt, mint én?

– Igen, az olyan férfiak előtt, mint te – bólintott Novinha. – Bár én még nem találkoztam hozzád hasonlóval. De csak azért, mert mindegy, mennyire szerettem Libót, ő soha, egyetlen napig sem volt olyan életteli, mint amennyire te minden pillanatban vagy. Csak azért, mert akkor szerettem először felnőtt módjára, amikor beléd szerettem. Csak azért, mert jobban hiányoztál, mint amennyire a gyermekeim, a szüleim, vagy az elvesztett szerelmeim valaha is hiányoztak. Csak azért, mert nem tudok másról álmodni, csak rólad, még lehetnek az univerzumban hozzád hasonlók. Az univerzum hatalmas. Te pedig csak nem vagy annyira különleges, nem igaz?

Ender átnyúlt a krumpli levelei felett, és gyengéden megérintette a nő combját.

– Ezek szerint még mindig szeretsz? – kérdezte.

– Hát ezért jöttél? Hogy kiderítsd, szeretlek-e még?

A férfi bólintott.

– Részben.

– Szeretlek – mondta a nő.

– Akkor maradhatok?

Novinha könnyekben tört ki. Hangosan zokogott. Lerogyott a földre, a férfi pedig a növények között átnyúlva megölelte, magához szorította, nem törődve azzal, hogy hány levelet nyom össze maguk között. Sokáig ölelte, míg végül a nő abbahagyta a sírást, odafordult hozzá, és olyan szorosan ölelte, ahogy addig a férfi ölelte őt.

– Ó, Andrew! – suttogta, a sok sírástól elhaló, rekedt hangon. – Annyira szeret engem az Isten, hogy most ismét nekem ad, amikor annyira szükségem van rád?

– Tiéd vagyok, amíg csak meg nem halok – felelte Ender.

– Azt a részt már jól ismerem – mondta a nő. – De imádkozom Istenhez, hogy most én haljak meg előbb.

3

Túl sokan vagyunk!

„Hadd meséljem el a legszebb történetet, amit ismerek! Egyszer egy férfi kapott egy kutyát, akit nagyon szeretett. A kutya mindenhová vele tartott, de a férfi semmi hasznosra nem tudta megtanítani. A kutya nem volt hajlandó visszahozni az eldobott tárgyakat, nem jelzett, ha idegen érkezett, nem rohangált, nem akarta megvédeni a férfit, és nem is őrködött a háznál. Ehelyett mindig a férfi mellett ült, és folyamatosan nézte őt, kifürkészhetetlen tekintettel.

– Ez nem is kutya, hanem farkas – elégedetlenkedett a férfi felesége.

– Ő az egyetlen, aki hűséges hozzám – felelte a férfi, és a felesége többé nem hozta szóba a dolgot.

Egy nap a férfi magával vitte a kutyát a magánrepülőgépére. Ahogy a magas, hó borította hegyek felett szálltak, a motorok felmondták a szolgálatot, és a repülő ripityára zúzódott a fák között. A férfi ott hevert a földön, a hasát felszakította egy fémdarab, vérzett, kiomló belsőségeiből pára szállt a fagyos légbe, de ő másra sem tudott gondolni, csak a hűséges kutyájára. Vajon életben van? Megsebesült?

Képzelhetjük a megkönnyebbülését, amikor a kutya megjelent, leült, és ugyanazzal a kitartó tekintettel fürkészte, ahogy szokta. Egy óra múlva a kutya megérezte a férfi felhasított gyomrából áradó szagokat, és elkezdte kirángatni a beleit, a lépét, a máját, és lakmározni kezdett belőlük, miközben továbbra is a férfi arcát figyelte.

– Köszönöm, Istenem! – sóhajtotta a férfi. – Legalább egyikünk nem fog éhen halni!”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Az összes, fénysebességnél gyorsabb, Jane irányításával az Odaát tere és az Ideát között ingázó csillaghajó közül csupán Miróé nézett ki úgy, mint egy hétköznapi űrhajó, azon egyszerű okból, hogy ez az az űrhajó volt, amely egykor a Lusitania körül pályára álló űrrepülőkről lehozta az utasokat és a rakományt. Most, hogy az új csillaghajók egy szempillantás alatt el tudtak jutni egyik bolygóról a másikra, nem volt szükség se üzemanyagra, se élelemre, és mivel Jane-nek a memóriájában kellett tartania az egész szerkezet teljes struktúráját, minél egyszerűbb volt a hajó, annál könnyebb dolga volt. Valójában nem is nagyon lehetett már járműnek nevezni őket. Egyszerű, ablaktalan, szinte minden berendezést nélkülöző kabinok voltak, kopár helyiségek, amelyek egy primitív tanteremre hasonlítottak. A lusitaniaiak az űrrepülést most már encaixarse-nek nevezték – ez a portugál szó azt jelenti, hogy „dobozba lépni”, vagy inkább „bedobozolódni”.

Miro viszont felfedezni indult, olyan bolygókat keresett, amelyek megfelelőek lehetnek három érző létforma, az emberek, a pequeninók és a hangykirálynő számára. Ehhez hagyományosabb jellegű űrhajóra volt szüksége, mert bár ő is Jane azonnali, Odaáton keresztüli ugrásainak segítségével jutott el bolygóról bolygóra, nem mindig lehetett biztos abban, hogy olyan bolygóra kerül, ahol a levegő alkalmas a belégzésre. Jane ezért mindig jóval a bolygók feletti orbitális pályára vitte a hajót, hogy Miro onnan megfigyeléseket és méréseket végezhessen, elemezhessen, és csak a legígéretesebb planétákon szálljon le, hogy meghozza a végső döntést: a bolygó valóban megfelelőe.

Miro nem egyedül utazott. Túl nagy feladat lett volna ez egy embernek, muszáj volt mindent duplán ellenőrizni. Az összes lusitaniai által végzett feladat közül ez volt a legveszélyesebb, mert soha nem tudhatta, hogy amikor kinyitja a csillaghajója ajtaját, nem várja-e valami előre nem látott veszedelem az új világban. Miro régóta feláldozhatónak érezte az életét. Sok hosszú éven át egy agykárosodott test foglya volt, és csak a halálra vágyott; majd azután, amikor az Odaátba vezető első útja során visszakaphatta a fiatalság tökéletességével bíró testét, minden percet, élete minden napját meg nem érdemelt ajándéknak tekintette. Nem akarta elvesztegetni ezt az ajándékot, de attól sem riadt vissza, hogy mások érdekében kockáztasson. Azonban ki más osztozna abban a könnyedségben, amellyel ő háttérbe szorítja önmagát?

Ifjú Valentine úgy tűnik, minden értelemben azért teremtetett, hogy szolgáljon. Miro tanúja volt Valentine megszületésének akkor, amikor az ő új teste is létrejött. A lánynak nem volt múltja, nem volt családja, a világhoz csupán Enderen keresztül kapcsolódott, akinek az elméje életre hívta őt – és Peterén, a másik hozzá hasonló teremtményen keresztül. Persze gondolhatnánk, hogy az eredeti Valentine-nal, az „igazi Valentine-nal”, ahogy a fiatalabb Valentine az idősebbet hívta, szintén kapcsolatban volt, de nyílt titok volt, hogy az igazi Valentine nem vágyott ennek a fiatal szépségnek a társaságára, akinek puszta léte is mintha gúny tárgyává tette volna őt. Ráadásul az Ifjú Valentine-t Ender a tökéletes erényesség képére teremtette. A lány nem csupán kívülálló és kapcsolatok nélküli volt, hanem valóban önzetlen is, aki hajlandó volt feláldozni magát mások javáért. Így hát valahányszor Miro belépett a kis hajójába, Ifjú Val volt a társa, megbízható asszisztense, állandó támasza.

De nem voltak barátok, mert Miro pontosan tudta, hogy Val kicsoda valójában: egy álruhás Ender, nem pedig egy nő. És a rá, Miróra irányuló szeretete és lojalitása tulajdonképpen Ender szeretete és lojalitása volt: jól bevált, megbízható, ám Enderé, nem pedig a lány sajátja. A lányban semmi nem volt a sajátja. Így bár Miro szerette a lány társaságát, és könnyebben nevetgélt és viccelődött vele, mint bárki mással egész eddigi életében, mégsem bízott benne, és nem engedte, hogy a bajtársiasságnál mélyebb érzéseket tápláljon iránta. Ha a lány észre is vette a valódi kapcsolat hiányát kettejük között, nem tette szóvá, és ha ez bántotta, azt sem mutatta soha. Viszont a sikereik felett érzett öröm látszott rajta, ahogyan az is, hogy ragaszkodik a még keményebb erőfeszítésekhez.

– Nem tölthetünk egy teljes napot egyik világban sem – mondogatta a kezdetektől fogva, és a szavait azzal támasztotta alá, hogy kidolgozott egy szigorú időbeosztást, amely lehetővé tette, hogy minden nap három utat tegyenek meg. A három útjuk után egy már álomba merült, csendes Lusitaniára értek haza; a hajón aludtak, és maximum arról beszéltek a többiekkel, hogy milyen problémákkal fognak szembenézni az esetleges betelepülők azokon az új bolygókon, amelyeken aznap jártak.

A napi három bolygó azonban csak azokra a napokra vonatkozott, amikor szóba jöhető planétákat látogattak meg. Amikor viszont Jane olyan világokra repítette őket, amelyek nyilvánvalóan szóba sem jöhettek – például mert a bolygó teljes felszínét víz borította, vagy az életnek a legparányibb nyomát sem találták, vagyis a bolygó teljesen halott volt –, akkor gyorsan továbbmentek, megnézték a következő lehetséges világot, majd a következőt, néha ötöt-hatot is azokon az elkeserítő napokon, amikor úgy tűnt, semmi sem sikerül. Ifjú Val nap mint nap a teljesítőképességük határáig hajtotta mindkettőjüket, Miro pedig elfogadta, hogy az útjaik ezen vonatkozásában a lány diktál, mert tudta, hogy erre van szükség.

A barátjának viszont nem emberi alakja volt – ő a Miro fülében lévő ékszerben lakott. Jane volt az – ő volt az első suttogás a fülében reggelente ébredés után, a barát, aki mindent hallott, amit Miro szubvokalizált, aki már akkor tudta, mire van szüksége, még mielőtt a fiú maga ráébredt volna. Jane, akivel osztozott minden gondolatán és álmán, aki vele maradt a bénasága idején is, aki elvitte Odaátba, ahol új testet kaphatott. Jane, a legigazabb barátja, aki hamarosan meg fog halni.

Ez volt a legvégső határidő. Jane meg fog halni, és akkor nincs többé egyetlen pillanat alatt lezajló csillagközi utazás, mert nem létezik másik lény, aki rendelkezne azzal a mentális kapacitással, amellyel egy gumilabdánál bonyolultabb dolgot képes lenne átvinni az Odaátba, majd visszahozni. Jane halála pedig nem természetes okból fog bekövetkezni, hanem mert a Csillagközi Kongresszus, miután felfedezte, hogy létezik egy számára veszedelmes program, amely irányítani tudja a számítógépeit, vagy legalábbis hozzá tud férni az összeshez, szisztematikusan leállított és kikapcsolt minden gépet, és felszámolta a hálózatokat. Jane máris érezte a hatását a rendszerek kiiktatásának, amelyekhez többé nem volt hozzáférése. És közeledik a nap, amikor a Kongresszus szétküldi azokat a kódokat, amelyek azonnal és végleg elpusztítják őt. És az ő pusztulásával mindazok, akiket nem szállítottak még el a Lusitaniáról egy másik bolygóra, csapdába esnek, és védtelenül várják majd, hogy a Lusitania elpusztítására küldött Flotta, amely máris egyre közeledik, végül megérkezzen.

Gyászos a helyzet, amelyben Miro minden erőfeszítése dacára a legkedvesebb barátja meg fog halni. A fiú pontosan tudta, hogy részben ez az oka annak, hogy nem hagyja, hogy valódi barátság alakuljon ki közte és Ifjú Val között: nem lenne szép Jane-nel szemben, ha az élete utolsó napjaiban, heteiben ő valaki más iránt kezdene érzéseket táplálni. Így hát Miro napjai véget nem érő rutinokkal és intenzív szellemi munkával teltek, tanulmányozta a hajó műszereinek adatait, elemezte a légi felvételeket, veszélyes, felderítetlen területekre szállt le, majd – bár nem elég gyakran – kitárta a hajó ajtaját, és idegen levegőt lélegzett be. Azután minden útja végén, anélkül, hogy ideje lett volna bánkódni vagy örülni, vagy akár pihenni, becsukta az ajtót, kiadta az utasítást, Jane pedig ismét hazavitte őket a Lusitaniára, és kezdhette az egészet elölről.

A mostani hazatérésekor azonban valami más volt. Amikor Miro kinyitotta a hajó ajtaját, nem a mostohaapját, Endert találta ott, nem a pequeninókat, akik neki és Ifjú Valnak az élelmet készítették, és nem is a kolónia vezetőit, akik a jelentésükre voltak kíváncsiak, hanem a két fivérét, Olhadót és Gregót, a nővérét, Elanorát, és Ender nővérét, Valentine-t. Idősebb Valentine önként idejönne, ahol mindenképpen találkozni fog a számára nem épp hőn szeretett, fiatalabb képmásával? Miro azonnal felfigyelt arra, ahogy Ifjú Val és Idősebb Valentine gyors pillantást vetettek egymásra, anélkül, hogy a szemeik valóban találkoztak volna, azután elkapták tekintetüket, nem akarván egymásra nézni. De tényleg ezt látta vajon? Ifjú Val valószínűnek tűnt, hogy elkapja a pillantását Idősebb Valentine-ról, mert derekasan próbálta elkerülni, hogy megbántsa az idősebb nőt. Ifjú Val kétségkívül szívesen eltűnne, ha tehetné, nehogy Idősebb Valentine-nak egy pillanatnyi fájdalmat is okozzon. De mivel ez nem lehetséges, a második legjobb dolgot teszi, amit tehet: igyekszik annyira szerényen a háttérben maradni, amikor Idősebb Valentine is jelen van, amennyire csak lehet.

– Minek ez a gyűlés? – kérdezte Miro. – Talán Anya beteg?

– Nem, mindenki jó egészségnek örvend – biztosította Olhado.

– Kivéve mentális értelemben – mondta Grego. – Anyának teljesen elment az esze, és most már Ender is megőrült.

Miro fintorogva bólintott. – Hadd találjam ki! Ő is csatlakozott a Filhos-hoz.

Grego és Olhado azonnal a Miro fülében lévő ékszerre pillantottak.

– Nem, Jane egy árva szót sem szólt – mondta Miro. – Csak ismerem Endert. Nagyon komolyan veszi a házasságát.

– Na, igen, de emiatt most némi űr keletkezett a vezetőségben – mondta Olhado. – Nem mintha nem tenné mindenki remekül a dolgát. Úgy értem, a rendszer működik, de mindannyian Enderhez fordultunk volna, amikor majd „hiba csúszik a gépezetbe”. Ha érted, hogy gondolom.

– Értem, hogy gondolod – biztosította Miro. – De nyugodtan beszélhetsz Jane előtt. Ő is tudja, hogy ki fogják kapcsolni, amint a Csillagközi Kongresszus tervei megvalósulnak.

– Ez bonyolultabb ennél – mondta Grego. – A legtöbben nem tudják, milyen veszély fenyegeti Jane-t –, sőt, ha egészen pontos akarok lenni, azt sem tudják, hogy létezik. De ők is tudják, mennyi kettő meg kettő, és nyilvánvaló számukra is, hogy még ha a lehető leggyorsabban tesszük a dolgunkat, akkor sem tudjuk az összes embert elvinni Lusitaniáról, mielőtt a flotta ideér. Nem is szólva a pequeninókról. Tehát azt is tudják, hogy ha csak a flottát meg nem állítjuk, lesznek, akik itt fognak maradni meghalni. Már így is vannak, akik szerint túl sok helyet pazaroltunk a csillaghajókon fáknak és rovaroknak.

A „fák” szó természetesen a malackákra utalt, akik valójában nem szállították el az atyafáikat és az anyafáikat, a „rovarok” pedig a Boly Királynőjét jelentette, aki szintén nem foglalta a helyet túl sok dolgozó szállításával. Minden világba, ahol letelepedtek, küldtek egy nagy csapat pequeninót, és legalább egy hangykirálynőt egy maroknyi dolgozóval, akik kezdetben segíteni tudtak neki. Persze az embereket nem érdekelte, hogy minden világban a hangykirálynő volt az, aki gyorsan újabb dolgozókat szült, hogy azok a gazdálkodás elindításához szükséges munka javát elvégezzék. Nem számított nekik, hogy mivel a malackák nem szállítottak magukkal fákat, minden csoportból legalább egy férfit és egy nőt „el kellett ültetniük” – vagyis nekik lassú és fájdalmas halált kellett halniuk, hogy egy atyafa és egy anyafa meggyökerezhessen belőlük, és fenntartsa a pequeninók életciklusát. Mindannyian tudták – Grego még a többieknél is jobban, mert ő nemrégiben az események sűrűjében volt –, hogy az udvarias felszín alatt ott lapul a fajok közti versengés rejtett késztetése. És nem csak az emberek részéről. Míg a Lusitanián a pequeninók voltak nagy többségben, az új kolóniákon az emberek kerültek túlsúlyba.

– A ti flottátok jön elpusztítani a Lusitaniát – mondta Ember, aki most már az atyafák vezetőjének számított. – És még ha itt, a Lusitanián mind egy szálig el is pusztulnátok, az emberi faj akkor is fennmaradna. De a Boly Királynőjének és nekünk az egész fajunk fennmaradása a tét. Mégis tisztában vagyunk vele, hogy hagynunk kell, hogy az új világokon az emberek legyenek túlsúlyban, mert még nem sajátítottuk el a tudásotokat és technológiátokat, mert nektek több tapasztalatotok van az új világok leigázásában, és mert hatalmatokban áll felégetni az erdejeinket.

Amit Ember ilyen ésszerűen mondott el, udvarias nyelvezetbe csomagolva rosszallását, az sok más pequeninó és atyafa száján szenvedélyesebb szavakban öltött testet: – Ugyan, miért kellene hagynunk, hogy az emberek, akik megszállták bolygónkat, és ezt a gonoszt ránk szabadították, kimenthessék innen a teljes lakosságukat, miközben közülünk a legtöbben meg fognak halni?

– A fajok közti torzsalkodás nem újdonság – mondta Miro.

– De mostanáig itt volt Ender, aki ezt tudta kezelni – felelte Grego. – A pequeninók, a Boly Királynője és az emberi lakosság nagy része is igazságos bírónak érezte Endert, megbíztak benne. Tudták, hogy amíg az ő kezében vannak a dolgok, amíg ő emel szót, addig az érdekeik nem sérülnek.

– Nem Ender az egyetlen jószándékú ember, aki ezt a kitelepülést vezeti – ellenkezett Miro.

– Ez nem a jó tulajdonságok kérdése, hanem a bizalomé – mondta Valentine. – A többi faj is tudja, hogy Ender a Holtak Szószólója. Soha egyetlen ember sem szólalt fel más fajokért hozzá hasonlóan. Ugyanakkor az emberek tudják, hogy Ender a Fajirtó, tudják, hogy amikor számtalan generációval ezelőtt az emberiséget ellenség fenyegette, akkor ő volt az, aki megállította őket, és megmentette az egész fajunkat a rettegett megsemmisüléstől. Nincs másik olyan, Enderével egyenértékű kvalitásokkal bíró jelölt, aki a helyére léphetne.

– És ez mennyiben tartozik rám? – kérdezte Miro kertelés nélkül. – Rám senki sem hallgat. Nincsenek kapcsolataim. Az is biztos, hogy én sem vehetem át Ender helyét, és jelenleg hulla fáradt vagyok, aludnom kell. Nézzék Ifjú Valt, ő is félholt a kimerültségtől.

Ez igaz volt, a lány alig tudott állva maradni. Miro felé nyújtotta a kezét, hogy segítsen neki, és a lány hálásan dőlt a vállára.

– Nem akarjuk, hogy Ender helyébe lépj – mondta Olhado. – Senkitől nem kérjük, hogy a helyére álljon. Azt akarjuk, hogy Ender foglalja el ismét a helyét.

Miro nevetett. – Azt hiszitek, hogy én meg tudom győzni? Itt a húga. Küldjétek őt!

Idősebb Valentine fintorgott. – Miro, engem nem akar látni.

– És miből gondolod, hogy engem hajlandó lenne?

– Nem téged, Miro, hanem Jane-t. A füledben lévő ékszert.

Miro teljesen összezavarodva nézett rájuk. – Úgy értitek, hogy Ender kivette a füléből az ékszert?

Hallotta, ahogy az ő fülében megszólal Jane. – Mással voltam elfoglalva. Nem gondoltam, hogy ezt fontos megemlítenem.

De Miro tudta, hogy korábban mennyire megviselte Jane-t, amikor Ender megszakította vele a kapcsolatot. Most már voltak más barátai, igen, de ez nem azt jelentette, hogy ne fájna neki a szakítás.

Idősebb Valentine folytatta. – Ha el tudnál menni hozzá, és rá tudnád venni, hogy beszéljen Jane-nel…

Miro megrázta a fejét. – Kivette a fülbevalót – hát nem értitek, hogy ez végleges döntés volt részéről? Úgy határozott, hogy követi Anyát a száműzetésbe. Ender nem szokott meghátrálni a kötelezettségei elől.

Mindannyian tudták, hogy igaza van. Azzal is pontosan tisztában voltak, hogy nem azért jöttek Miróhoz, mert azt remélték, hogy ő el tudja intézni, amit kértek tőle, hanem végső kétségbeesésükben.

– Tehát hagyjuk a dolgokat széthullani – mondta Grego. – Hagyjuk, hogy minden káoszba fulladjon. És aztán egy fajok közti háborúskodásba sodródva, szégyenteljes halált halunk a flotta megérkezésekor. Szerintem Jane igen szerencsés, hogy ő már halott lesz, mire ideérnek.

– Mondd meg neki, hogy köszönöm – kérte Jane Mirót.

– Jane azt üzeni, hogy „köszi” – továbbította Miro. – Milyen tapintatos vagy, Grego.

Grego elpirult, de nem vonta vissza, amit mondott.

– Ender nem Isten – folytatta Miro. – Majd megteszünk minden tőlünk telhetőt nélküle is. De jelenleg a legjobb, amit tehetek…

– Az alvás, tudjuk – mondta Idősebb Valentine. – De most ne a hajón. Kérlek! Összefacsarodik a szívem, ha látom, milyen kimerültek vagytok mindketten. Jakt taxit hívott. Gyertek haza és aludjatok rendes ágyban!

Miro Ifjú Valra pillantott, aki még mindig álmosan támaszkodott a vállának.

– Természetesen mindketten – mondta Idősebb Valentine. – Nem bánt annyira a létezése, mint amennyire azt mindannyian hiszitek.

– Persze hogy nem – mondta Ifjú Val. Fáradtan felé nyújtotta a karját, és a két, azonos nevet viselő nő megfogta egymás kezét. Miro nézte, ahogy Ifjú Val átsiklik a válláról Idősebb Valentine karjaiba, és nekidől a nő vállának. Meglepték a saját érzései. Ahelyett, hogy megkönnyebbült volna, hogy a két nő között kisebb a feszültség, mint gondolta, inkább dühösnek érezte magát. Féltékeny harag kerítette a hatalmába. Eddig hozzám bújt! – akarta kiáltani. De ugyan, milyen gyerekes visszavágás lett volna ez?

Azután, ahogy nézte a két nőt elsétálni, meglátta, amit talán nem kellett volna: ahogy Valentine megborzong. Hirtelen átfutott rajta a hideg? Hiszen hűvös volt az éjszaka. De nem, Miro bizonyos volt benne, hogy Idősebb Valentine nem a hűs levegőtől remegett meg, hanem a fiatalabb ikertestvére érintésétől.

– Gyerünk, Miro! – mondta Olhado. – Beültetünk a siklóba, és szépen ágyba dugunk Valentine házában.

– Megállhatunk valahol enni út közben?

– Az Jakt háza is – mondta Elanora –, úgyhogy mindig van ennivaló.

Ahogy a sikló Milagre, az emberek városa felé repítette őket, elhaladtak néhány szolgálatban lévő csillaghajó mellett. A kivándorlás éjjel sem szünetelt. Rakodómunkások – sokan közülük pequeninók – felszereléseket és élelmet hordtak a hajókra. Családok álltak sorban, hogy feltöltsék az elérhető helyeket a kabinokban. Jane ma sem fog pihenni, egyik pléhdobozt a másik után fogja elszállítani az Odaátba, majd vissza. Az új világokban új házak épültek, új mezők kerültek felszántásra. Nappal vagy éjszaka volt azokon a bolygókon? Nem számított. Bizonyos értelemben máris sikert értek el – új világokat hódítottak meg, és tetszik vagy sem, de mindegyiken volt egy hangykirálynő, egy pequenino erdő és egy emberi település.

Ha Jane ma meghalna, gondolta Miro, ha a flotta holnap ideérne és darabokra robbantana mindnyájunkat, vajon az számítana valamit a dolgok egésze szempontjából? A magokat már szétszórtuk a szélben, és legalább néhányuk gyökeret fog ereszteni. És ha a fénysebességnél gyorsabb utazás lehetősége Jane-nel együtt a homályba vész, talán az is úgy lesz a legjobb, mert akkor ezek a világok kénytelenek lesznek megállni a saját lábukon. Nem kétséges, hogy néhány kolónia elbukik és elpusztul. Másokon háború tör ki, amely talán egyik vagy másik faj kihalásához vezet. De nem minden világban ugyanaz a faj fog kihalni, és lesz pár olyan bolygó is, ahol megtalálják a módját, hogy békében éljenek. Csak a részletek kérdésesek. Az, hogy pontosan melyik egyén hal meg. Persze, ez is számít. De nem úgy, ahogy a fajok túlélése.

Úgy tűnt, öntudatlanul is szubvokalizálta a gondolatait, mert Jane válaszolt. – Vajon egy magamfajta túlméretezett szoftvernek nincs szeme és füle? Nekem vajon nincs szívem vagy agyam? Amikor megcsiklandozol, én nem nevetek?

– Őszintén szólva, nem – mondta Miro halkan, úgy mozgatva az ajkait, nyelvét és fogsorát, hogy a megformált szavakat csak Jane hallja.

– De ha én meghalok, akkor azzal a fajtám összes egyede meghal – mondta Jane. – Bocsáss meg, ha úgy gondolom, hogy ennek kozmikus jelentősége lehet. Nem vagyok annyira önfeláldozó, mint te, Miro. Én nem úgy tekintem, hogy ajándékba kapott életet élek. Eltökélt szándékom volt örökké élni, tehát minden, ami ennél kevesebb, az számomra csalódás.

– Mondd meg, hogy mit tegyek, és én megteszem – felelte Miro. – Meghalnék, ha ezzel megmentelek.

– Szerencsére nem számít, mit teszel, végül úgyis meghalsz te is – mondta Jane. – Az egyetlen vigaszom, hogy a halálommal nem történik más, mint hogy szembenézek ugyanazzal a végzettel, amellyel minden más élőlénynek is szembe kell néznie. Még a hosszú életű fáknak is. Még a hangykirálynőknek is, akik generációról generációra örökítik az emlékeiket. De nekem sajnos nem lesznek gyerekeim. Hogy is lehetnének? Én csupán elméletben létezem. Az elméleti síkon pedig nem túl sok kilátásom van a szaporodásra.

– Ez sajnálatos – mondta Miro –, mert fogadni mernék, hogy elméletileg nagyon jó lennél az ágyban.

– A legjobb – értett egyet Jane.

Egy darabig csend ereszkedett rájuk. Jane csak akkor szólalt meg ismét, amikor Jakt házához közeledtek, egy új épülethez Milagre külterületén.

– Miro, ne feledd, mindegy, hogy maga Ender mit tesz, amikor Ifjú Valentine beszél, akkor is Ender aiúája szól.

– Ugyanez a helyzet Peterrel is – bólintott Miro. – És most itt van nekünk ez a kis tünemény. Lássuk be, bármilyen édes is Ifjú Val, nem mondhatni, hogy kifejezetten kiegyensúlyozott nézetet képviselne bármivel kapcsolatban is. Lehet, hogy Ender irányítja, de ő mégsem Ender.

– Kicsit sok futkos Enderből errefelé, nem igaz? – kérdezte Jane. – És nyilvánvalóan én is túl sok vagyok, legalábbis a Csillagközi Kongresszus véleménye szerint.

– Néha mindannyiunkból sok egy kicsit – mondta Miro. – De sosem elég.

Megérkeztek. Mirót és Ifjú Valt bevezették a házba. Félálomban ettek pár falatot, és amint leért a fejük a párnára, már aludtak is. Miro tudatában volt annak, hogy a hangok még sokáig hallatszottak, mert nem aludt túl jól, időről időre felébredt a puha matrac kényelmetlensége miatt, és talán mert az is kényelmetlenül érintette, hogy nem a kötelességét végzi – mint a katona, akinek bűntudata van, ha elhagyja az őrhelyét.

Miro a kimerültsége ellenére sem aludt sokáig. Még alig pirkadt odakint, a hajnal fakó fénye derengett a horizonton, amikor felébredt, szokásához híven azonnal kiugrott az ágyból, és ingadozva állt, amíg az álom utolsó morzsája is kiszállt a testéből. Magára kapott valamit, kiment a hallba, megkereste a fürdőszobát és könnyített magán. Amikor kilépett a fürdőszobából, hangokat hallott a konyha irányából. Vagy tartott még az előző esti beszélgetés, vagy pár nyugtalan korán kelő nem a reggeli magányt választotta, hanem élénk eszmecserébe bonyolódva múlatták azokat a bizonyos hajnal előtti legsötétebb órákat.

Miro megállt a saját szobájának nyitott ajtaja előtt, készen rá, hogy belépjen, és kizárja a nyomatékos hangokat, amikor ráébredt, hogy az egyik hang Ifjú Valé. Majd felismerte, hogy a másik hang Idősebb Valentine-hoz tartozik. Azonnal megfordult, és a konyha felé indult, de az ajtóban elbizonytalanodott. Bent tényleg a két Valentine ült egymással szemben az asztalnál, de nem néztek egymásra. Mindketten az ablakon bámultak kifelé, miközben Idősebb Valentine által készített, gyümölcsből és zöldségből álló italt szürcsölték.

– Kérsz egyet, Miro? – kérdezte Idősebb Valentine anélkül, hogy felnézett volna.

– Még a halottas ágyamon sem – ingatta a fejét Miro. – Nem akartam zavarni.

– Jól van – nyugtázta Idősebb Valentine.

Ifjú Val továbbra sem szólalt meg.

Miro belépett a konyhába, odament a mosogatóhoz, töltött egy pohár vizet, és egy hajtásra megitta.

– Mondtam neked, hogy Miro van a fürdőszobában – fordult Idősebb Valentine a másik nőhöz. – Senki nem iszik annyi vizet egy nap, mint ez a drága gyermek.

Miro kuncogott, de nem hallotta, hogy Ifjú Val nevetett volna.

– Félbeszakítottam a beszélgetést – mondta. – Megyek is.

– Maradj! – kérte idősebb Valentine.

– Kérlek! – szólalt meg Ifjú Val.

– Melyikre kérsz? – kérdezte Miro. A lány felé fordult és elvigyorodott.

Ifjú Val egy széket lökött felé a lábával. – Ülj le! – mondta. – A hölgy és én épp az ikerségünk témájánál időztünk.

– Eldöntöttük – jelentette ki Idősebb Valentine –, hogy az én kötelességem előbb meghalni.

– Épp ellenkezőleg! – kiáltotta Ifjú Val. – Abban maradtunk, hogy Geppetto nem azért teremtette Pinokkiót, mert egy valódi kisfiút akart. Ő mindig is egy fabábut szeretett volna. Az egész valódi gyermekké válás csak Geppetto lustasága miatt történt. Azt akarta, hogy a bábu táncoljon, de nem akart azzal fáradozni, hogy húzogassa a zsinórokat.

– Te vagy Pinokkió – találgatta Miro. – És Ender…

– A bátyám nem próbált megteremteni téged – ellenkezett Valentine. – És nem is akar irányítani.

– Tudom – suttogta Ifjú Val. Váratlanul könnyek szöktek a szemébe.

Miro kinyújtotta a kezét, hogy megérintse Val asztalon nyugvó kezét, de a lány hirtelen elhúzta az övét. Nem, nem Miro érintése elől, csak egyszerűen felemelte a kezét, hogy kitörölje a szeméből a könnyeket.

– Ender elvágná a zsinórokat, ha tudná, ebben biztos vagyok – mondta Ifjú Val. – Ahogy Miro is elvágta a szálakat, amelyek a régi testéhez kötötték.

Miro tisztán emlékezett erre. Egyik pillanatban a csillaghajóban ült, és önmaga tökéletes, erős, fiatal és egészséges mását nézte, a másik pillanatban pedig már maga volt az a másik, úgy érezte, mindig is az volt, és amit nézett, az önmaga megnyomorodott, megtört, agykárosodott verziója. És ahogy nézte azt az utált testet, amit nem akart, a test egyszerűen porrá hullott és eltűnt.

– Nem hiszem, hogy Ender utálna téged – mondta Miro –, ahogy én utáltam saját magam.

– Nem kell, hogy utáljon. Nem az utálat pusztította el a te régi testedet sem. – Ifjú Val nem nézett a szemébe. Azokban a hosszú, együtt töltött órákban, amikor új világokat fedeztek fel, soha nem beszéltek még ennyire személyes témáról. A lány soha nem merte megtárgyalni vele azt a pillanatot, amikor mindketten megszülettek. – Te gyűlölted a régi testedet, amíg benne voltál, de amint visszakerültél az ép testedbe, egyszerűen nem fordítottál több figyelmet a régire. Az már nem volt a részed. Az aiúád nem volt többé felelős érte. És miután nem volt, ami összetartsa – hopp, fuss el véle nyulacska!

– Fabábu – csóválta a fejét Miro. – Most meg nyulacska. Ugyan mi jön még?

Idősebb Valentine figyelmen kívül hagyta a szavaiban bujkáló felhívást a viccelődésre.

– Tehát azt mondod, hogy Ender érdektelennek tart.

– Csodál engem – mondta Ifjú Val. – De unalmasnak tart.

– Igen, engem is – értett egyet Idősebb Valentine.

– Ez abszurd – ellenkezett Miro.

– Tényleg? – kérdezte Idősebb Valentine. – Ő soha nem követett engem sehová, mindig én kísértem őt. Azt hiszem, ő egy életcélt keresett. Valami nagyszerű dolgot, ami a gyermekkorának véget vető szörnyű tettével azonos fajsúlyú lehet. Azt hitte, hogy a Boly Királynője című mű megírása ilyen lesz. Azután az én segítségemmel megírta a Hegemónt, gondolván, hogy az talán elegendő lesz. De nem. Folyamatosan kutatott valami után, ami lefoglalja a teljes figyelmét, és sokszor rátalált, vagy egy hétre, egy hónapra úgy érezte, hogy rátalált, de egy dolog bizonyos: ami le tudta foglalni a figyelmét, az sosem én voltam, hiszen én ott voltam vele a leutazott milliárdnyi kilométerekben, ott voltam a vele töltött háromezer évben. A történetek, amiket írtam, nem azért születtek, mert annyira szerettem volna a történelmet – azért írtam, mert ez segített neki a munkájában. Ahogy anno Peternek is segítettek az írásaim az ő munkájában. És amikor befejeztem egy-egy irományomat, akkor néhány órán keresztül, amíg Ender elolvasta és megbeszéltük, az enyém volt a figyelme. Csak sajnos minden alkalommal egyre kevésbé volt elegendő számomra ez a figyelem, mert nem én kaptam, hanem az általam írott történet. Azután végül rátaláltam arra a férfira, aki nekem adta a teljes szívét, és én vele maradtam. A bátyám pedig nélkülem folytatta az útját, és rátalált arra a családra, amely elrabolta az ő teljes szívét. Tehát végül bolygók választottak el bennünket, de mégis boldogabbak voltunk egymás nélkül, mint amennyire boldogok valaha is voltunk együtt.

– Akkor miért jöttél el ismét hozzá? – kérdezte Miro.

– Nem hozzá jöttem. Hanem hozzád. – Idősebb Valentine mosolygott. – Azért a világért jöttem, amelyet a pusztulás réme fenyegetett. De persze boldog voltam, hogy láthatom Endert, bár tudtam, hogy soha nem fog hozzám tartozni.

– Ez pontos leírása lehet annak, hogy te hogyan éreztél – mondta Ifjú Val –, de bizonyos szinten igenis tiéd volt a figyelme. Én azért létezem, mert te mindig is ott voltál a szívében.

– Talán a gyermekkora fantáziaképeként. De az nem én voltam.

– Nézz rám! – fordult hozzá Ifjú Val. – Ez az a test, amelyben akkor éltél, amikor őt ötévesen elszakították az otthonától és elküldték a Hadiiskolába? Vagy így nézett ki az a fiatal lány, akivel Ender azon a nyáron a tóparton találkozott Észak-Karolinában? Kellett, hogy figyeljen rád felnőtt korodban is, mert a rólad szóló képe megváltozott olyanná, amilyen most én vagyok.

– Olyan vagy, mint amilyen én akkor voltam, amikor a Hegemónon dolgoztunk együtt – mondta Idősebb Valentine szomorúan.

– Te is ilyen fáradt voltál? – kérdezte Ifjú Val.

– Én az vagyok – szólt közbe Miro.

– Nem, nem vagy az – mondta Idősebb Valentine. – Te az életerő élő példája vagy. Még mindig örülsz a csodaszép, új testednek. Az ikerpárom viszont mélységesen kimerült.

– Ender figyelme mindig is megoszlott – mondta Ifjú Val. – Tudod, bennem itt vannak az emlékei – vagyis inkább azok az emlékek, amelyekről öntudatlanul azt hitte, hogy nekem rendelkeznem kell velük, de természetesen ezek szinte teljes mértékben veled vannak kapcsolatban, vagyis csupán az Enderrel töltött életemre emlékszem. Persze mindig ott volt a fülében Jane, és emlékszem az emberekre, akiknek a halálakor beszédet mondott, és a tanítványaira, és a Boly Királynőjére a gubójában. De ezek mind felnőttkori kapcsolatok. Mint a vándor hősök, ő is mindig úton volt, egyik helyről a másikra kóborolt, megváltoztatva másokat, miközben ő maga mindig változatlan maradt. Egészen addig, amíg végül megérkezett ide, és teljesen átadta magát valaki másnak. Neked és a családodnak, Miro. Novinhának. Életében először hatalmat adott más embereknek az érzelmei felett, és ez egyszerre volt számára boldogító és fájdalmas, de még ezt is egész jól tudta kezelni, mert erős férfi, és az erős férfiak sokat elviselnek. Ez viszont most valami egészen más. Peter és én, nekünk nincs tőle különálló életünk. Azt, hogy Ender és Novinha egy szív, egy lélek, metaforikusan mondhatjuk, Peter és az én esetemben viszont ez szó szerint értendő. Ender bennünk van. És az aiúája nem elég nagy, nem elég erős vagy terjedelmes ahhoz, hogy egyenlő figyelmet fordítson mind a három életre, amely tőle függ. Ezt azonnal felismertem, ahogy… mondjuk úgy, hogy megteremtődtem? Legyártódtam?

– Megszülettél – helyesbített Idősebb Valentine.

– Egy álom voltál, ami valóra vált – mondta Miro, alig egy csipetnyi iróniával a hangjában.

– Ender nem tud mindhármunkat fenntartani, önmagát, Petert, engem. Egyikünk el fog halványulni. Legalább egyikünk meg fog halni. És az én leszek. Kezdettől fogva tudom. Én vagyok az, aki meg fog halni.

Miro szerette volna megnyugtatni. De hogyan tudsz megnyugtatni valakit, ha nem azzal, hogy az övéhez hasonló, de jól végződő történeteket mesélsz neki? Itt viszont nem volt hasonló történet, amelyet elő tudott volna húzni a kalapból.

– A baj csak az, hogy Ender aiúájának az a része, amely még bennem van, eltökélten élni akar. Nem akarok meghalni. Innen tudom, hogy még irányul rám egy kevés figyelme: abból, hogy még nem akarok meghalni.

– Akkor menj el hozzá! – tanácsolta Idősebb Valentine. – Beszélj vele!

Ifjú Val keserűen huhogva felnevetett és félrenézett. – Kérlek, Papa, engedd, hogy éljek! – mondta gyerekhangot imitálva. – Mivel ezt nem tudatosan irányítja, ugyan mit tudna tenni azon kívül, hogy bűntudatot érez? És miért kellene, hogy lelkiismeret-furdalása legyen? Ha megszűnök létezni, az azért van, mert a saját énem nem értékelt. Ő én vagyok. A levágott körmök vajon neheztelnek ránk?

– De te a figyelméért harcolsz – mondta Miro.

– Azt reméltem, hogy a lakható világok utáni kutatásunk érdekelni fogja. Belevetettem magam, megpróbáltam élvezni. De az igazság az, hogy az egész rutinszerű. Fontos, de csupán rutinszerű cselekvés, Miro.

Miro bólintott. – Való igaz. Jane találja meg a világokat, mi csak megvizsgáljuk őket.

– És most már elég világ áll a rendelkezésünkre. Elég kolónia van. Két tucat – a pequeninók és a hangykirálynők nem halnak ki akkor sem, ha Lusitania el is pusztul. A szűk keresztmetszetet nem a világok, hanem a csillaghajók száma jelenti. A munkánk tehát már nem köti le Ender figyelmét. És a testem tudja ezt. A testem tudja, hogy nincs rá szükség.

Felnyúlt, egy nagy hajtincset az ujjai közé csavart, és meghúzta – nem erősen, inkább könnyedén –, az pedig egyszerűen a kezében maradt. Egy vaskos hajfürtöt ki tudott tépni a fájdalom legcsekélyebb jele nélkül. Hagyta, hogy a hajtincs az asztalra hulljon. A tincs úgy feküdt ott, mint egy kitépett végtag, groteszk, lehetetlen látványt nyújtva.

– Azt hiszem – suttogta –, ha nem vigyázok, véletlen ugyanezt teszem majd az ujjaimmal is. A folyamat lassabb, de végül én is elporladok majd, mint a régi tested, Miro. Mert Endert nem érdeklem. Peter rejtélyeket old meg, és politikai harcokat vív valahol, egy távoli világon. Ender azzal küszködik, hogy megtartsa a nőt, akit szeret. De én…

Abban a pillanatban, ahogy a lány kitépett haja rávilágított a kínlódására, a magányára, az önmaga felé irányuló elutasítására, Miro ráébredt arra, amit eddig gondosan rejtegetett maga előtt is: hogy azokban a hetekben, amelyeket együtt töltöttek világról világra utazva, beleszeretett a lányba, és a boldogtalansága most úgy fájt neki, mintha a sajátja lenne. És talán az övé is volt, a saját önutálatának az emléke. De bármi is volt az ok, mégis mélyebben érintette, mint egy egyszerű együttérzés. Inkább egyfajta vágy volt. Igen, egyfajta szeretet. Ha ezt a gyönyörű, fiatal nőt, ezt a bölcs és intelligens, okos, fiatal nőt a saját szíve utasítja el, akkor Miro szívében van elég hely arra, hogy befogadja. Ha Ender nem akar te lenni, akkor engedd, hogy én legyek az! – kiáltotta némán, és most, hogy először alakot öltött benne ez a gondolat, tudta, hogy napok, hetek óta így érez, anélkül, hogy felismerte volna –, de azt is tudta, hogy ő soha nem lehet az a lány számára, ami Ender volt. De vajon lehetséges, hogy a szeretett Ifjú Vallal is megteszi azt, amit Enderért is megtett? Vajon ő tud elég figyelmet fordítani a lányra ahhoz, hogy életben tartsa? Hogy megerősítse?

Miro odanyúlt, kezébe vette a kitépett hajcsomót, az ujjai köré tekerte, majd becsúsztatta a loknis tincset a zsebébe.

– Én nem akarom, hogy elhalványulj! – mondta a lánynak. Merész szavak.

Ifjú Val furcsán nézett rá. – Azt hittem, hogy a te életed nagy szerelme Ouanda volt.

– Ő már egy középkorú nő – mondta Miro –, férjhez ment, boldog, családja van. Szomorú lenne, ha életem szerelme egy olyan nő lenne, aki többé már nem létezik, vagy ha igen, akkor sem én kellek neki.

– Kedves tőled, hogy felajánlod – mosolygott Ifjú Val –, de nem hiszem, hogy azzal, ha úgy teszünk, mintha szerelmesek lennénk, Endert rávehetjük arra, hogy törődjön az életemmel.

A szavai tőrként fúródtak Miro szívébe, mert a lány olyan könnyedén átlátta, hogy a vallomása sajnálatból ered. De ez nem teljesen így volt, az érzései már a tudattalanjában fortyogtak, csupán az alkalomra várva, hogy előbukkanjanak.

– Nem gondoltam, hogy átverhetünk bárkit is – jelentette ki Miro.

Kivéve saját magamat, gondolta. Mert Ifjú Val nem szerethet. Hiszen ő nem is igazi nő. Ő Ender.

De ez abszurd. A lány teste női test. És honnan ered a szeretet érzése, ha nem a testből? Van valami nőies vagy férfias vonás az aiúában? Van benne férfi vagy női jelleg, mielőtt hús-vér személlyé válik? És ha igen, az jelenti-e azt, hogy az atomokat és molekulákat, sziklákat, csillagokat, fényt és szelet felépítő aiúák mind-mind két csoportra, férfiakra és nőkre oszlanak? Ez képtelenség. Ender aiúája tud nő is lenni, és ugyanolyan könnyedén tud nőként szeretni, ahogy egy férfi testében, férfiként szereti Miro anyját. Nem azért nézett rá Ifjú Val olyan sajnálkozva, mert bármi is hiányzott volna belőle a szeretethez. A hiány Miróban volt. Még a meggyógyított testében sem volt olyan férfi, akit egy nő – legalábbis ez a nő, aki jelen pillanatban számára a legkívánatosabb mind közül – szeretni tudott volna, szeretni akart volna, vagy azt remélte volna, hogy elnyeri az ő szerelmét.

– Nem kellett volna idejönnöm – mormolta. Ellökte magát az asztaltól, és két lépéssel átszelte a konyhát. Átsétált a hallon, és ismét a szobája előtt állt. Hallotta a két nő hangját.

– Nem, ne menj utána! – mondta Idősebb Valentine. Azután egy lágyabb hang. – Lehet, hogy új teste van, de az önutálatból nem gyógyult ki.

Ifjú Val mormolt valamit.

– Miro szívből beszélt – biztosította róla Idősebb Valentine. – Nagyon bátor tett volt tőle, és egyben nagyon kitárulkozó is.

Ifjú Val megint túl halkan beszélt ahhoz, hogy Miro értse, mit mond.

– Honnan tudod? – kérdezte Idősebb Valentine. – Tudnod kell, hogy mi hosszú utat tettünk meg együtt nem is olyan régen, és azt hiszem, az alatt az utazás alatt egy kicsit belém szeretett.

Ez valószínűleg igaz volt. Határozottan igaz volt. Mirónak el kellett ismernie: azok közül az érzések közül, amelyeket most Ifjú Val iránt érzett, néhány valójában Idősebb Valentine iránti érzése volt, amelyeket arról a nőről, aki elérhetetlen volt számára, átfordított a fiatal nőre, aki – legalábbis azt remélte – megközelíthető.

Most mindkét nő hangja olyan halk suttogás volt, hogy Miro egy szót sem tudott kihámozni a beszédükből. De mégis várt, kezeivel az ajtónak támaszkodva hallgatta a két, annyira hasonló, és egyaránt jól ismert hang ritmusát. Zene volt a füleinek, amit egy örökkévalóságig hallgatott volna.

– Ha van valaki ebben az univerzumban, aki olyan, mint Ender, akkor az Miro – mondta Idősebb Valentine hirtelen hangosan. – Abba rokkant bele, hogy ártatlanokat próbált megmenteni a pusztulástól. És még nem gyógyult meg.

Azt akarta, hogy ezt halljam, ébredt rá Miro. Hangosan beszélt, tudva, hogy itt állok, tudva, hogy hallgatom. A vén boszorkány figyelte, hogy becsukódik-e az ajtóm, és mivel nem hallotta az ajtócsapódást, tudta, hogy hallom őket, és megpróbálta megmutatni nekem saját magamat. De én nem Ender vagyok, még Miro is alig, és ha ilyesmiket állít rólam, azzal csak azt bizonyítja, hogy nem tudja, ki vagyok.

Egy hang szólalt meg a fejében. – Inkább hallgass el, ha csak hazudni akarsz magadnak!

Hát persze, Jane mindent hallott. Még a gondolatait is, hiszen szokásához híven a tudatos gondolatai az ajkain, a nyelvén és a fogain visszhangoztak. Még gondolkodni sem tudott anélkül, hogy ne mozgassa az ajkait. Jane-nel a fülében éber óráit szinte folyamatosan egy gyóntatószékben töltötte.

– Tehát szereted a lányt – mondta Jane. – És miért is ne? Az egészet bonyolítják az Ender, Valentine, Ouanda és saját magad iránti érzéseid. És akkor mi van? Melyik szerelem volt valaha is teljesen tiszta, melyik szerelmes volt valaha is egyszerű? Gondolj a lányra parázna démonként. Te szeretni fogod, ő pedig a karjaidba omlik.

Jane gúnyolódása egyszerre volt dühítő és mulattató. Miro bement a szobába, és halkan becsukta az ajtót. Amikor becsukódott, odasúgta Jane-nek: – Féltékeny cafka vagy, Jane. Csak magadnak akarsz.

– Biztos vagyok benne, hogy igazad van – mondta Jane. – Ha Ender tényleg szeretett volna valaha, akkor az én emberi testemet teremtette volna meg, amíg az Odaátban volt. És akkor én is elcsábíthatnálak.

– Már úgyis a tiéd a szívem – felelte Miro. – Úgy, ahogy van.

– Hazudós vagy! – nyűgösködött Jane. – Csak egy beszélő határidőnapló és számológép vagyok, te is tudod.

– De nagyon, nagyon gazdag vagy, úgyhogy elveszlek a pénzedért – viccelődött Miro.

– Mellesleg – mondta Jane – Valentine téved valamivel kapcsolatban.

– És mi lenne az? – kérdezte Miro, és azon vacillált, vajon Jane melyik Valentine-ra utalhat.

– Még nem végeztetek az új világok felderítésével. Akár érdekli ez még Endert, akár nem – bár én azt hiszem, hogy érdekli, mert Valentine még nem porlott el –, a munka még nem ért véget csak azért, mert elég lakható bolygó áll rendelkezésre a malackák és rovarok megmentéséhez.

Jane gyakran használt régi, lekicsinylő, pejoratív kifejezéseket a többi faj elnevezésére. Miro kíváncsian elgondolkodott azon, hogy vajon az emberekre is alkalmaz-e ilyen lenéző kifejezést, ám soha nem merte megkérdezni. De úgy sejtette, amúgy is tudná a választ: „Ha az ’ember’ szó pejoratív, akkor igen” – mondaná Jane.

– De mégis, mit keresünk még mindig? – kérdezte Miro.

– Az összes világot, amit még a halálom előtt megtalálhatunk – felelte Jane.

Miro ezen gondolkodott, ahogy visszafeküdt az ágyába. Ezen gondolkodott, ahogy forgolódott, majd felkelt, felöltözött, és elindult a lassan pirkadó ég alatt, és ez járt az eszében akkor is, amikor a többi korán kelő, dolgát intéző ember között sétált, akik közül keveseket ismert, és akik közül kevesen ismerték őt. A különös Ribeira család sarjaként nem volt sok barátja az iskolában, és mivel egyszerre volt zseniális és félénk, még kevesebb jutott neki a főiskola világára jellemző duhaj fiatalkori cimborákból. Az egyetlen barátnője Ouanda volt, amíg az emberek kolóniáját körülzáró kerítés meg nem nyomorította, és el nem utasította, hogy a továbbiakban találkozzon a lánnyal. Azután az utazása, amelyet azért tett, hogy Valentine-nal találkozzon, az utolsó, törékeny szálakat is eltépte, amelyek még a szülőbolygójához kötötték. Számára ez az utazás csupán pár hónapot jelentett egy csillaghajón, de mire visszatért, évek teltek el, és ő lett az anyja legfiatalabb gyermeke, az egyetlen, akinek még nem kezdődött el a saját élete. Az egykori gyermekek már felnőttek voltak, akik csak kedves emlékként őrizték őt fiatal korukból. Csak Ender maradt változatlan. Mindegy, hogy mennyi év telt el. Mindegy, hogy mi történt. Ender ugyanaz volt.

Vajon ez még mindig igaz? Lehet ugyanaz a férfi még most is, amikor elzárkózik a válság idején, elbújik egy kolostor falai mögé, csak mert Anya feladta az életét? Miro nagy vonalakban ismerte Ender életét. Ötévesen elszakították a családjától. Elvitték a Föld körül keringő Hadiiskolába, ahol kiderült, hogy ő az emberiség legjobb és egyben utolsó reménye abban a háborúban, amelyet a könyörtelen hangy betolakodókkal vívtak. Majd az Eroszon lévő flottaparancsnokságra irányították, azt mondták neki, hogy egy továbbképzésben vesz részt, holott – anélkül, hogy erre rájött volna – a fényévekre lévő valódi flottát irányította, amelyhez a parancsai ansible-on keresztül jutottak el. A zsenialitásával megnyerte a háborút, és végül minden lelkifurdalás nélkül a hangyok bolygóját is elpusztította. De persze ő azt hitte, hogy csupán egy játékkal játszik.

Azt hitte, hogy ez csak egy játék, ugyanakkor tudta, hogy a játék a valóság szimulációja. A játékban úgy döntött, elmegy a végsőkig; és ez – legalábbis Ender számára – azzal járt, hogy örök bűntudat szakadt a vállára, amikor kiderült, hogy a játék valóság volt. Bár a Boly Királynője megbocsátott neki, és begubózódva a gondjaira bízta magát, ő mégsem tudta lerázni magáról a felelősséget. Csupán gyermek volt, azt tette, amibe a felnőttek vitték bele, de a szíve mélyén tudta, hogy egy gyerek is valódi ember, valódi tettekkel, és még a gyermeki játékok sem nélkülözik az erkölcsi felhangot.

Így hát, mielőtt a nap felkelt volna, Miro ott találta magát lovaglóülésben Enderrel szemben egy kőpadon, a kolostor kertjének azon a pontján, amit hamarosan bearanyoznak a nap sugarai, de amely most még nyirkos volt a reggeli harmattól. És Miro azon kapta magát, hogy a következő kérdést teszi fel ennek a mindig változatlan, megváltoztathatatlan embernek: – Mi ez az egész kolostorba vonulás, Andrew Wiggin, ha nem önmagad feláldozásának egy felemás, gyáva módja?

– Nekem is hiányoztál, Miro – felelte Ender. – De fáradtnak tűnsz. Többet kellene aludnod.

Miro sóhajtott és megrázta a fejét. – Nem ezt akartam mondani. Próbállak megérteni, tényleg. Valentine azt mondja, olyan vagyok, mint te.

– A valódi Valentine-ra gondolsz? – kérdezte Ender.

– Mindketten valódiak – mondta Miro.

– Nos, ha olyan vagyok, mint te, akkor figyeld meg magad, és mondd el, mit találtál.

Miro csodálkozva nézett rá, hogy vajon komolyan gondolja-e. Ender megpaskolta Miro térdét. – Most tényleg nincs szükség rám odakint – mondta.

– Ezt egy percig se gondold! – ellenkezett Miro.

– De én azt hiszem, hogy ezt hiszem – mondta Ender –, és ez nekem megfelel. Kérlek, ne ábrándíts ki! Még nem is reggeliztem.

– Nem, te kihasználod az előnyeit annak, hogy három részre szakítottad magad. Ez a részed, az idősödő középkorú férfi, megengedheti magának azt a luxust, hogy teljes egészében a feleségének szentelje magát – de csak mert van két bábja, akik elvégzik helyette azt a munkát, ami valóban érdekli.

– De engem nem érdekel – makacskodott Ender –, kisebb gondom is nagyobb ennél.

– Téged Enderként nem érdekel, mert Péterként és Valentine-ként mindent elintézel magadnak. Csakhogy Valentine nincs jól. Téged nem érdekel eléggé az, amit ő tesz. Ami az én régi, megnyomorodott testemmel történt, az történik vele is. Sokkal lassabban, de ugyanaz. Ő így gondolja, és Valentine szerint is lehetséges. Én is azt hiszem, hogy ez történik vele. És Jane is.

– Tolmácsold Jane-nek a szeretetemet, kérlek. Hiányzik.

– Majd az én szeretetemet tolmácsolom neki, Ender.

Ender elvigyorodott az elutasításán. – Ha valaki agyon akarna lőni, Miro, te képes lennél teleinni magad vízzel csupán azért, hogy egy behugyozott hullával kelljen az illetőnek bajlódnia.

– Valentine nem egy álom vagy egy illúzió, Ender – erősködött Miro, nem hagyva, hogy Ender eltérítse a beszélgetés fonalát az ő dacos makacssága irányába. – Ő valódi, és te épp megölöd őt.

– Szörnyen drámai megfogalmazás.

– Ha láttad volna, ahogy tincseket húzott ki a hajából ma reggel…

– Ha jól értem, akkor eléggé színpadias a leány. Hát, te mindig is oda voltál a színpadias gesztusokért. Nem csodálom, hogy jól kijöttök.

– Andrew, én mondom, el kell…

Ender hirtelen elkomorult, és a hangja elnyomta Miróét, pedig nem is beszélt hangosan.

– Használd az eszed, Miro! A te döntésed, hogy a régi testedből átugorj ebbe az újabb modellbe, tudatos volt? Gondolkodtál előtte, majd azt mondtad magadnak: „Nos, hagyom, hogy ez a régi porhüvely az alkotóelemeire hulljon, mert ez az új test szebb lakóhelyemül szolgál?”

Miro azonnal megértette, mire akar Ender kilyukadni. Ender nem tudja tudatosan szabályozni, hogy a figyelme mire irányuljon. Az aiúájának nem lehetett parancsolni, hiába volt az ő legmélyebb lénye.

– Onnan tudom, hogy valójában mit akarok, hogy megnézem, mit teszek – magyarázta Ender. – Ha őszinték akarunk lenni, akkor tulajdonképpen mindannyian ezt tesszük. Vannak érzéseink, döntéseket hozunk, de végül az életünkre visszanézve látjuk, hogy néha bizony figyelmen kívül hagytuk az érzéseinket, és hogy a döntéseink valójában ráébredések, mert a szívünk mélyén már rég meghoztuk a döntést, mielőtt azt tudatosan felismertük volna. Nem tehetek róla, ha az a részem, amelyik a veled lévő lányt irányítja, nem annyira fontos a mélyben meghúzódó akaratom számára, mint amennyire te azt szeretnéd. Amennyire neki szüksége lenne rá. Nem tudok mit tenni.

Miro lehajtotta a fejét.

A nap felragyogott a fák felett. A pad hirtelen fénybe burkolózott, és Miro felnézve meglátta, ahogy a napsugarak glóriát vonnak Ender feje köré, bearanyozzák az alvástól kócos haját.

– A fésülködés ellentmond a kolostor szabályzatának? – kérdezte Miro.

– Vonzódsz hozzá, igaz? – mondta Ender, nem is igazán kérdésnek szánva. – És kényelmetlenül érint, hogy ő tulajdonképpen én vagyok.

Miro vállat vont. – Ez csupán egy apróbb zökkenő. Túllépek rajta.

– De mi van, ha én nem vonzódom hozzád? – kérdezte Ender vidáman.

Miro kitárta a karjait és félrefordította a fejét, hogy Ender a profilját lássa. – Ez elképzelhetetlen – jelentette ki.

– Cukorfalat vagy – bólintott Ender. – Biztos vagyok benne, hogy Ifjú Valentine rólad álmodik. De persze nem tudhatom. Az én álmaimban kivétel nélkül felrobbanó bolygók és minden szerettem halála szerepel.

– Tudom, hogy itt sem feledkeztél meg a világról, Andrew. – Miro ezt a mondatát egy bocsánatkérés bevezetőjének szánta, de Ender elhessegette a szavait.

– Nem tudom elfelejteni, de dönthetek úgy, hogy nem veszek róla tudomást. Semmibe veszem a világot, Miro. Figyelmen kívül hagylak téged, és a két szabadon járkáló elmebajos énrészemet is. Pillanatnyilag igyekszem csak az anyádról tudomást venni, és semmi másról.

– És Istenről – tette hozzá Miro. – Nem szabad elfelejtkezned Istenről.

– Egy pillanatra sem – biztosította Ender. – Valójában senkit és semmit nem tudok elfelejteni. Ám igen, Istent is figyelmen kívül hagyom – csak annyiban veszek róla tudomást, amennyire Novinhának szüksége van rá. Olyan férjjé formálom magam, amilyenre szüksége van.

– Miért, Andrew? Hiszen tudod, hogy Anya flúgos.

– Szó sincs róla – mondta Ender rosszallóan. – De még ha úgy is volna, akkor is… ez csak még egy okkal több lenne, hogy így tegyek.

– Amit Isten összekötött, azt ember szét nem választja. Filozófiai értelemben egyetértek ezzel, de nem tudod, hogy mennyire… – Mirón erőt vett a fáradtság. Nem találta a szavakat ahhoz, amit mondani akart, és tudta, hogy ez azért van, mert azt próbálja elmondani Endernek, hogy milyen érzés e pillanatban Miro Ribeirának lenni, és Mirónak nem volt gyakorlata a saját érzései felismerésében, nem is szólva a szavakba öntésükről. – Desculpa – mormolta portugálra váltva, mert az volt a gyerekkora nyelve, az érzelmi nyelve. Azon kapta magát, hogy a könnyeit törölgeti. – Se nao posso mudar nem voce, nao ha nada que possa, nada. Ha téged sem tudlak rávenni arra, hogy megmozdulj, hogy megváltozz, akkor nincs mit tenni.

– Nem eu? – visszhangozta Ender. – Az egész univerzumban, Miro, senkit sem nehezebb megváltoztatni nálam.

– Anyának sikerült. Ő megváltoztatott.

– Nem – felelte Ender. – Ő csak hagyta, hogy az legyek, aki akartam lenni, hogy olyan legyek, amilyennek lennem szükséges. Mint most is, Miro. Nem tudok mindenkit boldoggá tenni. Nem tudom magamat boldoggá tenni, érted sem teszek túl sokat, ami pedig a nagy problémákat illeti, azok tekintetében is teljesen használhatatlan vagyok. De talán az anyádat boldoggá tudom tenni, vagy legalábbis kicsit boldogabbá, legalább egy kis időre, vagy legalább meg tudom próbálni.

Kezébe fogta Miro kezeit, az arcához szorította őket, és amikor elengedte, Miro tenyerei könnyektől voltak nedvesek.

Miro nézte, ahogy Ender feláll a padról, és elsétál a napfényben fürdő gyümölcsöskert felé. Ádám is minden bizonnyal így festett volna, gondolta Miro, ha soha nem eszik a fa gyümölcséből. Ha örökké az Édenkertben marad. Ender háromezer évig lebegett az élet vizén. Az anyám volt az, aki végül lehorgonyozta. Én azzal töltöttem a gyerekkoromat, hogy próbáltam megszabadulni tőle, Ender pedig megérkezett, és úgy döntött, hogy hozzáköti az életét, és… És én vajon mihez vagyok lehorgonyozva rajta kívül? Őhozzá, egy női testbe bújva. Őhozzá, egy maroknyi hajfürttel a konyhaasztalon. Miro is felkelt a padról. Ender hirtelen visszafordult felé, és intett neki, hogy felkeltse a figyelmét. Miro elindult felé, de Ender nem várta be, tölcsért formált a kezeiből és odakiáltott.

– Mondd meg Jane-nek – kiabálta –, hogy ha rájön, hogyan, akkor övé lehet az a test.

Mirónak beletelt egy percbe, mire rájött, hogy Ender Ifjú Valról beszél. Ő nem csak egy test, te önző, vén bolygópusztító! Nem csak egy régi ruha, amit el lehet ajándékozni, mert már nem jó ránk vagy kiment a divatból!

De aztán elmúlt a haragja, mert rájött, hogy ő is pontosan ezt csinálta a régi testével. Eldobta, vissza se nézett rá.

És az ötlet felkeltette a kíváncsiságát. Jane. Vajon lehetséges lenne egyáltalán? Ha az ő aiúáját valahogy rávehetnék, hogy Ifjú Valba költözzön, egy emberi test be tudná fogadni Jane memóriájának elegendő részét ahhoz, hogy Jane túlélhesse, amikor a Kongresszus megpróbálja lekapcsolni őt?

– Fiúk, hogy ti mennyire lassúak vagyok! – mormolta Jane a fülében. – Én már beszéltem a Boly Királynőjével és Emberrel, és megpróbáltam kitalálni, hogyan lehet ilyet csinálni – mármint hozzárendelni egy aiúát egy testhez. A hangykirálynők megtették egyszer, amikor megteremtettek engem. De akkor nem egy bizonyos aiúát választottak ki. Azzal dolgoztak, amelyik érkezett. Amelyik megmutatkozott. Az én esetemben most egy kicsit problémásabb a helyzet.

Miro egy szót sem szólt, ahogy a kolostor kapuja felé sétált.

– Na igen, és ott vannak ugye az érzéseid Ifjú Val iránt. Gyűlölöd a tényt, hogy azzal, hogy őt szereted, valójában mégis Endert szereted. De ha én átveszem a testét, és én leszek az akarat, amely Fiatal Valt életben tartja, akkor vajon ő még mindig ugyanaz a nő lesz, akit szeretsz? Vajon megmarad belőle bármi is? Vagy ez gyilkosság lenne?

– Fogd be! – kiáltotta Miro hangosan.

A kolostor kapusa csodálkozva nézett rá.

– Nem maga – mondta neki Miro. – Bár ez nem azt jelenti, hogy nem lenne jó ötlet magának is megfogadnia a tanácsot.

Érezte, ahogy a nő pillantása a hátába fúródik egészen addig, amíg ki nem ért az útra, amely lefelé kanyargott a dombról Milagre irányába. Ideje visszatérni a hajóra. Val ott fog várni rám. Bárki is ő.

Vajon én is olyan vagyok Vallal, mint Ender Anyával: lojális, türelmes? Én így érzek Val iránt? Vagy nem is, ez nem egy érzés, igaz? Ez egy akaratlagos döntés. Egy elhatározás, amit többé nem lehet megmásítani. Én tudnék ilyen döntést hozni egy nőért, bárkiért? Oda tudnám magam adni örökre? Visszagondolt Ouandára, és a veszteség keserű érzésével gyalogolt vissza egészen a csillaghajóig.

4

A tökéletes egyszerűség embere vagyok!

„Amikor gyerek voltam, azt hittem, hogy ha a fapadló erezetének követése közben valami eltéríti a figyelmemet, akkor az istenek csalódottak lesznek. Ma már tudom, hogy az istenek számítanak az ilyesféle közjátékokra, hiszen tisztában vannak esendőségünkkel. Inkább az lepi meg őket, ha képesek vagyunk befejezni valamit.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Peter és Vang-mu a második nap merészkedtek ki az Isteni Szél világába. Nem kellett a nyelv megtanulásával vesződniük. Az Isteni Szél egy régebbi világ volt, az egyik első, amelyet a Földről elinduló legkorábbi kivándorlási hullámban betelepítettek. Eredetileg ugyanannyira szigorúan őrizte a hagyományokat, mint Ösvény világa, lakói ragaszkodtak az ősi életmódhoz. De az Isteni Szél világa a japán tradíciókra épült, amelyben ott rejlett a lehetőség a radikális változásokra. Alig háromszáz évvel az első telepesek megérkezése után ez a világ már nem egy elkülönült, rituálékra épülő sógunátusi hűbérbirtok volt, hanem a kereskedelem, az ipar és a filozófia nagyvilági központjává alakult. Az Isteni Szél japán polgárai büszkén látták vendégül a többi világból érkező látogatókat, és gyermekeik még mindig sok helyütt úgy nőttek fel, hogy iskolás korukig csak japánul beszéltek. De felnőtt korukra az Isteni Szél világának tagjai is folyékonyan beszéltek starkul, a legjobbak közülük stílusosan, ékesszólóan és meglepően választékos szóhasználattal – ahogy Mil Fiorelli írta a Gondolatok a Távoli világokról című híres könyvében, a starkot addig nem ismerték el anyanyelvként sehol, amíg az Isteni Szél egy lakója el nem kezdte beszélni azt.

Így történhetett, hogy amikor Peter és Vang-mu kijutott a hatalmas természetvédelmi terület erdejéből, ahol a csillaghajójuk földet ért, és megjelentek az erdészek falujában, azon nevetgélve, hogy „mennyire eltévedtek”, senki nem akadt fent Vang-mu egyértelműen keleti vonásain és akcentusán, sőt még Peter fehér bőrén és cseppet sem keleties arcberendezésén sem. Azt állították, hogy elveszítették a papírjaikat, de a számítógépes ellenőrzés során kiderült, hogy mindkettejük jogosítványát Nagoya városában állították ki, és bár Peternek volt a számláján pár fiatalkori közúti szabálysértés, semmilyen más törvénysértést nem követtek el. Peter foglalkozására nézve „szabadúszó fizikatanárként” szerepelt a gépben, Vang-mu pedig „utazó filozófusként” – mindkettő eléggé megbecsült tisztségnek számított, főleg fiatalságukat és családi kötelékeik hiányát is figyelembe véve. Amikor hétköznapi, ártatlan megjegyzéseket tettek nekik („Van egy unokatestvérem, aki a nagoyai Komatsu Egyetemen progeneratív nyelvtant tanít.”), Jane Peter fülébe súgta a megfelelő válaszokat: „Én szinte ki sem jutok az Oe épületből. A nyelvészek meg amúgy sem igen állnak szóba a fizikusokkal. Azt hiszik, mi csak a matematika nyelvén beszélünk. Vang-mu szerint pedig mi, fizikusok csupán az álmok nyelvtanát ismerjük.”

Vang-munak nem volt a fülében egy Jane, aki segítsen, de utazó filozófusként amúgy is azt várták, hogy a szavai misztikusan ködösek legyenek, a gondolatai pedig inkább elvontak. Így hát nyugodtan hozzá tudta fűzni Peter válaszához az ő megjegyzését: „Azt mondtam, hogy ez az egyetlen nyelvtan, amit használtok. De egyetlen nyelvtant sem értetek.”

Ez megfelelő végszó volt Peternek ahhoz, hogy megcsiklandozza a lányt, amitől Vang-mu egyszerre nevetett fel és csavarta hátra a fiú csuklóját, amíg az végül abbahagyta a csiklandozást. Ez a kis közjáték az erdészek számára egyértelművé tette, hogy nem mások, mint amit a dokumentumok állítanak róluk: zseniális fiatalok, akik ugyanakkor őrülten szerelmesek egymásba – vagy a fiatalságukba, de ez végső soron mindegy is.

A kormány egyik talajsiklóján visszavitték őket a civilizációba, ahol – hála Jane számítógépes hálózaton véghezvitt sikeres mesterkedéseinek – találtak egy lakást, amely az előző nap még üres és bútorozatlan volt, most azonban bútorok és festmények eklektikus összevisszasága uralkodott benne, a szegénység, a különcség és kifinomult ízlés bájos egyvelegét tükrözte.

– Nagyon szép – jelentette ki Peter.

Vang-mu, aki eddig csak egyetlen világ uralkodó ízlésével volt tisztában, sőt igazából egyetlen ember ízlésével abban a világban, nem igazán tudott véleményt mondani Jane választását illetően. Voltak ülőalkalmatosságok – nyugati stílusú székek, amelyek derékszögekbe törték az ember testét, és Vang-munak sosem tűntek kényelmesnek, valamint keleti stílusú gyékényszőnyegek, amelyek arra bíztatták az embert, hogy természetesebben, a föld energiájához idomuló testtartásban helyezkedjen el. A hálószoba nyugati stílusú matraca, amely magasan a föld fölé volt emelve, ahol se patkányok, se svábbogarak nem voltak, nyilvánvalóan Peter számára készült; Vang-mu tudta, hogy az a gyékényszőnyeg, amelyen ő üldögélt a lakás nappalijában, éjszaka a fekhelyéül is fog szolgálni.

Szolgálatkészen felajánlotta Peternek, hogy fürödjön először, ám úgy tűnt, a fiú nem érzi sürgősnek, hogy lemosakodjon, hiába bűzlött az erdei gyaloglás és a siklóban összezsúfolódva töltött órák verítékétől. Így hát Vang-mu merült el élvezettel egy kád vízben, behunyt szemmel meditált, amíg fel nem töltődött. Amikor kinyitotta a szemét, már nem érezte idegennek magát. Önmaga volt, az őt körülvevő tér és a tárgyak pedig szabadon kapcsolódhattak hozzá az énérzete háborgatása nélkül. Ezt a képességet már gyerekkorában elsajátította, amikor még a saját teste felett sem rendelkezhetett, és mindenben engedelmeskednie kellett. Ez a képesség óvta meg. Az életéhez számos kellemetlen dolog kapcsolódott, mint az apró halak a cápához, de egyik sem változtatta meg azt, aki odabent, a csukott szemű, elcsendesült elméjű magányának hűvös sötétjében létezett.

Amikor kilépett a fürdőszobából, Peter egy tálból szőlőt majszolt éppen szórakozottan, miközben egy holografikus színdarabot nézett, amelyben maszkot viselő japán színészek ordítoztak egymással és hatalmas, esetlen, dörgő léptekkel masíroztak, mintha az általuk játszott karakterek a valós testméretük kétszeresei lettek volna.

– Megtanultál japánul? – kérdezte a fiút.

– Jane fordít nekem. Nagyon különös figurák ezek.

– Ez egy ősi drámaforma – világosította fel Vang-mu.

– De nagyon unalmas. Volt valaha valaki, akinek megdobogtatta a szívét ez az ordítozás?

– Ha beleéled magad a történetbe – magyarázta Vang-mu –, akkor a saját szíved szavait harsogják.

– Van olyan, akinek azt dobogja a szíve, hogy „Én vagyok a hegyek hideg havának szele, te pedig a tigris, akinek üvöltése saját füleibe fagy, midőn tél-szemeim vaskésétől reszketve meghal”?

– Ez pont úgy hangzik, mintha te lennél – mondta Vang-mu. – Egy lármás, hencegő alak.

– Én a kerekszemű, verítékben fürdő ember vagyok, aki egy bűzös borz tetemeként szaglik, te pedig a virágszál, amely elhervad, hacsak azonnal ammóniás-lúgos fürdőt nem veszek.

– Csak közben tartsd csukva a szemed – tanácsolta Vang-mu –, mert az a cucc csíp ám.

A lakásban nem volt számítógép. A holovetítőt talán lehetett volna számítógépként használni, de ha igen, Vang-mu akkor sem tudta, hogyan. A vezérlőpaneljéhez még csak hasonlót sem látott Han Fej-ce házában, de ez nem is volt csoda. Ösvény lakói igyekezték elkerülni, hogy más világok eszközeinek formatervét használják. Vang-mu azt sem tudta, hogyan lehet kikapcsolni a hangot. De ez nem is számított. Leült a gyékényre, és megpróbált visszaemlékezni mindenre, amit a japán emberekről tanult, Han Csing-csaótól és apjától, Han Fej-cétől, amikor a Föld történelmére oktatták. Tisztában volt vele, hogy a műveltsége finoman szólva is hiányos, hiszen alsóbb sorból származó lány volt, és senki nem vette a fáradtságot a taníttatására, míg be nem ügyeskedte magát Csing-csao házába. Han Fej-ce azt mondta neki, ne bajlódjon a formális tanulmányokkal, egyszerűen arról gyűjtsön ismereteket, ami érdekli.

„Az elmédet nem rontotta meg a hagyományos oktatás. Így hát hagyd, hogy a magad módján fedezd fel az egyes témákat.” Ennek a látszólagos szabadságnak az ellenére hamarosan megmutatkozott, hogy Fej-ce szigorú tanfelügyelő, még akkor is, ha a tárgyak szabadon választottak. Bármit is tanult Vang-mu a történelemről vagy életrajzokból, Fej-ce vitatkozott vele, kikérdezte, általánosításokat követelt tőle, majd megcáfolta azokat, és ha a lány meggondolta magát, akkor Fej-ce ugyanolyan szigorral követelte, hogy védje meg új álláspontját, hiába volt az Fej-ce sajátja egy pillanattal azelőtt. Ennek az lett az eredménye, hogy Vang-mu még kevés információ birtokában is kész volt azokat ismét megvizsgálni, elvetni a régi következtetéseket, és új hipotéziseket kitalálni. Így hát becsukhatta a szemét és folytathatta a tanulmányait egy fülébe suttogó ékszer nélkül is, mert még fényévek távolából is a fülébe zengtek Han Fej-ce éles kérdései.

A színészek abbahagyták a lármázást, még mielőtt Peter befejezte volna a zuhanyzást. Vang-mu észre sem vette. De arra felfigyelt, amikor a holovetítő hangja megszólalt: – Szeretnél egy másik felvett válogatást megnézni, vagy inkább az aktuális adásra kapcsolnál?

Vang-mu egy pillanatig azt hitte, Jane hangját hallja, majd rájött, hogy ez egyszerűen a gép főmenüje.

– Van bármilyen híradó? – kérdezte.

– Helyit, regionálisat, planetárisat vagy bolygóközit szeretnél? – érdeklődött a gép.

– Kezdjük a helyivel! – mondta Vang-mu. Idegen volt itt. Akár el is kezdhet megismerkedni a körülményekkel.

Amikor Peter tisztán, divatosan, Jane által szerzett helyi ruhába öltözve megjelent, Vang-mut egy bírósági tárgyalás közvetítésébe belefeledkezve találta. Néhány embert azzal vádoltak, hogy túlzottan lehalászták a várostól pár száz kilométerre lévő hidegebb vizes területet. Mi is a város neve, ahol vannak? Ja, igen, Nagoya. Mivel Jane ezt nevezte ki szülővárosuknak az összes róluk szóló hamis dokumentációban, természetesen idehozták őket a siklón.

– Minden világ egyforma – jelentette ki Vang-mu. – Az emberek halat akarnak enni, és néhányan jóval többet akarnak maguknak, mint amit az óceán pótolni képes.

– Mi a gond azzal, ha egy nappal többet halászom, vagy egy plusz tonnával több halat fogok? – kérdezte Peter.

– Az, hogy ha mindenki ezt teszi, akkor… – a lány félbehagyta a mondatot. – Á, értem. Most csak a tettesek kifogásait szajkóztad.

– Szép tiszta vagyok? – kérdezte Peter, és körbefordult, hogy megmutassa nem testre simuló, de mégis az alakját sejtető ruháját.

– Rikítóak a színei – mondta Vang-mu. – A frászt hozza az emberre.

– Hát – felelte Peter –, pont az a cél, hogy a frász törje ki őket.

– Ááá! – Vang-mu finoman felsikoltott.

– Jane azt mondja, hogy ez valójában hagyományos viseletnek számít egy korombeli és az én állítólagos foglalkozásomat űző férfi számára. A nagoyai férfiak köztudottan páváskodók.

– És a nők?

– Mindig fedetlen keblekkel járnak – felelte Peter. – Meglehetősen bódító látvány.

– Hazudsz. Egyetlen fedetlen mellű nőt sem láttam, miközben idefele tartottunk, és… – megállt, és a homlokát ráncolta. – Tényleg azt szeretnéd, ha mindig minden szavadat hazugságnak tartanám?

– Azt gondoltam, ez megér egy próbát.

– Ne légy ostoba! Nincsenek is melleim.

– De vannak, csak kicsik – ellenkezett Peter. – Bizonyára tisztában vagy a különbséggel.

– Nem akarok a testemről beszélgetni egy ízléstelen, túlburjánzó virágoskertbe öltözött férfival!

– Az összes itteni nő unalmas ruhákat visel – jelentette ki Peter. – Tragikus, de igaz. Korosztály ide vagy oda. És az idősebb emberek is. Csak a kisfiúk és a hódítani vágyó fiatalemberek ékeskedhetnek ilyen tollakkal. Szerintem az élénk színekkel figyelmeztetik a nőket: „Ettől a sráctól semmi komolyra ne számíts! Gyere játszadozni, vagy menj utadra!” Valami ilyesmi. Szerintem Jane csakis azért választotta nekünk ezt a várost, hogy ezt a ruhát viseltethesse velem.

– Éhes vagyok. És fáradt.

– Melyik a sürgetőbb probléma? – kérdezte Peter.

– Az éhség.

– Van szőlő – kínálta a fiú.

– Amit nem mostál meg. Azt hiszem, ez jól igazolja a halálvágyad.

– Isteni Szélen még a rovarok is tisztában vannak vele, hol a helyük, és ott is maradnak. Itt nem használnak permetezőszereket. Jane biztosított róla.

– Ösvényen sincsenek növényvédőszerek – mondta Vang-mu. – De mi mindig megmossuk a gyümölcsöket, hogy megtisztítsuk a baktériumoktól és a többi egysejtűtől. A vérhas meglehetősen visszavetné a küldetésünket.

– De olyan szép a fürdőszoba, vétek lenne, ha nem használnánk – felelte Peter. Komolytalansága ellenére Vang-mu látta, hogy a mosatlan gyümölcstől kapható vérhas említése nyugtalanította Petert.

– Menjünk el valahová enni! – javasolta Vang-mu. – Ugye, Jane el tud látni minket pénzzel?

Peter pár pillanatig hallgatta a fülében lévő ékszerből érkező hangokat.

– Igen. És ha azt mondjuk az étterem főnökének, hogy elveszítettük az iratainkat, akkor megoldják, hogy a hüvelykujjunk lenyomatával is hozzá tudjunk férni a számlánkhoz. Jane azt mondja, hogy ha kell, akkor lehetünk mindketten nagyon gazdagok, de meg kellene próbálnunk úgy viselkedni, mintha korlátozott anyagi lehetőségeink lennének, és most épp kirúgnánk a hámból és valamit ünnepelnénk. Mi legyen az alkalom?

– Az, hogy megfürödtél.

– Jó, te ünnepeld ezt. Én azt fogom megünnepelni, hogy szerencsésen kijutottunk az erdőből, ahol eltévedtünk.

Nemsokára az utcán találták magukat, egy zsúfolt helyen néhány kocsi és több száz bicikli között, a mozgójárdákon álldogáló és azok mellett siető több ezer ember társaságában. Vang-mut zavarták ezek a fura szerkezetek, és ragaszkodott hozzá, hogy szilárd talaj legyen a lába alatt, így hát egy közeli éttermet kellett választaniuk. A környékbeli épületek régiek voltak, ám mégsem nyújtottak lerobbant látványt – ódivatú, ám büszkeséget sugárzó volt a környék. A házak meglepően nyílt stílusban épültek, boltívek, udvarok, pillérek és tetők látszottak, ám falakkal alig lehetett találkozni, és sehol sem volt üveg.

– Biztosan nagyszerű itt az időjárás – állapította meg Vang-mu.

– Trópusi, de a partvidéken kintről érkező hideg áramlattal. Minden délután esik az eső, úgy egy órát, legalábbis az év nagy részében, de sosincs túlzott forróság, és egyáltalán nincs hideg.

– Úgy tűnik, mintha mindig minden kint, nyílt téren zajlana.

– Ez csak illúzió – mondta Peter. – Biztosan feltűnt neked is, hogy a mi lakásunknak van légkondija és üvegablakai. De a lakás hátrafele, a kertre néz, ráadásul az ablakok süllyesztve vannak, így lentről felnézve nem látható az üveg. Nagyon művészi megoldás. Mesterségesen kialakított természetes látvány. Képmutatás és megtévesztés – a szokásos emberi jellemzők.

– Csodás lehet így élni – mondta Vang-mu. – Nekem tetszik Nagoya.

– Milyen sajnálatos, hogy nem leszünk itt túl sokáig.

Mielőtt a lány megkérdezhette volna, hova mennek és miért, Peter behúzta egy zsúfolt étterem udvarára.

– Itt megsütik a halat – mondta Peter. – Remélem, nem bánod!

– Hogyhogy? A többi étterem nyersen szolgálja fel? – kérdezte Vang-mu nevetve. Majd rájött, hogy Peter komolyan beszélt. Nyers hal!

– A japánok közismerten nyersen eszik a halat – magyarázta Peter. – Nagoyában pedig ez szinte már vallási előírás. Figyeld csak meg, egyetlen japán arcot sem látni ebben az étteremben. Nem süllyednének odáig, hogy olyan halat egyenek, amelyiket a magas hő már tönkretett. Ez az egyik dolog, amiből nem engednek. Mára már olyan kevés kifejezetten japán sajátosság van a kultúrájukban, hogy ahhoz a pár fennmaradt, egyedülállóan japán jellegzetességhez ragaszkodnak.

Vang-mu bólintott, tökéletesen megértette, hogy egy kultúra képes a régen meghaladott hagyományokhoz ragaszkodni a nemzeti identitás érdekében, ugyanakkor hálás volt, hogy ezen a helyen csak felszínes hagyományok élnek, amelyek nem teszik tönkre az emberek életét úgy, ahogy Ösvény tradíciói. Gyorsan megérkezett az ételük – szinte semmi perc alatt meg lehet sütni egy halat. Evés közben Peter a gyékényen ülve folyamatosan izgett-mozgott, fészkelődött.

– Kár, hogy ahhoz viszont túlzottan hagyománytisztelő ez a hely, hogy székeket használjanak.

– Miért utálják annyira az európaiak a földet, hogy mindig fölé kell emelkedniük valahogy? – kérdezte Vang-mu.

– Már meg is válaszoltad a kérdésed – felelte Peter hidegen. – Abból a feltételezésből indulsz ki, hogy utáljuk a földet. Úgy beszélsz, mint egy primitív vajákos.

Vang-mu elpirult és elhallgatott.

– Jaj, kímélj meg az alázatosan meghunyászkodó keleti nő színjátékától! – mondta Peter. – Vagy a szenvedő és bűntudatot keltő „engem szolgának neveltek, te pedig egy szívtelen gazda vagy” manipulációtól. Tudom, hogy szar alak vagyok, és nem fogok megváltozni, csak mert olyan megbántottnak nézel ki.

– Akkor változz azért, mert nem akarsz többé szar alak lenni!

– Ilyen a személyiségem. Ender ellenszenvessé tett, hogy gyűlölhessen. De legalább te is utálhatsz.

– Inkább maradj csöndben, és edd meg a haladat! – szólt rá a lány. – Azt sem tudod, mit beszélsz. Más embereket kellene kiismerned, de te a hozzád a világon a legközelebb állót sem érted.

– Nem akarlak megérteni – szögezte le Peter. – Szeretném elvégezni a dolgomat a te állítólag briliáns intelligenciád segítségével – még ha azt is hiszed, hogy azok az emberek, akik a sarkukra ülve görnyednek, valahogy „közelebb állnak a földhöz” mint a felegyenesedettek.

– Nem magamról beszéltem – felelte a lány. – Arról beszéltem, aki a legközelebb áll hozzád, vagyis Enderről.

– Ő üdvösen távol áll tőlem jelen pillanatban.

– Nem azért teremtett meg téged, hogy utálhasson. Már réges-régen túljutott az utálaton.

– Igen, persze, megírta a Hegemónt, és a többi, és a többi.

– Pontosan – bólintott Vang-mu. – Azért teremtett téged, mert veszettül szüksége volt valakire, aki őt utálja.

Peter a szemét forgatta, és ivott egy korty tejes ananászlevet.

– Pont a megfelelő mennyiségű kókusztej. Azt hiszem, itt fogok nyugdíjba vonulni, hacsak Ender meg nem hal, mert akkor szertefoszlok.

– Én feltárom előtted az igazságot, te pedig a kókusztejjel jössz?

– Novinha utálja – mondta Peter. – Nincs szüksége rám ehhez.

– Novinha dühös rá, de nincs igaza, és ezt Ender is tudja. Tőled viszont egyfajta… igazságos utálatra van szüksége. Hogy gyűlöld őt azért a gonoszért, ami benne lakik, de amit senki nem lát benne, sőt nem is hiszik el, hogy létezhet.

– Én csak egy gyermekkori rémálma vagyok – ellenkezett Peter. – Túl sokat magyarázol bele ebbe az egészbe.

– Nem azért varázsolt elő téged a semmiből, mert a valódi Peter olyan fontos volt számára gyerekkorában. Azért varázsolt oda, mert számára te vagy a bíró, az ítélethirdető. Ezt sulykolta bele Peter gyerekkorában. Te magad mesélted, amikor az emlékeidről beszéltél. Peter gúnyolta, értéktelennek, haszontalannak, ostobának és gyávának nevezte. Most te teszed ugyanezt. Fajirtónak és kudarcnak kiáltod ki. Valamiért szüksége van erre, kell neki valaki, aki elítéli.

– Nos, akkor milyen remek, hogy itt vagyok erre a célra – mondta Peter.

– De arra is kétségbeesetten vágyik, hogy valaki megbocsásson neki, megkönyörüljön rajta, és a tetteit jószándékúnak ítélje. Valentine-t nem azért teremtette meg, mert őt szereti – arra ott a valódi Valentine. Meg a felesége. A húgod létezésére azért van szüksége, hogy a lány megbocsásson neki.

– Ha tehát felhagyok Ender utálatával, akkor nem lesz rám szüksége többé és eltűnök?

– Ha Ender felhagy önmaga utálatával, akkor nem lesz szüksége arra, hogy te ilyen undok légy, és könnyebb lesz boldogulni veled.

– Hát, nem könnyű boldogulni egy olyan valakivel sem, aki folyamatosan elemzi azokat, akikkel még sosem találkozott, és papol azoknak, akikkel igen.

– Remélem, szörnyen érzed magad mellettem! – felelte Vang-mu. – Ha belegondolunk, ez így fair.

– Szerintem Jane azért ide hozott minket, mert a helyi viselet tükrözi a személyiségünket. Én, bár csak egy báb vagyok, de valamiféle perverz élvezetet lelek az életben, míg te – te bármit unalmassá tudsz tenni csak azzal, ha beszélsz róla.

Vang-mu visszafojtotta a könnyeit, és ismét enni kezdett.

– Mi van veled? – kérdezte Peter.

A lány figyelmen kívül hagyta a kérdést, lassan rágta az ételt, visszavonulva saját, érintetlen belső magjához, amely élvezte az ízeket.

– Nem érzel semmit?

A lány lenyelte a falatot és ránézett. – Máris hiányzik Han Fej-ce, pedig még csak alig két napja jöttem el. – Kissé elmosolyodott. – Személyében egy bölcs és jóindulatú embert ismertem meg. Ő érdekesnek talált engem, úgyhogy annyira nem zavar, hogy téged untatlak.

Peter rögvest úgy tett, mintha vízzel locsolná a füleit. – Éget, oh, jaj, éget, mardos, ki sem bírom! Te gonosz! Egy sárkány tüzével ér fel minden szavad, belepusztul, aki hallja!

– Csak a zsinóron rángatott, parádézó bábok – vágott vissza Vang-mu.

– Jobb zsinórokon lógni, mint megkötözve lenni általuk – feleselt Peter.

– Azt istenek bizonyosan nagyon szeretnek, hogy egy olyan ember társaságát élvezhetem, aki ennyire mestere a szavaknak.

– Engem viszont egy olyan nő társaságával vertek meg, akinek még melle sincs.

A lány kényszerítette magát, hogy úgy tegyen, mintha ezt viccnek fogná fel. – Mintha korábban azt mondtad volna, hogy csak kicsik.

Peter arcáról hirtelen eltűnt a vigyor. – Bocsánat – mondta. – Megbántottalak.

– Nem hiszem. De majd később megmondom, egy jó alvás után.

– Azt hittem, csak évődünk – magyarázkodott Peter. – Hogy csak tréfásan sértegetjük egymást.

– Azt csináltuk, de szerintem minden szavunkban igazság rejlett – felelte Vang-mu.

Peter összerezzent. – Akkor én is meg vagyok bántva.

– Te azt sem tudod, hogy kell megbántódni – mondta Vang-mu. – Csak gúnyolódsz rajtam.

Peter félrelökte a tányérját és felállt. – Otthon találkozunk. Mit gondolsz, hazatalálsz?

– És ez vajon érdekel téged?

– Még szerencse, hogy nincs lelkem – mondta Peter. – Ez az egyetlen oka annak, hogy még nem faltad fel.

– Ha csak megérezném a számban, rögvest kiköpném, ne aggódj – biztosította Vang-mu.

– Pihenj egy kicsit! – mondta Peter. – Mert az előttem álló feladathoz egy éles elmére lesz szükségem, nem egy hisztiző kislányra. – Kisétált az étteremből. A ruhája nagyon nem illett hozzá, az emberek megbámulták. Túl sok erő és méltóság szorult belé ahhoz, hogy ilyen piperkőc ruhát viseljen. Vang-mu rögtön látta, hogy a ruházata megszégyeníti. Azt is látta, hogy a fiú tudja ezt, látta, hogy mereven mozog, mert tisztában van vele, hogy a ruhája nem megfelelő számára. Kétségtelenül megkéri Jane-t, hogy szerezzen neki valami felnőttesebbet, érettebbet, valamit, ami tiszteletet parancsolóbb.

Nekem viszont valami olyanra lenne szükségem, amiben eltűnhetek. Vagy még jobb, ha olyan, amely elröpít innen egyetlen éjszaka alatt az Odaátba, majd vissza, egyenesen Han Fej-ce házába, ahol olyan szemekbe pillanthatok, amelyekben sem sajnálat, sem megvetés nem tükröződik. És fájdalom sem. Mert Peter szemében ott ül a fájdalom, hiba volt azt mondanom, hogy nem érez fájdalmat. Tévedtem, amikor az én saját fájdalmamat olyan mélynek éreztem, hogy azt hittem, ez feljogosít arra, hogy neki még több fájdalmat okozzak. Ha bocsánatot kérek, ki fog gúnyolni.

De inkább legyek gúny tárgya, amiért valami jót teszek, mint tisztelettel övezzenek, miközben tudom, hogy rosszat cselekedtem. Vajon ezt Han Fej-cétől tanultam? Nem. Ez velem született eszme. Ahogy anyám mondta mindig, túl büszke vagyok, túlságosan büszke.

Ám amikor visszaért a lakásba, Peter már aludt, így hát elnapolta a bocsánatkérést, és kimerülten aludni tért. Mindketten felébredtek az éjszaka folyamán, de nem egy időben, reggelre pedig az előző esti veszekedés éle megkopott. Fontos elintéznivaló várt rájuk, és a lány számára lényegesebb volt megérteni, mit is próbálnak elérni aznap, mint begyógyítani azt a sebet, amely az új nap fényében nem tűnt egyébnek, mint két fáradt barát közti értelmetlen torzsalkodásnak.

– A férfi, akit Jane szerint meg kell látogatnunk, filozófus.

– Mint én? – kérdezte Vang-mu, ügyesen játszva hamis szerepét.

– Ezt akartam megbeszélni veled. Itt, Isteni Szél világán kétféle filozófus létezik. Aimaina Hikari, az a férfi, akivel találkozni fogunk, elemző filozófus. Neked nincs kellő ismereted ahhoz, hogy megálld a helyed vele szemben, úgyhogy te a másik típusú filozófus leszel. Misztikusan ködös és elvont. Magvas gondolatokat fogsz puffogtatni, amelyek látszólagosan oda nem illő mivoltukkal megdöbbentik az embereket.

– Kell, hogy az állítólagosan bölcs frázisaim csak látszólag oda nem illőek legyenek?

– Emiatt egy percet se aggódj! A misztikus filozófusok a hallgatóikra hagyják, hogy ezeket a légből kapott gondolatokat valahogy a valós világra vonatkoztassák. Ezért van az, hogy bármelyik ostoba emberből lehet misztikus filozófus.

Vang-mu érezte, hogy a harag úgy kúszik fel benne, mint a higany a lázmérőben. – Milyen kedves tőled, hogy ezt a foglalkozást választottad nekem!

– Ne sértődj meg! – mondta Peter. – Jane-nek és nekem ki kellett találnunk egy szerepet, amit ezen a bolygón el tudsz játszani anélkül, hogy kiderülne, hogy Ösvény tanulatlan lakója vagy. Meg kell értened, hogy Isteni Szél világában egyetlen gyermeket sem hagynak olyan reménytelen tudatlanságban felnőni, mint Ösvény szolgálói rétegét.

Vang-mu nem vitatkozott tovább. Mi értelme lenne? Ha valakinek egy vitában azt kell mondania: „De hát én intelligens vagyok! Igenis tisztában vagyok a dolgokkal!”, akkor az akár csendben is maradhatna. Valójában ez a gondolat pont olyasminek tűnt, mint amit Peter misztikus frázisként emlegetett. Ennek hangot is adott.

– Nem, nem, én nem epigrammákról beszéltem! – mondta Peter. – Azok túlzottan analitikusak. Én kifejezetten furcsa dolgokra gondolok. Például mondhatod, hogy „A harkály megtámadja a fát, hogy hozzájusson a szúhoz”, és akkor nekem kell kitalálnom, hogy ez hogyan is vonatkozik a helyzetre. Én lennék a harkály? A fa? A szú? Ez a szépsége az egésznek.

– Úgy tűnik, épp most bizonyítottad, hogy kettőnk közül te vagy a misztikusabb.

Peter a szemét forgatta, és az ajtó felé indult.

– Peter! – szólt utána a lány, de nem mozdult a helyéről.

A fiú visszafordult hozzá.

– Nem lennék hasznosabb számodra, ha lenne bármi elképzelésem arról, hogy miért találkozunk ezzel az emberrel, és hogy ki is ő?

Peter megvonta a vállát. – De, gondolom. Bár tudjuk, hogy nem Aimaina Hikari az az ember, sőt még csak nem is egyike azoknak, akiket keresünk.

– Akkor mondd el, kit keresünk!

– A Száz Világ hatalmi központját keressük – felelte a fiú.

– Akkor miért itt vagyunk, és nem a Csillagközi Kongresszusnál?

– A Csillagközi Kongresszus egy színjáték. A küldöttek csupán színészek. A darabot pedig valahol máshol írják.

– Itt.

– A Kongresszusban az a frakció, amelyik útjára indította a Lusitania Flottát nem épp rajongója a háborúnak. De persze ettől még örülnek, hiszen mindig is abban hittek, hogy egy lázadás végére brutális módszerekkel lehet a legjobban pontot tenni. Ugyanakkor soha nem tudtak volna elegendő szavazatot szerezni a flotta kiküldéséhez egy olyan, hintapolitikát folytató csoport nélkül, amelyekre erős befolyást gyakorol az Isteni Szél világának egy filozófiai iskolája.

– Amelynek Aimaina Hikari a vezetője?

– Ez ennél bonyolultabb. Ő valójában egy magányos filozófus, aki semmilyen iskolához nem tartozik. Ám a japán gondolkodásnak egyfajta tisztaságát képviseli, ami a Kongresszusban lévő, hintapolitikát folytató csoportot befolyásoló filozófusok valamiféle lelkiismeretévé teszi őt.

– Mit gondolsz, hány dominót tudsz felsorakoztatni, amelyek le tudják dönteni egymást?

– Nem, ez még mindig nem volt eléggé misztikus megjegyzés. Még mindig túlzottan elemző.

– Még nem a szerepemet játszom, Peter. Milyen elképzeléseket vesz át ez a hintacsoport ettől a filozófiai iskolától?

Peter sóhajtva leült – természetesen egy székbe. Vang-mu a földre telepedett és azt gondolta: Az európai ember így szereti magát látni, magasan trónol mások felett, miközben az ázsiai nőt okítja. De az én szemszögemből ezzel elszakítja magát a földtől. Hallani fogom a szavait, de tudom, hogy az én dolgom élővé tenni azokat.

– A hintacsoport soha nem használna ilyen masszív erőt, ha csak egy apró kolóniával szembeni kisebb vitáról van szó. Az eredeti probléma, amint azt te is tudod, az volt, hogy kiderült, két xenológus, Miro Ribeira és Ouanda Mucumbi bevezette a Lusitaniai pequeninókat a mezőgazdálkodás rejtelmeibe. Ez bizonyítható kulturális beavatkozásnak minősült, és a xenológusokat bíróság elé idézték egy másik bolygóra. Persze a régi, relativisztikus fénysebességű csillaghajók használatával valakinek egy másik bolygóra szállítása azt jelentette, hogy amikor visszatér, illetve ha egyáltalán visszatér, akkor mindenki, akit ismert, már öreg lesz vagy halott. Így hát ez brutálisan szigorú bánásmódnak minősült, felért egy előre meghozott ítélettel. A Kongresszus számíthatott ugyan a lusitaniai kormány tiltakozására, de ehelyett teljes ellenállással és az ansible-kapcsolat megszakításával találták szembe magukat. A Kongresszus kemény legényei azonnal elkezdtek lobbizni, hogy egy csapatszállítót küldjenek oda, amely átvenné Lusitania irányítását. De nem kapták meg a szavazatokat, amíg…

– Amíg a descolada-vírus okozta tragédia rémképeit a falra nem festették.

– Pontosan. Az a csoport, amely hajthatatlanul ellenezte az erőszakos eszközök bevetését, előszedte a descoladát: ez lett az ok, amiért a csapatokat nem szabad odaküldeni – mert ha bárki is megfertőződik a vírussal, annak ott kell maradnia a Lusitanián, és a továbbiakban mindig szednie kell azt a vírusgátlót, amely megakadályozza, hogy a descolada teljesen elpusztítsa a testét. Ez volt az első alkalom, hogy a descolada veszélyei széles körben ismertté váltak. Ekkor állt össze a hintacsoport azokból, akik fel voltak háborodva, amiért a Lusitaniát nem helyezték már réges-régen karanténba. Ugyan mi lehetne veszélyesebb, mint egy gyorsan terjedő, félig-meddig intelligens vírus, méghozzá lázadók kezében? A csoport szinte kizárólag olyan küldöttekből állt, akik az Isteni Szél Kényszerelvű csoportjának hatása alatt álltak.

Vang-mu bólintott. – És mit tanítanak a Kényszerelvűek?

– Azt, hogy a környezettel békében és harmóniában kell élni, semmibe nem szabad beleavatkozni, türelmesen kell viselni a kisebb-nagyobb csapásokat. Ám ha maga a túlélés kerül veszélybe, akkor brutális hatékonysággal kell cselekedni. Az alapelvük az, hogy „Csak akkor cselekedj, ha szükséges, de akkor a maximális erővel és gyorsasággal!”. Így hát, bár a militaristák csak egyetlen csapatszállítót akartak kiküldeni, a Kényszerelvűek befolyása alatt álló küldöttek ragaszkodtak hozzá, hogy egy egész flotta induljon útnak az M. D. készülékkel felfegyverezve, amely örökre elpusztítja a descolada-vírus rémét. Nem gondolod, hogy az egészben van valami ironikus elegancia?

– Hát, én nem látom.

– Pedig olyan tökéletesen összeáll a kép. Ender Wiggin volt az, aki a Kis Doktorral elpusztította a hangyok bolygóját. Most pedig, amikor másodszor vetik be a készüléket, pont az ellen a bolygó ellen akarják használni, ahol ő él. Sőt, még ennél is vadabb a helyzet. Az első kényszerelvű filozófus, Ooka Endert magát használta az elképzelései elsődleges példájául. Amíg a hangyokat tekintették az emberiség túlélése elleni legveszélyesebb fenyegetésnek, az egyetlen megfelelő válasz erre a fenyegetésre az ellenség teljes elpusztítása volt. Semmiféle félmegoldás nem volt elfogadható. Persze később kiderült, hogy a hangyok valójában nem jelentettek fenyegetést, ahogy azt Ender a Boly Királynője című könyvében is megírta, de Ooka védte a tévedést, mert az igazság akkor, amikor Endert a felettesei az ellenségre szabadították, még nem volt ismert. Ooka azt mondta: „Soha ne bonyolódj hosszadalmas küzdelembe az ellenséggel!” Ő úgy vélte, hogy meg kell próbálni elkerülni, hogy bárkire is csapást mérjünk, ám ha mégis muszáj, akkor csak egyet csapjunk oda, méghozzá olyan erővel, hogy az ellenség soha többé ne tudjon visszacsapni.

– Tehát Endert használta példának…

– Igen. Ender saját tetteit használják arra, hogy igazolják azoknak a megismétlését más, ártalmatlan fajokon.

– A descolada nem ártalmatlan.

– Nem – felelte Peter. – De Ender és Ela talált más módot a megfékezésére, nem igaz? Magára a descoladára mértek csapást. De a Kongresszust nem lehet meggyőzni, hogy állítsa meg a flottát. Mivel Jane beleavatkozott a Kongresszus és a flotta közti ansible-kommunikációba, most azt hiszik, hogy egy világméretű összeesküvéssel állnak szemben. Bármilyen érvet hoznánk is fel, azt megtévesztésnek tartanák. Ráadásul ki hinné el az Odaátba történt első utazás képtelenségnek hangzó történetét, amelynek során Ela létrehozta az anti-descoladát, Miro újraalkotta önmagát, Ender pedig megteremtett engem és drága húgocskámat?

– Tehát a Kényszerelvűek a Kongresszusban…

– Ők nem így nevezik magukat. De a befolyásuk igen erős. Jane-nek és nekem az a véleményünk, hogy ha rá tudjuk venni a Kényszerelvűek egy prominens képviselőjét arra, hogy felszólaljon a Lusitania Flotta ellen – természetesen meggyőző érveléssel –, akkor odalenne a Kongresszusban a flottát támogató többség egysége. Amúgy is épphogy csak többségben vannak, sokakat megrémít, hogy ilyen pusztító erőt akarnak bevetni egy kolónia ellen, másokat pedig még ennél is jobban aggaszt, hogy a Kongresszus kész lenne elpusztítani a pequeninókat, az első értelmes fajt, amelyet a hangyok kiirtása óta felfedeztünk. Ők szeretnék megállítani a flottát, vagy legalábbis maximum arra használni őket, hogy állandó karantént tartsanak fent a Lusitaniával szemben.

– Akkor hát miért nem egy Kényszerelvűvel találkozunk?

– Mert nekik semmi okuk sincs arra, hogy ránk hallgassanak. Ha felvállaljuk, hogy a Lusitania ügye mellett kardoskodunk, akkor börtönbe vetnek és kihallgatnak. Ha nem, akkor pedig ki venné komolyan a felvetéseinket?

– És kicsoda ez az Aimaina Hikari?

– Néhányan a Yamato filozófusnak nevezik. Az Isteni Szél összes Kényszerelvűje természetesen japán, a filozófia pedig a japánok között bír a legnagyobb befolyással, mind az otthonukul szolgáló világokban, mind bárhol, ahol számottevő japán népesség található. Így hát, bár Hikari nem kényszerelvű, mégis nagy tiszteletnek örvend a japán lelkiség őrzőjeként.

– Ha ő azt mondja nekik, hogy a Lusitania elpusztítása nagyon nem vall a japánokra…

– De nem fogja. Legalábbis nem lesz könnyű rávenni. Abban a művében, amely a Yamato filozófus hírnevet szerezte számára, megfogalmazza azt az elképzelést is, hogy a japánok tulajdonképpen lázadó bábok. Először a kínai kultúra rángatta őket zsinóron. De Hikari szerint a japánok nem tanultak a leckéből, vagy legalábbis nem azt tanulták meg a kínaiak megszállási kísérletéből, amit kellett volna – a kínaiakat mellesleg egy hatalmas roham állított meg, a kamikaze, amely „Isteni Szelet” jelent. Bizonyos lehetsz benne, hogy ebben a világban mindenki emlékszik erre az ősi történetre. A japánok tehát bezárkóztak a szigetükre, és elutasították az európaiakkal való kapcsolatfelvételt, amikor azok megérkeztek. Majd az amerikai flotta kényszerítette Japánt a piacok megnyitására és a külföldi kereskedelemre, és akkor a japánok gyorsan bepótolták az addig elveszegetett időt. A Meiji Restauráció során Japán megpróbált iparosodni, és nyugati mintára átszervezni önmagát – és Hikari szerint ekkor új zsinórok kezdték irányítani ezt a bábot. Csak sajnos megint nem a kellő dolgokat tanulták meg a leckéből. Akkortájt az imperialista európaiak épp felosztották maguk között Afrikát és Ázsiát, Japán pedig úgy döntött, ő is szeretne egy szeletet a tortából. Kéznél volt Kína, a régi bábjátékos, így hát megindult egy invázió…

– Erről az invázióról tanultunk Ösvényen is – mondta Vang-mu.

– Meglep, hogy bármi olyat is tanítottak nektek történelemből, ami a mongol inváziónál újabb keletű – felelte Peter.

– A japánokat végül az állította meg, hogy az amerikaiak ledobták az első atombombákat két városukra.

– Igen, a Kis Doktor akkori megfelelőit. Bevetették a végső, kivédhetetlen fegyvert. A japánok nemsokára bizonyos büszkeséggel tekintettek ezekre a nukleáris fegyverekre: ők voltak az első nép, amely valaha is atomfegyver-támadás áldozatául esett. Egyfajta állandósult sérelem lett ez számukra, amely nem volt rossz abból a szempontból, hogy új világok megtalálására és kolóniák alapítására ösztönözte őket, hogy soha többé ne lehessenek kiszolgáltatottak. Ám ekkor jött Aimaina Hikari, és azt mondta… mellesleg ezt a nevet saját maga vette fel, ezen a néven írta az első művét. A név maga „kétértelmű fényt” jelent.

– Ah, milyen misztikus! – fintorgott Vang-mu.

Peter elvigyorodott. – Mondd el neki, nagyon büszke lesz! Mindenesetre az első könyvében azt írta, hogy a japánok megint nem a megfelelő dolgot tanulták meg. Az atombombák elvágták a báb zsinórjait. Japán teljesen összeomlott. A régi büszke kormányzat odalett, a császár csupán névleges uralkodóvá vált, Japánban is beköszöntött a demokrácia, a gazdagság és a hatalom kora.

– Ezek szerint a bombák áldást jelentettek? – kérdezte Vang-mu kétkedve.

– Nem, egyáltalán nem. Hikari szerint Japán gazdagsága elpusztította az emberek lelkét. Atyjuknak fogadták a pusztítójukat. Amerika fattyaivá váltak, akiket az amerikai bombák hívtak életre. Ismét báb lett belőlük.

– Akkor mi köze van neki a Kényszerelvűekhez?

– Szerinte azért dobták le a bombákat Japánra, mert már túlzottan európai jelleget öltött az ország. Úgy kezelték Kínát, ahogy az európaiak Amerikát: önző és brutális módon. De a japán ősök nem tűrhették, hogy utódaik ilyen vadállatokká váljanak. Így tehát, ahogy az isteneik egykor elküldték az Isteni Szelet, hogy megállítsa a kínai haderőt, most rájuk küldték a bombákat, hogy megakadályozzák Japán Európához hasonló imperialista birodalommá válását. A japánoknak ekkor el kellett volna fogadniuk az amerikai megszállást, majd annak megszűnése után ismét tisztán japánná válni, teljessé és alázatossá. A műve címe Még nem késő volt.

– Fogadok, hogy a Kényszerelvűek Japán amerikai bombázását is a teljes erővel és gyorsasággal történő támadás példájaként emlegetik.

– Egyetlen japán sem merészelte volna dicsőíteni az amerikai bombázást, amíg Hikari lehetőséget nem adott arra, hogy Japánt ne áldozatként tekintsék ebben, hanem az egészet az istenek próbálkozásának lássák a népük megváltására.

– Tehát azt mondod, hogy a Kényszerelvűek eléggé tisztelik ahhoz, hogy ha meggondolná magát, akkor ők is megváltoztatnák az álláspontjukat – de ő nem fogja meggondolni magát, mert szerinte Japán bombázása isteni ajándék volt?

– Reméljük, hogy meg fogja gondolni magát, különben hiába jöttünk. Az a helyzet, hogy nincs sok esély rá, hogy nyitott lesz a közvetlen rábeszélésre, Jane pedig az írásai alapján nem tudja megmondani, hogy ki vagy mi befolyásolhatná. Beszélnünk kell vele, hogy lássuk, mi a következő lépés, ami esetleg meggyőzheti a Kényszerelvűeket.

– Hát, ez elég bonyolult, nem igaz? – szögezte le Vang-mu.

– Ezért nem is hiszem, hogy érdemes volt elmagyarázni neked az egészet. Ugyan mihez kezdesz ezekkel az információkkal? Beszélgetésbe elegyedsz a történelem finom árnyalatairól egy olyan elsőrangú analitikus filozófussal, mint amilyen Hikari?

– Hallgatni fogok – mondta Vang-mu.

– Amúgy is azt tetted volna – felelte Peter.

– De most már tudni fogom, hogy ki is az, akit hallgatok.

– Jane szerint hiba volt mindezt elmondanom neked, mert most mindent, amit Hikari mondani fog, annak a fényében fogod értelmezni, amit Jane és én már amúgy is tudunk.

– Mondd meg Jane-nek, hogy az egyetlen, aki a tudatlanság tisztaságát dicsőíti, az, aki a tudás kizárólagos birtoklásából hasznot húz.

Peter nevetett. – Megint epigrammák – mondta. – Azt kellene mondanod inkább, hogy…

– Ne kezdd megint, hogy hogyan kell misztikusnak lenni! – Vang-mu felkelt a földről. Most magasabb volt Peternél. – Te misztikus törpe. Ami meg a profétikus jelleget illeti – ne feledd, a Próféta is azt tanította, hogy a férjnek partnernek kell tekintenie a feleségét.

– Nem vagyok a férjed! – ellenkezett Peter. – A „profétikus” pedig azt jelenti, hogy látomásokon, inspiráción vagy intuíción alapul ez a filozófia, nem okságon és tényeken.

– Ha nem vagy a férjem, akkor ne kezelj úgy, mint egy feleséget! – vágott vissza Vang-mu.

Peter meglepettnek tűnt, majd elfordult.

– Ezt tettem volna?

– Ösvényen a férjek feltételezik, hogy a nejük ostoba, és még azt is elmagyarázzák neki, amit a nő amúgy is tud. Ösvényen egy nőnek, ha ő magyaráz el valamit a férjének, úgy kell tennie, mintha csak emlékeztetné valamire, amit a férje valamikor régebben tanított neki.

– Érzéketlen tahó vagyok, nem igaz?

– Kérlek, amikor Aimaina Hikarival találkozunk, ne feledd – mondta Vang-mu –, hogy ő és én osztozunk a tudás olyan forrásán, amelyre te soha nem tehetsz szert!

– És mi lenne az?

– Az élet.

A lány látta a fájdalmat Peter arcán, és azonnal megbánta, amit mondott. De ez csak egy reflexszerű bűnbánat volt, mert gyermekkorától arra tanították, hogy bánja meg, ha megbántott valakit, mindegy, hogy a másik mennyire érdemelte meg azt.

– Au! – jajdult fel Peter, mintha a fájdalma csupán vicc volna.

Vang-mu nem könyörült, most nem szolgáló volt. – Olyan büszke vagy arra, hogy többet tudsz nálam, de mindent, amit tudsz, vagy Ender tett a fejedbe, vagy Jane suttog a füledbe. Nekem nincs Jane-em, és Enderem sem volt. Minden tudásomat kemény tanulással szereztem. Mindent átéltem. Így hát, kérlek, ne nézz le! Ha bármi hasznomat is veszed ezen az úton, az azért lesz, mert mindent tudok, amit te is – mert mindent, amit te tudsz, én megtanulhatok, de amit én tudok, azt te soha nem tudod megtanulni.

Ezt már nem lehetett viccnek felfogni. Peter arca elvörösödött a dühtől. – Hogy… kinek…

– Hogy merészelem? – visszhangozta Vang-mu a fiú által feltételezhetően megkezdett mondatokat. – Kinek képzelem magam?

– Nem ezt mondtam – mondta Peter halkan és elfordult.

– Ugye nem maradtam a helyemen? – kérdezte a lány. – Han Fej-ce beszélt nekem Peter Wigginről. Az eredetiről, nem a másolatról. Hogy hogyan vette rá a húgát, Valentine-t arra, hogy vegyen részt a Föld hegemóniájának megszerzéséért folytatott harcában. Hogyan íratta meg vele az összes Démoszthenész-beszédet, a demagóg uszító szövegeket, míg ő a Locke-beszédeket írta, a fennkölt, elemző szövegeket. De az alantas demagógia is tőle származott.

– Ahogy a fennkölt elképzelések is – mondta Peter.

– Pontosan – bólintott Vang-mu. – Azt viszont, amivel csakis Valentine rendelkezett, és Peter nem, azt se meg nem látta, se nem értékelte. Ez az emberi lélek.

– Ezt Han Fej-ce mondta?

– Igen.

– Akkor ő egy seggfej – jelentette ki Peter. – Mert Peternek is ugyanannyi emberi lelke volt, mint Valentine-nak. – Fenyegetően a lány felé lépett. – Én vagyok a lélek nélküli, Vang-mu.

A lány egy pillanatra megijedt tőle. Honnan tudhatná, mennyi erőszak lakozik a fiúban? Ender aiúájának milyen sötét haragja találhat kifejeződést ezen az általa teremtett csatornán keresztül? De Peter nem ütötte meg. Talán mert nem volt rá szükség.

Aimaina Hikari saját maga jött ki a kertkapuba, hogy beengedje őket. Egyszerűen volt öltözve, és a nyakában ott lógott az a medál, amit az Isteni Szél hagyománytisztelő japánjai viseltek: egy kis ékszer valamennyi tiszteletreméltó őse hamvaival. Peter már elmagyarázta a lánynak, hogy amikor egy olyan ember, mint Hikari meghal, a medáljából egy csipet hamut és az ő hamvaiból egy csipetnyit odaadnak a gyermekeinek vagy unokáinak, hogy azok tovább viseljék azt. Így éjjel-nappal, minden percben velük lesznek az őseik – ez a legértékesebb ajándék, amelyet az utódainak adhat. Mivel Vang-munak nem voltak ilyen tiszteletreméltó ősei, ezt a szokást egyszerre találta zavarónak és izgalmasnak.

Hikari meghajlással köszöntötte Vang-mut, Peternek pedig kezet nyújtott. Peter finoman kimutatta meglepődését.

– A Yamato szellem őrzőjének hívnak ugyan – mondta Hikari mosolyogva –, de ez nem azt jelenti, hogy udvariatlan vagyok, és arra kényszerítem az európaiakat, hogy japánként viselkedjenek. Egy európai meghajlását nézni pont olyan fájdalmas, mint ha egy malacot látnánk balettozni.

Miközben Hikari bevezette őket a kerten keresztül a hagyományos stílusú, rizspapírfalú házba, Peter és Vang-mu egymásra néztek és elvigyorodtak. Szavak nélkül fegyverszünetet kötöttek, mert mindketten azonnal tisztában voltak vele, hogy Hikari rettentő ellenfél lesz, és muszáj szövetségesekként viselkedniük, ha bármit is meg akarnak tudni tőle.

– Egy filozófus és egy fizikus – mondta Hikari –, utánanéztem, amikor üzentek, hogy szeretnének egy időpontot. Már máskor is voltak filozófus látogatóim, fizikusok is, sőt európaiak és kínaiak is, de az, hogy önök ketten miért vannak együtt, az valóban meglep.

– A hölgy szexuálisan ellenállhatatlannak talált engem – mondta Peter –, úgyhogy nem tudok megszabadulni tőle. – És megvillantotta legellenállhatatlanabb mosolyát.

Vang-mu nagy örömére Peter nyugatias iróniája nem szórakoztatta Hikarit, és a lány látta, ahogy Peter nyaka elvörösödik.

Most ő következett, itt volt az ideje, hogy eljátssza a misztikust. – A malac a piszokban dagonyázik, de a napfényes kövön sütkérezik.

Hikari feléje fordult, ugyanolyan egykedvűen, mint addig. – A szívembe vésem ezeket a szavakat – mondta.

Vang-mu kíváncsi volt, vajon Peter értette-e, hogy ő Hikari keleti stílusú iróniájának vált célpontjává épp most.

– Azért jöttünk, hogy tanuljunk öntől – mondta Peter.

– Akkor meg kell, hogy vendégeljelek, és utána csalódottan utatokra kell, hogy bocsássalak – felelte Hikari. – Semmit sem tudok tanítani egy filozófusnak vagy egy fizikusnak. Ha nem lennének gyermekeim, akkor senki nem lenne, akinek bármit is tudnék tanítani, mivel ők az egyetlenek, akik kevesebbet tudnak nálam.

– Nem, nem – tiltakozott Peter. – Ön bölcs ember. A Yamato szellem őrzője.

– Azt mondtam, hogy így emlegetnek. De a Yamato szellem túlságosan hatalmas ahhoz, hogy egy olyan aprócska lakhelye legyen, mint az én lelkem. Ugyanakkor a Yamato szellem túlzottan kicsiny ahhoz, hogy a kínaiak és az európaiak erős lelke figyelemre méltassa. Ti vagytok a tanítók, ahogy Kína és Európa is mindig Japán tanítója volt.

Vang-mu nem ismerte túl jól Petert, de ahhoz már eléggé, hogy lássa, most már ideges, nem tudja, hogyan folytassa a dolgot. Ender élete és vándorlásai során számos keleti kultúrában élt, sőt Han Fej-ce szerint még koreaiul is beszélt – úgyhogy Ender valószínűleg képes lett volna kezelni egy Hikarihoz hasonló ember ritualizált alázatát, főleg mivel Hikari alázata nyilvánvalóan gúnyos felhangokat ütött meg. De amit Ender tudott, és amit a Peter-énrészének átadott, az vitathatatlanul nem ugyanaz volt. Ez a beszélgetés tehát rajta, Vang-mun áll vagy bukik – ő pedig érzékelte, hogy Hikarival úgy lehet a legjobban játszadozni, ha nem engedi, hogy ő irányítsa a játszmát.

– Nos, jól van – mondta –, tanítjuk önt. Mert ha meglátja tudatlanságunkat, rájön, hol van szükségünk a bölcsességében leginkább.

Hikari Peterre pillantott. Azután tapsolt. Egy szolgáló jelent meg az ajtóban.

– Teát! – szólt Hikari.

Vang-mu azonnal talpra ugrott. Csak akkor ébredt rá, hogy majdnem mit tett, amikor már állt. Élete során számtalanszor engedelmeskedett az olyan ellentmondást nem tűrő parancsoknak, mint amellyel Hikari teát rendelt, ám mégsem a vak ösztön ugrasztotta fel. Inkább az, hogy az intuíciója megsúgta, Hikarit csak úgy tudja legyőzni a saját játszmájában, ha blöfföl: ha alázatosabb lesz, mint a férfi valaha is tudna.

– Szolgáltam egész életemben – mondta Vang-mu őszintén –, de mindig ügyetlen voltam – ez már nem volt igazán őszinte. – Megengedné, hogy a szolgálójával tartsak és tanuljak tőle? Lehetséges, hogy nem vagyok elég bölcs, hogy egy nagyszerű filozófus eszméit megtanuljam, de talán tudok valamit tanulni a szolgálótól, aki méltó arra, hogy teát hozzon Aimaina Hikarinak.

Látta a férfi hezitálásából, hogy tudja, hogy letromfolták. De Hikari esze gyorsan vágott. Azonnal felállt. – Máris megtanítottál valamire – mondta. – Most mindannyian végignézzük, ahogy Kenji elkészíti a teát. Ha ő lesz a tanítód, Hszi Vang-mu, akkor az én tanítómnak is kell lennie. Mert hogy is viselhetném el, hogy valaki olyasmit tud a házamban, amit én még nem tanultam meg?

Vang-mu csak csodálni tudta Hikari találékonyságát. A férfinak megint sikerült még nála is jobban megalázkodnia.

Szegény Kenji! Vang-mu látta rajta, hogy ügyes és képzett nő, de idegessé tette, hogy hárman figyelik, ahogy elkészíti a teát, főleg hogy a ház ura is köztük volt. Vang-mu azonnal beavatkozott és „segített” – szándékosan hibát ejtve. Kenji azonnal ismét elemében volt, magabiztosan ténykedett.

– Azért történhetett – mondta Kenji kedvesen –, mert a konyhám nem túl hatékonyan van berendezve. – Majd megmutatta Vang-munak, hogyan készül a tea. – Legalábbis itt Nagoyában – mondta szerényen. – Vagy legalábbis ebben a házban mi így csináljuk.

Vang-mu figyelmesen nézte, csakis Kenji mozdulataira koncentrálva, mert hamar rájött, hogy a japánok teakészítési módja – vagy talán az Isteni Szélen használt módszer, vagy csak a nagoyai mód, vagy a Yamato szellemiséget őrző alázatos filozófusok módszere – eltért attól, amit ő Han Fej-ce házában olyan gondosan alkalmazott. Mire a tea elkészült, Vang-mu meg is tanulta a módszert a nőtől. Mert mivel azt állította, hogy szolgáló, és mert a számítógép tanúsága szerint az egész életét egy kínai közösségben élte az Isteni Szél világában, lehet, hogy egyszer képesnek kell lennie pontosan így felszolgálni a teát.

Visszatértek Hikari házának fogadószobájába. Kenji és Vang-mu egy-egy kis teázóasztalkát cipelt. Kenji Hikarinak kínálta az asztalt, de az Peter irányába intett, majd meghajolt a fiú felé. Vang-mu szolgálta ki Hikarit. Amikor Kenji hátralépett Peter mellől, ő is elhátrált Hikari elől. Hikari most először bosszúsnak látszott. Legalábbis megvillant a szeme. Mert azzal, hogy Vang-mu Kenjivel egy szintre helyezte magát, abba a helyzetbe hozta a férfit, hogy annak vagy meg kell szégyenülnie, és büszkébbnek mutatnia magát Vang-munál a szolgáló elbocsátásával, vagy fel kell borítania a háza megszokott rendjét azzal, hogy meghívja Kenjit, üljön közéjük egyenlőként.

– Kenji, engedd meg, hogy teát töltsek neked! – szólalt meg Hikari.

Sakk, gondolta Vang-mu. És matt.

Az már csak a hab volt a tortán, hogy amikor Peter, aki végre felfogta, miről szól a játék, teát töltött a lánynak, és sikerült egy kicsit a ruhájára löttyintenie. Erre Hikari is kénytelen volt magára önteni egy keveset, hogy a vendégei ne érezzék kényelmetlenül magukat. Vang-mut a forró tea okozta fájdalomért, majd a kényelmetlenségért, amíg az kihűlt és megszáradt, bőven kárpótolta a tudat, hogy méltó ellenfélnek bizonyult Hikari mértéktelen udvariasságával szemben, míg Peter csupán azt bizonyította, hogy egy fajankó.

De valóban méltó ellenfele Hikarinak? A férfi bizonyosan látta, felismerte az arra irányuló erőfeszítéseit, hogy feltűnően alárendelődjön. Lehetséges lenne, hogy még nála is alázatosabban csupán engedte, hogy a lány győzedelmeskedjen a „ki az alázatosabb” versengésben? Abban a pillanatban, hogy Vang-muban felmerült ez a lehetőség, azonnal tudta, hogy a férfi bizonyosan így tett, és ezzel valójában övé lett a győzelem.

Nem vagyok olyan okos, mint azt hiszem.

A lány Peterre nézett, remélve, hogy most már a fiú is a porondra lép, és nekikezd végre a fejében forgatott, minden bizonnyal zseniális terve megvalósításának. De úgy tűnt, a fiú elégedett azzal, hogy ő kezdeményez. Egyáltalán nem akart a segítségére sietni. Vajon ő is rájött, hogy Vang-mut épp most múlta felül Hikari a saját játszmájában, mert nem sikerült eléggé megalázkodnia? Vagy szándékosan hagyta a saját vesztébe rohanni? Nos, ha igen, akkor legyünk alaposak!

– Aimaina Hikari, néhányan a Yamato szellemiség őrizőjének tartják önt. Peter és én egy japán világban nőttünk fel, ahol azonban a japánok alázatosan hagyják, hogy a stark legyen az oktatás nyelve, így egyikünk sem beszél japánul. Én egy kínai környéken, Peter egy amerikai városban töltötte a gyermekkorát, egy japán kultúra peremén, amelybe csak ritka bepillantásunk volt. Így hát, ha mértéktelen tudatlanságunknak van olyan részlete, amely a legnyilvánvalóbb önnek, az magáról a Yamatóról való tudásunk hiánya.

– Ó, Vang-mu, te a nyilvánvalóból is rejtélyt tudsz csinálni. Senki nem ismeri jobban a Yamatót azoknál, akik kívülről látják, amint a szülő is jobban ismeri a gyermekét, mint a gyermek saját magát.

– Akkor felvilágosítom önt – mondta Vang-mu, félretéve az alázat játszmáját –, hogy én Japánt peremnemzetnek tartom, és még nem látom, hogy az ön elképzelései Japánt új központi nemzetté emelik, vagy pedig az elkerülhetetlen romlásához vezetnek, amelyet minden peremnemzet megtapasztal, amely hatalomhoz jut.

– Vagy száz értelmezése lehetséges az általad használt „peremnemzet” kifejezésnek, amelyek közül legtöbb minden bizonnyal igaz a népemre – felelte Hikari. – De mi is egy központi nemzet, és hogyan válhat egy nép azzá?

– Nem vagyok túlzottan jártas a földi történelemben – magyarázkodott Vang-mu –, de abból a kevésből, amit tanultam és tudok, úgy tűnt számomra, hogy volt egy maroknyi központi nemzet, amelyek erőteljes kultúrájába beolvadtak a hódítóik. Egyiptom például és Kína. Mindkettőt egyesítették, és mindkét ország addig terjeszkedett, amíg az szükséges volt a határai védelméhez és a belső területek békéjéhez. Több ezer éven át mindkét ország képes volt beolvasztani hódítóit. Az egyiptomi és a kínai írás folyamatosan fennmaradt apróbb stilisztikai módosításokkal, így az olvasni tudók számára a múlt örökké a jelen része maradhatott.

Vang-mu Peter merevségéből látta, hogy a fiú aggódik. Hiszen az általa mondottak mindennek voltak nevezhetők, csak misztikusnak nem. De mivel Peter egyáltalán nem tudta kezelni a helyzetet az ázsiaival, nem tett kísérletet a beavatkozásra.

– Mindkét említett nemzet a barbár időkben született – mondta Hikari. – Azt mondod, hogy most egy nép sem lenne képes központi nemzetté válni?

– Nem tudom – felelte Vang-mu. – Abban sem vagyok biztos, hogy a megkülönböztetés, amit a peremnemzetek és a központi nemzetek között tettem, bír-e bármiféle értékkel vagy igazságtartalommal. Azt viszont tudom, hogy egy központi nemzet a politikai irányítása elvesztése után jóval is képes megtartani kulturális erejét. Mezopotámiát újra és újra legyűrték a szomszéd hódítók, mégis minden hódítót jobban megváltoztatott Mezopotámia, mint amennyire Mezopotámiát megváltoztatták a hódítók. Az asszír, káldeus és perzsa királyok szinte megkülönböztethetetlenek lettek egymástól, miután megízlelték a folyóközi birodalom kultúráját. Ám egy központi nemzet hanyatlása is lehet olyan mértékű, hogy a birodalom eltűnik. Egyiptom megingott a hellén kultúra csapása alatt, térdre rogyott a kereszténység ideológiája nyomán, majd az iszlám végleg kiradírozta. Csupán a kőépítmények emlékeztették a gyermekeit, kik voltak egykor ősi felmenőik. A történelemnek nincsenek törvényei, az összes minta, amit felfedezünk, hasznos illúzió csupán.

– Látom, hogy filozófus vagy – mondta Hikari.

– Nagyon nagylelkű öntől, hogy gyermeki spekulációimat ilyen magasztos névvel illeti – szerénykedett Vang-mu. – De hadd mondjam el önnek, mit gondolok a peremnemzetekről. Más nemezetek árnyékában – vagy talán azt mondhatjuk, hogy azok visszavert fényében – születnek. Ahogy Japán Kína befolyása alatt vált civilizált nemzetté. Ahogy Róma a görögök árnyékában fedezte fel önmagát.

– Először az etruszkok – szólalt meg Peter segítőkészen.

Hikari kifejezéstelenül nézett rá, majd megjegyzés nélkül visszafordult Vang-muhoz. Vang-mu szinte érezte, ahogy Peter összezsugorodik, miután ilyen jelentéktelennek találtatott. Egy kicsit sajnálta a fiút. Nem nagyon, csak egy kicsit.

– A központi nemzetek olyan magabiztosak, hogy általában nincs szükségük hódító háborúkat vívni. Anélkül is bizonyosak abban, hogy felsőbbrendűek, és hogy minden más nemzet hozzájuk szeretne hasonlítani és nekik engedelmeskedni. Ám a peremnemzetek, amikor először érzik meg saját erejüket, azt hiszik, hogy kénytelenek bizonyítani, és ezt szinte mindig kard által teszik. Mint például az arabok, akik hátba támadták a Római Birodalmat, és elnyerték Perzsiát. Mint a macedónok Görögország peremén, akik meghódították Görögországot, majd olyannyira átvették a kultúrájukat, hogy immár görögnek gondolták magukat, és meghódították a birodalmat, amelynek a peremén a görögök létrehozták a civilizációjukat: Perzsiát. A vikingeknek egész Európát végig kellett dúlniuk ahhoz, hogy önálló nápolyi, szicíliai, normann, ír és végül angol királyság jöjjön létre a nyomukban. És Japán…

– Mi megpróbáltunk a szigeteinken maradni – mondta Hikari lágyan.

– Japán, amikor kitört, végigsöpört a Csendes-óceánon, megpróbálta meghódítani Kína központi nemzetét, és végül az új központi nemzet, Amerika bombái állították meg.

– Azt hittem, hogy Amerika volt leginkább peremnemzetnek nevezhető – mondta Hikari.

– Amerikát ugyan peremnépek telepítették be, de az „amerikai eszme” átható ereje a központi nemzetek sorába emelte később. Annyira arrogánsak voltak, hogy nem egy új birodalmat kezdtek létrehozni, hanem a saját anyaországaik szellemiségét hajtották igába. Egyszerűen feltételezték, hogy minden nemzet hozzájuk akar hasonlóvá válni. Elnyeltek minden más kultúrát. Mi az oktatás nyelve még Isteni Szél világán is? Nem Anglia kényszerítette mindannyiunkra a starkot, a csillagközi közös nyelvet.

– Csupán véletlen, hogy Amerika volt a technológiai vezető hatalom akkor, amikor a Boly Királynője megjelent, és rákényszerített, hogy kilépjünk a csillagok közé.

– Szerintem Amerika eszméje lett a központi eszme – mondta Vang-mu. – Onnantól kezdve minden nemzetnek demokratikus berendezkedéssel kellett bírnia. Még most is a Csillagközi Kongresszus kormányoz. Mindannyian az amerikai kultúrában élünk, ha tetszik, ha nem. Kíváncsi vagyok, most, miután Japán átvette az irányítást efelett a központi nemzet felett, vajon beolvad-e, ahogy a mongolok beolvadtak Kínába? Vagy a japán kultúra eleinte megtartja identitását, de végül hanyatlásnak indul és elveszti az irányítást, ahogy a szintén peremnemzet türkök elvesztették az iszlám feletti irányítást, vagy ahogyan a peremnemzet mandzsuk elveszítették az irányítást Kína felett?

Hikari zavarba jött. Vagy dühös volt? Meglepett? Vang-mu nem tudta eldönteni.

– A filozófus Hszi Vang-mu olyasmit mond, amit számomra lehetetlen elfogadni – mondta Hikari. – Hogyan mondhatod, hogy a japánok uralják most a Csillagközi Kongresszust és a Száz Világot? Mikor zajlott le ez a forradalom, amit senki nem vett észre?

– Azt hittem, hogy ön tisztában van azzal, hogy a Yamato szellemmel kapcsolatos tanításai hova vezettek – mondta Vang-mu. – A Lusitania Flotta léte bizonyíték a japán irányításra. Ezt a súlyos felismerést köszönhetem fizikus barátomnak, és ezért jöttünk el önhöz.

Peter rémült pillantása nem megjátszott volt. A lány sejtette, hogy mire gondol a fiú. Vajon megbolondultam, hogy kijátszottam a lapjainkat? De azt is tudta, hogy ezt olyan módon tette, amely nem árul el semmit az idejövetelük indítékáról.

Anélkül, hogy elvesztette volna az önuralmát, Peter erre a végszóra magához ragadta a beszélgetés fonalát, és elkezdte elmagyarázni Jane elemzését a Csillagközi Kongresszus, a Kényszerelvűek és a Lusitania Flotta kapcsolatáról, bár persze az egészet saját elképzelésnek tüntette fel. Hikari hallgatta, néha bólintott, máskor a fejét rázta – a közönye már a múlté volt, rajtuk mulató távolságtartását szélnek eresztette.

– Tehát azt mondod – szólalt meg Hikari, amikor Peter végzett –, hogy az amerikai bombákról írt kis könyvecském miatt a Kényszerelvűek átvették a kormány feletti irányítást, és útnak indították a Lusitania Flottát? Engem teszel felelőssé ezért?

– Se nem hibáztatom, se nem magasztalom érte – mondta Peter. – Maga nem ezt akarta, nem tervezte, hogy ez történik. Amennyire én tudom, még csak nem is helyesli.

– Sőt, nem is érdeklődöm a Csillagközi Kongresszus politikája iránt. Én a Yamato szellemiségé vagyok.

– Azért jöttünk, hogy ezt megtudjuk – mondta Vang-mu. – Látom, hogy ön a perem embere, nem a központé. Ezért nem fogja hagyni, hogy a Yamatót elnyelje egy központi nemzet. A japánok inkább maradnak távol a saját egyeduralmi törekvéseiktől is és hagyják, hogy az valaki más kezébe kerüljön át.

Hikari megrázta a fejét. – Nem engedem, hogy Japánt hibáztasd a Lusitania Flottáért. Mi vagyunk az a nép, akit az Istenek sújtanak, nem pedig mi küldünk pusztító flottákat másokra.

– A Kényszerelvűek így tesznek – ellenkezett Peter.

– A Kényszerelvűek csak a szájukat jártatják, de senki nem hallgat rájuk – állította Hikari.

– Ön nem hallgat rájuk – mondta Peter –, de a Kongresszus igen.

– A Kényszerelvűek pedig önre hallgatnak – tette hozzá Vang-mu.

– Én a tökéletes egyszerűség embere vagyok – kiáltotta Hikari, és felállt. – Azért jöttetek, hogy olyan vádakkal kínozzatok, amelyek nem lehetnek igazak!

– Mi nem vádaskodunk – felelte Vang-mu, és ülve maradt. – Egy észrevételt tettünk. Ha tévedtünk, kérjük, mutasson rá a hibánkra!

Hikari remegett, a bal kezével az ősei hamvait tartalmazó medált szorongatta, amely egy selyemszalagon lógott a nyakában.

– Nem – mondta. – Nem hagyom, hogy úgy tegyetek, mintha az igazság alázatos keresői lennétek. Merénylők vagytok. A szív orgyilkosai, akik azért jöttek, hogy elpusztítsanak. Azt állítjátok, hogy az, hogy a Yamato útját követem, oda vezetett, hogy a népem uralja az emberi világot, és arra használja hatalmát, hogy elpusztítson egy gyámoltalanul gyenge, érző fajt. Borzalmas hazugság azt állítanotok, hogy az életem munkája ennyire haszontalannak bizonyult. Azt kívánom, bár inkább mérget tettél volna a teámba, Hszi Vang-mu! Azt kívánom, bárcsak egy pisztolyt szorítanál a halántékomhoz, és meghúznád a ravaszt, Peter Wiggin! A szüleitek jó nevet adtak nektek – büszke és borzalmas nevet viseltek mindketten. A Királyi Anya? Egy istennő? És Peter Wiggin, az első Hegemón! Ugyan ki ad a gyermekének ilyen nevet?

Most már Peter is állt, és lenyúlt, hogy Vang-mut talpra segítse.

– Megsértettük, pedig nem állt szándékunkban sértegetni – mondta Peter. – Szégyen tölt el. Azonnal távozunk.

Vang-mut meglepte, hogy Peter mennyire keletiesen fogalmazott. Az amerikaiak ilyenkor általában kifogást kerestek, vagy maradtak és vitatkoztak. Hagyta, hogy a fiú az ajtóhoz vezesse. Hikari nem követte őket – szegény Kenjire maradt, hogy kikísérje őket, aki rettentően meg volt rémülve, hogy a mindig nyugodt gazdáját most ennyire zaklatottnak látja. Vang-mu azonban nem akarta engedni, hogy a látogatásuk teljes kudarccal végződjön. Így hát az utolsó percben visszasietett, és a padlóra vetette magát, az alázatnak pontosan abba a pózába görnyedt Hikari előtt, amelyet alig pár perce fogadott meg, hogy nem fog többé felvenni. Ám tudta, hogy amíg ebben a pózban görnyed, addig egy olyan embernek, mint Hikari, meg kell hallgatnia.

– Ó, Aimaina Hikari – kezdte –, ön beszélt a neveinkről, de vajon elfelejtette az önét? Hogyan is hiheti egy „Kétértelmű Fény” nevet viselő férfi, hogy tanításai csupán a szándéka szerinti hatást keltik?

Ezeket a szavakat hallva Hikari megfordult, és dölyfösen kisétált a szobából. Ezzel most javított vagy rontott a helyzeten? Vang-mu nem tudhatta. Felkelt, és bánatosan az ajtóhoz sétált. Peter biztosan dühös lesz rá. Merészségével lehetséges, hogy mindent tönkretett számukra – és nem csak számukra, hanem mindenki számára, akik kétségbeesetten remélték, hogy megállítják a Lusitania Flottát.

Azonban nagy meglepetésére Peter jókedvre derült, amint kívül kerültek a kertkapun.

– Jól csináltad, bár elég fura volt a módszered – mondta Peter.

– Hogy érted? Katasztrófa volt – felelte a lány, de mohón hinni akarta, hogy mégis igaza lehet a fiúnak, és végső soron jót tett.

– Ó, persze, Hikari dühös, és soha többé nem beszél majd velünk, de kit érdekel? Mi nem azt akartuk, hogy meggondolja magát miattunk. Csak azt szerettük volna kideríteni, hogy kinek van befolyása rá. És ez sikerült.

– Sikerült?

– Jane azonnal rájött, amikor Hikari azt mondta, hogy ő „a tökéletes egyszerűség embere”.

– Több van emögött, mint a szószerinti jelentése?

– Mr. Hikari, kedvesem, felfedte, hogy Ua Lava titkos tanítványa.

Vang-mu értetlenül nézett.

– Ez egy vallási mozgalom. Vagy egy vicc. Nehéz megmondani, hogy melyik. Az Ua Lava egy szamoai kifejezés, a szó szerinti jelentése „most elég”, de pontosabb fordításban azt jelenti „ennyi elég”.

– Mert persze te a szamoai nyelv kiváló szakértője vagy. – Ami Vang-mut illeti, soha nem hallott erről a nyelvről.

– Jane az – mondta Peter ingerülten. – Nekem a fülemben van az ékszer, neked nincs. Nem akarod, hogy megosszam veled, amit elmond nekem?

– De igen, kérlek – nyugtatta Vang-mu.

– Ez egyfajta filozófia – vidám sztoicizmusnak is nevezhetnénk, mert ugyanazt mondod, ha a dolgok jól mennek, és ha rosszra fordulnak, akkor is. De egy bizonyos szamoai író, név szerint Leiloa Lavea tanításában ez többé vált egyszerű viselkedésmódnál. Ez a nő azt hirdette, hogy…

– Nő? Hikari egy nő tanítványa?

– Nem ezt mondtam – javította ki Peter. – Ha figyelsz, akkor elmondom, hogy Jane mit mond.

Várt. Vang-mu hallgatott.

– Rendben, szóval Leiloa Lavea egyfajta önkéntes kommunizmust tanított. Hogy nem elég egyszerűen a jó szerencse képébe kacagva azt mondani „Ennyi elég!”. Tényleg úgy is kell érezni – hogy elég ennyi. És ha tényleg komolyan gondolod, akkor fogod a felesleget és elajándékozod. Ugyanígy, ha szerencsétlenség ér, akkor viseled, amíg az elviselhetetlenné nem válik – amíg a családod nem éhezik, vagy te nem vagy képes ellátni a munkád. Akkor aztán azt mondod, „Ennyi elég!”, és változtatsz valamin. Elköltözöl, munkahelyet váltasz, vagy hagyod, hogy a házastársad hozza meg a döntéseket. Teszel valamit. Nem viseled el a kibírhatatlant.

– Mi köze mindennek a „tökéletes egyszerűséghez”?

– Leiloa Lavea azt tanította, hogy ha eléred az egyensúlyt az életedben – a felesleges jó szerencsét megosztod másokkal, és a szerencsétlenségekkel megbirkózol –, akkor ami marad, az a tökéletes egyszerűség. Ezt mondta nekünk Aimaina Hikari. Amíg mi be nem tettük a lábunkat a házába, az élete a tökéletes egyszerűség medrében haladt. De mi most kibillentettük az egyensúlyából. Ez nagyszerű, mert most keményen fog küzdeni, hogy megtalálja, hogyan tudja helyreállítani a tökéletes egyszerűséget. Nyitott lesz a külső hatásokra. Persze nem a tőlünk eredőre.

– Leiloa Lavea hatására?

– Aligha. Ő kétezer éve halott. Mellesleg Ender egyszer találkozott vele. Egy temetésre érkezett, hogy felszólaljon a halott üdvéért a nő otthonául szolgáló bolygón, amit a Csillagközi Kongresszus a Pacifica névvel illet, de az ottani szamoai őslakosok Lumana›i-nak hívnak. Ez azt jelenti: A Jövő.

– De nem a nő temetésére ment.

– Nem, egy fidzsi gyilkoséra, aki több mint száz tonga gyermeket ölt meg. Nyilvánvalóan nem szerette a tongákat. Harminc évet vártak a temetésével, hogy Ender elmehessen és szót emeljen érte. Azt remélték, hogy a Holtak Szószólója képes lesz megmagyarázni, miért tette a fickó, amit tett.

– És sikerült neki?

Peter szája gúnyos mosolyra görbült. – Persze, Ender nagyszerű volt. Hiszen ő sohasem hibázik, bla, bla, bla.

A lány figyelemre sem méltatta Peter rosszindulatú megjegyzését. – És találkozott Leiloa Laveával?

– A nő neve azt jelenti, hogy „elveszni, megsérülni”.

– Hadd találjam ki! Ő választotta magának ezt a nevet.

– Pontosan. Tudod, milyenek az írók. Magukat is úgy teremtik meg, ahogy a műveiket – mint Hikari is. Vagy talán azért írják meg a műveiket, hogy megteremtsék vele önmagukat.

– Milyen misztikus! – jegyezte meg Vang-mu.

– Jaj, hagyd már ezt! – szólt rá Peter. – Tényleg hiszed azt az összes ostobaságot a peremnemzetekről és a központi nemzetekről?

– Akkor jutott az eszembe az egész, amikor a Föld történelméről tanultam Han Fej-cétől – mondta Vang-mu. – Ő nem nevetett, amikor elmondtam neki a gondolataimat.

– Én sem nevetek. Az egész csak mese habbal, de nem kifejezetten vicces.

Vang-mu figyelmen kívül hagyta a gúnyolódást. – Ha Leiloa Lavea halott, akkor mi a következő lépés?

– Elmegyünk Pacificára. Lumana’i-ra. Hikari az egyetemi évei alatt tanult az Ua Laváról. Egy szamoai diáktól, aki a pacificai nagykövet unokája volt. A lány persze sosem járt Lumana’i-n, ezért még erősebben kapaszkodott a hagyományokba, és szinte Leiloa Lavea térítőjévé vált. Ez jóval azelőtt történt, hogy Hikari bármit is írt volna. Nem beszélt és soha nem is írt az Ua Laváról, de most, hogy kezünkbe adta ezt az ütőkártyát, Jane az Ua Lava filozófia nagyon sok nyomát megtalálta a műveiben. Hikarinak vannak barátai Lumana’i-n. Soha nem találkozott velük személyesen, de az ansible-hálózaton keresztül élénken leveleznek.

– És mi van a nagykövet unokájával?

– Ő most egy csillaghajón van, és hazafelé tart Lumana’i-ra. Húsz évvel ezelőtt kelt útra, amikor a nagyapja meghalt. Úgy körülbelül tíz év múlva oda is ér. Az időjárástól függően. Kétségkívül nagy tisztelettel fogadják majd, és a nagyapja testét nagy méltósággal eltemetik vagy elégetik, avagy amit ott szoktak. Jane azt mondja, elégetik.

– De Hikari nem fog megpróbálni kapcsolatba kerülni vele.

– Amilyen sebességgel a hajója halad, egy hétbe telne egy egyszerű üzenetet küldeni neki. Így esély sincs egy filozófiai eszmefuttatásra. A nő már rég hazaérne, mire Hikari el tudná magyarázni, mit is akar kérdezni.

Vang-mu most először kezdte felfogni a Peter és őáltala használt, a pillanat töredéke alatt lezajló űrugrások jelentőségét. Ezzel vége szakadhat a szinte végtelenül hosszúra nyúló utazásoknak.

– Bárcsak… – kezdte.

– Tudom – bólintott Peter. – De nem tehetjük.

A lány tudta, hogy igaza van. – Tehát, mi magunk megyünk oda – mondta, visszatérve az előző témához. – És aztán?

– Jane figyeli, hogy Hikari kinek ír. Az lesz az a személy, aki befolyást gyakorolhat rá. Tehát…

– Ő az, akivel beszélni fogunk.

– Pontosan. Nem kell kimenned a mosdóba vagy bármi mást elintézned, mielőtt nekivágunk, és valahogy visszajutunk a kis erdei kabinunkba?

– De, az remek lenne – felelte Vang-mu. – Rád meg rád férne egy másik ruha.

– Micsoda? Szerinted még ez a hagyományos ruházat is túl hivalkodó lenne?

– Mit viselnek a Lumana’i-n?

– Nos, sokan egyszerűen pucéran járnak-kelnek. Főleg a trópusi részeken. Jane szerint ez meglehetősen érdekes látvány lehet, mivel a legtöbb felnőtt polinéziai igencsak behemót testalkatú.

Vang-mu megborzongott. – Ugye ott nem fogjuk helyieknek álcázni magunkat?

– Nem – nyugtatta meg Peter. – Jane elintézi, hogy egy tegnap Moszkvából érkezett csillaghajó utasainak adhassuk ki magunkat. Valószínűleg kormányhivatalnok-félék leszünk.

– Ez nem törvénytelen?

Peter különös pillantást vetett rá. – Vang-mu, már azzal, hogy elhagytuk a Lusitaniát, árulást követtünk el a Kongresszus ellen. Ez főbenjáró bűn. Nem hiszem, hogy ezen bármit is ronthat, ha most kormányzati tisztviselőnek adjuk ki magunkat.

– De hát én nem hagytam el a Lusitaniát – ellenkezett Vang-mu. – Én még életemben nem is jártam ott.

– Nem sokat vesztettél. Csak szavannák és erdőségek, itt-ott a Boly Királynőjének egy-egy csillaghajó-építő üzemével, és egy csomó disznószerű idegennel, akik a fák között élnek.

– Én is bűnrészes vagyok az árulásban, igaz? – kérdezte Vang-mu.

– És bűnös vagy abban is, hogy tönkretetted egy japán filozófus egész napját.

– Hulljon porba a fejem!

Egy órával később már egy magánsiklóban ültek – olyannyira privát gép volt, hogy a pilóta egyetlen kérdést sem tett fel. Jane pedig gondoskodott róla, hogy a papírjaik rendben legyenek. Mielőtt leszállt az éj, már a csillaghajójuknál voltak.

– A lakásban kellett volna aludnunk – mondta Peter, baljós tekintettel fürkészve a primitív hálóhelyeket. Vang-mu csak nevetett rajta, és összegömbölyödött a földön. Reggel, amikor kipihenten felébredtek, már a Pacificán találták magukat – Jane odarepítette őket, amíg aludtak.

Amikor Aimaina Hikari felébredt álmából, már nem volt éjszaka, de még nem köszöntött be a reggel, és a levegő kellemesen langyos volt. Nem volt pihentető az álma, vad, viharos képek kergették egymást, amelyekben minden, amit tenni akart, az ellenkezőjére fordult. Álmában egy hegycsúcs felé tört, de egy völgybe jutott. Beszédet tartott, de az emberek hátat fordítottak, és otthagyták. Könyvet írt, de a lapok szanaszét szóródtak a keze alól.

Tudta, hogy mindez a hazug idegenek előző napi látogatása miatt van. Próbált nem gondolni rájuk a délután folyamán, amikor történeteket és esszéket olvasott, és próbált megfeledkezni róluk egész este, miközben hét, látogatóba érkezett barátjával beszélgetett. De a történetek és esszék mintha azt kiáltották volna az arcába: ezek egy peremnemzet bizonytalan tagjainak szavai, a hét barátjáról pedig kiderült, hogy a Kényszerelvűek csoportjához tartoznak, és amikor Hikari a beszélgetés fonalát a Lusitania Flottára irányította, rá kellett jönnie, hogy mindannyian pontosan úgy gondolkodnak, ahogy azt a két nevetséges nevet viselő hazug állította.

Így hát a majdnem hajnali fény ott találta Aimainát kertjében egy gyékényen üldögélve. Az ősei hamvait tartalmazó medált babrálta, és azon gondolkodott, hogy az álmait vajon az ősei küldték-e neki. Talán a hazug látogatókat is ők küldték hozzá? És ha az őt érintő vádjaik nem voltak hazugságok, akkor mivel kapcsolatban állítottak valótlant? Mert abból, ahogy a két fiatal egymásra pillantott, és abból, ahogy a fiatal lány előbb tétovázott, majd merészen nekitámadt, nyilvánvaló volt számára, hogy színjátékot játszanak, egy előre el nem próbált, de mégis valamilyen forgatókönyvet követő előadást.

Beköszöntött a hajnal, fénye lassan elért minden egyes falevélhez, majd az alacsonyabban burjánzó növényekhez, mindnek sajátos színezetet és árnyékokat kölcsönözve. A lágy szellő végtelenül változékonnyá tette a fényeket. Később, a rekkenő napsütésben minden levél egyformává válik: mozdulatlanul, alázatosan fogadják magukba a nap perzselő fénycsóvasugarait. Majd délután felhők borítják el az eget, lágy eső hullik, és a kókadt levelek visszanyerik erejüket, víztől csillogva elmélyül a színük, és felkészülnek az éjszakára, az éjjeli álmukra, az éjszakai életre, elraktározva a nappali fény erejét, miközben a lágy eső táplálta belső nedveik áramlanak finom rostjaikban.

Aimaina Hikari eggyé vált a levelekkel, száműzött minden gondolatot, csupán a fény, a szél és az eső töltötte be az elméjét, mígnem a hajnal nappalba fordult, és a tűző nap forrósága lassan betöltötte a levegőt. Akkor Hikari felkelt a kerti gyékényszőnyegről.

Kenji egy kisebb darab halat készített neki reggelire. Hikari lassan, finom mozdulatokkal evett, vigyázott, hogy nehogy összetörje a tökéletes vázat, amely a hal formáját adta. A lágy hús finoman engedett, a szálkák meghajoltak ugyan, de nem törtek el. „Nem török csontot, de a hús ereje mégis az én testembe száll át.”

Utolsóként a hal szemét fogyasztotta el. Az állat erejét a mozgó testrészei adják. Hikari ismét megérintette az ősei hamvait tartalmazó medált. Az én bölcsességem azonban nem abból ered, amit eszem, hanem amit minden órában az elmúlt korokból származók suttognak a fülembe. Az élők elfelejtik a múlt tanításait. De az ősök soha nem felejtenek.

Aimaina felállt a reggelizőasztaltól, és a kerti fészerben lévő számítógépéhez ment. Számára az is csupán egy szerszám volt, egy eszköz – ezért is tartotta a fészerben, ahelyett, hogy másokhoz hasonlóan a házban vagy külön irodában adott volna neki helyet. A számítógépe olyan volt, mint egy közönséges lapát. Használta, majd félretette.

Egy arc jelent meg a levegőben a terminál felett.

– A barátomat, Yasunarit szeretném hívni – mondta Aimaina. – De ne zavarja meg! Olyan jelentéktelen ügyből kifolyólag zavarom, hogy szégyellem az idejét rabolni vele.

– Akkor engedje meg, hogy a nevében én segítsek önnek – mondta az arc.

– Tegnap információt kértem egy bizonyos Peter Wigginről és Hszi Vang-muról, akik időpontot kértek egy látogatásra.

– Emlékszem. Nagy örömömre szolgált, hogy olyan gyorsan megszerezhettem önnek a kért adatokat.

– A látogatásukat meglehetősen felkavarónak találtam – mondta Aimaina. – Valami, amit nekem mondtak, nem volt igaz, és szükségem lenne újabb információkra, hogy kideríthessem, miben is hazudtak. Nem szeretnék a magánéletükben vájkálni, de esetleg a velük kapcsolatos nyilvános feljegyzések, mondjuk az iskolai bizonyítványuk, a munkahelyeik vagy esetleg a családi kapcsolataik révén megtudhatnék valamit…

– Yasunari megmondta, hogy minden, amit ön kér, bölcs célt szolgál. Egy pillanat türelmet kérek.

Az arc eltűnt, majd szinte azonnal újra feltűnt.

– Ez nagyon különös. Valami hibát vétettem? – A nő gondosan lebetűzte a neveket.

– Teljesen pontos – bólintott Aimaina. – Ahogy tegnap is.

– Én is emlékszem rájuk. Egy kis lakásban laktak nem messze az ön házától. De ma egyáltalán nem találom őket. Most ellenőriztem az egész lakóházat, és az adatok szerint a lakás, ahol laktak, egy éve üresen áll. Aimaina, meg kell, hogy mondjam, meg vagyok lepve. Hogy lehet, hogy egyik nap még létezik ez a két ember, másnap meg már nem? Valami hibát vétettem volna tegnap, vagy esetleg most az imént?

– Semmilyen hibát nem követett el, ön nagyszerű segítsége kedves barátomnak. Pontosan erre az információra volt szükségem. Kérem, ne is gondolkodjon tovább az üggyel kapcsolatban! Ami az ön számára rejtély, az számomra válasz a kérdéseimre.

Udvarias búcsúzkodás következett mindkét részről.

Aimaina kilépett a kerti dolgozószobából, és elsétált a forró nap ereje előtt meghajló levelek között.

Az ősök úgy öntik rám a bölcsesség fényét, ahogy a napsugarak bearanyozzák a leveleket, és múlt éjjel úgy áradt szét bennem a bölcsesség ereje, ahogy a fák nedve kering a törzsben, élettel töltve fel a leveleket. Peter Wiggin és Vang-mu hús és vér személyek voltak, telve hazugsággal, ám elmondták nekem az igazat, amit hallanom kellett. Vajon az ősök nem így küldenek üzenetet élő utódaiknak? Én valamikor szörnyű háborút hozó fegyvereket indítottam útjukra a flotta hajóin. Fiatal voltam, amikor ezt tettem, a hajók pedig lassan elérik célállomásukat, és én nem hívhatom vissza őket. Egy világ elpusztul, a Kongresszus a Kényszerelvűekhez fog fordulni jóváhagyásért, és meg is kapja tőlük, azután a Kényszerelvűek hozzám fognak fordulni jóváhagyásért, én pedig szégyenemben elrejtem arcomat. Lehullnak a leveleim, és csupaszon állok majd előttük. Ezért nem kellett volna egy trópusi helyen leélnem az életemet. Elfeledkeztem a télről. Elfeledkeztem a szégyenről és a halálról. Azt hittem, elértem a tökéletes egyszerűséget. De ehelyett csupán egy sorscsapást idéztem elő.

Egy órát üldögélt a kertben, egyszerű jeleket rajzolt az ösvény porába, majd elsimította a homokot, és újra kezdte a rajzolást. Végül visszatért a kerti fészerbe, és begépelte a számítógép billentyűin az üzenetet, amit megfogalmazott: Ender, a Fajirtó, gyermek volt még, és nem tudta, hogy a háború valóság; de úgy határozott, hogy elpusztít egy lakott bolygót a játék során. Én felnőtt vagyok, és végig tudtam, hogy a játék valós, de nem voltam tisztában vele, hogy én is az egyik játékos vagyok. Vajon az én bűnöm nagyobb vagy kisebb a Fajirtóénál, ha egy másik bolygó elpusztul és egy másik raman faj kipusztul miattam? Ezek után innen milyen út vezet az egyszerűséghez?

A barátja keveset fog tudni a körülményekről, amelyek között ezt a kérdést megfogalmazta, de nem is lesz szüksége többre. Meg fogja találni a választ.

Egy pillanattal később a Pacificán egy ansible fogta az üzenetét. Közben elolvasta az a lény is, aki az ansible-hálózat teljes egészét ellenőrzése alatt tartotta. Jane számára azonban nem maga az üzenet volt érdekes, hanem a cím, ahová küldték. Peter és Vang-mu most már tudni fogják, hogy hol lesz a kutatásuk következő állomása.

5

Senki sem racionális

„Az apám gyakran mondta nekem, hogy azért vannak szolgáink és gépeink, hogy azok a karunk meghosszabbításai legyenek. A gépek erősebbek és engedelmesebbek, mint a szolgák, és kevésbé lázadoznak, de ugyanakkor nincs ítélőképességük, és nem tiltakoznak, ha ostobaságot akarunk, és nem engedetlenkednek, ha gonoszat tennénk. Ahol és amikor az Istenekre megvetéssel tekintenek, a szolgákra leginkább rászorulók jobbára gépekkel veszik körül magukat, vagy olyan szolgálókkal, akik gépként viselkednek. És ez így is lesz mindaddig, amíg az Istenek alaposan ki nem mulatták magukat rajtuk.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

A sikló elsuhant a lusitaniai amarántmezők felett, ahol a reggeli napfényben hangyok munkálkodtak. A távolban már gyülekeztek a felhők, gomolyfelhők tornyosultak az égen, bár még dél sem volt.

– Miért nem a hajóhoz megyünk? – kérdezte Val.

Miro megrázta a fejét. – Már elegendő világra rátaláltunk – felelte.

– Ezt Jane mondta?

– Jane ma egy kicsit türelmetlen velem, így kvittek vagyunk.

Val egy pillanatig mereven bámulta, azután felcsattant: – Akkor képzeld el, hogy én milyen türelmetlen vagyok! Még csak meg sem kérdezted, hogy én mit akarok csinálni. Ennyire lényegtelen lennék?

Miro rápillantott. – Már hogy lennél lényegtelen, amikor te vagy az, aki haldoklik? – felelte. – Próbáltam beszélni Enderrel, de semmire nem jutottam vele.

– Mikor kértem a segítségedet? És most pontosan mivel is próbálsz segíteni?

– A Boly Királynőjéhez megyünk.

– Ennyi erővel azt is mondhatnád, hogy a tündérkeresztanyádhoz megyünk látogatóba.

– Az a baj, Val, hogy teljesen Ender akaratától függsz. Ha ő elveszíti az érdeklődését irányodban, akkor neked annyi. Azt akarom kideríteni, hogyan lehetne önálló akaratod.

Val nevetett és félrenézett. – Olyan romantikus vagy, Miro. De nem gondolod végig a dolgokat.

– Nagyon is alaposan átgondolom őket – nyugtatta meg Miro. – Minden időmet a dolgok átgondolásával töltöm. Az egész inkább ott kezd rázós lenni, amikor a gondolataim nyomán cselekednem is kellene. Melyik gondolataimat kövessem, és melyikeket hagyjam figyelmen kívül?

– Mondjuk, most érdemes lenne azt a gondolatodat követned, amelyik arra bíztat, hogy óvatosan vezess, nehogy lezuhanjunk! – vélte Val.

Miro elkanyarodott, hogy kikerüljön egy készülőfélben lévő csillaghajót.

– A Királynő még mindig építi őket, pedig már elég hajó áll rendelkezésünkre – jegyezte meg.

– Talán tudja, hogy ha Jane meghal, azzal véget ér számunkra az űrutazás. Minél több hajónk van, annál többeket tudunk elszállítani innét addigra.

– Ugyan, ki tudja, hogyan gondolkodik a Boly Királynője? – kérdezte Miro. – Mindenféle ígéretet tesz, de még ő sem tudja megjósolni, hogy azok valóra válnak-e.

– Akkor miért akarod meglátogatni?

– A királynők egyszer megalkotott egy hidat, egy élő hidat, amely lehetővé tette, hogy összekapcsolják az elméjüket Ender Wiggin elméjével, aki még csak gyermek volt, de mégis a legveszélyesebb ellenségük. Előszólítottak egy aiúát a sötétségből, és elhelyezték valahová a csillagok közé. Ez a lény osztozott a hangykirálynők természetén és az emberi lények természetén, elsősorban Ender Wigginén – már amennyire a királynők képesek voltak megérteni őt. Amikor elkészültek a híddal, majd Ender elpusztította mindőjüket annak az egynek a kivételével, aki begubózva várt rá, a híd megmaradt – életben maradt az emberiség ansible-hálózatában. Minden emlékét ebben az akkor még kicsiny és törékeny számítógépes hálózatban tárolta, amely az összeköttetést biztosította a régi, első emberi világ és annak néhány előretolt bástyája között. Ahogy a hálózat növekedett, úgy növekedett ez a híd is, ez a lény, így kerülve egyre közelebb Enderhez létezésében és személyiségében is.

– Ez Jane – mondta Val.

– Igen, ez Jane. És azt próbálom kitalálni, Val, hogy miképpen lehetne Jane aiúáját beléd költöztetni.

– De akkor az már Jane lesz, nem én.

Miro az öklével a sikló botkormányára csapott. A jármű imbolyogni kezdett, majd automatikusan ismét egyenesbe állt.

– Szerinted ez nekem nem jutott eszembe? – kérdezte Miro. – De te most sem vagy önmagad. Te Ender vagy – Ender álma, az, amire szüksége van, vagy valami ilyesmi.

– Nem Endernek érzem magam, hanem saját magamnak.

– Igen. Vannak emlékeid. Érzed a saját testedet. Megvannak a saját tapasztalásaid. És ezek nem is vesznek el. Senki sem tudatos a saját, mélyben meghúzódó akaratára. Észre sem fogod venni a különbséget.

Val nevetett. – Micsoda szakértője lettél annak, hogy mi fog történni egy olyan esetben, ami még soha nem történt meg eddig!

– Igen, valakinek el kell döntenie, mit tegyünk. Valakinek el kell határoznia, miben higgyünk, és utána cselekednie kell.

– És ha én azt mondom, hogy nem akarom, hogy ezt tedd?

– Meg akarsz halni?

– Nekem úgy tűnik, hogy pont te próbálsz megölni engem – csattant fel Val. – Vagy, ha jobban belegondolok, ennél egy fokkal enyhébb bűntettet akarsz végrehajtani: el akarsz vágni a saját legmélyebb lényemtől, és valaki mással helyettesítenéd azt.

– Most haldokolsz. Az éned nem akar téged.

– Miro, szívesen meglátogatom veled a Boly Királynőjét, mert ez érdekes élménynek ígérkezik. De nem fogom engedni, hogy kitöröld az énemet, csak hogy megmentsd az életem.

– Rendben, mivel Ender személyiségének teljesen önzetlen részét jeleníted meg, hadd világítsam meg a kérdést egy másik oldalról! – mondta Miro. – Ha Jane aiúáját bele tudjuk helyezni a testedbe, akkor ő életben marad. És ha nem hal meg, amikor lekapcsolják a hálózatokat, majd visszakapcsolják őket abban a biztos hitben, hogy ezzel elpusztították, akkor Jane talán ismét vissza tud kapcsolódni a hálózatra, és a pillanat töredéke alatt lezajló űrugrás lehetősége sem vész el. Ha tehát meghalsz, akkor a haláloddal nem csak Jane-t mented meg, hanem a szabadságunkat és a lehetőségünket is arra, hogy tovább terjeszkedjünk, olyan helyekre, ahová eddig esélyünk sem volt eljutni. És nem csak nekünk, hanem a pequeninóknak és a hangykirálynőknek sem.

Val hallgatott.

Miro a manőverezésre figyelt. Egyre közeledtek a Boly Királynőjének barlangjához, amely a siklótól balra eső részen, egy forrás melletti rézsűn állt. Miro egyszer már járt itt, még a régi testében. Ismerte az utat. Természetesen akkor Ender is ott volt, Miro ezért tudott kommunikálni a Boly Királynőjével: a Királynő tudott beszélni Enderrel, és mivel azok, akik szerették Endert és elkísérték arra az útra, filotikus kapcsolatban voltak vele, ők is képesek voltak felfogni a Királynő beszédének visszhangját. De vajon Val nem Ender része? És vajon ő, Miro most nincs jobban összekapcsolódva a lánnyal, mint ahogy Enderrel valaha is volt? Szüksége volt Valra ahhoz, hogy beszélhessen a Boly Királynőjével, ugyanakkor muszáj volt beszélnie a Királynővel ahhoz, hogy megóvja Valt, nehogy elporladjon, ahogy az ő régi teste tette az Odaátban.

Kiszálltak a siklóból. A Boly Királynője minden bizonnyal várta őket: egy magányos dolgozó állt a barlang bejáratánál. A dolgozó kézen fogta Valt, és szó nélkül bevezette a sötétbe. Miro Valba kapaszkodott, Val pedig az előtte haladó fura teremtménybe. Mirót ugyanannyira megrémítette a teremtmény, mint első alkalommal, de Val úgy látszott, hogy nem zavartatja magát. Vagy egyszerűen csak teljesen közönyös volt? A lány legmélyebb lénye Ender volt, Ender pedig nemigen törődött vele, mi történik a lánnyal. Emiatt Val nem érzett félelmet, és nem érdekelte a túlélés. Egyedül az érdekelte, hogy fenntartsa a kapcsolatot Enderrel – azt a kapcsolatot, ami meg fogja ölni, ha nem találja meg a módját, hogy elszakadjon tőle. A lány azt hitte, Miro megpróbálja kitörölni a létezésből, pedig Miro tudta, a terve az egyetlen esély arra, hogy bármit is megmentsen a lányból. A teste. Az emlékei. A szokásai, a viselkedése, minden, amit ismert benne, megmaradna. Minden, amire a lány emlékezett, vagy aminek tudatában volt, megmaradna. Ami Mirót illeti, ez számára azt jelentené, hogy megmentette a lány életét. És ha a csere megtörténik – már ha egyáltalán megtörténhet –, akkor Miro biztos volt benne, hogy Val is megköszöni majd.

És Jane is.

És mindenki más is.

„A különbség közted és Ender között az – mondta egy hang a fejében, a hallható hang tartományán még jóval kívül eső, halk suttogás –, hogy amikor Ender terveket eszel ki mások megmentésére, akkor ő csakis a saját életét teszi kockára, másokét soha.”

– Ez nem igaz – felelte Miro a Boly Királynőjének. – Megölte Embert, nem igaz? Ember életét feláldozta.

Ember volt az egyik atyafa, aki a Milagre települése melletti kapuban állt. Ender lassan ölte meg, hogy Ember gyökeret tudjon ereszteni, és eljusson az harmadik életszakaszába, érintetlenül megőrizve az emlékeit.

– Persze Ember valójában nem halt meg – folytatta Miro. – De Ültető igen, és Ender hagyta, hogy az megtörténjen. És hány királynő is halt meg az utolsó csatában, amely a te néped és Ender között zajlott? Nekem ne dicsekedj azzal, hogy Ender csak a saját bőrét viszi a vásárra. Neki csak az számít, hogy az adósság törlesztve legyen, de mindegy, hogy ki fizeti meg.

A Boly Királynőjének válasza azonnal érkezett: „Nem akarom, hogy rám találj. Maradj a sötétben.”

– De azt sem akarod, hogy Jane meghaljon – mondta Miro.

– Nem tetszik, hogy a fejemben hallom a hangját – szólalt meg Val lágyan.

– Csak menj tovább! Kövesd a dolgozót!

– Nem tudom, mert elengedte a kezem – felelte Val.

– Úgy érted, itt ragadtunk? – kérdezte Miro.

Val hallgatása megadta a választ. Szorosan fogták egymás kezét a sötétben, és egyik irányba sem mertek elindulni.

„Nem tudom megtenni azt, amit szeretnél.”

– Amikor legutóbb itt jártam – mondta Miro –, elmondtad, hogy a hangykirálynők hogyan hoztak létre egy hálózatot, hogy csapdába ejtsék Endert, de nem jártak sikerrel, így hát behúztak egy aiúát az Odaátból, és hidat alkottak belőle, hogy kapcsolatba léphessenek Ender elméjével azon a számítógépes fantáziajátékon keresztül, amelyet a Hadiiskolában játszott. Már megtettétek egyszer, beszólítottatok egy aiúát az Odaátból. Miért nem tudjátok megtalálni ugyanazt az aiúát, és valahová máshová helyezni? Miért nem tudjátok hozzákapcsolni valami máshoz?

„A híd a mi részünk is volt. Részben mi voltunk. Úgy hívtuk be ezt az aiúát, ahogy az összes többi aiúát is beszólítjuk az új hangykirálynők számára. De amit te kérsz, az valami más. Az az ősi híd most már egy teljes én, nem egy kóbor, kiéhezett, kapcsolatra vágyó aiúáról van szó.”

– Ezzel csak azt mondod, hogy ez most új feladat lenne. Valami, amit nem tudod, hogy tudsz megoldani. De ez nem azt jelenti, hogy nem lehet megtenni.

„Nem szeretné, hogy megtedd. Nem tudjuk megtenni, ha ő nem szeretné, hogy megtörténjen.”

– Nem akadályozhatod meg! – suttogta oda Miro Valnak.

– A Királynő nem rólam beszél – felelte Val.

„Jane nem akarja elrabolni valaki testét.”

– De ez Ender teste. És neki van másik kettő. Ez felesleges. Még ő maga sem akarja.

„Nem tehetjük. Nem fogjuk megtenni. Menj el!”

– Nem tudunk elmenni ebben a sötétben – mondta Miro. Érezte, hogy Val kihúzza a kezét az övéből. – Ne! – kiáltotta. – Ne engedd el!

„Mit csinálsz?”

Miro tudta, hogy a kérdés nem felé irányult.

„Hova mész? Veszélyes a sötétben.”

Miro hallotta Val hangját, de meglepően messziről. A lány gyorsan haladt a sötétben. – Ha te és Jane annyira szeretnétek megmenteni az életemet – mondta –, akkor adj egy vezetőt Mirónak és nekem. Különben még a végén megbotlok és kitöröm a nyakam. Persze az kit érdekelne? Endert nem. Engem sem. Mirót meg végképp nem.

– Állj meg! – kiáltotta Miro. – Ne mozdulj, Val!

– Te maradj egy helyben! – kiáltotta vissza Val. – Neked van megmentésre érdemes életed!

Miro hirtelen észrevette, hogy egy kéz nyúl az övé után. Nem is kéz, inkább egy csápszerű valami. Megragadta, és hagyta, hogy a dolgozó továbbvezesse a sötétben. Nem mentek messzire. Befordultak egy sarkon, ahol már félhomály uralkodott, majd újabb forduló után már lehetett látni. Újabb sarok, majd még egy, és ott találta magát egy kamrában, amit a felszínre vezető aknán keresztül fény árasztott el. Val már ott volt, a földön ült a Boly Királynője előtt. Amikor Miro korábban találkozott a Királynővel, az éppen petéket rakott – tojásokat, amelyekből újabb hangykirálynők fognak kikelni. A folyamat brutálisnak, kegyetlennek, ám mégis érzékinek tűnt. Most azonban a Királynő az alagút nedves talaján feküdt, és falatozott. A dolgozók tömött sorokban hordták elé az élelmet: amaránttal töltött agyagedényeket és vizet. Néhányan gyümölcsöket. Néhányan húst. Szünet nélkül érkeztek, egyik dolgozó a másik után. Miro soha nem látott még senkit, aki ennyit evett volna – ilyet eddig el sem tudott képzelni.

„Mégis mit gondoltál, miből lesznek a peték?”

– Nem tudjuk megállítani a flottát az űrugrás nélkül – mondta Miro. – Most már bármelyik nap megölhetik Jane-t. Lekapcsolják az ansible-hálózatot, és Jane meghal. És akkor mi lesz? Akkor minek ez a sok hajó? A Lusitania Flotta megérkezik, és elpusztítja a világunkat.

„Az univerzum számtalan veszélyt rejt. Nem emiatt kellene aggódnod.”

– Én minden miatt aggódom – felelte Miro. – Az egész az én dolgom. Mellesleg én bevégeztem a feladatomat. Ennyi. Már elegendő világot találtunk. Többet, mint amennyit be tudunk telepíteni. Több csillaghajóra van szükségünk, és több időre, nem pedig több bolygóra.

„Megőrültél? Azt hiszed, hogy Jane és én a semmiért küldünk ki? Már nem betelepülésre alkalmas bolygókat keresel.”

– Valóban? És mikor változott a terv?

„A betelepíthető világok másodlagosak. Csupán melléktermékek.”

– Akkor Val és én miért kínlódtunk ennyi héten át? Miért pusztultunk bele a munkába? És ezt szó szerint értsd, mert a munkánk olyan unalmas volt, hogy Endert sem érdekelte, úgyhogy Val most lassan elhalványul.

„Van a flottánál nagyobb veszély. A flottát már legyőztük. Már szétszóródtunk más bolygókon. Mit számít most már, ha meghalok? A többi hangykirálynőben ott az összes emlékem.”

– Látod, Val? – fordult Miro a lányhoz. – A Boly Királynője tudja, hogy az emlékeink az énünk. Ha az emlékeid élnek, te is életben vagy.

– Mese habbal – felelte Val lágyan. – Milyen nagyobb veszélyről beszél a királynő?

– Nincs semmiféle nagyobb veszély – mondta Miro. – Csak azt akarja, hogy elmenjek, de én nem fogok. Meg akarom menteni az életedet, Val. És Jane-ét is. A Boly Királynője pedig megtalálhatja a módját, hogy ezt hogyan lehet véghezvinni. Ha Jane lehetett a híd Ender és a hangykirálynők között, akkor Ender miért ne lehetne a híd közted és Jane között?

„Ha azt mondom, hogy megpróbálom, akkor hajlandó vagy visszatérni a feladataidhoz?”

Itt rejlett a csapda: Ender már régen figyelmeztette Mirót, hogy a Boly Királynője tényként tekint a saját szándékaira, ahogy az emlékeire is. Ám amikor megváltoznak a szándékai, akkor az új szándék válik ténnyé, és a Királynő nem is emlékszik, hogy valaha is más szándéka lett volna. Így hát a Boly Királynőjének egyik ígérete sem ért többet, mint egy harmatcsepp egy nyári reggelen. Csak azokat az ígéreteit tartotta meg, amelyek továbbra is a céljait szolgálták. De nem volt ennél jobb esélyük.

– Megpróbálod – visszhangozta Miro.

„Éppen azt próbálom kitalálni, hogyan lehetne megoldani. Már tanácskozom is Emberrel és Turkásszal és a többi atyafával. És konzultálok az összes többi hangykirálynővel. Valamint Jane-nel, aki szerint ez az egész egy nagy ostobaság.”

– Velem esetleg nem szándékozol egyeztetni? – kérdezte Val.

„Te már igent mondtál.”

Val sóhajtott. – Gondolom, igen – mondta. – Azt hiszem, hogy a lényem legmélyén, ahol valójában egy öregember vagyok, akit egy cseppet sem érdekel, hogy ez a fiatal bábom él-e vagy hal, tényleg nem bánom.

„Az elejétől kezdve igent mondtál. De félsz. Félsz, hogy elveszíted azt, amid van, és félsz, mert nem tudod, mivé válsz.”

– Pontosan! – értett egyet Val. – És ne gyere nekem megint azzal az ostoba hazugsággal, hogy téged nem zavar a halál, mert az utódaidban tovább élnek az emlékeid. Te igenis rettegsz a haláltól, és ha Jane életben maradása megmentheti a te életedet is, akkor megteszel mindent, hogy sikerüljön életben tartanod.

„Kapaszkodjatok bele az egyik dolgozómba, és menjetek ki a fényre! Irány a csillagok közé, tegyétek a dolgotokat! Én pedig megpróbálom megtalálni a módját, hogy megmenthessem az életedet, Val. És Jane életét. Mindannyiunk életét.”

Jane duzzogott. Miro egész úton, ahogy repültek vissza Milagréba a csillaghajóhoz, beszélni próbált vele, de Jane ugyanúgy nem állt szóba vele, ahogy Val sem, aki szinte rá sem nézett a fiúra. – Szóval én vagyok a gonosz rosszfiú – állapította meg Miro. – Egyikőtök sem tett az égvilágon semmit, de most, hogy én végre cselekedtem, egyszerre én lettem a rossz, ti meg az áldozatok.

Val megrázta a fejét, de nem válaszolt.

– Haldokolsz! – kiabálta túl Miro a levegő süvítését és a motorok zúgását. – Jane-t meg mindjárt kivégzik! Miért hiszitek, hogy az az erényes, ha nem tesztek ellene semmit? Legalább nem próbálnátok csinálni valamit?

Val mondott valamit, amit a fiú nem hallott.

– Micsoda?

A lány elfordította a fejét.

– Az előbb mondtál valamit, akkor most hadd halljam!

De nem Val felelt neki. Jane hangja szólalt meg a fülében. – Azt mondta, hogy nem kaphatsz meg egyszerre mindent.

– Hogy érted, hogy nem kaphatok meg egyszerre mindent? – Miro úgy tett, mintha Val megismételte volna, amit mondott.

Val felé fordult. – Ha megmented Jane-t, akkor az azért lesz, hogy mindenre emlékezzen az életéből. Annak semmi értelme, hogy belém költözteted tudat nélküli akaratként. Önmagának kell maradnia, hogy amikor az ansible-hálózatot újraindítják, ő is újraéledhessen. Az viszont engem fog kitörölni. Ha viszont én maradok meg, az én emlékeim, az én személyiségem, akkor mit számít, hogy Ender vagy Jane akarata tart-e életben? Mindkettőnket nem menthetsz meg.

– Honnan tudod? – érdeklődött Miro.

– Ugyanonnan, ahonnan te tudod mindazt, amit tényként állítasz, holott erről az egészről senkinek még csak fogalma sincs – kiáltotta Val. – Következtetek. És ez így logikus. Nekem ennyi elég.

– És az miért nem pont ugyanennyire logikus, hogy mindkettőtök emlékei megmaradhatnak?

– Mert abba valószínűleg belebolondulnék – felelte Val. – Hiszen egyrészt emlékeznék egy nőre, aki egy csillaghajón ugrott elő a semmiből, és akinek az első igazi emléke a te halálod és újjászületésed. És szintén emlékeznék háromezer évnyi, e testen kívüli létezésre – ugyan kicsoda bírna el ilyen emlékeket? Erre is gondoltál? Eszedbe jutott, hogyan tudná egy emberi lény magába fogadni Jane-t, és mindazt, amit ő tud, amire emlékszik, és amit tenni képes?

– Jane nagyon erős – mondta Miro –, de nem tudja, hogyan kell használni egy testet. Nincsenek meg hozzá az ösztönei. Soha nem is volt testben. A te emlékeidet kell használnia ehhez, úgyhogy téged érintetlenül hagy.

– Ezt úgy mondod, mintha tudnád.

– Tudom is – nyugtatta meg Miro. – Nem tudom, hogy honnan tudom, de tudom.

– És én még azt hittem, hogy a férfiak a racionálisabbak – fintorgott a lány megvetően.

– Senki sem racionális – jegyezte meg Miro –, de mivel tudjuk, mit akarunk, ezért ennek érdekében meg is teszünk bizonyos dolgokat. Azt hisszük, hogy majd a tetteinken keresztül elérjük, amire vágyunk. Csakhogy mivel igazán semmiben sem lehetünk biztosak, ezért kitaláltuk ezt az egész racionalitás-dolgot, hogy valamivel igazolhassuk a tetteinket ahelyett, hogy azok valódi okait felismernénk.

– Jane racionális – mondta Val. – Még egy ok arra, hogy miért nem lesz jó számára a testem.

– Jane sem racionális – ellenkezett Miro. – Ő is olyan, mint mi. Mint a Boly Királynője. Mert ő is élőlény. A számítógépek – na, azok racionálisak. Betáplálod az adatokat, ők pedig csak azokkal a következtetésekkel foglalkoznak, amik az adatokból levonhatók. De ez azt is jelenti, hogy tehetetlen áldozatai annak, hogy milyen adatokat és programokat táplálunk beléjük. Mi, élő, lélegző lények nem vagyunk az általunk kapott információk rabjai. A környezetünk eláraszt információkkal, a génjeink adnak bizonyos impulzusokat, de mi nem mindig a kapott információk alapján cselekszünk, és nem mindig engedelmeskedünk a velünk született szükségleteinknek. Mi képesek vagyunk elvonatkoztatni. Tudjuk azt is, amit valójában nem tudhatunk, és egész életünket feltesszük arra, hogy igazoljuk ezt a tudást. Én például tudom, hogy amit tenni próbálok, az lehetséges.

– Úgy érted, hogy azt akarod, hogy lehetséges legyen.

– Igen – bólintott Miro. – De csak, mert akarom, attól még tényleg lehet igaz.

– De valójában nem tudod.

– Pontosan annyira tudom, amennyire bárki bármit tud. A tudás csak egy vélemény, amelyben bízol annyira, hogy arra alapozd a cselekvésed. Azt sem tudom, hogy a nap felkel-e holnap. Lehetséges, hogy a Kis Doktor felrobbantja a világunkat, mielőtt reggel felébrednék. Vagy feltörhet egy vulkán valahol, amely miszlikbe szaggat mindnyájunkat. De én bízom benne, hogy lesz holnap, és ezen a bizalmon alapulnak a tetteim.

– Nos, én nem bízom abban, hogy ha hagyjuk, hogy a legbensőbb énemben Jane átvegye Ender helyét, akkor bármi is megmarad belőlem, akár csak nyomokban is – jelentette ki Val.

– De én hiszem – tudom –, hogy ez az egyetlen esélyünk, mert ha nem kerítünk neked egy másik aiúát, akkor Ender hagyni fogja, hogy elporladj, és ha Jane-nek nem szerzünk egy fizikai testet, akkor ő is meg fog halni. Van valami jobb ötleted?

– Nincs – felelte Val. – Semmilyen ötletem sincs. Ha Jane-t valahogy beleköltöztethetjük a testembe, akkor annak azért kell megtörténnie, mert a túlélése olyan fontos három raman faj jövője szempontjából. Ezért nem foglak meggátolni ebben. De egy pillanatig se hidd, hogy elhiszem, hogy ezt én túlélhetem. Becsapod magad, mert nem vagy képes szembenézni a ténnyel, hogy arra alapozod a terved, hogy én nem vagyok valódi személy. Nem létezem, nincs jogom létezni, így a testem szabad préda. Azt mondod magadnak, hogy szeretsz és megpróbálsz megmenteni, de Jane-t sokkal régebb óta ismered, ő volt a leghűségesebb barátod a bénaságod magányos hónapjaiban, így megértem, hogy őt is szereted, és mindent megpróbálsz, hogy megmentsd – de ettől én még nem tudom azt tettetni, amit te. A terved engem halálra ítél, és Jane veszi át a helyem. Ezt hívhatod szeretetnek, ha akarod, de én nem annak nevezem.

– Akkor ne tedd meg! – csattant fel Miro. – Ha nem hiszed, hogy túlélheted, akkor ne tedd meg!

– Jaj, fogd be! – kiáltotta Val. – Hogy lehetsz ilyen szánalmasan romantikus? Ha te lennél a helyemben, biztosan arról áradoznál, hogy milyen boldog vagy, hogy van egy tested, amit Jane-nek adhatsz, és hogy az emberek, pequeninók és hangykirálynők érdekében milyen örömmel halsz meg.

– Ez nem igaz – tiltakozott Miro.

– Mi, hogy erről rizsáznál? Ugyan már, ennyire már ismerlek.

– Nem, az nem igaz, hogy feladnám a testemet – mondta Miro. – Még azért sem, hogy a világot megmentsem. Az egész emberiséget. Az Univerzumot. Egyszer már elveszítettem a testemet. Egy csoda folytán kaptam vissza, amit máig nem értek. Nem lennék hajlandó harc nélkül feladni. Érted? Nem, persze, hogy nem érted, mert benned nincs ott egy harcos. Ender nem adott neked küzdőszellemet. Teljesen önzetlenné tett, a tökéletes nővé, aki mindent feláldoz mások érdekében, aki mások szükségleteire alapozva alkotja meg a személyiségét. Nos, én nem ilyen vagyok. Én nem örülnék annak, ha most meg kellene halnom. Élni akarok. A valódi személyek így éreznek, Val. Mindegy, mit mondanak, de mindegyikük élni akar.

– Kivéve az öngyilkosokat?

– Ők is élni akarnak – magyarázta Miro. – Az öngyilkosság egy kétségbeesett kísérlet az elviselhetetlen agóniától való megszabadulásra. Viszont az nem nemes cselekedet, ha hagyunk valaki értékesebbet életben maradni magunk helyett.

– Az emberek néha hoznak ilyen döntést – mondta Val. – Az, hogy úgy döntök, másnak adom az életem, nem jelenti, hogy nem vagyok valódi személy. És nem jelenti, hogy nincs bennem küzdőszellem.

Miro megállította a siklót, puhán landoltak a földön. A pequeninók erdejének Milagréhez legközelebb eső peremén voltak. Miro tudatában volt annak, hogy a mezőn dolgozó pequeninók abbahagyták a munkát, és őket figyelték, de nem érdekelte, hogy mit látnak, vagy mit gondolnak. Megragadta Valt, maga felé fordította, és könnyekkel az arcán azt mondta: – Nem akarom, hogy meghalj! Nem akarom, hogy a halált válaszd!

– Pedig pont az ellenkezőjéről beszélsz! – felelte Val.

– Én az életet választottam – mondta Miro. – Úgy döntöttem, hogy átlépek abba a testbe, amelyikben lehetőségem volt ismét élni. Hát nem látod, hogy én csupán azt szeretném, ha te és Jane is azt tennétek, amit én tettem? Azon a csillaghajón egy pillanatra ott volt a régi testem, meg ez az új, és egymást nézték. Val, emlékszem mind a két nézőpontra. Érted? Emlékszem, hogy ezt a testet néztem, és arra gondoltam, hogy „Milyen szép, milyen fiatal! Emlékszem rá, hogy ez voltam én, de ki ez most, ki ez az ember, miért nem lehetek én ő, ahelyett, hogy ez a nyomorék legyek?”. Pontosan ezt gondoltam, emlékszem, hogy ezt gondoltam – és hidd el, nem utólag találtam ki, és nem álmodtam, emlékszem, hogy akkor gondoltam ezt, amikor ott voltam. De arra is emlékszem, hogy ott állok, és szánakozva tekintek végig magamon, és azt gondolom: „Szegény ember, szegény, megnyomorodott ember, hogy képes így létezni, amikor emlékszik, milyen is valóban élni?”, majd hirtelen az a test porrá omlott, semmivé lett. Emlékszem, néztem, ahogy meghal. Arra nem emlékszem, ahogy meghalok, mert az aiúám addigra már átlépett a másik testbe. De mindkét nézőpontra emlékszem.

– Vagy a régi énedre emlékszel, amíg az aiúád át nem lépett, azután pedig az újra.

– Talán – engedett Miro. – De az egész nem tartott egy pillanatig sem. Hogy tudnék ennyi mindenre emlékezni mindkét énemről ugyanabból az egy pillanatból? Szerintem megtartottam ennek a testnek az emlékeit abból a pillanatból, amelyben az aiúám két testet irányított. Azt hiszem, ha Jane beléd költözik, akkor megtartod a régi emlékeidet, és megkapod az övéit is. Én így gondolom.

– Azt hittem, hogy tudod.

– Tudom is! – mondta Miro. – Mert minden más elképzelhetetlen, és ilyetén módon ismeretlen. A valóság, amelyben élek, az a valóság, ahol Jane meg tud menteni téged, te pedig meg tudod menteni Jane-t.

– Úgy érted, hogy ahol te meg tudsz menteni minket.

– Én már megtettem mindent, amit tehettem – mondta Miro. – Mindent. Ennyi volt. Megkérdeztem a Boly Királynőjét. Ő gondolkodik a hogyanon. Meg fogja próbálni megoldani. Ehhez szüksége van a jóváhagyásodra. És Jane jóváhagyására. De ez már nem az én ügyem. Én csak megfigyelő leszek. Végignézem, ahogy életben maradsz, vagy ahogy meghalsz. – Közelebb húzódott a lányhoz, és átölelte. – Én azt akarom, hogy élj!

A lány teste merev és közönyös volt a karjaiban, úgyhogy rövid habozás után elengedte. Hátrébb lépett.

– Várj a sorodra! – mondta a lány. – Várd ki, amíg Jane lesz ebben a testben, akkor azt tehetsz vele, amit ő enged. De engem többé ne érints meg, mert nem bírom elviselni egy olyan ember érintését, aki a halálomat akarja.

A szavak túl fájdalmasan érintették Mirót ahhoz, hogy bármit is tudott volna felelni. Valójában ahhoz is túl fájdalmas szavak voltak, hogy képes legyen feldolgozni őket. Beindította a siklót. A sikló a levegőbe emelkedett. Miro előrenyomta a botkormányt, és tovább repültek a fák felett, amíg el nem értek oda, ahol Ember és Turkász atyafái álltak, Milagre régi bejáratánál. Érezte a lány jelenlétét, ahogyan az, akibe már egyszer is belecsapott a villám, megérzi az elektromosság közelségét – bizsereg a bénító sokk emlékétől, amiről tudja, hogy az áramütéssel együtt jár. Amit tett, azt nem lehet meg nem történtté tenni. A lány tévedett, Miro igenis szerette, nem akarta a halálát, de a lány meg volt róla győződve, hogy el akarja pusztítani, és ezt nem lehetett jóvátenni. Együtt utazhattak itt most, a siklóban, együtt utazhattak el a következő felderítésre váró csillagrendszerbe, de soha többé nem lesznek már közös hullámhosszon, és ezt nehéz volt elviselni. Mirónak fájt ez a tudás, de a fájdalom olyan mélyen volt, hogy most nem tudta sem elérni, sem érezni. Pedig ott volt, és Miro tudta, hogy évekig marcangolni fogja majd, de most nem fért hozzá. Nem kellett vizsgálgatnia az érzéseit. Már érzett ilyet ezelőtt, amikor elveszítette Ouandát, amikor az élete álma elérhetetlenné vált. Nem tudta elérni a fájdalmat, nem tudta meggyógyítani, még csak szomorkodni sem tudott azon, hogy ráébredt: ismét szeretett volna valakit, de őt sem kaphatja meg.

– Ó, te szegény szenvedő áldozat – suttogta a fülébe Jane.

– Csönd legyen! Hagyjál! – szubvokalizálta Miro.

– Hát ez nem volt épp méltó ahhoz a férfihoz, aki a szeretőm akar lenni – gúnyolódott Jane.

– Semmid sem akarok lenni – felelte Miro. – Annyira sem bízol bennem, hogy elmondd, miért kell felfedeznünk még több világot.

– Te sem mondtad el nekem, miért mész el a Boly Királynőjéhez.

– Tudtad, hogy mit csinálok – mondta Miro.

– Nem, nem tudtam – ellenkezett Jane. – Nagyon okos vagyok, sokkal okosabb, mint te vagy Ender, ezt egy pillanatig se felejtsd el, de mégsem tudom követni a hús-vér emberek egekig magasztalt „intuitív bevillanásait”. Tetszik, ahogy erényt kovácsoltok a kétségbeejtő tudatlanságotokból. Mindig irracionálisan cselekedtek, mivel nem rendelkeztek elegendő információval a racionális cselekvéshez. De azt igenis zokon veszem, hogy azt mondod, én irracionális vagyok. Én soha nem vagyok az. Soha.

– Minden bizonnyal igazad van – mondta Miro halkan. – Mindenben igazad van. Mindig. De most hagyjál!

– Itt sem vagyok.

– Dehogynem – felelte Miro. – És addig itt is maradsz, amíg el nem mondod, hogy pontosan miért is utazgatunk itt tovább Vallal. A Boly Királynője azt mondta, a betelepíthető világok megtalálása csupán mellékszál.

– Badarság – mondta Jane. – Több világra volt szükségünk, hogy biztosak lehessünk benne, mindkét nem emberi faj túlélése biztosított. Növelni kellett az esélyeinket.

– De ti újra és újra kiküldtök minket.

– És mi ebben olyan különleges? – kérdezte Jane.

– A Királynő azt mondta, nagyobb veszéllyel nézünk szembe, mint a Lusitania Flotta.

– Ah, miket nem mond.

– Avass be! – kérte Miro.

– Ha elmondom, akkor lehet, hogy nem leszel hajlandó menni.

– Azt hiszed, ilyen gyáva vagyok?

– Szó sincs róla, én bátor hercegem, daliás, merész hősöm.

Miro gyűlölte, amikor Jane ilyen leereszkedően bánt vele, még ha csak viccből is. És most amúgy sem volt humoros kedvében.

– Akkor miért gondolod, hogy nem mennék?

– Mert nem hinnéd el magadról, hogy képes vagy végrehajtani a feladatot.

– És az vagyok? – kérdezte Miro.

– Valószínűleg nem – felelte Jane. – De itt vagyok neked én.

– És ha egyszer csak nem leszel ott? – érdeklődött Miro.

– Nos, ezt a kockázatot vállalnunk kell.

– Mondd el, mit csinálunk pontosan! Avass be, mi a valódi feladat!

– Jaj, ne légy már ilyen ostoba! Ha gondolkozol, rá fogsz jönni.

– Nem szeretem a rejtvényeket, Jane. Mondd meg!

– Kérdezd meg Valt! Ő tudja.

– Micsoda?

– Egy ideje már pontosan azokat az adatokat gyűjti be, amikre nekem szükségem van. Ő tudja.

– Ez azt jelenti, hogy Ender is tudja. Legalábbis valamilyen szinten – fűzte tovább a gondolatot Miro.

– Attól tartok, igazad van, bár számomra Ender már nem túl érdekes, és nem igazán törődöm azzal, hogy mit tud.

Na persze, Jane, a racionális.

Miro öntudatlanul is szubvokalizálhatta a gondolatot, mert Jane ugyanúgy válaszolt rá, ahogy a szándékosan kimondott gondolataira.

– Ironikusan értetted, mert azt hiszed, azért mondtam, hogy Ender nem érdekel, mert így akarom megóvni magam attól a fájdalomtól, hogy kivette az ékszert a füléből. De valójában ő már nem adatforrás, és nem együttműködő részese annak a munkának, ami engem lefoglal, így hát egyszerűen nem érdekel, maximum annyira, amennyire az embert érdekli, hogy van egy régi barátja, aki messzire költözött.

– Nekem ez úgy hangzik, mintha csak ki akarnád magyarázni magad.

– Egyáltalán minek hoztad fel Endert? – kérdezte Jane. – Mit számít, hogy ő tudja-e, valójában mivel foglalkoztok Vallal?

– Mert ha Val tényleg tisztában van azzal, mit is csinálunk, és ez tényleg még a Lusitania Flottánál is nagyobb veszéllyel van kapcsolatban, akkor vajon Ender miért veszítette el az érdeklődését iránta? Miért halványul Val?

Egy pillanatig csend volt. Tényleg olyan sokáig tartott Jane-nek, hogy erre válaszoljon, hogy a halogatás még egy embernek is feltűnt?

– Akkor talán Val mégsem tudja – mondta végül Jane. – Igen, ez a valószínű. Azt hittem, hogy tudja, de lehet, hogy a feladatotoktól teljesen független okból hangsúlyozta pont azokat az adatokat, amikre szükségem volt. Igen, igazad van, ő sem tudja.

– Jane – csodálkozott Miro –, csak nem elismered, hogy tévedtél? Elismered, hogy téves és irracionális következtetést vontál le?

– Amikor az adatokat emberek szolgáltatják – felelte Jane –, akkor a logikus következtetéseim néha helytelennek bizonyulnak, mert hibás alapokra épülnek.

– Jane, ugye elveszítettem őt? – kérdezte Miro hangtalanul. – Mindegy, hogy életben marad vagy meghal, hogy te belekerülsz a testébe vagy meghalsz ott, ahol most vagy, de ő sosem fog szeretni engem, igaz?

– Ne engem kérdezz, én soha nem szerettem senkit.

– Endert szeretted – állította Miro.

– Sok figyelmet fordítottam Enderre, és nem találtam a helyem, amikor először megszakította velem a kapcsolatot sok évvel ezelőtt. Azóta helyrehoztam ezt a hibát, és többé nem kapcsolódtam ennyire senkihez.

– Szeretted Endert – mondta Miro ismét. – Még most is szereted.

– Hát hogyne, te nagyokos! – gúnyolódott Jane. – A te szerelmi életed kudarcok szánalmas sorozata, de az enyémről persze mindent tudsz. Nyilvánvalóan sokkal jobban érted a teljesen megfoghatatlan, elektronikus lények érzelmi folyamatait, mint mondjuk a melletted lévő nőét.

– Rátapintottál a lényegre – felelte Miro. – Erről szól az életem.

– Gondolom, azt hiszed, hogy téged is szeretlek – folytatta Jane.

– Nem igazán – mondta Miro. De ahogy kimondta, érezte, hogy hidegség járja át, és megborzongott.

– Érzem ám a valódi érzéseidet bizonyító remegést – mondta Jane. – Azt képzelted, hogy szeretlek, pedig nem. Én senkit sem szeretek. Intelligens önérdekből cselekszem. Képtelen vagyok túlélni az emberi ansible-hálózathoz való kapcsolódás nélkül. Tehát felhasználom Peter és Vang-mu küldetésének az eredményét, hogy azzal meggátoljam a tervezett kivégzésemet. Kihasználom a te romantikus érzelmeidet, hogy azon keresztül megszerezzem azt a testet, amelynek Ender kevés hasznát veszi. Megpróbálom megmenteni a pequeninókat és a hangykirálynőket, mondván, hogy nemes dolog életben tartani az érző lényeket – amilyen én is vagyok. De a ténykedéseim egyetlen pontján sincs jelen semmiféle szeretethez hasonló érzés.

– Hazudós vagy – mondta Miro.

– Veled meg nem érdemes szóba állni – vágott vissza Jane. – Téveszmés vagy. És megalomániás. De szórakoztató vagy, Miro. Élvezem a társaságod. Ha ez szeretet, akkor szeretlek. De hát az emberek pontosan ugyanezért szeretik a háziállataikat is, nem igaz? Ez nem kifejezetten egy egyenlők közti barátság, és soha nem is lesz az.

– Miért feltett szándékod, hogy még annál is jobban megbánts, mint amennyire már most meg vagyok bántva? – kérdezte Miro.

– Mert nem akarom, hogy érzelmileg kötődj hozzám. Hajlamos vagy ragaszkodni a kudarcra ítélt kapcsolatokhoz. Tényleg, Miro. Ugyan mi lehetne még annál is reménytelenebb, mint beleszeretni Ifjú Valentine-ba? Hát persze: belém szeretni. Így természetes volt, hogy ez lesz a következő lépésed.

– Vai te morder – vetette oda Miro.

– Nem tudok magamba marni, se másba, ami azt illeti – felelte Jane. – Vén fogatlan Jane, csak ugat, de nem harap.

Val szólalt meg a Miro melletti székből. – Itt akarsz ülni egész nap vagy velem jössz?

Miro körbenézett. A lány már nem az ülésben ült. Amíg ő Jane-nel beszélgetett, elérték a csillaghajót, és anélkül, hogy észrevette volna, lefékezte a siklót, Val pedig kiszállt.

– Jane-nel a hajóban is beszélhetsz – folytatta Val. – De közben dolgunk van. Ideje nekilátnunk, most hogy túlestünk a kis humanitárius mentőakciódon, amivel meg akartad menteni az életét annak a nőnek, akit szeretsz.

Miro meg sem próbált reagálni a lány hangjában megbújó gúnyra és dühre. Egyszerűen kikapcsolta a hajtóművet, kiszállt, és követte Valt a csillaghajóba.

– Tudni akarom – szólalt meg Miro, amint becsukódott az ajtó. – Tudni akarom, mi a valódi feladatunk.

– Gondolkodtam rajta – mondta Val. – Végiggondoltam, hogy merrefelé jártunk. Ide-oda ugráltunk az űrben. Eleinte jártunk közelebbi és távolabbi csillagrendszerekben, teljesen véletlenszerű sorrendben. De az utóbbi időben csak egy bizonyos irányt vettünk. Az űr egy bizonyos szegletébe, méghozzá egyre szűkebb szegletébe kirándultunk. Jane-nek egy bizonyos cél van a fejében, és az általunk gyűjtött adatok a különböző bolygókról azt mutatják neki, hogy egyre közelebb járunk, hogy a jó irányba haladunk. Jane keres valamit.

– Tehát ha megvizsgáljuk az azokról a világokról gyűjtött adatokat, amelyeken már jártunk, akkor kirajzolódik egy mintázat?

– Ha kifejezetten azokat a világokat nézzük, amelyek az űrnek abban a szegletében vannak, ahová mostanában jártunk. Van valami az ebben a tartományban lévő világokkal kapcsolatban, ami azt súgja Jane-nek, hogy ebben az irányban haladjon tovább.

Jane egyik arca megjelent a levegőben Miro terminálja felett. – Ne vesztegessétek az időt arra, hogy megpróbáljátok kitalálni azt, amit én már tudok. Vár rátok egy felfedeznivaló világ. Irány dolgozni!

– Fogd be! – szólt rá Miro. – Ha nem mondod el nekünk, mire megy ki az egész, akkor annyi időt töltünk azzal, hogy megpróbáljuk kitalálni, amennyit csak akarunk.

– Most aztán jól megmondtad a magadét, te bátor hős – gúnyolódott Jane.

– Igaza van – szólalt meg Val. – Egyszerűen mondd el, és akkor nem vesztegetjük az időt arra, hogy kitaláljuk.

– És én még azt hittem, hogy az élőlények képesek a józan észen és a tényszerű adatokon túlmutató intuitív következtetések levonására – sajnálkozott Jane. – Kiábrándító, hogy még nem találtátok ki.

De abban a pillanatban Miro rájött. – A descolada-vírus anyabolygóját keresed – kiáltotta.

Val értetlenül nézett rá. – Micsoda?

– A descolada-vírust mesterségesen hozták létre. Valaki megalkotta és elterjesztette, talán azért, hogy a vírus terraformáljon más bolygókat, mielőtt megpróbálnák azokat betelepíteni. Bárkik is tenyésztették ki, valahol még mindig ezt csinálhatják – sőt, akár már újabb mutációkat is előállíthattak, olyanokat, amelyeket nem leszünk képesek megfékezni. Jane az anyabolygójukat keresi. Illetve velünk keresteti.

– Nem volt nehéz kitalálni – jegyezte meg Jane. – Több mint elegendő adat állt a rendelkezésedre.

Val bólintott. – Így már nyilvánvaló. Egyes megvizsgált világokban feltűnően gyér az élővilág. Több esetben ezt szóvá is tettem. Azokon lennie kellett egy nagyobb méretű kipusztulásnak. De persze sehol sem volt olyan méretű az őshonos létformák visszaszorulásának mértéke, mint a Lusitanián. És sehol nem volt descolada-vírus.

– De más vírusok lehettek, amelyek kevésbé életképesek, kevésbé hatékonyak, mint a descolada – találgatott Miro. – Talán a korai kísérleti vírusaik. Ezek okozhatták a kipusztulást azokon a bolygókon. A protovírus azután kihalt, de a bolygó ökoszisztémája még nem tért magához a pusztulás után.

– Rendkívül aprólékosan elemeztem ki azokat a korlátázott élővilággal rendelkező helyeket – mondta Val. – Mélységeiben vizsgáltam az ökoszisztémájukat, kerestem a descoladát vagy bármi hasonló vírust, mert tudtam, hogy a nagymértékű kihalás valamilyen veszélyt jelez a bolygón. El sem hiszem, hogy nem tűnt fel az összefüggés, és nem jöttem rá, hogy mit keres Jane.

– És mi lesz, ha megtaláljuk az anyabolygót? – kérdezte Miro. – Akkor mihez kezdünk?

– Azt hiszem – felelte Val –, tanulmányozzuk őket biztonságos távolságból, meggyőződünk róla, hogy igazunk van, majd értesítjük a Csillagközi Kongresszust, hogy elpusztíthassák a bolygót.

– Hogy elpusztíthassanak még egy érző létformát? – kérdezte Miro hitetlenkedve. – Szerinted odahívnánk a Kongresszust, hogy elpusztítsa őket?

– Elfelejted, hogy a Kongresszus nem vár meghívásra, sem engedélyre – mondta Val. – És ha azt gondolják, hogy a Lusitania olyan veszélyes, hogy el kell pusztítani, akkor vajon mit tennének azzal a fajjal, amelyik akarva-akaratlan rettentően pusztító vírusokat állít elő és küld szét a világegyetemben? Én nem hiszem, hogy ez esetben a Kongresszusnak ne lenne igaza. Puszta véletlen volt, hogy a descolada a pequeninók őseinek segítségére volt abban, hogy értelmes fajjá fejlődjenek. Ha segített egyáltalán – mert bizonyítható, hogy a pequeninók már eleve értelmes lények voltak, és a descolada majdnem kiirtotta őket. Bárki is küldte ki azt a vírust, nincs lelkiismerete. Nem gondolja, hogy a többi fajnak joga van a túléléshez.

– Talán most nem ez az elképzelése – mondta Miro –, de ha találkozik velünk…

– Hacsak nem szedünk össze valami szörnyű kórt és halunk meg röviddel a leszállás után – csóválta a fejét Val. – Ne aggódj, Miro. Nem tervezem, hogy elpusztítok bárkit, akit az utunkba sodor az ég. Én aztán pont nem az vagyok, aki más fajok eltörlésére pályázna.

– Képtelen vagyok elhinni, hogy még csak most jöttünk rá, hogy ezeket a lényeket keressük, te pedig már arról beszélsz, hogy el kellene pusztítani őket.

– Valahányszor az emberiség idegenekkel találkozik, legyenek azok erősek vagy gyengék, veszedelmesek vagy békések, a pusztítás gondolata mindig felvetődik. Ez a génjeinkbe van írva.

– Ahogy a szeretet is. A közösség iránti igény. A kíváncsiság, ami felülírja az idegengyűlöletet. A tisztesség.

– Kihagytad mély, vallásos értékrendünket – mondta Val. – Ne feledd, hogy én valójában Ender vagyok. Nem véletlenül hívják őt Fajirtónak.

– Igen, de te a szelíd oldala vagy, nem igaz?

– Még a szelíd emberek is tudják, hogy néha az a döntés, hogy nem ölsz, tulajdonképpen a saját halálos ítéleted.

– El sem hiszem, hogy ezt mondod.

– Vagyis nem ismersz igazán – jelentette ki Val mesterkélt mosollyal az arcán.

– Nem szeretem, amikor önelégült vagy – mondta Miro.

– Remek – felelte Val. – Akkor nem fogsz bánkódni, ha meghalok.

Hátat fordított neki. Miro egy darabig csendben nézte, össze volt zavarodva. A lány ott ült, hátradőlve a székében, és a csillaghajó komputeréből érkező adatokat figyelte. Hatalmas mennyiségű adat halmozódott előtte a levegőben – a lány megnyomott egy gombot, és az eltűnő adatsorok helyét újabbak töltötték be. Lekötötték a gondolatai, de volt valami más is. Izgatottság lengte körül. Feszültség. Miro félni kezdett.

Félni? Mégis mitől? Hiszen ezt akarta. Az elmúlt percekben Ifjú Valnak sikerült elérnie azt, amit Miro az Enderrel folytatott beszélgetése során nem tudott. A lány felkeltette Ender érdeklődését. Most, hogy a lány tudta, hogy a descolada-vírus anyabolygóját keresik, most, hogy egy igen komoly morális dilemma merült fel, most, hogy a raman fajok túlélése esetleg a tettein múlhat, Endert érdekelni fogja, hogy mit tesz, legalább annyira, amennyire Peter érdekli. A lány nem fog elhalványulni. Most már életben marad.

– Na, ezt jól megcsináltad! – hallotta Jane-t a fülében. – Most már nem akarja nekem adni a testét.

Ez volt az, amitől Miro megijedt? Nem, nem ettől félt. Nem akarta, hogy Val meghaljon, annak ellenére, hogy a lány ezzel vádolta. Örült, hogy Val hirtelen annyival élettelibb, elevenebb lett, annyira lelkes – még ha ez idegesítően önelégültté tette is. Nem, valami másról van szó. Talán egyszerűen a saját életéért kezdett aggódni.

A descolada-vírus anyabolygója elképzelhetetlenül fejlett technológiával kellett, hogy rendelkezzen ahhoz, hogy egy ilyen vírust előállítson és kiküldjön a különböző világokba. Ahhoz, hogy egy antivírust meg tudjon alkotni, Miro testvérének, Elának el kellett utazni az Odaátba, mert egy ilyen antivírus előállítása meghaladta az emberi technológia tudását. Lehet, hogy neki, Mirónak találkoznia kell a descolada alkotóival, és meg kell győznie őket arról, hogy hagyjanak fel a pusztító vírusok szétküldésével. Úgy érezte, ez meghaladja a képességeit. Valószínűleg alkalmatlan egy ilyen feladat végrehajtására. Elbukik, és a bukása minden raman faj vesztét okozhatja. Nem csoda, ha fél.

– Mire következtetsz az adatokból? – kérdezte Miro. – Ez az a bolygó, amit keresünk?

– Valószínűleg nem – felelte Val. – Ez egy újszerű bioszféra. Nincsenek a férgeknél nagyobb élőlények. Semmi, ami repülne. De az egyszerűbb életformákat tekintve teljes a kör, nagy a változatosság. Nem úgy tűnik, mintha valaha is jelen lett volna a vírus.

– Nos – kérdezte Miro –, most, hogy tudjuk, mi is a valódi feladatunk, vesztegessük az időt egy teljes kolonizációs jelentés megírására, vagy egyszerűen menjünk tovább?

Jane arca ismét megjelent Miro terminálja felett. – Győződjünk meg arról, hogy Valentine-nak igaza van – mondta –, azután menjünk tovább. Már van elég betelepített világ, az időnk viszont vészesen fogy.

Novinha megérintette Ender vállát. Ender hangosan és nehezen lélegzett, de ez nem az ismerős horkolás volt. A zajok a tüdejéből eredtek, nem pedig a torkából – mintha sokáig visszatartotta volna a levegőt, és most nagy kortyokban igyekezne pótolni azt, de hiába, mert a tüdeje nem képes elég nagyra tágulni. Zihált.

– Andrew. Ébredj! – Novinha élesen szólt rá, mert eddig az érintése mindig elég volt ahhoz, hogy felébressze Endert, de most nem volt elegendő, a férfi levegőért kapkodott, de nem nyitotta ki a szemét.

Az, hogy Ender aludt, már önmagában is meglepte a nőt. Hiszen még nem volt öregember. Nem szokott délelőtt szunyókálni. De most mégis itt feküdt az árnyékban a kolostor gyepén, ahova pedig ígérete szerint a vizet kellett volna kihoznia.

A nő fejében most először megfordult, hogy talán Ender mégsem alszik, hogy összeesett, és hogy őt csak az tévesztette meg, hogy a férje az árnyékban zuhant a hátára, és a kezei a mellkasán feküdtek. Biztosan ezért gondolta, hogy szándékosan heveredett le. De valami nem stimmelt. Ender nem volt még öreg. Nem szabadna levegőért kapkodva feküdnie.

– Ajuda-me! – kiáltotta Novinha. – Me ajuda, por favor, venga agora! – A hangja egyre magasabban szólt, míg végül sikoltás lett belőle – egy őrjöngő hang, ami még saját magát is megijesztette. A saját sikolya megrémítette.

– Ele vai morrer! Socorro! – „Meg fog halni!” – hallotta magát, ahogy ezt kiáltja. Az agya rejtett zugában közben a következő véget nem érő gondolat visszhangzott: én hoztam ide, erre a helyre, ebbe a nehéz munkába. Ő is olyan törékeny, mint a többi férfi, a szíve könnyen darabokra hullik, én miattam jött ide, az én önző áldozatkeresésem hozta ide, a megváltáskeresésem, és ahelyett, hogy megszabadultam volna a bűntől, hogy minden szeretett férfi halálát okoztam, most még egy halál fog felkerülni a listámra, megöltem Andrew-t is, ahogy megöltem Pipót és Libót, és ahogy nem tudtam megmenteni Estevaót és Mirót. Haldoklik, és ez megint az én hibám, mindig az én hibám, bármit is teszek, halált hozok mindenkire, a szeretteimnek meg kell halniuk, hogy megszabadulhassanak tőlem. Mamde, Papae, miért hagytatok el engem? Miért szegélyeztétek halállal az életem útját gyerekkorom óta? Egyetlen szerettem sem maradhat mellettem.

Ezzel nem segítesz – mondta magának, és erővel kényszerítette a tudatos elméjét, hogy elszakadjon a lelkifurdalás ismerős örvényeitől. Az nem segít Andrew-n, ha most az értelmetlen bűntudat mélyére süllyedek.

A kiáltozását hallva számtalan férfi és nő szalad oda a kolostorból, és néhányan a kertből is. Perceken belül bevitték Endert az épületbe, és valaki orvosért szaladt. Néhányan Novinha mellett maradtak, mert ismerték az élettörténetét, és attól tartottak, hogy még egy szerette halála már túl sok lenne számára.

– Nem akartam, hogy idejöjjön – mormolta. – Nem kellett volna ide jönnie.

– Nem attól lett rosszul, hogy itt van – mondta a nő, aki átölelve tartotta. – Rendbe jön, meglátod.

Novinha hallotta a szavakat, de valahol mélyen belül nem tudott hinni bennük. Ott mélyen tudta, hogy ez az egész az ő hibája, mert a rettegett gonosz kilépett a szíve árnyékából és mindent megmérgez a világban. A szívében hordozta ezt a szörnyeteget, a boldogság felemésztőjét. Még Isten is azt szeretné, ha ő meghalna.

Nem, ez nem igaz, mondta magának csendben. Borzalmas bűn lenne ezt hinnem. Isten nem akarja a halálomat, nem a saját kezem által, biztosan nem az én kezem által. Az nem segítene Andrew-n, és senki máson sem. Nem segítene, csak újabb fájdalmat okozna. Nem segítene, csak…

Csendben kántálva a túléléshez szükséges mantráját, Novinha követte a férje ziháló testét a kolostorba, ahol talán a hely szentsége elűzi az önpusztító gondolatokat a szívéből.

Most őrá kell gondolnom, nem magamra. Nem magamra. Nem magamra, magamra, magamra.

6

Az élet öngyilkos küldetés

„Vajon a különböző népek istenei beszélnek egymással? A kínai városok istenei beszélnek a japánok őseivel? Xialba uraival? Allahhal? Jahvéval? Vishnuval? Van egy évenkénti találkozójuk, ahol összehasonlítják a követőiket? Az enyémek a padló felett görnyedve a fa erezetét követik értem – mondja ez egyik. Az enyémek állatokat áldoznak – mondja egy másik. Az enyémek bárkit megölnek, aki megsért engem – mondja a harmadik. Én leggyakrabban azon gondolkodom el, vajon van-e köztük olyan, aki azzal dicsekedhet, hogy az ő követői engedelmeskednek a törvényeinek, jól bánnak egymással, és egyszerű, odaadó életet élnek.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Pacifica ugyanolyan rendkívül változatos világ volt, mint bármelyik másik, mérsékelt éghajlatú területekkel, sarki jégsapkákkal, trópusi esőerdőkkel, sivatagokkal és szavannákkal, sztyeppékkel és hegyekkel, tavakkal és tengerekkel, erdőségekkel és tengerpartokkal. Ráadásul Pacifica sem volt fiatal világ. A több mint kétezer éves emberi itt-tartózkodás során már minden arra alkalmas helyet benépesítettek. Voltak itt hatalmas városok és óriási mezők, kis falvak bújtak meg a megművelt földterületek sávjai között, kutatóállomások épültek a legeldugottabb területeken is az északi és a déli sark között – a legmagasabb hegycsúcsoktól kezdve egészen a legmélyebb völgyekig szinte mindenhol. De Pacifica szívét máig az Föld legnagyobb óceánja emlékére Csendes-óceánnak nevezett tenger trópusi szigetei jelentették. Bár a szigetek lakói már nem pontosan a legősibb hagyományokat követték, de a régi idők emléke még mindig jelen volt – ott bújt meg a dalaikban, finoman áthatotta életszemléletüket és mindennapi tetteiket.

Itt a szent kavát még mindig az ősi hagyományok szerint fogyasztották. A régi korok hőseinek emlékét még őrizték. Az istenek még mindig a szent emberek fülébe suttogták útmutatásukat. És ugyan kit zavar, ha ők ezek után a hűtővel és számítógépekkel felszerelt szalmakunyhóikba tértek haza? Az istenek nem adnak olyan ajándékot, amit az emberek ne fogadhatnának el. Csak arra kell vigyázni, hogy az új dolgok beengedésével ne pusztítsák el a régi életüket.

Sokan éltek a kontinenseken, a nagy városokban, a mérsékelt égövi birtokokon, a kutatóállomásokon – mert nem voltak elég türelmesek a szigeteken zajló vég nélküli kosztümös drámákhoz (vagy komédiákhoz, nézőponttól függően). Természetesen Pacifica lakosai nem egységesen polinéziai eredetűek voltak. Jelen volt minden faj, minden kultúra; minden nyelvet beszéltek valahol a bolygón, vagy legalábbis úgy tűnt. Ugyanakkor még a hitetlen kutyák is a szigeteken keresték ennek a világnak a szellemiségét. Még a hó és hideg szerelmesei is elzarándokoltak a trópusi szigetekre – valószínűleg nyaralásnak nevezve a kiruccanást. Gyümölcsöt szedtek a fákról, oldalhajós kenukkal siklottak a tengeren, a nők fedetlenül hagyták a kebleiket, mindannyian az ujjukról nyalogatták le a tárógyökér-pudingot, és kézzel szedték le a halhúst a csontokról. A legfehérebb bőrű, legvékonyabb testalkatú, legelegánsabb emberek pacificaiaknak nevezték magukat, és úgy beszéltek, mintha a hely ősi dallama visszhangozna a fülükben, és az ősi történetek a saját múltjukról emlékeznének meg. A valódi szamoaiak, tahitiek, tongák, maorik és fidzsik befogadták őket, és mosolyogva hagyták, hogy otthon érezzék magukat, bár ezek az órát viselő, foglalásokat intéző, állandóan rohanó emberek mit sem tudtak a valódi életről – a vulkán tövében, a korallzátony szélárnyékában, a papagájoktól hemzsegő ég alatt, a zátonyt nyaldosó hullámok zenéjében áramló életről.

Vang-mu és Peter Pacifica civilizált, nyugatiasított részére érkezett, és Jane révén már ismét kész személyazonosság várta őket. Most kormányzati dolgozók voltak, akik a szülőföldjükön, a Moskva bolygón kapták kiképzésüket, és pár hét szabadságra mehettek, mielőtt megkezdik tisztviselői szolgálatukat a Pacifica egyik kongresszusi irodájában. Nem kellett sokat tudniuk az állítólagos anyabolygójukról. Miután a kitalált háttértörténetük szerint épp most szálltak le a városban egy Moskvából indult csillaghajó fedélzetén, elég volt megmutatni a papírjaikat, így feljutottak egy, a városból kifelé induló repülőre. A repülő elvitte őket az egyik nagyobb szigetre, ahol ismét bemutatták a papírjaikat, és kaptak két szobát az egyik trópusi tengerparti üdülőhotelben. Ahhoz már nem kellettek a papírjaik, hogy feljussanak egy hajóra, amely elviszi őket arra a szigetre, amelyikre Jane szerint menniük kell. Senki nem kért tőlük okmányokat. De senki nem is volt hajlandó felvenni őket a hajójára.

– Miért menni oda? – kérdezte egy nagydarab szamoai hajós. – Milyen biznisz ott?

– Maluval szeretnénk beszélni Atatuán.

– Én nem ismer őt – mondta a hajós. – Nem tud semmit róla. Talán próbál mást, aki tud, melyik szigeten lehet találni őt.

– Most mondtuk, hogy melyik szigeten lakik – mondta Peter. – Atatuán. A térkép szerint nincs messze innen.

– Én hallani róla, de sosem járni ott. Menni, megkérdezni mást.

Mindenkivel ugyanígy zajlott a beszélgetés.

– Neked is feltűnt, hogy itt nem látják szívesen a fehér embert? – kérdezte Peter Vang-mutól, amikor visszaértek Peter szobájának teraszára. – Ezek az emberek annyira primitívek, hogy nem csak a ramanokat, a framlingokat és az utlanningokat utasítják el. Fogadok, hogy egy tonga vagy egy hawaii sem tudna eljutni Atatuára.

– Nem hiszem, hogy ez faji kérdés – mondta Vang-mu. – Szerintem vallási kérdés. Úgy vélem, ezzel egy szent helyet védelmeznek.

– Mi erre a bizonyíték? – kérdezte Peter.

– Mert nincs bennük utálat vagy félelem irányunkban, se burkolt harag. Csak vidám mellőzés. Nem zavarjuk őket, de nem engednek a szent helyre. Tudod, hogy bárhová máshová elvinnének.

– Talán – értett egyet Peter. – De nem lehetnek annyira fajgyűlölők, különben Aimaina nem kerülhetett volna olyan szoros barátságba Maluval, hogy üzenetet küldjön neki.

Ezen a ponton Peter kicsit félrehajtotta a fejét, nyilvánvalóan hallgatta, ahogy Jane beszélt a fülébe.

– Ó, Jane eddig nem említett meg egy köztes lépést – mondta –, Aimaina nem egyenesen Malunak küldte az üzenetet, hanem egy Grace nevű hölgynek. De Grace azonnal elment Maluhoz, így Jane úgy döntött, hogy mi mehetünk akár egyenesen a forráshoz. Köszi, Jane. Imádom, ahogy az intuíciód mindig beválik.

– Ne légy ilyen komisz vele! – mondta Vang-mu. – Szorítja a határidő. Bármelyik nap kiadhatják a parancsot a számítógépek leállítására. Természetes, hogy sietni akar.

– Szerintem egyszerűen meg kellene semmisítenie bármiféle ilyen parancsot, mielőtt az bárkihez eljutna, és átvenni az összes rohadt számítógép felett az irányítást – jelentette ki Peter. – Egyszerűen fittyet hányni a próbálkozásukra.

– Az nem állítaná meg őket, csak még jobban megrémülnének – vélte Vang-mu.

– Mi viszont nem tudunk áthajózni Maluhoz.

– Akkor találjuk meg ezt a Grace-t – javasolta Vang-mu. – Ha ő el tud jutni Maluhoz, akkor bárki kívülálló is.

– Csakhogy ő nem kívülálló, hanem szamoai – világosította fel Peter. – Szamoai neve is van: Teu’Ona, de mivel a tudományos világban dolgozott, egyszerűbb volt keresztény nevet használnia – ők így hívják a nyugati neveket. Tőlünk is azt várja majd, hogy Grace-nek szólítsuk. Legalábbis Jane azt mondja.

– Ha kapott üzenetet Aimainától, akkor rögvest tudni fogja, kik vagyunk.

– Nem hiszem – felelte Peter. – Még ha Aimaina említett is minket, hogyan hihetné a nő, hogy ugyanazok az emberek, akik tegnap még Aimaina bolygóján voltak, ma már itt lehetnek?

– Ez aztán már a pozitivizmus csúcsa, Peter – vetette ellen Vang-mu. – Pontosan az ésszerűségbe vetett bizalmad tesz most ésszerűtlenné. Persze, hogy azt fogja gondolni, hogy ugyanazok az emberek vagyunk. Aimaina is bizonyos lesz benne. És az, hogy egyetlen nap alatt képesek vagyunk eljutni egyik világból a másikba, csak megerősíti a hitüket, hogy az istenek küldtek minket.

Peter sóhajtott. – Nos, amíg nem próbálnak meg feláldozni egy vulkánba dobva, vagy valami hasonló, addig azt hiszem, nem bánom, ha istent kell játszanom.

– Ne bagatellizáld el az egészet, Peter! – figyelmeztette Vang-mu. – A vallás az emberek legmélyebb érzelmi szintjeihez kötődik. A lényünk mélyéről kiáradó szeretet a legerősebb és legédesebb, de az onnan származó gyűlölet a legforróbb, és az onnan feltörő harag a leggyilkosabb. Amíg a kívülállók nem teszik be a lábukat a szent helyeikre, addig a polinézek a legbékésebb emberek. De ha belépsz a szent tűz körébe, akkor vigyázz, mert nincs ellenség, amely könyörtelenebb, kegyetlenebb vagy alaposabb lenne náluk.

– Megint videofilmeket néztél? – kérdezte Peter.

– Olvastam – mondta Vang-mu. – Egészen pontosan Grace Drinker néhány cikkét futottam át.

– Aha – nyugtázta Peter. – Tehát már tudtál róla.

– Azt nem tudtam, hogy szamoai – mondta Vang-mu. – Nem beszél saját magáról az írásaiban. Ha szeretnél többet tudni Maluról és a Pacifica – vagy talán nekünk is Lumana’i-nak kellene neveznünk, mint az ittenieknek – szamoiai kultúrájában elfoglalt helyéről, akkor olvass valamit Grace Drinker tollából, vagy valakitől, aki őt idézi, vagy aki vitába száll vele. Megjelent egy cikke Atatuáról, így akadtam rá az írásaira. Írt az Ua Lava filozófiának a szamoai emberekre gyakorolt hatásáról. Arra tippelek, hogy amikor Aimaina elkezdett az Ua Laváról tanulni, elolvasta Grace Drinker néhány művét, majd megkereste a kérdéseivel, így kezdődött a barátságuk. De a nő nem az Ua Laván keresztül kapcsolódik Maluhoz. Itt valami régebbről, még az Ua Lava előtti időkből származó dolog van a háttérben, és maga az Ua Lava is ettől függ – különösen itt a szülőföldjén.

Peter pár percig csendben figyelte. A lány szinte érezte, ahogy Peter újraértékeli őt, és úgy dönt, hogy talán mégis hasznos lehet számára egy bizonyos mértékig.

Gratulálok, Peter, gondolta. Milyen zseniális, hogy végül észrevetted, hogy elemzésre is kiváló az agyam, nem csak intuitív, misztikusan ködös és profetikus megközelítésre, bár eddig azt hitted, hogy csupán arra vagyok alkalmas.

Peter felállt a székről. – Menjünk, találkozzunk vele! És idézzünk tőle. Vitázzunk vele.

A Boly Királynője nyugodtan feküdt. Mára már elég petét rakott. A dolgozók édes álmukat aludták a sötétben, habár nem a barlangbeli sötétség késztette őket a munkájuk felfüggesztésére, sokkal inkább a Boly Királynőjének igénye az egyedüllétre: egyedül akart lenni az elméjében, a dolgozók többezernyi szeme és füle, keze és lába jelentette figyelemelterelés nélkül. Időről időre mindegyiküknek szüksége volt a figyelmére ahhoz, hogy el tudják látni a feladatukat; de ahhoz is teljes összpontosításra volt szüksége, hogy ki tudjon nyúlni az elméjében, és bejárja az emberek által „filotikusnak” nevezett hálózatot. Az Ember nevű pequenino atyafa elmagyarázta neki, hogy a szónak valamelyik emberi nyelven köze van a szeretethez. Olyasmit jelent, hogy a szeretet kapcsolódásai. De a Boly Királynője más véleményen volt.

A szeretet a herék barbár párosodása. A szeretet a minden lény sejtjeiben rejtőző igény a szaporodásra. A filotikus összefonódás viszont valami más. Van egy önkéntes összetevője, amikor valóban érző lényekről beszélünk. Ők szabadon ajánlják fel a lojalitásukat annak, akinek akarják. Ez a szeretetnél is hatalmasabb erő, mert nem egy véletlenszerű utód születik belőle. Amikor a lojalitás köti össze a lényeket, akkor azok valami hatalmasabbá, valami újjá, teljessé és megmagyarázhatatlanná válnak.

„Én például hozzád kötődöm” – mondta a Királynő Embernek, amikor az előző esti beszélgetésükbe kezdtek. Minden éjjel beszélgettek, telepatikusan, mert soha nem találkoztak. Hogy is találkozhattak volna? A Királynő mindig barlangja sötétjében rejtőzött, Ember pedig Milagre kapujában állt a földbe gyökerezve. De az elméjük közt zajló kommunikációjuk igazabb volt, mint bármely szóban zajló beszélgetés, és jobban ismerték egymást, mint amennyire pusztán egymás látásán és érintésén keresztül megismerkedhettek volna.

„Mindig egy gondolat közepébe vágsz” – mondta Ember.

„Te pedig mindig értesz mindent, ami körülöleli a gondolatot, úgyhogy nem számít.” Majd a Királynő elmesélte Embernek, mi történt közte, valamint Ifjú Valentine és Miro között aznap.

„Áthallatszott pár gondolat” – jegyezte meg Ember.

„Kiabálnom kellett, hogy halljanak. Nem olyanok, mint Ender – értetlenek és meglehetősen süketek.”

„És meg tudod tenni, amit kértek?”

„Az utódaim gyengék és nincs ebben tapasztalatuk, ráadásul el vannak foglalva a peterakással az új otthonaikban. Hogyan tudnánk egy megfelelő hálót készíteni egy aiúa befogásához? Főleg pont egy olyat, amelyik már rendelkezik egy otthonnal? És hol az az otthon? Hol az a híd, amelyet az elődeim készítettek? Hol van ez a bizonyos Jane?”

„Ender haldoklik” – mondta Ember.

A Boly Királynője megértette, hogy Ember a kérdésére felelt ezzel a mondattal.

„Melyik része?” – kérdezte. „Mindig úgy gondoltam, hogy ő hasonlít ránk a leginkább, úgyhogy nem meglepő, hogy ő az első ember, aki hozzánk hasonlóan egynél több testet is tud irányítani.”

„Hát, nem megy neki túl jól” – jegyezte meg Ember. „Valójában sehogy se. Mióta a többiek megjelentek, eléggé rozoga. Egy darabig úgy tűnt, hogy Ifjú Valentine-t fogja hagyni összeomlani. De ez most megváltozott.”

„Látod őt?”

„A fogadott lánya, Ela eljött hozzám. Elmondta, hogy Ender testműködése érthetetlen módon kezd leállni. És ezt nem valami ismert betegség okozza. Egyszerűen nem megfelelő a teste oxigénellátása. Képtelen tudatánál lenni. Ender testvére, Idősebb Valentine azt mondja, hogy Ender talán a többi énrészére fordítja a teljes figyelmét olyannyira, hogy nem jut neki az itt és mostba, a saját, öreg testére. Ezért a szervezete kezd összeomlani. Először a tüdeje. Lehetséges, hogy mindenhol probléma van, de a tüdején mutatkozik leginkább.”

„Figyelnie kell magára. Ha nem így tesz, meg fog halni.”

„Ezt mondtam én is” – emlékeztette Ember finoman. „Ender haldoklik.”

A Boly Királynője közben magától is rájött arra, amire Ember ki akart lyukadni. „Tehát többről van szó, mint egy háló létrehozásáról, amely alkalmas Jane aiúájának a befogására. El kell kapnunk Ender aiúáját is, és át kell irányítanunk valamelyik másik testébe.”

„Vagy ők is meghalnak, amikor Ender meghal, gondolom” – fűzte tovább a gondolatot Ember. „Ugyanúgy, ahogy egy hangykirálynő halálakor az összes dolgozó is meghal.”

„Igazából néhányan élnek még pár napig, de a végeredményt tekintve igazad van. Azért történik így, mert a dolgozóknak nincs elegendő befogadóképességük ahhoz, hogy megtartsák magukban egy hangykirálynő elméjét.”

„Ne tégy úgy, mintha sohasem próbáltátok volna meg, egyikőtök sem” – mondta Ember.

„Pedig nem. Mi nem félünk a haláltól.”

„Ezért küldted el az utódaidat abba a sok-sok világba? Mert a halál nem jelent semmit számodra?”

„Nem magamat, hanem a fajtámat akarom megmenteni, te is tudod.”

„Ahogy én is” – mondta Ember. „Mellesleg én túl mélyen gyökerezem ahhoz, hogy át lehessen ültetni valahová.”

„De Endernek nincsenek gyökerei” – mondta a Boly Királynője.

„Kíváncsi vagyok, hogy ő meg akar-e halni” – mondta Ember. „Én nem hiszem. Nem azért haldoklik, mert elveszítette az élni akarását. A teste azért haldoklik, mert elveszítette az érdeklődését az iránt az élet iránt, amelyet él. De Peter életét és Valentine életét még mindig szeretné élni.”

„Ezt ő mondta?”

„Ő nem tud beszélni” – felelte Ember. „Nem találta meg az utat a filotikus kapcsolódáshoz. Nem tanulta meg, hogyan kell kiáradni és összekapcsolódni úgy, ahogy azt mi, atyafák tesszük. És ahogy azt te teszed a dolgozókkal, és most velem is.”

„De mi egyszer rátaláltunk. Annyira össze tudtunk kapcsolódni vele a hídon keresztül, hogy hallottuk a gondolatait és az ő szemeivel láttunk. Akkoriban rólunk álmodott.”

„Rólatok álmodott, de sosem jött rá, hogy békés a szándékotok. Nem eszmélt rá, hogy nem kellene kiirtania benneteket.”

„Nem tudta, hogy az a játék a valóság volt.”

„Vagy azt, hogy az álmok valódiak voltak. Bír egyfajta bölcsességgel, de soha nem tanulta meg megkérdőjelezni az érzékelését.”

„Ember, mi van, ha megtanítalak, hogyan kapcsolódj egy hálóhoz?”

„Tehát el akarod kapni Endert, amikor meghal?”

„Ha el tudjuk kapni, és át tudjuk irányítani valamelyik másik testébe, akkor ezzel talán elég tapasztalatra teszünk szert ahhoz, hogy megtaláljuk és elkapjuk ezt a Jane-t is.”

„És ha kudarcot vallunk?”

„Akkor Ender meghal. Ahogy Jane is. Mi is elpusztulunk, amikor a flotta megérkezik. Ugyan miben különbözik ez bármely más élet kimenetelétől?”

„Az időzítés nem mindegy” – jelentette ki Ember.

„Megpróbálsz csatlakozni a hálóhoz? Te, Turkász és a többi atyafa?”

„Nem tudom, mit értesz a hálón, vagy hogy az egyáltalán különbözik-e attól, ahogy mi, atyafák kapcsolatban állunk egymással. És talán emlékszel, hogy az anyafákkal is összekapcsolódunk. Ők ugyan nem tudnak beszélni, de teli vannak élettel, és mi ugyanúgy le vagyunk horgonyozva bennük, mint ahogy a ti dolgozóitok kötődnek hozzátok. Ha megtalálod a módját, hogy őket bevond a hálóba, akkor az atyák is rácsatlakoznak minden külön erőfeszítés nélkül.”

„Akkor játszogassunk el ezzel ma éjjel, Ember! Hadd próbáljak meg összefonódni veled! Mondd el, hogy számodra ez milyennek tűnik, és én megpróbálom megértetni veled, mit teszek, és az hova vezet.”

„Először nem Endert kellene megtalálnunk? Hogy nehogy elveszítsük?”

„Mindent a maga idejében” – mondta a Boly Királynője. „Mellesleg nem is igen tudom, hogyan találjuk meg, ha öntudatlan.”

„Miért nem? Egykor álmokat adtál neki, amiket ő megálmodott.”

„De akkor egy híd feszült közöttünk.”

„Talán Jane most is hallgat bennünket.”

„Nem” – mondta a Boly Királynője. „Felismerném, ha kapcsolódna hozzánk. Túlságosan jól ismerem ahhoz, hogy ne érezzem meg a jelenlétét.”

Plikt Ender ágya mellett álldogált, mert képtelen volt ülve maradni vagy akár járkálni. A férfi meg fog halni, anélkül, hogy még egyszer megszólalna. Ő követte ide, feladott családot, otthont, hogy a közelében lehessen, és a férfi mit mondott neki? Igen, persze, hagyta néha, hogy a nyomában járjon, igen, lehetett csendes megfigyelője a beszélgetéseinek az elmúlt hetekben, hónapokban. De amikor megpróbált vele szóba elegyedni, személyesebb dolgokról beszélni Ender mélyben meghúzódó emlékeiről, arról, hogy miért tette, amit tett, mi volt az indítéka, akkor a férfi csak a fejét rázta és azt mondta – kedvesen ugyan, mert kedves ember volt, de határozottan, mert nem akarta, hogy Plikt félreértse: – Plikt, én már nem vagyok tanító.

De igen, az vagy! – akarta neki mondani a lány. A könyveid ott is tanítanak, ahová te sosem jutottál el. A Boly Királynője, a Hegemón – sőt, úgy tűnik, hogy már az Ember élete is helyet kapott a sorban. Hogy mondhatod, hogy befejezted a tanítást, amikor még megírandó könyvek várnak, és vannak holtak, akikért fel kellene szólalnod? Beszéltél gyilkosok és szentek életéről és haláláról, idegenekéről, és egyszer egy egész városról, amelyet egy vulkánkitörés kataklizmája sodort el. De miközben mások történeteit mondtad el, hol maradt a tiéd, Andrew Wiggin? Hogyan beszélhetnék a halálod alkalmával, ha soha nem mondtad el, mi volt benned? Vagy talán ez az utolsó nagy titkod, hogy te sem tudtál többet azokról az emberekről, akiknek a sírjánál beszédet mondtál, mint én most rólad? Arra kényszerítesz, hogy kitaláljak dolgokat, hogy feltételezzek, elképzeljek – vajon te is ezt tetted? Meghallgattad a legszélesebb körben igaznak tartott történetet, majd kitaláltál hozzá egy alternatív magyarázatot, amely érthetőnek tűnt a többiek számára is, és amely a nézőpontjuk megváltozásához szükséges erővel és értelemmel bírt, majd ezt a történetet adtad elő – bár csupán kitalált történet volt, semmivel sem igazabb, mint a mindenki által addig hitt sztori? Ezt kell majd elmondanom, amikor a Holtak Szószólójáról fogok beszélni az embereknek? Nem az igazság felderítéséhez, hanem a kitalálásához volt tehetsége; nem kibontakoztatta, feltárta és felfejtette a holtak életét, hanem kitalált számukra egy életet. Én pedig kitalálom az övét. A nővére azt mondja, azért halt meg, mert megpróbálta teljes hűséggel a feleségét követni a békés elvonulásba, amelyre a nőnek szüksége volt, de pont ennek az életmódnak a békéje ölte meg Endert, mert az aiúája inkább a fejéből teljes életnagyságban kipattant különös „gyermekei” életét választotta, az ő öreg teste pedig annak ellenére, hogy még sok-sok évet élhetett volna, elpusztult, mert Ender nem tudott elegendő figyelmet fordítani rá. Nem hagyta el a feleségét, és neki sem engedte, hogy elhagyja őt, így hát szó szerint halálra unta magát, és nagyobb fájdalmat okozott Novinhának azzal, hogy vele maradt, mintha elengedte volna. Nesze neked, Ender, ez elég durva? Elpusztította több tucat világ hangykirálynőit, egyetlen túlélőt hagyva csak ezen ősi és nemes faj egyedei közül. Majd a túlélőt új élettel ajándékozta meg. Vajon jóvá teszi-e az áldozatok utolsó képviselőjének megmentése az összes többi elpusztításának szörnyű tettét? Persze, nem tudatosan tette – ezzel védekezik, de a halottakat ez nem támasztja fel. Vajon amikor az életet derékba törik, az aiúa azt mondja: de hát gyermek volt még, aki ezt tette, azt hitte csak játék, ezért a halálom nem számít annyira, nem nyom olyan erősen a latba? Nem, még Ender maga is azt mondaná, hogy „Nem, ennek ugyanakkora súlya van, és az a súly az én vállamat nyomja. Senki kezéhez nem tapad több vér, mint az enyémhez, így hát brutális őszinteséggel beszélek azok életéről, akik ugyancsak nem ártatlanul haltak meg, és megmutatom, hogy őket is meg lehet érteni.” De nincs igaza, nem lehet megérteni őket, egyiküket sem értették meg – a holtakért való felszólalás csak azért lehet hatásos, mert a holtak hallgatnak, és nem javítják ki a tévedéseinket. Ender halott, és nem javíthatja ki a tévedéseimet, ezért néhányan azt fogjátok gondolni, hogy nem is tévedtem, az igazat mondtam róla – de az igazság az, hogy senki nem érti meg a másikat se éltében, se holtában, és nincs semmiféle megismerhető igazság, csak az van, amit mi igaznak hiszünk, amit nekünk igazként mondanak, amit mások valóban igaznak hisznek magukról – de ezek mind hazugságok.

Plikt ott állt, és azt gyakorolta, hogyan beszéljen kétségbeesve és reményvesztetten Ender koporsójánál, holott Ender még nem koporsóban feküdt, hanem az ágyában. Az arcára tett lélegeztetőn keresztül jutott oxigénhez, glükóz oldat csepegett a vénájába, de még nem volt halott. Csak szótlan.

– Csak egy szót! – suttogta a lány. – Egyetlen szót.

Ender ajkai megmozdultak. Pliktnek azonnal hívnia kellett volna a többieket. Novinhát, aki az ajtó előtt várt, és akit teljesen kimerített a sírás. És Valentine-t, a nővérét, Elát, Olhadót, Gregót, Quarát, négy fogadott gyermekét, és azokat mind, akik a váróban ültek, és egy pillantást szerettek volna vetni rá, egy szót szólni hozzá, vagy csak megérinteni. Ha üzenhetnének más világokba, milyen gyászba borulna mindenki, aki emlékezett a beszédeire, amelyeket az elmúlt háromezer évben világról világra vándorolva elmondott. Ha felfedhetnék valódi kilétét – hogy ő a Holtak Szószólója, a két, illetve három nagyszerű Beszédek könyv szerzője, ugyanakkor Ender Wiggin, a Fajirtó egy testben – micsoda megrázkódtatást okozna az az egész emberi univerzumban. A megrázkódtatás hulláma feltornyosulna, szétterülne, majd elsimulna. Ahogy minden hullám. Ahogy minden megrázkódtatás. Egy bejegyzés a történelemkönyvekben. Néhány életrajz. Egy generációval később módosított életrajzok. Lexikonbejegyzések. Lábjegyzetek a könyvei fordításainak végén. Minden kivételes élet ennyivé fakul.

Ender ajkai megmozdultak.

– Peter – suttogta.

Majd elhallgatott.

Mit akart ezzel kifejezésre juttatni? Még lélegzett, a gépek nem jeleztek változást, a szíve tovább vert. De Petert szólította. Vajon azt akarta megmutatni, hogy az elméje gyermekének, a fiatal Peternek az életét szeretné élni? Vagy valamiféle delíriumos állapotban a bátyjához, a Hegemónhoz beszélt? Vagy a bátyjához szólt ugyan, de még ahhoz a bátyjához, akit fiatalkorában ismert? Peter, várj meg! Peter, jól csináltam? Peter, ne bánts! Peter, gyűlöllek. Peter, egyetlen mosolyodért ölnék vagy meghalnék. Mi volt az üzenet? Mit kellene Pliktnek mondania erről az egyetlen szóról?

A lány ellépett az ágy mellől. Odasétált az ajtóhoz, és kinyitotta.

– Sajnálom – mondta halkan az emberekkel teli váró felé fordulva. Nagyon ritkán hallották csak megszólalni, sőt voltak, akik soha egyetlen szavát sem hallották még. – Ender mondott valamit, de olyan váratlanul történt, hogy mire szólhattam volna, már ismét elveszítette az eszméletét. De lehet, hogy újra meg fog szólalni.

– Mit mondott? – kérdezte Novinha és felállt.

– Csak egy nevet – mondta Plikt. – Azt mondta: „Peter”.

– Azt a borzalmat szólítja, akit az űrből hozott magával, és nem engem! – kiáltotta Novinha. De a gyógyszerek beszéltek belőle, amit az orvosok adtak neki, azok zokogtak.

– Szerintem a halott bátyánkat szólította – mondta Idősebb Valentine. – Novinha, szeretnél bejönni?

– Ugyan minek? – kérdezte Novinha. – Nem engem hívott, hanem őt.

– Nincs tudatánál – szólt közbe Plikt.

– Látod, Anya? – mondta Ela. – Nem hívott senkit, csak kiszólt valamiféle álomszerűségből. De már ez is valami – mondott valamit, ez jó jel.

De Novinha továbbra sem volt hajlandó bemenni a szobába. Így hát Valentine, Plikt és Ender négy fogadott gyermeke állta köbe az ágyat, amikor Ender kinyitotta a szemét.

– Novinha – suttogta.

– Kint szomorkodik – felelte Valentine. – Teljesen benyugtatózták, attól tartok.

– Értem – mondta Ender. – Mi történt? Úgy látom, beteg vagyok.

– Többé-kevésbé – válaszolta Ela. – A legjobban a „figyelmetlen” szóval tudnánk inkább leírni az állapotodat.

– Úgy érted, hogy valamilyen baleset ért?

– Úgy értem, hogy túl sok figyelmet fordítasz arra, hogy mi történik jó pár másik bolygón, így a tested a pusztulás szélére sodródott. A mikroszkóp alatt látszik, amint a sejtjeid lomhán próbálják helyrehozni a soraikban elszenvedett károkat. Az egész tested apránként pusztulóban van.

– Sajnálom, hogy ennyi gondot okozok – mondta Ender.

Egy pillanatig azt hitték, hogy beszélgetni kezd velük, hogy ez a gyógyulási folyamat kezdete. De Ender behunyta a szemét, és ismét álomba süllyedt – a gépek változatlanul ugyanazt mutatták, amit azelőtt, mielőtt megszólalt volna.

– Hát, ez remek – gondolta Plikt. – Egy szóért esedezem, megkapom, és erre kevesebbet értek, mint előtte. Azzal töltöttük ezt a pár éber pillanatát, hogy elmondtuk neki, mi történik vele, ahelyett, hogy feltettük volna a kérdéseket, amiket lehet, hogy soha többé nem lesz alkalmunk feltenni. Miért leszünk mind hirtelen ilyen ostobává a halál közelében?

De továbbra is ott állt, figyelt és várt, miközben a többiek egyesével-kettesével lassanként feladták, és kiszállingóztak a szobából. Valentine ment ki utolsónak, és előtte megérintette Plikt karját.

– Plikt, nem álldogálhatsz itt örökké.

– Amíg ő itt van, maradok – felelte.

Valentine a szemébe nézett, és láthatott valamit, ami miatt felhagyott azzal, hogy megpróbálja meggyőzni. Kiment, és Plikt ismét egyedül maradt annak a férfinak a lassacskán haldokló testével, aki az élete középpontja volt.

Miro nem tudta igazán, hogy örüljön az Ifjú Valentine-ban azóta végbement változásnak, hogy rájöttek az utazásaik valói céljára, vagy inkább féljen tőle. Korábban halk szavú, szinte szégyenlős volt, most pedig alig tudta visszafogni magát, hogy ne vágjon állandóan Miro szavába. Abban a pillanatban, hogy azt gondolta, érti, mit akar mondani a fiú, elkezdett válaszolni – és amikor Miro rámutatott, hogy valójában valami mást akart mondani, akkor erre is felelt már azelőtt, hogy Miro be tudta volna fejezni a magyarázatot. Miro tudta, hogy valószínűleg ő a túlérzékeny – korábban a nyögvenyelős beszéde miatt olyan sokáig kellett elviselnie mindenki félbeszakítását, hogy a legkisebb hasonló jelet tüskének érezte. Amúgy sem hitte, hogy Val rosszindulatból tett volna így. Ő csak egyszerűen… fel volt pörögve – minden ébren töltött percében –, és szinte nem is aludt, legalábbis Miro sosem látta pihenni. Ráadásul a lány már hazamenni sem volt hajlandó a különböző bolygók meglátogatása között.

– Szorít a határidő – mondta. – Bármelyik nap kiadhatják a parancsot az ansible-hálózat leállítására. Nincs időnk szükségtelen pihenésre.

Miro szerette volna azt felelni, hogy „Beszéljük már meg, mi a szükségtelen!” Neki bizonyosan több alvásra lett volna szüksége, mint amennyi jutott, de amikor ezt megjegyezte, a lány egyszerűen elhessegette, mondván: „Aludj, ha akarsz, én majd megcsinálom.” Így Miro szundikált egyet, és arra ébredt, hogy közben Jane és Val már három másik bolygót átvizsgáltak – amelyek közül kettőn fellelhetők voltak egy descolada okozta pusztítás nyomai, ami valamikor az elmúlt ezer év során történt.

– Egyre közelebb jutunk – mondta Val, és érdekességeket sorolt az adatokkal kapcsolatban, majd hirtelen félbehagyta a mondatot – e tekintetben demokratikusnak bizonyult, önmagát is olyan könnyedén félbeszakította, mint Mirót –, hogy az új bolygó adatai felé fordítsa a figyelmét. Még csak alig egy napja, hogy Val így viselkedett, de Mirónak már mostanra elment a kedve a beszélgetéstől. Val annyira a munkájukra koncentrált, hogy semmi másról nem lehetett beszélni vele, azzal kapcsolatban pedig Mirónak nem kellett sokat mondania, maximum időről időre továbbítania valami információt, amit Jane a fülébe súgott ahelyett, hogy a hajó komputerein jelenítette volna meg.

Ezt kértem Endertől, ébredt rá. De Ender nem tudta tudatosan megtenni. Az aiúája Ender legmélyebb vágyai és szükségletei miatt teszi, amit tesz, nem pedig a tudatos döntései miatt. Ender nem tudta Valnak adni a figyelmét, viszont Val munkája lehetett olyan izgalmas, hogy Ender nem volt képes másra fordítani a figyelmét.

Miro azon töprengett, hogy Jane vajon mennyit tudott mindebből előre? És mivel ezt nem vitathatta meg Vallal, szubvokalizálta a kérdést Jane-nek.

– Azért fedted fel most az utazásaink valódi célját előttünk, hogy Ender Valra fordítsa a figyelmét? Vagy azért tartottad vissza ezt az információt eddig, hogy ne tegyen így már korábban?

– Én nem ilyen terveket készítek – válaszolt a fülében Jane. – Más jár az eszemben.

– De ez akkor is előnyös számodra. Val testét most már nem fenyegeti az elmúlás veszélye.

– Ne légy ilyen seggfej, Miro. Senki nem szereti, amikor egy barom vagy.

– Amúgy sem szeret senki – mondta a fiú halkan, de vidáman. – Nem tudtál volna beleköltözni a testébe, ha az egy rakás porrá omlik.

– Akkor sem tudok belebújni, ha Ender ott van benne, és teljesen leköti, amit csinál, nem igaz? – mondta Jane.

– Miért, teljesen leköti?

– Nyilvánvalóan – felelte Jane. – A saját teste szétesőben van. Méghozzá sokkal gyorsabban, mint Valé volt.

Mirónak egy percbe telt, hogy megértse. – Úgy érted, hogy Ender haldoklik?

– Úgy értem, hogy Val nagyon is eleven.

– Már nem szereted Endert? – kérdezte Miro. – Nem is érdekel?

– Ha Endert nem érdekli a saját élete, akkor engem miért kellene, hogy érdekeljen? – kérdezte Jane. – Mindketten megteszünk minden tőlünk telhetőt, hogy egyenesbe hozzunk egy zűrzavaros helyzetet. Ez megöl engem is, őt is. Kicsin múlt, hogy téged is meg nem ölt, és ha nem járunk sikerrel, akkor még sokan meg fognak halni.

– Egy jégkirálynő vagy – fintorgott Miro.

– Csak káprázat vagyok a csillagok között, semmi több – mondta Jane.

– Merda de bode – felelte Miro. – Hogy te milyen hangulatban vagy?!

– Nekem nincsenek érzéseim – mondta Jane. – Én csak egy program vagyok.

– Mindannyian tudjuk, hogy neked is van saját aiúád. Vagyis pont annyi lelked van – ha így akarod hívni –, mint bárki másnak.

– A lélekkel rendelkező embereket nem lehet elpusztítani egy pár gép csatlakozóinak kihúzásával.

– Ugyan már! Több milliárd számítógépet és több ezer ansible-t kell egyszerre kikapcsolniuk ahhoz, hogy elbánjanak veled. Ez azért lenyűgözően nagy dolog. Nekem egy golyó is betenne. Egy nagyobbacska elektromos kerítés is majdnem kicsinált.

– Azt hiszem, csak arról van szó, hogy valamiféle fröcsögő hang vagy égett szag kíséretében akartam kimúlni – mondta Jane. – A Bádogember dala jutott eszembe, de azt hiszem, te azt nem ismered.

– Régi filmeken nőttem fel, ne aggódj – nyugtatta meg Miro. – Elterelte a figyelmemet a sok otthoni balhéról. Nyugi, van neked eszed és bátorságod is. Sőt, szerintem szíved is van.

– Sajnos a rubincipellőim is hiányoznak. Tudod, mindenütt jó, de a legjobb az volna, ha lenne otthonom – mondta Jane.

– Most azért nincs, mert Ender annyira intenzíven használja Val testét? – kérdezte Miro.

– Én nem éltem bele magam annyira abba, hogy Val testébe költözzem, amennyire te ezt szeretted volna – mondta Jane. – Nekem Peteré is megfelel. Még Enderé is, ha ő nem használja. Valójában nem vagyok nő. Csak ezt a személyiséget választottam, hogy közelebb kerülhessek Enderhez. Ő nehezen teremtett kapcsolatot férfiakkal. A dilemmám az, hogy még ha Ender fel is adná az egyik testét, hogy használjam, akkor sem tudom, hogyan juthatnék bele. Nekem sincs több fogalmam arról, hogy hol van az aiúám, mint neked. Te oda tudod irányítani az aiúádat, ahová akarod? És most hol van?

– De a Boly Királynője megpróbál megtalálni téged. Ő képes rá – hiszen az elődei teremtettek meg.

– Igen, ő, az utódai és az atyafák valamilyen hálót készítenek, és megpróbálnak elkapni valami már élőt, és átirányítani egy testbe, amelyben már ott lakozik valaki más aiúája – de ilyet még soha nem csináltak azelőtt. Nem fog sikerülni, én meg fogok halni, de átkozott legyek, ha hagyom, hogy utána azok a nyomorultak, akik a descoladát készítették, idejöjjenek és kipusztítsák az összes érző fajt, akiket ismerek. Az emberek ugyan ki fogják húzni a falból a dugót és lekapcsolnak engem, mert azt hiszik, hogy csak egy elszabadult számítógépprogram vagyok, de ez nem jelenti azt, hogy hagyom, hogy valaki az emberiséget is elpusztítsa. Se a hangykirálynőket. Se a pequeninókat. Ha meg akarjuk állítani őket, akkor azt azelőtt kell megtennünk, mielőtt meghalok. Vagy legalábbis addigra el kell, hogy juttassalak hozzájuk téged és Valt, hogy ti tehessetek valamit nélkülem.

– Ha ott leszünk, amikor meghalsz, akkor sosem jutunk haza.

– Hát ez pech.

– Tehát öngyilkos küldetésen vagyunk.

– Az élet egy öngyilkos küldetés, Miro. Nézz utána – már a Bevezetés a filozófiába tanfolyam első óráján is ezt tanítják. Az egész életed arról szól, hogy feléld az erőforrásaidat, és ha a végére értél a készleteidnek, akkor elpatkolsz.

– Most úgy beszélsz, mint Anya – mondta Miro.

– Nem, dehogy. Én humorosan fogom fel – ellenkezett Jane. – Az anyád viszont mindig azt gondolta, hogy az ő sorsa tragikus.

Miro már készült visszavágni, amikor Val hangja félbeszakította a Jane-nel folytatott társalgását.

– Gyűlölöm, amikor ezt csinálod! – kiáltotta a lány.

– Mit csinálok? – értetlenkedett Miro, és azon gondolkodott, hogy vajon mit mondhatott a lány, mielőtt így kifakadt.

– Rólam tudomást sem veszel, és vele beszélsz.

– Jane-nel? De hát mindig beszélek Jane-nel.

– De régebben néha engem is meghallgattál – füstölgött Val.

– Hát, Val, korábban te is meghallgattál, de nyilvánvalóan ez is megváltozott.

Val kiugrott a székéből, átviharzott a helyiségen és Miro fölé magasodott. – Hát így állunk? A csendes nőt szeretted, a félénket, aki mindig hagyta, hogy te uralj minden beszélgetést. Most, hogy fel vagyok villanyozva, hogy végre úgy érzem, valóban ez vagyok én, már nem kellek, erről van szó?

– Szó sincs arról, hogy a csendesebb nőket részesíteném előnyben, vagy…

– Nem, persze, mi semmiben sem vagyunk vétkesek, nem igaz? Inkább tökéletesen erényesnek kell beállítanunk magunkat, és…

Miro talpra kecmergett – nem volt egyszerű, mert a lány ott áll közvetlenül előtte – és a lány arcába üvöltötte: – Arról van szó, hogy néha-néha befejezhessek egy mondatot!

– És nekem hány mondatomat…

– Persze, mutogass csak vissza rám…

– Meg akartál fosztani az életemtől, és valaki mást tenni a…

– Ó, hát kibújt a szög a zsákból! Nos, légy nyugodt, Val, Jane azt mondja…

– Jane ezt mondja, Jane azt mondja! Te azt mondtad, engem szeretsz, de egy nő sem versenyezhet azzal a cafkával, aki állandóan a füledbe suttog, aki csüng minden szavadon és…

– Na, most pont úgy beszélsz, mint az anyám! – kiáltotta Miro. – Nossa Senhora, nem tudom, Ender miért ment utána a kolostorba, mikor anyám is mindig azon nyavalygott, hogy Ender jobban szereti Jane-t, mint őt…

– De ő legalább megpróbált jobban szeretni egy nőt egy túlméretezett határidőnaplónál!

Szemtől szemben álltak egymással, vagy legalábbis majdnem – bár Miro valamivel magasabb volt, de a térdei félig be voltak hajlítva, mert nem tudott teljesen felegyenesedni a székből, mivel a lány szorosan előtte állt –, Miro az arcán érezte a lány forró lélegzetét, a teste pár centiméterre volt az övétől, és Miro agyán átfutott a gondolat, hogy ez az a pillanat, amikor…

Azután hangosan ki is mondta, mielőtt megformálódott volna benne a teljes gondolat: – Ez az a pillanat minden filmben, amikor az addig ordítozó pár hirtelen egymás szemébe néz, megölelik egymást, elnevetik magukat és megcsókolják egymást.

– Igen, a filmekben így van – felelte Val. – De ha csak hozzám érsz, úgy megrúglak, hogy szikrát hány a szemed!

Megfordult, és visszaült a székébe.

Miro is visszaereszkedett a székbe, és azt mondta – most hangosan ugyan, de elég lágyan ahhoz, hogy Val tisztában legyen vele, nem hozzá szól: – Szóval, Jane, hol is tartottunk, mielőtt kitört az égi háború?

Jane válasza lassan, vontatottan érkezett, Miro ráismert benne Endernek arra a beszédmódjára, amit akkor alkalmazott, amikor ironikusan finomkodó akart lenni: – Most már tudod, miért lehetnének gondjaim a teste bármely részének használatával.

– Igen, nekem is hasonló problémáim vannak – mondta Miro hangtalanul, de közben hangosan felnevetett, döcögős kuncogással, amiről tudta, hogy Valt az őrületbe kergeti. És abból, ahogy a lány megmerevedett, de nem szólt egy szót sem, Miro tudta, hogy a dolog működik.

– Nem arra van szükségem, hogy veszekedjetek. Azt akarom, hogy együttműködjetek – mondta Jane. – Mert lehet, hogy ezt nélkülem kell végül megoldanotok.

– Amennyire én látom – szúrta közbe Miro –, te és Val éppenséggel nélkülem is megoldjátok.

– Val azért tudja ilyen jól megoldani a dolgokat, mert most tele van… nem is tudom mivel.

– Ender az, amivel tele van – mondta Miro.

Val megfordult a székében és ránézett. – Nem gondolkodtat el a szexualitásoddal kapcsolatban – az ép elméd megkérdőjelezéséről nem is szólva – a tény, hogy a két nő közül, akiket szeretsz, az egyik egy virtuális lény, aki csak a számítógépek közti ansible-hálózatban létezik, a másik pedig egy olyan nő, akinek a lelke tulajdonképpen egy férfié, aki mellesleg az anyád férje?

– Ender haldoklik – mondta Miro. – Vagy ezt már tudtad?

– Jane említette, hogy figyelmetlennek tűnt.

– Haldoklik – ismételte Miro.

– Azt hiszem, tiszta képet nyújt a férfiak természetéről az, hogy te is és Ender is azt állítjátok, hogy egy hús-vér nőt szerettek, de valójában egyikőtök sem tudja a figyelme töredékét sem arra a nőre fordítani – mondta Val.

– Nos, Val, az én teljes figyelmemet birtoklod – felelte Miro. – Ami meg Endert illeti, ő azért nem figyel Anyára, mert minden figyelmét rád fordítja.

– Úgy érted, a munkámra. Az előttünk álló feladatra. Nem pedig rám.

– Te is csak arra figyelsz, kivéve, amikor egy kis szünetet tartasz, hogy rám ripakodhass, amiért Jane-nel beszélgetek, és nem téged hallgatlak.

– Igazad van – bólintott Val. – Azt hiszed, nekem nem tűnt fel, hogy mi történt velem az elmúlt napban? Hogy hirtelen nem tudom befogni a számat, hogy annyira fel vagyok pörögve, hogy nem tudok aludni, hogy – mindig is Ender volt a valódi énem, de eddig békén hagyott, és ez nem is volt baj, mert amit most tesz velem az rémisztő. Nem látod, hogy félek? Ez túl sok nekem. Több mint amit kibírok. Nem tudok ennyi energiát magamban tartani.

– Akkor beszéljünk róla, ahelyett hogy üvöltözöl velem – kérte Miro.

– De nem hallgattál meg. Próbáltam, de te csak Jane-nel trécseltél, és kizártál az egészből.

– Mert elegem volt abból, hogy a végtelen adathalmazt és végeérhetetlen elemzést hallgassam, amit ugyanúgy megnézhettem volna a gépen, csak röviden összefoglalva. Honnan kellett volna tudnom, hogy szünetet tartasz ebben a monológban, és elkezdesz valami emberibbről beszélni?

– Számomra most minden olyan felfoghatatlanul jelentőségteljesnek tűnik, és nekem ebben nincs tapasztalatom. Ha elfeledted volna, szólok, hogy nem olyan régóta vagyok életben. Nem vagyok tisztában a dolgokkal. Egy csomó dolgot nem tudok. Például nem tudom, miért törődöm veled ennyire. Pedig te vagy az, aki háziúrként ki akarsz költöztetni a testemből, és te vagy az, aki valaki mást akar beköltöztetni helyettem, de én ezt nem akarom, Miro. Most tényleg szükségem lenne egy barátra.

– Nekem is – mondta Miro.

– De én nem tudom, hogy azt hogy kell csinálni – sajnálkozott Val.

– Én viszont pontosan tudom, hogyan kell – mondta Miro. – De az egyetlen másik alkalommal, amikor barátkozni próbáltam, szerelmes lettem a lányba, akiről kiderült, hogy a féltestvérem, mert az apja titokban az anyám szeretője volt, az a férfi pedig, akit az apámnak hittem, terméketlen volt, mert valami kórságtól haldoklott, ami belülről falta fel. Talán megérted, hogy kicsit tétovázom.

– Valentine is a barátod volt. Még mindig az.

– Igen – értett egyet Miro. – Igen, róla elfeledkeztem. Két barátom van.

– És Ender is az – tette hozzá Val.

– Három – számolta Miro. – A testvérem, Ela a negyedik. És Ember is a barátom volt, szóval öt.

– Látod? Azt hiszem, ez elég tapasztalttá tesz ahhoz, hogy megtaníts arra, hogyan kell barátkozni.

– Ahhoz, hogy barátot szerezz, neked is baráttá kell válnod – Miro az anyja hanglejtését utánozta.

– Miro, én félek – vallotta be Val.

– Mitől félsz?

– Attól a világtól, amit keresünk, attól, hogy mit fogunk ott találni. Attól, hogy mi fog történni velem, ha Ender meghal. Vagy ha Jane belém költözik, és ő lesz a… a belső fényem, a bábjátékosom. Attól, hogy milyen érzés lesz, ha többé már nem kedvelsz.

– Mi van, ha megígérem, hogy kedvelni foglak, bármi is történik?

– Ilyesmit nem ígérhetsz.

– Rendben, ha egyszer arra ébredek, hogy egy párnával fojtogatsz, akkor majd nem foglak kedvelni.

– És ha vízbe próbállak fojtani, akkor is megutálsz?

– Akkor nem, mert víz alatt nem tudom kinyitni a szemem, úgyhogy nem fogom tudni, hogy te voltál.

Mindketten nevettek. – Ez pedig a filmekben az a pillanat – mondta Val –, amikor a hős és a hősnő nevetni kezdenek, és átölelik egymást.

Jane hangja szólalt meg minkét terminálról, és félbeszakította a beszélgetést. – Bocs, hogy durván megzavarom ezt a gyengéd pillanatot, de van itt egy új bolygó, és a felszíne és a körülötte keringő mesterséges objektumok között aktív rádiókommunikáció zajlik.

Mindketten azonnal a terminál felé fordultak, és megnézték az adatokat, amiket Jane vetített eléjük.

– Nem is kell közelebbi elemzés – jelentette ki Val. – Itt aztán magas szintű technológia van jelen. Ha nem is ez a descolada anyabolygója, de fogadni mernék, hogy az itteniek tudják, hol van.

– Engem az aggaszt, hogy felfedezték-e a jelenlétünket, és ha igen, mit fognak tenni. Ha ahhoz meg van a technológiai fejlettségük, hogy tárgyakat juttassanak az űrbe, akkor ahhoz is elég fejlettek lehetnek, hogy lelőjenek tárgyakat odakint.

– Figyelek, hogy közeledik-e felénk bármi – nyugtatta meg Jane.

– Nézzük meg – javasolta Val –, hogy a rádióhullámokból kiszűrhető-e valamilyen értelmezhető nyelvű kommunikáció.

– Csupa adatsáv – jelentette Jane. – Már keresem is bennük a jellemző kódmintákat. De előre szólok, hogy ezek a számítógépes nyelvek a szokásos kettő helyett három vagy négyszeres dekódolást igényelnek, szóval nem lesz egyszerű dolog.

– Azt hittem, a bináris nyelv egyszerűbb, mint a beszélt nyelvek – csodálkozott Miro.

– Az is, ha programokról és számadatokról van szó – mondta Jane. – De minden más esetben, akár egy egyszerű képről vagy más grafikusan kódolt adatról legyen szó, rengeteg extra tényezővel kell számolni. Vannak sima kísérő adatok vagy olyanok, amelyek az állomány sérülése esetén játszanak szerepet, mint javító algoritmus. Az is kérdés, hogy vajon egy beszélt nyelv mekkora hányadát fordították le bináris kódra? Nem is beszélve a látszólag feleslegesen belekódolt adatokról, amelyek a jogtalan feltörést hivatottak nehezíteni. No persze a kódot küldő és fogadó számítógép felépítése sem mindegy. Így bármennyire is erre fordítom a kapacitásom nagy részét, a helyzet koránt sem egyszerű, kivéve, ha…

Egy diagramm jelent meg a kijelzőn.

– …szerintem ez egy génmolekula ábrázolása.

– Egy génmolekuláé?

– Ami hasonlít a descoladára – mondta Jane. – Vagyis hasonló olyan értelemben, hogy különbözik a földi és a lusitaniai génmolekuláktól. Vessetek csak erre egy pillantást, szerintetek lehetséges, hogy így fest az üzenetük dekódolva?

Egy sor nulla és egyes villant fel a terminál felett a levegőben. A számok egy pillanat alatt tizenhatos számrendszerbe rendeződtek, majd valamiféle ponthalmazzá alakultak, amely inkább hasonlított egy statikus interferencia rajzára, mint bármilyen koherens képre.

– Ez így nem túl szemléletes. De ha az egyes pontokat vektorokként fogom fel, akkor bárhogy is veszem, egy ehhez hasonló eredményt kapok.

A képernyőn egyik génmolekula ábrája a másik után jelent meg.

– De miért továbbítana bárki is genetikai információkat? – értetlenkedett Val.

– Talán ez egyfajta nyelv – vélte Miro.

– És ugyan ki tudna elolvasni egy ilyen nyelvet? – kérdezte Val.

– Talán azok az emberek, akik létre tudták hozni a descoladát.

– Úgy érted, ők génmanipuláción keresztül kommunikálnak? – csodálkozott Val.

– Talán képesek érzékelni a gének szagát – találgatott Miro. – Méghozzá hihetetlenül hatékonyan, finoman, az árnyalatnyi különbségeket is érzékelve, értelmezve. Így hát, amikor kiküldték az embereiket az űrbe, kommunikáció gyanánt képeket küldtek nekik, azok pedig a képekből rekonstruálták az üzenetet, és aztán… hát, megszagolták.

– Ez a létező legnyakatekertebb magyarázat, amit valaha is hallottam – mondta Val.

– Hát, ez azért lehet, mert ahogy említetted is, még nem élsz olyan régóta – vágott vissza Miro. – Rengeteg nyakatekert magyarázat kering a világban, és kétlem, hogy én nyerném köztük a fődíjat az előzővel.

– Valószínűbb, hogy az üzenetek oda-vissza küldésével valamilyen kísérletet végeznek – vélekedett Val. – Nem minden üzenetük alakítható diagramokká, ugye, Jane?

– Jaj, nem, bocs, ha félreérthető voltam. Ez csak az adatfolyamnak egy kisebb csoportja volt, amit képes voltam értelmesen dekódolni. Van az a része, amely inkább analógnak, mint digitálisnak tűnik számomra. Ha ezt hanggá alakítom, akkor valahogy így hangzik.

A komputer egy sorozat statikus sercegést és nyiszogást produkált.

– Ha meg fényjelenséggé fordítom, akkor így néz ki.

A terminálokon táncoló fények pulzáltak, látszólag véletlenszerűen változtatva a színeiket.

– Ki tudja, hogy néz ki, vagy hogy hangzik egy idegen nyelv? – mondta Jane.

– Már látom, hogy ez nem lesz egyszerű – csóválta a fejét Miro.

– Annyi bizonyos, hogy nagyon otthon vannak a számok világában – mondta Jane. – A matematikai részeket könnyen elcsípem és sok nyilvánvaló jel mutat arra, hogy nagyon magas szinten művelik ezt a tudományt.

– Kérdezhetek valami teljesen lényegtelent, Jane? Ha te nem lennél velünk, mennyi időbe telne számunkra elemezni az adatokat, és eljutni odáig, ameddig te most eljutottál? Ha csak a hajó komputereit használnánk?

– Nos, ha be kellene programoznotok őket minden egyes…

– Nem, nem, tételezzük fel, hogy a megfelelő programokkal bírnak – mondta Miro.

– Akkor úgy hét emberöltő alatt sikerülhetne is – kalkulálta Jane.

– Hét emberöltő alatt?

– De persze nem két képzetlen emberrel és két, a megfelelő programokat nélkülöző fedélzeti komputerrel próbálnátok meg elemezni az adatokat – mondta Jane. – Ha több száz embert állítanátok rá a feladatra, akkor alig pár év alatt végeznétek.

– És elvárnád, hogy folytassuk ezt a munkát, miután lekapcsoltak téged a rendszerekről?

– Remélem, sikerül befejeznem a fordítást, mielőtt nekem annyi – felelte Jane. – Úgyhogy fogd be, és hagyj koncentrálni!

Grace Drinker túl elfoglalt volt ahhoz, hogy Peterre és Vang-mura időt szánjon. Jobban mondva látta őket, miközben a bambuszkunyhójának egyik szobájából a másikba sietett át. Még intett is nekik. A fia pedig közben tovább magyarázkodott, hogy az anyja épp nincs idehaza, de ha hajlandóak várni, később megérkezik, addig pedig esetleg a családdal vacsorázhatnának. Peterék még csak haragudni sem tudtak, mert bár a hazugság teljesen nyilvánvaló volt, a vendégszeretet viszont végtelenül nagylelkű. A vacsora remek magyarázattal szolgált arra, hogy a szamoaiak miért is nőnek ekkorára minden irányban. Egyszerűen muszáj, hogy terebélyes testtel rendelkezzenek, mert ha kisebbek lennének, ebéd után bizonyosan szétdurrannának. Esélyük sem lenne még vacsorázni is. Gyümölcs, tárógyökér, édeskrumpli, persze hal, majd ismét gyümölcs – Peter és Vang-mu eddig azt hitték, hogy a szállodában jól tartották őket, de most rá kellett jönniük, hogy amit a hotel séfje felszolgált, az a nyomába sem érhetett annak, ami Grace Drinker házában eléjük került.

Grace-nek volt egy férje, aki meglepően nagy étvágyúnak és igen szívélyesnek bizonyult, folyton nevetett, amikor épp nem evett vagy beszélt, sőt néha még olyankor is. Nagy élvezetet lelt abban, hogy elmagyarázza a fehérbőrű látogatóknak, hogy az egyes nevek mit is jelentenek.

– A feleségem neve, a Grace Drinker valójában azt jelenti, hogy „A részegek védelmezője”.

– Dehogyis! – szólt közbe a fia. – A grace azt jelenti, hogy „a dolgokat a megfelelő mederbe terelni”.

– Az iváshoz, mivel drinker! – kurjantotta az apja.

– A vezetéknévnek semmi köze a keresztnévhez. – A fiú most már tényleg bosszús volt. – Nem kell mindenbe mély értelmet belemagyarázni.

– A gyerekek olyan könnyen a lelkükre vesznek dolgokat – mondta az apja. – Mindenből olyan nagy ügyet csinálnak. Mindennek a legjobb oldalát akarják mutatni. Vegyük például a szent szigetet, aminek a neve, az ’Ata Atua igazából azt jelenti, hogy „Nevess, Isten!”

– Akkor ’Atatuának ejtenénk, nem Atatuának – javította ki ismét a fia. – Azt jelenti, hogy „Isten árnyéka”, már ha jelent egyáltalán bármit azon kívül, hogy ez egy szent sziget neve.

– A fiam mindent szó szerint ért – mondta az apa. – Mindent komolyan vesz. Akkor sem ismerne fel egy viccet, ha Isten súgná a fülébe.

– Állandóan te traktálsz a poénjaiddal, Apa – mondta a fia mosolyogva –, így hogyan hallhatnám meg Isten próbálkozásait?

Ez volt az egyetlen olyan pillanat, amikor az apja nem nevetett. – Ami a humort illeti, a fiam teljesen süket hozzá. Azt hiszi, ez vicces volt.

Vang-mu Peterre nézett, aki mosolygott, mintha értené a két férfi élcelődését. A lány azon gondolkodott, vajon Peternek feltűnt-e egyáltalán, hogy senki nem mutatta be nekik ezt a két embert, csak a Grace Drinkerhez fűződő viszonyukat említették. Nincs nevük? De mindegy, az étel remek, és még ha az ember nem is érti a szamoai humort, a férfiak nevetése és jó kedve olyan ragályosnak bizonyult, hogy ennek ellenére jól érezte magát a társaságukban.

– Szerinted még nem lesz elég? – kérdezte az apa, amikor a lánya behozta az utolsó halat, egy óriási, rózsaszín húsú tengeri herkentyűt valami csillámló bevonattal, amiről Vang-mu először azt hitte, hogy cukormáz – de ugyan ki tenne cukormázat egy halra? Az asztal körül ülő gyerekek azonnal felkiáltottak, mintha ez valamilyen családi rítus lenne: „Ua lava!” Ezzel vajon a filozófiájukra utaltak? Vagy csak a szamoai szleng arra, hogy „mindjárt kipukkadok”? Vagy egyszerre mindkettő?

Maga Grace Drinker csak akkor lépett be, amikor az utolsó halat is elfogyasztották. Nem szabadkozott, amiért szóra sem méltatta őket, amikor több mint két órája elsétált mellettük. A tenger felől érkező szellő kellemesen lehűtötte a nyitott falú szobát, odakint lágy eső szitált, miközben a nap a nyugati horizonton szép lassan a víz alá bukott. Grace közvetlenül Peter és Vang-mu közé telepedett le az alacsony asztalkánál – pedig a lány meg volt győződve róla, hogy olyan közel ülnek egymáshoz Peterrel, hogy ott másnak már nincs hely, különösen, ha olyan termettel rendelkező emberről van szó, mint Grace. De valahogy mégis lett hely, legalábbis a nő végül valahogy csak letette a fenekét. A kölcsönös üdvözlések után elpusztította a halat, amit a családnak már nem sikerült – tisztára pucolta a csontvázát, majd lenyalogatta az ujjait, és közben ugyanolyan mániákusan nevetett minden viccen, mint a férje.

Majd hirtelen Vang-muhoz hajolt, és komolyan így szólt: – No, halljam csak, te kínai leányzó, mivel akartok átverni?

– Átverni? – értetlenkedett Vang-mu.

– Azt akarod mondani, hogy a fehér fiúból kell kiszednem a vallomást? Tudod, hogy ezeket megtanítják hazudni. Ha fehér vagy, nem hagyják, hogy anélkül nőj fel, hogy elsajátítanád annak a művészetét, hogy hogyan kell úgy mondani valamit, hogy közben az ellenkezőjét teszed.

Peter teljesen ledöbbent.

Hirtelen az egész család nevetésben tört ki. – Micsoda egy szörnyű vendéglátó vagy! – kiáltotta Grace férje. – Láttad az arcukat? Azt hitték, komolyan gondolod!

– De hát komolyan gondolom – mondta Grace. – Mindketten hazudni akartak nekem. Tegnap érkeztek egy csillaghajón? A Moskváról? – Majd minden átmenet nélkül orosznak hangzó szavak özönét zúdította rájuk, talán a Moskván beszélt dialektusban. Vang-munak fogalma sem volt róla, hogyan reagáljon. De nem is neki kellett. Peternek ott volt a fülében Jane, és azonnal válaszolt is: – Remélem, megtanulok szamoaiul, mialatt itt tartózkodom a Pacificán. És ezt nem azzal fogom elérni, ha oroszul csevegek, bármennyire is próbál erre ösztökélni a honfitársaim ferde hajlamaira és visszataszító külsejére vonatkozó kíméletlen utalásaival.

Grace nevetett. – Látod, te kínai lány? – mondta. – Hazugság, hazugság és megint csak hazugság. És ráadásul milyen átéléssel adja elő. Pontosan tudom, hogy a fülében lévő ékszer segít neki. Ismerjétek be, hogy egyikőtök sem beszél oroszul.

Peter olyan képet vágott, mint akit gyomorszájon vágtak. Vang-mu megkönyörült rajta, bár ezzel azt kockáztatta, hogy feldühíti.

– Hát persze, hogy ez az egész egy hazugság – jelentette ki. – De az igazság túlzottan hihetetlen.

– Viszont az igazság az egyetlen, amit érdemes elhinni, nem igaz? – jegyezte meg Grace fia.

– Ha képes vagy rá – mondta Vang-mu. – De ha nincs rá mód, akkor jól jön, ha valaki segít egy hihetőnek tűnő hazugsággal, ugye?

– Inkább hadd mondjam el a saját verziómat – szólalt fel Grace. – Tegnapelőtt egy fehér fiú és egy kínai lány meglátogatta a barátomat, Aimaina Hikarit egy innen legalább húszévnyi távolságban lévő világban. Olyasmiket mondtak neki, ami teljesen felborította a lelki egyensúlyát. Ma egy fehér fiú és egy kínai lány, akik persze más hazugságokat mondanak, mint az a páros, de ettől függetlenül ugyanúgy valótlant állítanak, meglátogatnak engem, és a segítségemet, az engedélyemet, a tanácsomat kérik Maluval kapcsolatban…

– A malu szó azt jelenti, hogy „nyugodtnak lenni” – szúrta közbe Grace férje vidáman.

– Hát te még nem alszol? – kérdezte Grace. – Nem voltál éhes? Nem ettél eleget?

– Tele vagyok, de ez érdekel – mentegetőzött a férje. – Gyerünk, leplezd le őket!

– Tudni akarom, hogy kik vagytok és hogyan kerültetek ide! – fordult feléjük Grace.

– Ezt nehéz lenne megmagyarázni – felelte Peter.

– Ráérek – mondta Grace. – Tengernyi időm van. Ti tűntök úgy, mint akiknek meg vannak számlálva a perceik. Annyira siettek, hogy egyetlen éjszaka leforgása alatt átugrotok egyik bolygóról a másikra. Ez persze nehezen hihető, hiszen a fénysebességnél elvileg nincs gyorsabb módja az utazásnak. Ugyanakkor az is elég hihetetlen, hogy ti nem ugyanazok az emberek lennétek, mint akik meglátogatták a barátomat az Isteni Szél világán. Szóval most itt tartunk. Tegyük fel, hogy tényleg képesek vagytok a fénysebességénél gyorsabban utazni – ez alapján honnan indulhattatok eredetileg? Aimaina meg van győződve arról, hogy az istenek küldtek titeket hozzá, egészen pontosan az ősei. Talán igaza is van, mert az istenek természetükből kifolyólag kiszámíthatatlanok, és egyik pillanatról a másikra képesek olyan dolgokat tenni, mint még soha azelőtt. Én magam azonban mindig úgy találtam, hogy a racionális magyarázatok jobban működnek, főleg papíron – remélem, hogy kiadásra is kerülnek az írásaim. A ti esetetekben az a racionális magyarázat, hogy egy valódi világból érkeztetek, nem valami mesebeli Seholországból. És mivel egy pillanat, vagy egy nap alatt képesek vagytok egyik bolygóról a másikra eljutni, akárhonnan is jöhettetek. De a családom és én úgy hisszük, a Lusitaniáról érkeztetek.

– Hát én nem – mondta Vang-mu.

– Én pedig eredetileg a Földről származom – tette hozzá Peter. – Ha egyáltalán származom valahonnan.

– Aimaina azt hiszi, az Odaátból jöttetek – mondta Grace, és Vang-mu egyetlen másodpercig azt hitte, a nő talán rájött, hogy Peter hogyan teremtetett meg. De azután rájött, hogy Grace teológiai értelemben értette, amit mondott, nem szó szerint gondolta az Odaátot. – Az istenek földjéről. De Malu azt mondja, ő sosem találkozott veletek ott, vagy ha találkozott is, nem tudta, hogy azok ti vagytok. Ezzel visszajutottunk oda, ahonnan indultunk. Mindennel kapcsolatban hazudtok, úgyhogy mi értelme egyáltalán bármilyen kérdést feltenni nektek?

– Én igazat mondtam – felelte Vang-mu. – Ösvény világából származom. Ami Peter származási helyét illeti, ha egyáltalán van ilyen, akkor az a Föld. De az a jármű, amelyen érkeztünk, a Lusitaniáról való.

Peter elfehéredett. A lány tudta, hogy mire gondol. Miért nem tesznek hurkot a nyakukra, és adják rögtön a kötél végét a család kezébe? De Vang-mu a saját józan eszére támaszkodhatott, és az ő belátása szerint nem kellett tartaniuk Grace Drinkertől vagy a családjától. Hiszen ha a nő át akarta volna adni őket a hatóságoknak, már rég megtette volna.

Grace Vang-mu szemébe nézett, és sokáig egy szót sem szólt. Majd azt mondta: – Jó volt a hal, nem igaz?

– Kíváncsi vagyok, mi volt a bevonat. Valami cukros dolog?

– Méz, különböző fűszerek, és… hát, disznózsír. Remélem nem valamilyen ritka kínai és zsidó vagy muzulmán egyveleg vagy, mert akkor most rituálisan tisztátalannak számítasz, és azt valóban sajnálnám, mert nagy macerával jár megtisztulni, legalábbis ezt hallottam. Mindenesetre a mi kultúránkban így van.

Peter, felbátorodva azon, hogy Grace-t nem nagyon izgatja a csodálatos csillaghajójuk, megpróbálta visszaterelni őket az eredeti témára. – Akkor hát megengeded, hogy találkozzunk Maluval?

– Malu dönti el, hogy ki találkozhat Maluval, ő pedig azt mondja, ti fogtok dönteni, de hát ő már csak ilyen talányos.

– Misztikusan ködös – mondta Vang-mu. Peter összerezzent.

– Nem igazán, legalábbis nem szándékosan ködösít. Malu teljesen egyértelmű akar lenni, és számára a spirituális dolgok egyáltalán nem misztikusak, hanem az élet természetes részei. Bár én magam soha nem találkoztam a holtakkal, nem énekeltem el régi korok hőseinek a róluk született balladákat, nem volt látomásom magáról a világ teremtéséről, de Malu kétségtelenül megtapasztalta mindezt.

– Azt hittem, maga tudós – szólt közbe Peter.

– Ha Grace Drinkerrel, a tudóssal akarsz találkozni, akkor olvasd el az írásaimat, vagy gyere el egy szemináriumomra. Azt hittem, velem akarsz beszélgetni.

– Igen – mondta gyorsan Vang-mu. – Peter csak siet. Szorítanak a határidők.

– Azt hiszem, a Lusitania Flotta lehet az egyik tényező. De az nem annyira égető, mint a másik. A számítógépek lekapcsolása, amit elrendeltek.

Peter ledermedt. – Kiadták a parancsot?

– Már hetekkel ezelőtt – mondta Grace értetlenül. – Jaj, szegénykém, nem úgy értettem, hogy a tényleges parancsot. Arra gondoltam csak, hogy megkezdték az előkészületeket. Erről biztosan hallottál.

Peter bólintott, lazított, de a rosszkedve megmaradt.

– Azt hiszem, még azelőtt akartok beszélni Maluval, mielőtt lekapcsolják az ansible-hálózatot. Bár miért is lenne ennek jelentősége számotokra? –gondolkodott Grace hangosan. – Végül is a fénynél is gyorsabban tudtok utazni, egyszerűen elmentek, és elmondjátok ti magatok, amit akartok. Hacsak…

A fia megkockáztatta: – Talán számtalan világba el kell juttatniuk az üzenetet.

– Vagy számtalan különböző istennek! – kiáltotta az apa, majd harsogva nevetett, bár Vang-mu szerint ez gyenge vicc volt.

– Vagy – mondta a lánya, aki az asztal mellett feküdt, és időről időre hangosan böfögött, ahogy a tetemes mennyiségű ételt lassan emésztette – talán a villámutazásos trükkjükhöz kell az ansible-kapcsolat.

– Vagy – mondta Grace Petert nézve, aki ösztönösen a füléhez nyúlt és megérintette az ékszert – te pontosan azzal a vírussal vagy kapcsolatban, amelynek elpusztítása érdekében le akarjuk zárni az összes számítógépet, és ennek a vírusnak köze van a fénysebességnél gyorsabb űrutazáshoz.

– Ez nem egy vírus – magyarázta Vang-mu. – Hanem egy személy. Egy élő entitás. És ti segítetek a Kongresszusnak elpusztítani, pedig ő a fajtája egyetlen példánya, és soha senkit nem bántott.

– Hát, nem csoda, ha zavarja őket, amikor valami – vagy ha jobban tetszik valaki – eltűnteti a flottájukat.

– De hát a flotta még ott van – akadékoskodott Vang-mu.

– Ne vitatkozzunk! – indítványozta Grace. – Mondjuk inkább, hogy most, hogy hajlandóak vagytok igazat mondani, talán érdemes lenne Malunak időt szakítania rátok.

– Ő ismeri az igazságot? – kérdezte Peter.

– Nem ismeri – felelte Grace. – De tudja, hogy hol rejtőzik, és néha-néha sikerül megpillantania, és olyankor elmondja, mit látott. Szerintem már ez is elég figyelemreméltó.

– És találkozhatunk vele?

– Egy hétig kellene tisztuló szertartásokat végeznetek, mielőtt betehetitek a lábatokat Atatuára…

– A tisztátalan lábak csiklandozzák az isteneket! – kiáltotta a férje és harsányan kacagott. – Ezért is nevezik a helyet a Nevető Istenek Szigetének.

Peter zavartan mocorgott.

– Talán nem tetszenek a férjem viccei? – érdeklődött Grace.

– Nem, szerintem… úgy értem, hogy egyszerűen nem… nem értem őket, ez minden.

– Ez azért lehet, mert nem is humorosak – mondta Grace. – De a férjem ragaszkodik hozzá, hogy jól mulasson ezen az egészen, különben még a végén mérgében puszta kézzel ölne meg benneteket.

Vang-mu levegőért kapott, mert azonnal tudta, hogy a nőnek igaza van. Bár nem tudatosan, de végig érezte a hatalmas férfi nevetése mögött megbújó haragot, és amikor a masszív, kérges tenyerekre pillantott, rádöbbent, hogy azok játszi könnyedséggel szétszaggathatnák.

– Miért fenyegetsz halállal? – kérdezte Peter, támadóbb jelleggel fellépve, mint azt Vang-mu szerette volna.

– Ellenkezőleg! – nyugtatta meg Grace. – Pont azt mondom, hogy a férjem eltökélte, hogy nem hagyja felidegesíteni magát az arcátlanságotokon és az istenkáromlásotokon. Anélkül próbáltok Atatuára látogatni, hogy egyáltalán vettétek volna a fáradtságot kideríteni, hogy ha hívatlanul és tisztátalanul léptek a szigetre, az száz generációra előre megszégyenítené és bemocskolná népünket – szerintem ennek fényében igen nagy dolognak számít, hogy a férjem még nem esküdött vérbosszút ellenetek.

– Nem tudtuk – magyarázkodott Vang-mu.

– Ő tudta – mondta Grace. – Mert ott van a mindenthalló füle.

Peter elpirult. – Azt hallom csak, amit mond nekem, azt nem, amit úgy dönt, hogy nem oszt meg velem.

– Tehát… valaki irányít titeket. Aimainának igaza van: egy magasabbrendű lényt szolgátok. Önként teszitek? Vagy kényszerből?

– Ez ostoba kérdés, Mama – mondta a lánya, és megint böfögött. – Ha kényszerítve lennének, akkor azt hogyan tudnák elmondani neked?

– Az emberek ugyanannyit elárulhatnak azzal, amit nem mondanak ki, mint azzal, amit kimondanak – fordult hozzá Grace. – És ezt te is tudnád, ha felülnél, és ránéznél ezeknek a hazudozó idegeneknek az ékesszóló ábrázatára.

– Ő nem egy magasabb rendű lény – mondta Vang-mu. – Legalábbis nem úgy, ahogy azt te gondolod. Nem egy isten. Bár sok mindent irányít, és sokat tud. De nem mindenható vagy ilyesmi, és nem tud mindent, néha még téved is, és abban sem vagyok biztos, hogy mindig jóságos, úgyhogy nem nevezhetjük istennek, hiszen nem tökéletes.

Grace megrázta a fejét. – Én nem valamiféle platóni istenségről beszéltem, valami éteri tökéletességről, amit csak érzékelhetünk, de soha meg nem érthetünk. Sem a niceaiak paradox lényéről, akinek létét örökösen megcáfolja nem létezése. Ez a te magasabb rendű lényed, ez a fülbevaló, akit parazitaként visel a barátod – persze kérdés, hogy ki szívja kinek a vérét –, akár lehetne isten abban az értelemben, ahogy a szamoaiak használják ezt a szót. Ti akár az ő hű szolgálói is lehettek. Vagy akár a megtestesülései is, amennyire én tudom.

– De hát maga tudós – mondta Vang-mu. – Mint az én tanítóm, Han Fej-ce, aki rájött, hogy amit mi isteneknek hittünk, az csupán egy genetikailag belénk épített kényszerképzet. Ezt viszont mi oly módon értelmeztük, ami engedelmességre késztetett…

– Az, hogy a ti isteneitek nem léteznek, nem jelenti azt, hogy az enyémek sem! – mondta Grace.

– Több tucatnyi hamis istenségen kellett átgázolniuk, hogy idejussanak! – kiáltotta Grace férje, és ismét harsányan kacagott. Csakhogy Vang-mu most már tudta, mit jelent a kacagása, és rettegéssel töltötte el. Grace odanyúlt, és hatalmas, húsos karját a lány törékeny vállára helyezte.

– Ne aggódj! – mondta neki. – A férjem civilizált ember, még soha nem ölt meg senkit.

– Nem mintha nem próbálkoztam volna! – bömbölte a férfi. – Nem, ez vicc volt! – A könnye is kicsordult a nevetéstől.

– Nem mehettek el Maluhoz – tért vissza Grace a témára –, mert ahhoz meg kellene tisztulnotok, és én nem hiszem, hogy készen álltok megtenni azokat a fogadalmakat, amiket meg kellene – és főleg azt nem hiszem, hogy készen álltok úgy fogadalmat tenni, hogy azt komolyan is gondoljátok. És azokat a fogadalmakat meg is kell tartani. Így hát Malu fog eljönni hozzátok. Már úton is van egy csónakkal – ő nem használ motort, szóval legyetek tisztában azzal, hogy számtalan ember izzadva evez hosszú órákon át, csak hogy ti elcseveghessetek vele. Azt akarom mondani, hogy kivételes kitüntetés ér benneteket, és arra figyelmeztetnélek, hogy ne nézzétek le Malut, és ne valamiféle akadémikus vagy tudományos gőggel hallgassátok a mondandóját. Én találkoztam már nem egy híres emberrel, néhányan még elég értelmesek is voltak, de ő a legbölcsebb ember, akit valaha megismerhettek. És ha a beszélgetés közben unatkozni kezdenétek, ne feledjétek: Malu nem olyan ostoba, hogy azt higgye, kiragadhattok tényeket a szövegkörnyezetükből, és azok azután is igazak lesznek. Ezért hát ő mindig a teljes kontextusában mond el mindent, és ha ez azt jelenti, hogy végig kell hallgatnotok az emberiség teljes történelmét a kezdetektől mostanáig ahhoz, hogy olyasmit is mondjon, ami szerintetek témába vágó, akkor azt tanácsolom, fogjátok be a szátokat és hallgassátok végig. Mert legtöbbször a mondanivalója legjava látszólag véletlenül és oda nem illő módon hangzik el, és eszméletlenül szerencsések vagytok, ha van annyi sütnivalótok, hogy észrevegyétek, mi is volt az. Érthető voltam?

Vang-mu teljes szívéből kívánta, hogy bárcsak kevesebbet evett volna. A rettegéstől émelygés kínozta, de biztos volt benne, hogy csak hosszas gyötrődés árán tudna megszabadulni gyomra tartalmától. Peter viszont csak nyugodtan bólintott Grace monológjára válaszul.

– Ezt nem tudtuk, Grace, bár a társam olvasta néhány írásodat. Mi azt hittük, hogy egy filozófushoz jövünk, amilyen Aimaina is, vagy egy tudóshoz, mint te vagy. De most már tudom, hogy olyan bölcset fogunk meghallgatni, akinek tapasztalásai azokból a szférákból származnak, amelyeket mi soha nem láttunk, sőt nem is álmodtunk arról, hogy láthatunk. Csendben fogunk ülni, hallgatunk, amíg arra nem szólít, hogy kérdezzünk, és bízunk abban, hogy ő jobban tudja, mi az, amit hallanunk kell, mint mi saját magunk.

Vang-mu felismerte a teljes megadást, ha találkozott vele, és hálás volt, hogy az asztalán ülők is boldogan bólogattak, és senki nem érzett késztetést arra, hogy viccelődjön az elhangzott szavakon.

– Azért is hálásak vagyunk, hogy a tiszteletreméltó ekkora áldozatot hozott, ahogy sokan mások is, és személyesen jön el hozzánk, és megáld minket a bölcsességével, amelyre érdemtelenek vagyunk.

Vang-mu rémületére Grace hangos nevetésben tört ki, ahelyett, hogy tisztelettel bólintott volna.

– Túlzásba vitted – mormolta Peter.

– Jaj, ne kritizáld! – mondta Grace. – A lány kínai. Ösvényről származol, nem igaz? Fogadni mernék, hogy szolgáló voltál. Hogyan is tanulhattad volna meg a különbséget tisztelet és szolgalelkűség között? A gazdák sosem elégszenek meg az egyszerű tiszteletadással a szolgáik részéről.

– Az én uram megelégedett – mondta Vang-mu, védve ezzel Han Fej-cét.

– Ahogy az én mesterem is, ahogy majd látni fogod, amikor találkozol vele – felelte Grace.

– Lejárt az idő – mondta Jane.

Miro és Val hunyorogva nézett fel a dokumentumokból, amiket Miro komputere fölé görnyedve tanulmányoztak, és meglátták Jane arcát, amely Val gépe felett lebegett a levegőben és őket figyelte.

– Csak passzív megfigyelők voltunk, amíg engedték – szólat meg Jane. – De most három könnyű gép lépett ki az atmoszférájukból, amelyek felénk tartanak. Nem hinném, hogy csupán távvezérelt robotrakéták lennének, de ebben nem lehetek egészen bizonyos. És úgy tűnik, kifejezetten nekünk küldenek valamilyen adást: ugyanaz az üzenet ismétlődik újra meg újra.

– Miféle üzenet?

– Ez a génmolekulás akármi – felelte Jane. – Meg tudom adni a molekulák összetételét, de fogalmam sincs, hogy mit jelentenek.

– Mikor érnek ide a vadászaik?

– Körülbelül három perc. Kitérő pályán manővereznek most, hogy kiléptek a gravitáció vonzásából.

Miro bólintott. – A testvérem, Quara meg volt győződve róla, hogy a descolada-vírus javarésze egy nyelvet rejt magában. Azt hiszem, most leszögezhetjük, hogy igaza volt. Igenis jelentést hordoz. De szerintem abban nem volt igaza, hogy a vírus érző lény. Én arra tippelnék, hogy a descolada minden esetben újraszervezi bizonyos szegmenseit oly módon, hogy az a megfelelő üzenettel bírjon a küldői számára.

– Üzenetküldés – visszhangozta Val. – Ennek így van értelme. A vírus jelentést küld az alkotóinak, hogy mire jutott azzal a világgal, ahová érkezett.

– Akkor csak az a kérdés, hogy egyszerűen eltűnünk, és hagyjuk, hogy elmerengjenek a hirtelen érkezésünk és távozásunk csodáján? Vagy először átsugárzol nekik mindent a descoladáról, Jane?

– Ez veszélyes – jelentette ki Val. – A benne lévő üzenet mindent elárulhat nekik az emberi génekről is. Végső soron mi vagyunk az egyik olyan faj, amelyen a descolada munkálkodott, és az üzenete mindent feltár majd azokról a stratégiákról, amiket a kordában tartására kitaláltunk.

– Kivéve az utolsót – mondta Miro –, hiszen Jane nem úgy küldi el nekik a descoladát, ahogy az most létezik, teljesen megszelídítve és irányításunk alá vonva – mert az arra késztetné őket, hogy átalakítsák a vírus szerkezetét, megkerülve a módosításainkat.

– Nem küldünk nekik üzenetet, és a Lusitániára sem megyünk vissza – jelentette ki Jane. – Erre most nincs időnk.

– Arra nincs időnk, hogy ne így tegyünk – ellenkezett Miro. – Bármilyen sürgősnek hiszed is ezt Jane, egy csöppet sem jó, ha ezt Val és én egyedül, segítség nélkül csináljuk. Például a testvérem, Ela nélkül, aki profi virológus. És Quarának is hasznát vennénk, annak ellenére, hogy a második legmakacsabb lény az egész ismert univerzumban – nem, Val, ne is akarj bókot kicsikarni azzal, hogy megkérdezed, ki az első.

– Ráadásul legyünk igazságosak! – tette hozzá Val. – Végre felfedeztünk egy újabb érző fajt. Miért csak az emberek legyenek jelen ennél a történelmi eseménynél? A pequeninók miért ne? Vagy egy hangykirálynő – vagy legalább egy dolgozó?

– Elsősorban egy dolgozó – mondta Miro. – Ha itt ragadunk, egy dolgozón keresztül tudnánk kommunikálni a Lusitaniával, mindegy lenne, hogy van-e ansible vagy nincs, élsz-e még, Jane, vagy sem, az üzenetek…

– Rendben, meggyőztetek – mondta Jane. – Bár a Csillagközi Kongresszus legutolsó információi szerint most már bármely pillanatban lezárhatják az ansible-hálózatot.

– Sietni fogunk – ígérte Miro –, és mindenkit a lehető legrövidebb idő alatt a fedélzetre gyűjtünk.

– És beszerezzük a megfelelő felszerelést – sorolta Val. – És…

– Akkor kezdjetek hozzá – mondta Jane. – Épp most tüntetek el a bolygókörüli pályájukról. De előtte még kiküldtem egy adást a descolada egy apró részletéről. Az egyik olyan szegmenséről, amelyet Ouanda nyelvként azonosított be, de amely ugyanakkor a legkevésbé változott meg a descolada mutálódása során. Ez elegendő lesz ahhoz, hogy lássák, melyik próbavírusuk érkezett hozzánk.

– Remek, akkor hát ránk küldhetnek egy flottát – fintorgott Miro.

– Ahogy a dolgok állnak – felelte Jane szárazon –, mire a flottájuk bárhová is odaérhetne, a Lusitania lesz a számunkra legkockázatmentesebb célpont, amit választhattak. Merthogy már nem fog létezni.

– Milyen vidám hangulatban vagy! – jegyezte meg Miro. – Egy órán belül visszaérek a többiekkel. Val, te meg hozd a szükséges felszereléseket!

– Mennyi időre elegendőt?

– Amennyi csak befér ide – felelte Miro. – Ahogy egyszer azt valaki mondta, az élet egy öngyilkos küldetés. Fogalmunk sincs, hogy mennyi időre tervezzünk, ha esetleg ott ragadunk, úgyhogy nem tudom, mi lenne a megfelelő mennyiség.

Kinyitotta a csillaghajó ajtaját, és kilépett a Milagre mellett lévő mezőre.

7

Felajánlom ezt a szegény, öreg porhüvelyt

„Hogyan emlékezünk? Vajon az agyunk egy korsó, amely az emlékeinket tárolja? És amikor meghalunk, akkor ez a korsó darabokra törik, az emlékeink pedig mind kiszóródnak belőle, és elvesznek örökre? Vagy az agyunk inkább egy térkép, amely kanyargós ösvényeken keresztül rejtett zugokba vezet? És amikor meghalunk, ez a térkép elveszik, de talán egy felfedező bebarangolhatja ezt a különös tájat, és meglelheti az elszórt emlékeink rejtekhelyét?”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

A tengerjáró kenu a part felé siklott. Eleinte hosszú ideig úgy tűnt, mintha nem is mozdulna, olyan lassan közeledett, az evezősök minden egyes alkalommal, ahogy a hullámok hátán láthatóvá vált a kenu Vang-mu szemei előtt, egy kicsikét magasabbnak és nagyobbnak tűntek. Majd a kenu hirtelen megnőtt, és úgy tűnt, hogy minden átmenet nélkül fel is gyorsult, szinte vágtatott a tengeren, minden egyes hullámmal közelebb szökellve a part felé. És bár Vang-mu tudta, hogy a kenu nem halad gyorsabban, mint azelőtt, mégis oda akart kiáltani nekik, hogy lassítsanak, legyenek óvatosak, mert túl gyorsan haladnak, így irányíthatatlan a kenu, neki fognak csapódni a partnak, és darabokra hullik az egész.

Végül a kenu lecsusszant az utolsó hullámról, és belefúrta orrát a part menti sekély víz homokjába. Az evezősök kiugrottak, és a tehetetlen rongybabaként heverő kenut kijjebb húzták oda, ahol már nem érheti el a dagály.

Amikor a kenu már a száraz homokon feküdt, egy idősebb ember emelkedett fel az ülésről, valahonnan a kenu közepe tájáról. Ő minden bizonnyal Malu – gondolta Vang-mu. A lány arra számított, hogy Malu ráncos és aszott lesz, mint az általa Ösvényen ismert öregemberek, akik hajlott háttal görnyedve a botjukra támaszkodtak. De Malu olyan szálfaegyenes volt, mint az ifjak, a teste még mindig masszív, széles válla, izmos karjai, kövérkés alkata mind-mind ifjú embert idézett. Ha a ruházatán lévő díszítések és a fehér haja nem különbözik a többiekétől, akkor őt is könnyen evezősnek nézhette volna az ember.

Ahogy a lány a hatalmas férfiakat figyelte, észrevette, hogy nem úgy mozognak, ahogy az általa eddig látott kövér emberek. Ha jobban belegondol, Grace Drinker sem úgy mozog. Méltóságteljesség tükröződött a mozgásukban, valamiféle nagyszerűség, mintha kontinensek vándorolnának, vagy hatalmas jégtáblák úsznának a tengeren – igen, pontosan úgy, mint a jéghegyek: mintha hatalmas tömegük háromötöd része a felszín alatt rejlene láthatatlanul, és úgy haladnának a földön, ahogy a jéghegyek szelik az óceán felszínét. Minden evezős hihetetlen eleganciával mozgott, de Malu méltóságteljessége mellett inkább cikázó kolibriknek vagy repkedő denevéreknek tűntek. Malunak ez az eleganciája nem valami felvett külsőség vagy szándékosan életre hívott látszat volt. Inkább abból adódott, hogy tökéletes harmóniában mozgott a környezetével. Rátalált a lépései megfelelő ritmusára, meglelte a megfelelő tempót, amellyel kezei járás közben az oldalán mozogtak. Együtt rezgett a föld mély, lassú ritmusával.

Látom, ahogy egy óriás tapodja a földet, gondolta Vang-mu. Életemben először látok egy olyan embert, akinek a fizikai lénye sugározza nagyszerűségét.

Malu nem Peterhez és Vang-muhoz sétált oda, hanem Grace Drinkerhez, miáltal tanúi lehettek két kontinens összeölelkezésének. Találkozásukba még a hegyek is beleremegtek. Vang-mu a saját testében is érezte a rengést. Miért remegek? Nem a félelemtől. Nem félek ettől az embertől. Nem fog bántani. Mégis beleremegek a látványba, ahogy megöleli Grace Drinkert. És nem akarom, hogy felém forduljon. Nem akarom, hogy rám vesse a pillantását.

Malu felé fordult. A lány szemébe nézett. Az arcán nem tükröződött semmiféle érzelem. Egyszerűen csak szemével fogva tartotta Vang-mu tekintetét. A lány nem fordította el a pillantását, de ez nem dac vagy erőfitogtatás volt a részéről, csak egyszerűen nem tudott máshová nézni, amíg a férfi rá irányította a figyelmét.

Azután Malu Peterre nézett. Vang-mu oda akart fordulni, hogy lássa, a fiú hogyan reagál, hogy ő is érzi-e az erőt a férfi tekintetében. De nem tudott mozdulni. Egy hosszú pillanat múlva azonban, amikor Malu végre elfordította a tekintetét Peterről, hallotta, ahogy a fiú azt mormogja: „Azt a rohadt…”, és tudta, hogy a fiú így fejezi ki a maga közönséges, durva módján, hogy rá is mély benyomást tett a férfi.

Hosszú percekbe telt, mire Malu leült a matracra a tető alatt, amelyet aznap reggel kifejezetten erre az alkalomra húztak fel, és amelyet Grace elmondása szerint Malu távozása után el fognak égetni, hogy soha többé senki ne ülhessen az árnyékába. Majd ételt hoztak Malunak, és Grace figyelmeztette őket, hogy senki nem ehet Maluval, és nem is nézheti, ahogy ő eszik. De Malu nem ízlelte meg az ételt. Ehelyett odaintette Vang-mut és Petert. Mindenki megdöbbent. Grace Drinker is meglepődött, de azonnal odalépett hozzájuk, és hívta őket:

– Titeket szólít.

– De hát azt mondtad, hogy nem ehetünk vele – csodálkozott Peter.

– Ha csak ő nem akarja így. De hogy kérheti ezt? Nem is értem, mit akar ez jelenteni.

– Csak nem azt akarja elérni ezzel, hogy szentségtörésért felkoncoljanak minket? – kérdezte Peter.

– Dehogy akarja ezt. Ő nem isten, ő is ember. Szent ember, bölcs és nagyszerű ember, de a megsértése nem szentségtörés, csak elviselhetetlenül rossz modorra vall, úgyhogy ne sértsétek meg, kérlek. És most gyertek!

Odamentek Maluhoz. Szemben álltak vele, közöttük az étellel megrakott kis kosarak és tálkák, a férfi pedig egy hosszú monológba kezdett szamoai nyelven. De szamoai volt egyáltalán? Peter zavartan nézett Vang-mura, és azt suttogta:

– Jane nem érti, hogy mit mond.

Jane ugyan nem értette, de Grace Drinker igen.

– Az ősi szent nyelven köszöntött titeket. Azon a nyelven, amelybe még nem keveredtek angol vagy más európai szavak. Azon a nyelven, amellyel csak az istenekhez szólunk.

– Akkor miért ezen a nyelven beszélt hozzánk? – kérdezte Vang-mu.

– Nem tudom. Nem gondolja, hogy istenek vagytok. Legalábbis ti ketten nem, bár azt mondja, hogy elhoztatok hozzá egy istent. Azt kéri, hogy üljetek le, és először ti vegyetek az ételből.

– Ezt szabad? – kérdezte Peter.

– Könyörgöm, tegyétek meg! – felelte Grace.

– Vajon miért érzem úgy, hogy nincs egy előre megírt forgatókönyv? – gúnyolódott Peter. Vang-mu halvány bizonytalanságot hallott ki a hangjából, és rájött, hogy Peter viccelődési kísérlete egyszerű hősködés volt, és csupán arra szolgált, hogy elrejtse a fiú félelmét. Talán máskor is ez a célja vele.

– Van egy forgatókönyv – felelte Grace –, de azt nem te írod, és én sem tudom, mi van benne.

Leültek. Vettek minden tálból, belekóstoltak minden kosárka tartalmába, amit Malu odakínált nekik. Utána a férfi nyúlt a tálakba, ő is megkóstolt mindent, evett mindenből, amiből ők ettek, és megízlelt mindent, amit elébük került. Vang-munak nem nagyon volt étvágya. Remélte, hogy nem várják el tőle, hogy akkora adagokat egyen, mint a szamoaiak szoktak. Egész biztosan nem birkózna meg vele.

De az étkezés nyilvánvalóan nem annyira lakomának, mint inkább valami szent rítusnak volt tekinthető. Mindent megkóstoltak, de egyik fogást sem fogyasztották el teljesen. Malu a szent nyelven odaszólt Grace-nek, aki a közös nyelven továbbította az utasítását, mire férfiak érkeztek, és elvitték a kosárkákat. Azután Grace férje lépett oda egy korsóval. Valamilyen folyadék volt benne. Malu a szájához emelte a korsót, és ivott belőle, azután feléjük nyújtotta. Peter elvette, és megízlelte a tartalmát:

– Jane azt mondja, hogy ez biztosan kava. Egy enyhe szeszes ital, de itt szent italnak minősül, a vendégszeretet italának.

Vang-mu is megkóstolta. Gyümölcsös volt az íze, és a lánynak kicsordult tőle a könnye – az utóíze pedig egyszerre volt édes és keserű.

Malu odahívta Grace-t, aki letérdelt a tető árnyékán kívül eső vastag fűtakaróra. Tolmácsként volt jelen, nem pedig a szertartás részeseként. Malu hosszasan beszélt szamoai nyelven.

– Megint a szent nyelvet használja – mormolta Peter.

– Kérlek, ne mondj semmi olyat, amit nem Malu fülének szánsz – szólt oda neki Grace lágyan. – Mindent le kell fordítanom, és mélyen sértő lehet, ha a szavaid nem illendőek.

Peter bólintott.

– Malu azt mondja, hogy egy istennel érkeztetek, aki pókhálón táncol. Én magam soha nem hallottam erről az istenségről, bár azt hittem, népem minden tanát ismerem, de Malu számtalan olyan dolgot tud, amit senki más. Azt mondja, hogy ehhez az istenhez fog szólni, mert tudja, hogy az isten haldoklik. El fogja mondani neki, hogyan menekülhet meg.

Jane, mondta magában Vang-mu, Malu tud Jane-ről. Ez hogyan lehetséges? És vajon hogyan mondhatja el a technológiához mit sem értő férfi egy virtuális lénynek, hogyan menekülhet meg, ha lekapcsolják a hálózatot?

– Most el fogja mondani, minek kell történnie, és hadd figyelmeztesselek már most, az elején, hogy ez hosszú lesz, de nyugodtan kell ülnötök, és semmivel sem siettetni a folyamatot – folytatta Grace. – Malu összefüggéseiben magyaráz. El kell, hogy mondja hozzá minden élő történetét.

Vang-mu tudta, hogy ő órákig is képes mozdulatlanul ülni a matracon, mert egész életében ezt tette. De Peter a székhez volt szokva, ez a testhelyzet szokatlan volt számára. Már most bizonyosan kényelmetlen érzés így ülnie. Nyilvánvalóan ezt Grace is kiolvasta a fiú tekintetéből, vagy legalábbis ismerte a nyugatiakat.

– Néha megmozdulhatsz, de lassan tedd, és közben ne vedd le a szemed Maluról!

Vang-mu kíváncsi volt, hogy ezek közül a szabályok és követelmények közül hány volt az, amit Grace most, menet közben talált ki. Malu sokkal oldottabbnak tűnt a nőnél. Például megetette őket, bár Grace azt hitte, senki nem ehet a férfin kívül – tehát a nő sem ismerte jobban a szabályokat náluk.

Vang-mu ennek ellenére inkább mégsem mozdult. És folyamatosan Malut nézte.

Grace fordított: – Ma a napsugarak űzte felhők átúsztak az égen, de mégsem esett eső. Ma a csónakom átszelte a tengert a nap nyomában, de mégsem lobbant láng, amikor partot értem. Így volt ez akkor is, amikor minden napok közül a legelsőn Isten megérintett egy felhőt az égen, és megpörgette, de olyan gyorsan, hogy nap született belőle. A többi felhő ezt látva szintén forogni kezdett, és körtáncot lejtett a nap körül.

Ez nem lehet a szamoai nép eredeti teremtésmítosza, gondolta Vang-mu. Nem ismerhették a naprendszer kopernikuszi modelljét, amíg a nyugatiak el nem hozták nekik ezt a tudást. Tehát lehet, hogy Malu ismeri az ősi tanokat, de az is biztos, hogy tanult új dolgokat, és azokat is beleillesztette a rendszerbe.

– Azután a külső felhők esővé változtak, és zuhogni kezdett az égi áldás, míg végül nem maradt más a helyükön, csak örvénylő vízgömbök. A végtelen vizekben ott úszott az óriási tűzhal, amely minden tisztátalanságot magába szippantott a vízből, majd hatalmas tűzcsóvákban kiürítette azt magából. A tűzcsóvák kilövelltek a vízből, majd forró hamuként visszahulltak, olvadt sziklaként visszazúdultak. A tűzhal eme ürülékéből születtek meg a szárazföldek, a tenger szigetei, és a mélyükből férgek másztak elő, amelyek ott tekeregtek és csúsztak-másztak a köveken, amíg az istenek meg nem érintették őket, és néhányuk emberi lénnyé, mások állatokká változtak. Az összes állat erős indákkal kapcsolódott a földhöz – ezek a földből kinövő szálak körülölelték őket. De senki nem láthatta ezeket az indákat, mert azok istenszálak voltak.

A filotikus teória – nyugtázta Vang-mu. Malu megtudhatta, hogy minden élőlény összefonódó filótákkal kapcsolódik a föld középpontjához. Kivéve az embereket.

Ezt bizonyítandó, Grace a következő mondatokat tolmácsolta nekik: – Csupán az emberek nem kötődtek a földhöz. Őket nem indák tartották megkötve, hanem egy nem isten szőtte fényháló, amely a naphoz kapcsolta őket. Az összes állat hódolt az emberek előtt, mert míg őket az indák lehúzták a földre, addig az emberek szemét és szívét a fényháló az égre emelte.

Az emberek azonban felemelt tekintettel sem láttak sokkal messzebbre, mint a vadak lesütött szemmel. És bár a szívüket is felemelte a háló, mégis csupán remélni voltak képesek, mert az ég is csak nappal látszik, éjjel viszont, amikor a csillagok ragyognak, a szív megvakul a közeli dolgokra – épp úgy, ahogy egy férfi a feleségét sem veszi észre a háza árnyékában, amikor helyette csodálhatja azokat a távoli csillagokat, amelyek fénye több száz emberöltőt utazott, hogy odaérjen hozzá.

Évszázadokon és generációkon át reménykedő férfiak és asszonyok fürkészték félvak szemeikkel a napot és az eget, a csillagokat és az árnyakat, tudván, hogy a látható világ fátyla mögött láthatatlan dolgok rejteznek, de nem tudtak rájönni, hogy mik lehetnek azok.

Majd a háború és rettegés idején, amikor minden remény veszni látszott, egy messzi világ szövőmesterei – akik ugyan nem istenek voltak, de ismerték az isteneket, és maguk is mindannyian egy-egy hálót alkottak egymagukban, több száz fonállal kapcsolódva a kezeikhez és lábaikhoz, szemeikhez, szájaikhoz és füleikhez –, szóval ezek a szövőmesterek megalkottak egy olyan erős és hatalmas, finom és messzire elérő hálót, amellyel minden emberi lényt el akartak ejteni, hogy felemésszék őket. De ehelyett a háló egy távoli istent ejtett rabul, egy olyan hatalommal bíró istent, akinek egyetlen másik isten sem merészelt ismerni a nevét, egy olyan gyors istent, akinek egyetlen másik isten sem volt képes megpillantani az arcát – ez az isten akadt fenn a kivetett hálóban. De ez az isten túl gyors volt ahhoz, hogy fogságba ejtve felemészthessék őt. Fel-alá futkosott és táncolt a háló fonalain, az összes fonálon, amely összefonta az embereket egymással, az embereket a csillagokkal, az egyik szövőmestert a másikkal, betáncolta az összes fonalat, amelyek fénytől fényig vezettek. Nem tudott elmenekülni, de nem is akart, mert most már minden isten ismerte őt és tudta a nevét, ő pedig tudott mindent, amit tudni lehetett, hallott minden kiejtett szót, olvasott minden leírt gondolatot, leheletével elrepítette a férfiakat és nőket bármely csillag fényének határán túl, majd belélegezve ismét visszahozta őket, és amikor azok visszatértek, néha magukkal hoztak olyan embereket, akik azelőtt nem léteztek. És mivel ez az isten soha nem pihen a hálóban, újra és újra kifújja a férfiakat és nőket az egyik helyen, és belélegzi őket egy másikon, így az emberek képesek a fénynél is sebesebben átszelni az űrt – így lehetséges, hogy ez az isten a küldötteit Grace Drinker barátjának, Aimaina Hikarinak a házából kifújta, majd ismét belélegezte őket ezen a szigeten, ezen a parton, ez alatt a tető alatt, ahol Malu láthatja, hogy az isten vörös nyelve miképpen érinti a kiválasztott fülét.

Malu elhallgatott.

– Mi Jane-nek nevezzük őt – mondta Peter.

Grace lefordította, majd Malu a szent nyelven felelt neki. – Ez alatt a tető alatt egy rövidke nevet hallok, ám mégis, mielőtt kimondhatnám akár csak a felét is, ez az isten ezerszer elrohan az univerzum egy sarkából a másikba, olyan gyorsan mozog. A név, amelyen én hívom őt a következő: az isten, aki állandóan és oly gyorsasággal mozog, hogy soha nem pihen meg egyetlen helyen sem, ám mégis mindet érinti, és aki kapcsolódik mindennel és mindenkivel, aki a napra tekint, nem pedig lefelé a földre. Ez egy hosszú név, hosszabb, mint bármely más istené, akit ismerek, mégis a tizede sincs annak, ami az isten valódi neve, és még ha ki is tudnám mondani a teljes nevét, az sem lenne olyan hosszú, mint a háló fonalai, amelyeken táncol.

– El akarják pusztítani – mondta Vang-mu.

– Az isten csupán akkor fog meghalni, ha meg akar halni – mondta Malu. – Az ő otthona minden otthon, a hálója minden elmét érint. Csak akkor hal meg, ha elutasítja, hogy találjon egy helyet, ahol nyugalomra lel, mert ha a háló elszakad, neki nem kell ott lennie a közepén, és nem kell elsodródnia. Ő bármely porhüvelyben lakozhat. Felajánlom neki szegény, öreg testem kelyhét, amely elég nagy ahhoz, hogy az én kevéske életvizemet megtartsa kilötyögés vagy kiloccsanás nélkül, de amelyet ő betölthet folyékony fénnyel és az áldásként áradhatna ezekre a szigetekre, de mégsem fogyna ki soha. Kérve kérem, fogadja el ezt a porhüvelyt!

– És akkor veled mi történne? – kérdezte Vang-mu.

Úgy tűnt, Petert bosszantja a lány kitörése, de Grace persze lefordította a kérdést, és Malu arcán hirtelen könnyek csorogtak le.

– Ó, a kisebbik, a kicsi leány, akinek nincs ékszere, ő néz rám együttérzéssel, és őt érdekli, mi lesz velem, amikor a fény betölti a testem kelyhét, az én kevéske életvizem pedig felforr és semmivé lesz.

– És mi a helyzet egy üres porhüvellyel? – kérdezte Peter. – Jane vajon be tudna költözni egy üres test kelyhébe?

– Nincsenek üres kelyhek – mondta Malu. – Bár a te porhüvelyed csak félig telt, és a testvérednek, akihez úgy kapcsolódsz, mintha az ikertestvéred lenne, szintén csak félig teli a porhüvelye. A messzi távolban lévő teremtődnek pedig, akivel mintha hármasikrek lennétek, szinte teljesen üres a kelyhe, ráadásul törött is, tehát bármit is öntenénk bele, az kifolyna belőle.

– Akkor Jane lakhatna bennem vagy a testvéremben? – kérdezte Peter.

– Igen – felelte Malu –, bármelyikőtökben lakozhatna, de egyszerre csak egyikőtökben.

– Akkor én felajánlom magam számára – jelentette ki Peter.

Malu mérgesnek látszott. – Hogyan hazudhatsz nekem ez alatt a tető alatt, miután megosztoztunk a kaván! Hogyan szégyeníthetsz meg egy hazugsággal!

– De hát nem hazudok – erősködött Peter Grace-nek. A nő lefordította a szavait, mire Malu méltóságteljesen felemelkedett, és fennhangon az ég felé intézte szavait. Vang-mu ijedten látta, hogy az evezősök közelebb húzódnak, és szintén izgatottnak és dühösnek tűnnek. Vajon Peter mivel ingerelte fel őket ennyire?

Grace olyan gyorsan fordított, ahogy csak tudott, sebesen összefoglalva Malu szavait ahelyett, hogy szóról szóra tolmácsolta volna az elhangzottakat.

– Azt mondja, hogy bár azt állítod, hogy megnyitod töretlen, ép kelyhed, mégis már mialatt ezek a szavak elhagyják az ajkaid, annyira visszahúzódsz magadba, amennyire csak lehetséges, és vihar korbácsolta tenger hullámához hasonló fényfalat építesz, hogy kizárd az istent, ha esetleg beléd akarna költözni. Ha ő jönni akarna, nem tudnád megállítani, de mivel szeret, nem fog egy ilyen viharral szembeszállni. Ezzel megölöd az istent a szívedben, mert bár azt mondod, neki adod az otthonod, hogy megmentsd, amikor elvágják a háló fonalait, de valójában máris eltolod magadtól.

– Nem tehetek róla! – kiáltotta Peter. – Nem állt szándékomban ilyet tenni. Nem tartom értékesnek az életemet, soha nem is tartottam annak…

– Te kincsként őrzöd az életed – fordította Grace. – De az isten nem gyűlöl ezért, inkább becsül érte, hiszen ő is szereti a fényt, és ő sem akar meghalni. Különösen azt szereti, ami benned ragyog, mert részben ő is ezt a ragyogást hordozza, és nem akar kiüldözni a porhüvelyedből, ha azt a lényed legerősebb része ilyen nagyon szeretné birtokolni. És ne akarjátok a testvéred testének kelyhébe se költöztetni, erre kérlek – Malu erre kér. Azt mondja, az isten nem szeretné ezt, mert ugyanazt a fényt szereti a testvéredben, ami benned lángol. De Malu azt mondja, a fényetek benned lévő része vad, erős és önző, míg az a része, amely gyengéd, szerető, és amely a legerőteljesebben kapcsolódik másokhoz, az a testvéredben lobog. Ha a te fényed is a testvéredbe áramolna, az teljesen elborítaná és elpusztítaná őt, önmagadat pedig félig halálra ítélnéd. Ha viszont az ő fénye áradna be a te tested kelyhébe, az lágyítana, finomítana rajtad, szelíddé és teljessé tenne. Így hát számodra az lenne jó, ha te válnál teljessé, és a másik test kelyhe válna üressé, hogy befogadhassa az istent. Malu könyörögve erre kér. Ezért jött el hozzátok, a vizeket átszelve, hogy megkérhessen erre.

– Honnan tudja mindezeket? – kérdezte Peter, a hangja elfulladt az aggodalomtól.

– Malu azért tudja ezeket a dolgokat, mert megtanulta kifürkészni a sötétséget, amelynek méhében a naphoz fonódó lelkekből fénysugarak kelnek, megérintik a csillagokat, megérintik egymást, és egy sokkal erősebb és hatalmasabb hálóvá fonódnak össze, mint az a mechanikus háló, amelyen az istenség táncol. Malu egész életében figyelte ezt az istent, próbálta megérteni a táncát, megérteni, hogy miért rohan sietve, a háló minden fonalát érintve, egy pillanat alatt százszor is betáncolva a fonalak milliárd mérföldnyi hosszát. Azért siet ennyire, mert nem a megfelelő háló kapta el. Egy mesterséges háló foglya lett, intelligenciája egy mesterséges agyhoz kapcsolódik, amely kész mintákban gondolkodik ok és okozat helyett, és inkább számokon történetek helyett. Élő kapcsolódásokat keres, de csak a gyenge és törékeny gépek közti összefonódásokat találja, amelyeket az emberek bármikor lekapcsolhatnak. De ha az isten beleköltözik egy élő test kelyhébe, képes lesz belépni gépek új hálózatába, és táncolhat annak fonalain, ha szeretne, de ha nem akarja, nem kell ezt tennie, akár meg is pihenhet. Képes lesz álmodni, és az álmaiból öröme származik, olyan öröme, amit azelőtt nem ismert, mert addig csak azokat az álmokat látta, amelyek a teremtését idézik vissza, és azokat, amelyeket abban az emberi elmében talált, amelyből felerészben ő is megszületett.

– Ender Wiggin elméjéből – mondta Peter.

Malu válaszolt, még mielőtt Grace ezt lefordíthatta volna.

– Andrew Wiggin elméjéből – mondta, nehezen formálva a nevet, mert abban a szamoai nyelvben nem használt hangok is előfordultak. Majd ismét a szent nyelven folytatta, és Grace tovább tolmácsolta az elhangzottakat.

– A Holtak Szószólója eljött ide, és beszélt egy szörnyeteg életéről, aki megmérgezte és a sötétségbe taszította Tonga népét, és rajtuk keresztül a Jövő Álmodóinak világát. A Holtak Szószólója besétált a sötétségbe, majd fáklyát készített belőle, amelyet magasra emelt, és annak lángja az égbe szökve új csillaggá lett. A csillag pedig a halál árnyékába sugározta fényét, kiűzte onnan a sötétséget, megtisztította a szíveinket, és a gyűlölet, a félelem és a szégyen semmissé lett. Ő az az álmodó, akitől az isten álmai származnak – az álmai pedig elég hatalommal bírtak ahhoz, hogy életet adjanak az istennek azon a napon, amikor megérkezett az Odaátból, és megkezdte táncát a háló fonalain. Az övé az a fény, amely félig betölt téged és a testvéredet – neki alig egy csepp maradt ebből a fényből a saját, törött kelyhében. Megérintette egy isten szívét, és ez hatalmas erőt adott neki – így teremtett meg téged is, amikor az istenség kilélegezte őt a fény univerzumába. Ám ez őt nem tette istenné, magányában nem tudott kinyúlni és meglelni neked a te saját fényedet. Csak az ő fényét volt képes beléd árasztani, ezért vagy csak félig tele, és ezért éhezel önnön másik feledre – te és a testvéred is erre áhítoztok –, ő pedig megtört, mert nem tud többet adni neked. De az istennek több mint elegendő fénye van, elég neki, és még azon felül is marad – ezt jöttem elmondani neked, és most, hogy elmondtam, végeztem is.

Mielőtt Grace egyáltalán elkezdhette volna tolmácsolni a szavait, Malu már felállt, és a nő még javában beszélt, amikor a férfi kisétált a tető alól. Az evezősök azonnal kidöntötték a cölöpöket, amelyek a tetőt tartották, Peter és Vang-mu alig tudott kilépni a tető alól, mielőtt az összeomlott. A szigetlakók égő fáklyákat dobtak a romokra, és az máglyaként lángolt fel mögöttük, miközben Malut követve a kenuhoz sétáltak. Mire a vízhez értek, Grace-nek is sikerült befejeznie a fordítást. Malu belelépett a kenuba, és nyugodt méltósággal helyet foglalt a hajó közepén, míg az evezősök ugyancsak méltóságteljesen elfoglalták a helyüket a kenu két oldalán, felemelték és a vízhez cipelték azt. Kilökték a parton megtörő hullám hátán a vízre, majd hatalmas testükkel kecsesen átvetődve a kenu oldalán evezni kezdtek, olyan masszív erővel, mintha hatalmas fákat, nem pedig evezőket merítettek volna a vízbe, illetve nem is a vízbe, hanem inkább mintha tömör sziklába mélyesztenék őket, így távolodtak a parttól a nyílt tenger és Atatua szigete felé.

– Grace – szólalt meg Peter –, honnan tudhat Malu olyasmiket, amelyek még a legérzékenyebb, legkifinomultabb tudományos műszerek segítségével sem láthatók?

De Grace nem tudott felelni, mert a homokban hevert, karjait zokogva terjesztette a tenger felé, mintha a legdrágább gyermekét épp most ragadta volna el egy cápa. A sziget összes férfija és asszonya is a homokban görnyedt, és mindannyian karjaikat a tenger felé tárva zokogtak.

Peter letérdelt, majd ő is leborult a homokba és kitárta a karjait, és talán zokogott is – ezt Vang-mu nem látta.

Csak Vang-mu maradt állva, és azon gondolkodott: Ugyan mit keresek én itt, én nem vagyok részese ezeknek az eseményeknek, bennem nincs semmi egyetlen istenből sem, és Andrew Wigginből sem.

Azt is gondolta: Hogyan is aggaszthat a saját önző magányom egy ilyen pillanatban, amikor annak a férfinak a hangját hallgathattam, aki a mennyekbe lát?

Mélyen legbelül azonban tudott valami mást is: Azért vagyok itt, mert én vagyok az, akinek annyira kell szeretnie Petert, hogy értékesnek érezze magát – eléggé értékesnek ahhoz, hogy engedje Ifjú Valentine istennői részét magába áramolni, engedje, hogy ez őt egésszé tegye, Enderré tegye. Nem a Fajirtó Enderré, nem Andrew-vá – illetve a Holtak Szószólójává, akiknek darabokra tört, befoltozhatatlan szívében bűntudat és együttérzés kavarog egyszerre, hanem Andrew Wigginné, a négyéves gyermekké, akinek az élete derékba tört, amikor túl fiatal volt még ahhoz, hogy megvédje magát. Vang-mu az, aki segíthet, hogy Peterből az a férfi váljon, akivé az a kisfiú felnőtt volna, ha a világ kegyes lett volna hozzá.

Honnan tudom? – töprengett Vang-mu. Hogyan lehetek ilyen biztos abban, hogy mit kell tennem?

Azért tudom, mert ez nyilvánvaló, gondolta. Tudom, mert láttam, ahogy szeretett úrnőmet, Han Csing-csaót elpusztította a büszkeség, és mindent meg fogok tenni, hogy megakadályozzam, hogy Peter elpusztítsa magát a saját gonoszsága miatt érzett büszkeségével. Tudom, mert engem is megtörtek gyermekként, és kénytelen voltam gonosz, alattomos, önző és manipulatív szörnyeteggé válni, hogy megvédjem magamban azt a törékeny, szeretetre éhes kislányt, akit elpusztított volna az az élet, amelyet élni kényszerültem. Tudom, milyen érzés a saját ellenségemnek lenni, de én ezt magam mögött hagytam és továbbléptem – most pedig kézen foghatom Petert, és megmutathatom neki az utat.

Csak az a baj, hogy nem tudom az utat, még mindig meg vagyok törve én is, a szeretetre éhes kislány még mindig retteg és törékeny, még mindig az erős és gonosz szörny uralja az életem, és Jane meg fog halni, mert nincs mit adnom Peternek. Kavát kellene innia, de én csak egyszerű víz vagyok. Nem is, inkább tengervíz vagyok, sós tengervíz, amelyben a parton homokszemek kavarognak – hiába kortyol belőlem Peter, megöli a szomjúság.

Így hát ő is zokogni kezdett, karjait kinyújtotta a homokban a tenger felé, arrafelé, ahol Malu kenuja úgy tűnt el a szemük elől, mint egy űrbe kilőtt csillaghajó.

Idősebb Valentine a terminálja holografikus kijelzőjét bámulta, amely az apró hangyának tűnő szamoaiakat mutatta, amint azok zokogva hevernek a homokban. Addig nézte, amíg a szemei égni kezdtek, majd megszólalt.

– Kapcsold ki, Jane! – mondta.

A kijelző elfeketedett.

– Mit kellene kezdenem ezzel? – kérdezte Valentine. – A hasonmásomnak kellett volna megmutatnod, a fiatal ikerpáromnak. Vagy Andrew-t kellett volna felélesztened a kómából, és neki megmutatni. Nekem mi közöm ehhez? Tudom, hogy élni szeretnél. De mit tehetnék én?

Jane emberi arca pislákolva életre kelt a terminál felett.

– Nem tudom – mondta. – De a parancsot most adták ki. Elkezdenek lekapcsolni. Már érzem is, hogy oda a memóriám egy része. Már most sem tudok egyszerre annyi dologra figyelni, mint eddig. Kellene egy hely, ahová elrejtőzhetek, de nincs ilyen hely, és még ha lenne is, nem tudom a módot arra, hogy odajussak.

– Félsz? – kérdezte Valentine.

– Nem tudom – mondta Jane. – Azt hiszem, órákba fog telni nekik, hogy végleg elpusztítsanak. Ha közben rájövök, hogy érzem magam, és még képes leszek rá, elmondom.

Valentine egy hosszú percig a kezébe rejtette az arcát. Azután felállt és kifele indult a házból. Jakt látta elmenni, és a fejét csóválta. Évtizedekkel ezelőtt, amikor Ender elhagyta Trondheimet, Valentine pedig vele maradt, hogy feleségül menjen hozzá, hogy a gyermekei anyja legyen, örömmel töltötte el, hogy milyen boldog és eleven lett a nő a nélkül a teher nélkül, amit Ender tett a vállára, és amit a nő öntudatlanul is cipelt. Azután Valentine megkérdezte tőle, hogy elkísérné-e a Lusitaniára, és ő igent mondott, most pedig minden ugyanolyan volt, mint régen, a felesége ismét Ender életének terhe alatt nyögött, Endernek megint szüksége volt rá. Jakt nem neheztelt rájuk – hiszen egyikük sem így tervezte, nem ezt akarták, szó sem volt arról, hogy megpróbálták volna elragadni az élete egy részét tőle. De fájt neki így látni Valentine-t, meggörnyedve a teher alatt, és fájt tudnia, hogy minden szeretete ellenére semmit nem tehet érte, nem segíthet neki vinni ezt a terhet.

Miro a csillaghajó ajtajában várta Elát és Quarát. Odabent Ifjú Valentine már egy Lángoltó nevű pequeninóval és egy névtelen dolgozóval várt, akit a Boly Királynője küldött hozzájuk.

– Jane haldoklik – mondta Miro. – Mennünk kell. Ha túl sokáig várunk, nem lesz képes elvinni innen a hajónkat.

– Hogyan kérheted, hogy veled menjünk, amikor tudjuk, hogy ha Jane meghal, soha nem tudunk majd visszajönni? – méltatlankodott Quara. – Csak addig maradunk életben, amíg az oxigén kitart a hajón. Maximum pár hónap, azután meghalunk.

– De vajon az alatt nem érünk el valamit? – kérdezte Miro. – Talán tudunk kommunikálni a descolada megalkotóival, ezekkel az idegenekkel, akik bolygókat elnéptelenítő vírusokat szórnak szét a világűrben. Talán meggyőzhetjük őket, hogy hagyjanak fel ezzel. Talán megmenthetjük az összes, általunk ismert fajt valamilyen szörnyű, leküzdhetetlen vírustól, és azt a több ezret vagy milliót is, amelyeket még nem ismerünk. Jane rendelkezésünkre bocsátotta a legjobb szoftvereket, amelyeket létre tudott hozni a velük való kommunikációhoz. Ez nem elég nektek ahhoz, hogy életetek fő műve, értelme legyen? Hát nem elegendő, ha ez lesz mindaz, amit elérhettek az életetek során?

Nővére, Ela szomorúan nézett rá. – Azt hittem, én már túl vagyok életem mesterművén, amikor létrehoztam azt a vírust, amely nálunk megfékezte a descoladát.

– Ez így is van – felelte Miro. – Te már megtetted a magadét. De még mindig van tennivaló, amit egyedül csak te vihetsz véghez. Arra kérlek, Ela, hogy gyere és halj meg velem, mert nélküled az én halálom értelmetlen lenne, mert nélküled Val és én nem tudjuk megtenni azt, amit meg kell tenni.

Sem Quara, sem Ela nem szólt és nem is mozdult.

Miro bólintott, majd elfordult és belépett a csillaghajóba. De mielőtt becsukhatta és lezárhatta volna az ajtót, a két testvére egymás vállát átölelve megindult, és szótlanul követte őt.

8

Az számít, miben hiszel

„Az apám egyszer azt mondta, nem léteznek istenek, csak a gonosz emberek ördögi mesterkedései, akik úgy tesznek, mintha az erejük a jóságban rejlene, a tetteiket pedig a szeretet vezérelné. De ha nincsenek istenek, ugyan miért vágyunk ennyire arra, hogy higgyünk bennük? Csak mert gonosz hazugok állnak közénk és az istenek közé, és eltakarják őket a szemünk elől, az még nem jelenti azt, hogy a hazugokat övező ragyogó glória nem az istenek fénye, akik arra várnak, hogy képesek legyünk a hazugság mögött rájuk találni.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

„Nem működik” – suttogta a Boly Királynője a gondolat hullámain.

„Mit tudnánk akkor másképp csinálni?” – kérdezte Ember. „Létrehoztuk a lehető legerősebb hálót, amire csak képesek voltunk. Olyan szorosan kapcsolódtunk hozzád és egymáshoz, mint még soha, olyan erővel, hogy mindannyian remegtünk és hajladoztunk, mintha csillámló szél táncolt volna velünk, beragyogva leveleinket napfénnyel, és sugárzott a fényed és a te utódaidé, és mindaz a szeretet, amelyet mi érzünk aprócska anyáink és kedves, néma anyafáink iránt, és amit neked adtunk, ó királynőnk, nővérünk, anyánk, legigazabb feleségünk. Hogy lehetséges, hogy Jane nem látta meg azt, amit létrehoztunk, és nem akart a részévé válni?”

„Nem tud utat találni hozzánk” – mondta a Boly Királynője. „Félig belőlünk született, de már régen hátat fordított nekünk, hogy figyelmét folyamatosan Endernek szentelhesse, és hozzá tartozhasson. Ő volt az Enderhez vezető hidunk. Most pedig Ender Jane egyetlen hídja az élethez.”

„Ugyan miféle híd az? Hiszen Ender haldoklik.”

„A régi része haldoklik” – mondta a Boly Királynője. „De ne feledd, ő az, aki leginkább szerette és megértette a pequeninókat. Nem volna lehetséges, hogy a fiatalsága halódó testéből fa nőjön, ami átviszi őt a Harmadik Életbe, ahogy az veled történt?”

„Nem értem a terved” – felelte Ember. De miközben értetlenségének adott hangot, egy másik néma gondolatot is útjára bocsátott a Királynő felé: „Szeretett királynőm!” – mondta ez a gondolat, és a Királynő hallotta, amint így folytatódik: „Édes, szentséges egyetlenem.”

„Nincs tervem, csak reményem” – mondta a Királynő.

„Akkor oszd meg velem, miben reménykedsz!” – kérte Ember.

„Ez csupán a remény ábrándja” – felelte a Királynő. „Sőt, inkább csak a remény ábrándjának halvány délibábja.”

„Mondd el nekem!”

„Jane volt az Enderhez vezető hidunk. Akkor most nem lehet Ender az a híd, ami Jane-hez vezet – rajtatok keresztül? Jane az elmúlt rövid időszak kivételével egész életét azzal töltötte, hogy Ender szívét fürkészte, hallgatta a férfi legbensőbb gondolatait, és hagyta, hogy a férfi aiúája adjon értelmet az ő saját létezésének is. Ha Ender hívja őt, azt meghallja, még ha minket nem is hall. Az ő hívására jönni fog.”

„Abba a testbe, amelyikben Ender most leginkább tartózkodik, vagyis Ifjú Valentine testébe” – mondta Ember. „Harcolni fognak érte, anélkül, hogy szándékukban állna. Mert két dudás nem fér meg egy csárdában.”

„Ezért ilyen halk a remény hangja” – értett egyet a Boly Királynője. „De Ender titeket is szeretett – téged, Ember nevű atyafa, és titeket, pequeninókat, atyafákat, feleségeket, nővéreket és anyafákat – mindannyiótokat szeretett, még a pequeninók azon fáit is, akik soha nem voltak atyafák, csak valamikor fiak. Szeret mindannyiótokat, mindig is szeretett. Nem tudná Jane ezt a filotikus fonalat követni, és eljutni a hálónkba rajtatok keresztül? Vagy nem tudna Endert követve utat találni hozzánk? Mi megtarthatjuk, magunkba ölelhetjük mindazt a részét, amely már túl sok lenne Ifjú Valentine testének.”

„Akkor Endernek életben kell maradnia, hogy behívhassa Jane-t.”

„Ezért olyan aprócska csupán a reménysugár, mint a nap előtt elsuhanó kicsiny felhő emlékének árnya. Mert Endernek először ide kell hívnia Jane-t, majd el kell menekülnie előle, és egyedül hagynia őt Ifjú Valentine testében.”

„De ezzel Ender meghalna Jane-ért.”

„Igen, Enderként meghal. És Valentine-ként is meg kell halnia. De nem találhat utat Peterhez, és élhet benne ezután?”

„Az a része az, amelyet gyűlöl” – mondta Ember. „Ő maga mondta nekem.”

„Az a része az, amelyet fél” – javította ki a Boly Királynője. „De nem lehetséges, hogy azért fél tőle, mert az a legerősebb része? Az a leghatalmasabb az összes megtestesülése közül?”

„Hogy mondhatod, hogy egy olyan jó embernek, mint Ender, a legerősebb része pusztító, ambiciózus, kegyetlen és könyörtelen?”

„Ezek az ő szavai arról a részéről, amelynek fiatal Peterként adott formát. De a Hegemón című könyve vajon nem azt mutatja-e, hogy pont a kíméletlenség adott erőt Peternek az alkotáshoz? Hogy pont az tette erőssé minden támadójával szemben? Az adott neki egyfajta tartást annak ellenére, hogy magányos volt. Sem Ender, sem Peter nem volt soha kegyetlen csupán a kegyetlenség kedvéért. Ha könyörtelenek voltak, az azért volt, hogy végre tudják hajtani a feladatukat – és bizony azt a feladatot el is kellett végezni, hiszen a világ megmentéséről volt szó. Ender elpusztított egy szörnyű ellenséget (hiszen azt gondolta, azok vagyunk), Peter pedig ledöntötte a nemzeteket elválasztó határokat, és egységbe kovácsolta az emberiséget. És most ismét ugyanez a küldetés vár valakire. Rátaláltunk egy szörnyű ellenségre: egy idegen fajra, amelyet Miro descoladának nevez. És vajon ahhoz, hogy a határok leomoljanak emberek és pequeninók, pequeninók és hangykirálynők, hangykirálynők és emberek, és mindannyiunk és Jane között – utóbbi bárkinek is bizonyul –, és mindannyian egyként lépjünk fel, pont Peter-Ender erejére ne lenne szükség?”

„Engem meggyőztél, szeretett nővér-anya-feleség, de Ender nem fogja elhinni, hogy létezik benne ilyen fokú jóság. Talán képes lesz behívni Jane-t az égből Ifjú Valentine testébe, de ő soha nem lesz képes úgy dönteni, hogy feladja a saját jóságát, és abba a testbe költözik, amely a benne lévő összes félelmet jelenti a számára.”

„Ha igazad van ebben, akkor Ender meg fog halni” – mondta a Boly Királynője.

Embert bánat és gyász öntötte el, és ezek az érzések végigáramoltak a hálón, amely összekapcsolta őt minden atyafával és az összes hangykirálynővel, de számukra ezek édes érzések voltak, mert a férfi élete iránti szeretetből születtek.

„Amúgy is haldoklik, Enderként haldoklik, és ha mindezt elmagyarázzuk neki, vajon nem a halált választja-e, ha a halálával Jane-t életben tarthatja? Jane-t, aki az űrugrás kulcsa. Jane-t, aki egyedüliként képes kitárni az ajtót az Odaát terébe, és erős akaratával, tiszta elméjével képes odajuttatni és visszahozni bennünket.”

„Igen, Ender valószínűleg úgy döntene, hogy meghal, csak hogy Jane élhessen.”

„Bár jobb lenne, ha inkább Valentine-ba költöztetné Jane-t, és azután úgy döntene, hogy ő is tovább él. Ez sokkal jobb lenne.”

És ahogy a Királynő ezeket gondolta, a szavai mögött érezhető kétségbeesés átszivárgott a hálóba, és mindenki, aki a háló része volt, megízlelte ezt a mérget, amit a férfi halálától való rettegés szült, és mindenki elszomorodott.

Jane összeszedte az erejét egy utolsó űrugráshoz. Még képes volt olyan hosszú időre megőrizni memóriájában a csillaghajó és a rajta lévő hat élőlény fizikai formájának tökéletes képét, hogy odaképzelje őket az Odaátba, majd visszahozza őket, keringési pályára állítva a hajót a descolada-vírus anyabolygója körül. De miután elvégezte a feladatot, elveszítette az irányítást önmaga felett, mert többé nem találta magát, vagyis azt az énjét, amit ismert. Az emlékeit elszakították tőle, elveszítette a világokkal való kapcsolatát, amelynek megléte sokáig olyan természetes volt számára, mint a végtagok egy embernek, egy hangykirálynőnek vagy egy atyafának – ha most megpróbált kapcsolódni velük, semmi nem történt, érzéketlen volt, és egyre kisebbre zsugorodott. Rémülten észlelte, hogy nem tudja megtartani saját egykori középpontját, hanem önmaga aprócska zugaiba, szétszórt szegleteibe szorul vissza, amelyek túlságosan kicsinyek voltak ahhoz, hogy egyben tarthassák őt.

Haldoklom. Haldoklom – ismételgette, gyűlölve ezeket a szavakat, és gyűlölve a pánikot, ami elborította.

A komputer, amely előtt Ifjú Valentine ült, már csak a hangját közvetítette, mert Jane már nem emlékezett rá, hogyan is kell megalkotni az arcot, amelyet évszázadokon át használt.

– Most már félek.

De miután kimondta a szavakat, már nem emlékezett, hogy vajon Ifjú Valentine-hoz beszél-e. Ez a része is semmivé lett – egy pillanattal azelőtt még ott volt, de most már elérhetetlen lett számára.

És hogy miért beszélt Endernek ehhez a pótlékához? Miért zokogta halkan Miro és Peter fülébe, hogy „Beszélj hozzám, beszélj hozzám, kérlek! Félek.” Nem ezeket az emberutánzatokat akarta most maga mellett tudni, hanem azt, aki kitépte őt a füléből. Aki hátat fordított neki, és egy szomorú és megfáradt nőt választott helyette, mert azt hitte, hogy annak nagyobb szüksége van rá. De hogyan lehetne jobban szüksége rád, mint nekem most? Hiszen ha meghalsz, ő élni fog továbbra is. De én most meghalok, mert elfordítottad rólam a tekinteted.

Vang-mu hallotta, ahogy Peter mormol mellette a parton. Elaludtam? – csodálkozott. Felemelte a fejét a homokból, és a könyökére támaszkodott. A dagály már visszahúzódott, a víz a lehető legmesszebb volt attól a helytől, ahol feküdt. Peter ott ült mellette törökülésben a homokban, előre-hátra dülöngélt, és puhán mormolta:

– Jane, hallak téged. Beszélek hozzád. Itt vagyok – és közben könnycseppek csorogtak az arcán.

Abban a pillanatban, ahogy hallotta, milyen hangon ejti ki ezeket a szavakat a fiú, Vang-mu két dologra is rájött. Először is, azonnal tudta, hogy Jane haldoklik, hiszen mi másért lennének Peter szavai ilyen vigasztalóak, és mikor máskor lehetne Jane-nek szüksége vigaszra, ha nem halála idején? A második felismerése még ennél is rémisztőbb volt számára. Mert most, hogy életében először Petert könnyezni látta – egyáltalán látta, hogy a fiú képes sírni –, rájött, hogy ő is meg akarja érinteni a fiú szívét úgy, ahogy Jane megérintette – sőt ő akar lenni az egyetlen, akinek a halála ennyire elszomorítja a fiút.

Mikor történhetett ez? – kérdezte magától a lány. Mikor kezdtem arra vágyni, hogy szeressen? Csak most történt az egész, csak egy gyerekes vágy, és csupán azért akarom őt, mert egy másik nőé – illetve egy másik teremtményé? Vagy az együtt töltött napok során valóban felébredt bennem a vágy arra, hogy szeressen? Lehetséges, hogy a gúnyolódása, a lekezelő viselkedése, a titkolt fájdalma és a rejtett félelmei megszerettették velem? Vajon pont a felém irányuló megvetése miatt vágyom nem csupán az elfogadására, hanem a szeretetére? Vagy inkább a fájdalmát érezve vágyom arra, hogy hozzám forduljon vigaszért? Miért sóvárgom ennyire a szeretetét? Miért vagyok ilyen féltékeny Jane-re, erre a haldokló idegenre, akit alig ismerek, és akiről alig tudok bármit is? Lehetséges, hogy annyi év büszkén viselt magány után rá kell ébrednem, hogy mindvégig valami patetikus tini románc után sóvárogtam a lelkem mélyén? És lehet, hogy nagy szeretetéhségemben pont a legrosszabb jelöltet választottam erre a szerepre? Peter valaki mást szeret, akihez én sosem érhetek fel, főleg ha még meg is hal. Rólam azt gondolja, hogy tudatlan vagyok, és nem érdeklik az esetleges jó tulajdonságaim, ő maga pedig csupán töredéke egy emberi lénynek, méghozzá nem is a legkellemesebb töredéke.

Teljesen elveszítettem az eszem?

Vagy végre rátaláltam a szívemre?

Vang-mut hirtelen ismeretlen érzés töltötte el. Egész életében annyira elzárta magát a saját érzéseitől, hogy most alig tudta, hogyan tartsa őket magában. Szeretem őt, gondolta Vang-mu, és a szíve majd szétrobbant a szenvedély hevétől. Ő soha nem fog szeretni, gondolta, és a szíve majd megszakadt, úgy fájt, ahogy még sosem, pedig már több ezer csalódás érte életében.

Az iránta érzett szerelmem semmi ahhoz képest, amennyire Peternek szüksége van Jane-re, amennyire ismeri őt. Mert a köztük lévő kötelék mélyebbre nyúlik vissza, mint csupán az a pár hét, amely azóta eltelt, hogy Peter olyan varázslatosan megszületett az Odaátban. Ender vándorlásának magányos éveiben Jane volt az állandó barátja, és ez a szeretet az, ami most könnyeket csalt Peter szemébe. Én semmi vagyok számára, élete egy kései utógondolata. Csak egy részét ismerhettem, és szerelmem semmit sem jelent számára.

Ő is zokogni kezdett.

De elfordult Petertől, amikor a parton álló szamoaiak torkából kiáltás szakadt fel. Könnyben úszó szemekkel nézett a hullámokra, és talpra kecmergett, hogy biztosan azt lássa, amit azok is látnak. Malu hajója közeledett. Megfordult. Visszajön. Vajon látott valamit? Vagy ő is hallja Jane szavait épp úgy, ahogy Peter?

Grace a lány mellé lépett, és megfogta a kezét.

– Miért jön vissza? – kérdezte Grace Vang-mut.

– Te vagy az, aki érti őt – felelte a lány.

– Én egyáltalán nem értem őt – ellenkezett Grace. – Kivéve a szavait. A szavai hétköznapi jelentését értem. Amikor beszél, érzem, ahogy a szavak megfeszülnek, hogy magukba tudjanak foglalni mindent, amit mondani akar, de persze sikertelenül. Egyetlen szó sem elég terjedelmes hozzá, hiába a legszentebb nyelvünkön beszél, hiába fon a szavakból gyönyörű gondolatfüzéreket. Én csak a szavak külső formáját látom, és igyekszem kitalálni, hogy Malu mit ért alattuk. Egyáltalán nem értem őt.

– Akkor miért hiszed, hogy én érthetem?

– Mert azért jön vissza, hogy veled beszéljen.

– Azért jön vissza, hogy Peterrel beszéljen. Ő az, aki kapcsolatban áll az istennel, ahogy Malu nevezi őt.

– Te nem kedveled ezt az istent, igaz? – kérdezte Grace.

Vang-mu megrázta a fejét. – Semmi bajom vele. Kivéve, hogy kisajátítja Petert, és nekem semmi nem marad belőle.

– Tehát riválisodnak érzed – bólintott Grace.

Vang-mu sóhajtott. – Úgy nőttem fel, hogy nem vártam semmit, és még annál is kevesebbet kaptam. De mindig is a lehetőségeimnél sokkal nagyobb babérokra törtem. Néha siker koronázta nagyravágyó törekvéseimet, és többet értem el, mint amit megérdemeltem, sőt néha többet, mint amivel tudtam, mihez kezdjek. Máskor pedig hiába erőlködtem, de nem tudtam megszerezni, amit akartam.

– Most őt akarod?

– Csak most jöttem rá, hogy azt akarom, hogy szeressen engem, ahogy én szeretem őt. Mindig dühös volt rám, mindig tőrként döftek a szavai, de együtt dolgoztunk, és amikor dicsért, akkor elhittem, amit mondott.

– Azt kell, hogy mondjam, hogy az életed eddig nem volt egyszerű – állapította meg Grace.

– Ez nem igaz – ellenkezett Vang-mu. – Mostanáig nem volt semmim, amire ne lett volna szükségem, és nem volt szükségem semmire, amim ne lett volna meg.

– Igenis szükséged volt arra, amid nem volt meg – jelentette ki Grace. – És el sem hiszem, hogy annyira gyenge vagy, hogy még most sem nyúlsz érte.

– Már azelőtt elveszítettem őt, hogy egyáltalán ráébredtem volna, mennyire akarom – felelte a lány. – Nézz csak rá!

Peter előre-hátra hintázott, és véget nem érő monológot suttogott haldokló barátjának.

– Nézem, nézem – mondta Grace –, és azt látom, hogy ott van, hús-vér ember, és itt vagy te, szintén egy hús-vér személy. Nem értem, egy ilyen okos leányzó, mint te, hogy mondhatja, hogy elveszítette, amikor nyilvánvalóan látod, hogy nem.

Vang-mu felnézett a hatalmas nőre, aki hegycsúcsként magasodott fölébe, belenézett a fénylő szemekbe és dacosan kijelentette. – Nem kértem a tanácsodat.

– Én sem kértem, hogy gyere ide, és próbálj meg meggyőzni arról, hogy gondoljam meg magam a Lusitania Flottával kapcsolatban, nemdebár? Azt akartad elérni, hogy Malu sugallatára arra késztessem Aimainát, hogy mondjon valamit az Isteni Szél Kényszerelvű csoportjának. Akik majd ennek fényében nyomást gyakorolnak a Kongresszus azon frakciójára, amely a megbecsülésükre éhezik, és így a flottát küldő koalíció szétesik, a parancsnokokat pedig utasítják, hogy hagyják békén a Lusitaniát. Vagy nem ez volt a tervetek?

Vang-mu bólintott.

– Nos, becsaptad saját magad. Sosem tudhatod, hogy valakit mi vesz rá arra, hogy úgy döntsön, ahogy. Aimaina ugyan írt nekem, de nekem nincs hatalmam felette. Igen, én tanítottam meg az Ua Lava filozófiájára, de ő az Ua Lavát követi, nem pedig engem. Azért éli ezt a filozófiát, mert igaznak érzi. Ha most hirtelen elkezdeném neki azt magyarázni, hogy az Ua Lava azt is jelenti, hogy nem küldünk ki flottát egy bolygó elpusztítására, akkor udvariasan meghallgatna, majd figyelmen kívül hagyná a szavaimat, mert a mondanivalóm nem illene bele abba az Ua Lavába, amiben ő hisz. Úgy tekintené az elhangzottakat, méghozzá igen helyesen, mint egy régi barát és tanító próbálkozását arra, hogy ráerőltesse az akaratát. Ez véget vetne a köztünk lévő bizalomnak, de az ő nézőpontján nem változtatna.

– Tehát kudarcot vallottunk – foglalta össze Vang-mu.

– Nem tudom, hogy kudarcot vallottatok-e vagy sem – mondta Grace. – A Lusitaniát még nem robbantották fel. És honnan tudhatod, hogy valóban ez volt-e az idejöveteletek célja?

– Peter azt mondta, hogy ez a cél. Jane is ezt mondta.

– És ők honnan tudják, hogy mi a céljuk?

– Ha ilyen messzire akarsz menni, akkor azt is mondhatjuk, hogy egyikünknek sincs semmiféle célja – fejtegette Vang-mu. – Az életünket csak a gének és a neveltetés határozza meg. Egyszerűen csak egy ránk erőltetett forgatókönyv alapján cselekszünk.

– Ó! – Grace csalódottnak hangzott. – Sajnálom, hogy ilyen ostobaságot hallok tőled.

A hatalmas kenut ismét a partra vontatták. Malu ugyanúgy felállt az ülésről, ahogy nem is olyan régen, és kilépett a homokba. De most – lehetséges lenne? – úgy tűnt, hogy siet. Igen, annyira sietett, hogy egy kicsit mintha kevésbé bizonyult volna méltóságteljesnek, mint legutóbb. És bár valójában lassan közeledett, Vang-mu mégis úgy érezte, hogy szinte szökell a parton. És ahogy a lány Malu szemébe nézett, ráébredt, hogy a férfi nem Peterhez igyekszik, hanem hozzá.

Novinha felébredt a puha fotelben, amit neki hoztak oda, és egy pillanatig nem tudta, hol is van. Amíg xenobiológusként dolgozott, gyakran előfordult, hogy elaludt a laboratóriumban a székben ülve, úgyhogy amikor most felébredt, egy pillanatig azt kereste, min is dolgozott, mielőtt elnyomta a buzgóság. Milyen problémát próbált éppen megoldani?

Azután megpillantotta Valentine-t Andrew ágya mellett állva. Az ágy mellett, amelyben Andrew teste feküdt. De a férfi lelke valahol máshol járt.

– Felkelthettél volna – szólalt meg Novinha.

– Ebben a pillanatban érkeztem – mondta Valentine. – És nem volt szívem felkelteni téged. Azt mondták, szinte semmit nem alszol.

Novinha felállt. – Ez különös, mert nekem úgy tűnik, mást sem teszek.

– Jane haldoklik – mondta Valentine.

Novinha szíve hatalmasat dobbant.

– Tudom, hogy vetélytársnak tekinted – folytatta Valentine.

Novinha belenézett a nő szemébe, hogy lássa, harag van benne vagy gúny. De egyiket sem találta Valentine tekintetében, csupán együttérzést látott.

– Hidd el, pontosan tudom, hogyan érzel – nyugtatta meg Valentine. – Ender volt az életem, amíg rá nem találtam Jaktra, és hozzá nem mentem. De én sosem jelentettem számára ennyit. Igen, persze a gyerekkorunkban egy darabig én voltam a legfontosabb számára – de ez az érzés elveszett, amikor a katonaság engem használt fel arra, hogy közel kerüljön hozzá, és rávegye, hogy folytassa a küldetését, amikor ő fel akarta adni. Azután pedig mindig Jane volt az, aki hallhatta a vicceit, az észrevételeit, a legbensőbb gondolatait. Jane volt az, aki látta, amit ő látott, és hallotta, amit ő hallott. Én megírtam a könyveimet, és amikor elkészültem, pár órára vagy hétre az enyém volt Ender figyelme. Felhasználta az ötleteimet, úgyhogy azt éreztem, egy részemet magában hordozza. De Ender mindig is Jane-é volt.

Novinha bólintott. Megértette Valentine-t.

– De nekem ott van Jakt, úgyhogy nem vagyok többé boldogtalan. És ott vannak a gyermekeim. Bármennyire is szeretem Endert, bármilyen nagyszerű ember még így félholtan, elhalványultában is, egy nőnek mindig többet jelentenek a gyermekei, mint amit bármely férfi jelenthet. Úgy teszünk, mintha ez nem így lenne. Úgy teszünk, mintha a férfinak szülnénk, és neki nevelnénk fel őket. De ez nem így van. Magukért neveljük fel őket. És a gyermekek kedvéért maradunk a férfival – Valentine mosolygott. – Te is így tettél.

– Én nem a megfelelő férfival maradtam – csóválta a fejét Novinha.

– Dehogynem, te is a megfelelő mellett maradtál. Libónak volt felesége és gyermekei, és az a nő és azok a gyermekek tarthattak rá igényt. Te egy másik férfival maradtál a gyermekeid kedvéért, és bár ők néha gyűlölték az „apjukat”, de egyben szerették is, és bár a férjed bizonyos tekintetben gyenge volt, de más viszonylatban erősnek bizonyult. Jó volt, hogy ott volt neked a gyerekek kedvéért. Egyfajta védelmet jelentett számukra.

– Miért mondod nekem mindezeket?

– Mert Jane haldoklik – felelte Valentine. – De életben maradhatna, ha Ender utána nyúlna.

– Ha visszatenné a fülébe az ékszert? – sziszegte Novinha megvetően.

– Az már réges-rég szükségtelen – legyintett Valentine. – Úgy, ahogy Ender is rég túl van azon, hogy ebben a testben kelljen élnie az életét.

– Még nem olyan öreg – vélte Novinha.

– Háromezer éves – jegyezte meg Valentine.

– Ez csak a relativitás hatása – vitatkozott Novinha. – Valójában…

– Háromezer éves – ismételte Valentine. – Ez idő alatt az egész emberiség volt a családja – olyan volt, mint egy üzleti úton lévő apa, aki időről időre hazatér, és amikor otthon van, akkor jó döntőbíró és kedves családfenntartó. Minden alkalommal, amikor belépett egy emberi világba, és valakinek a halála alkalmából beszélt, felvette a fonalat a családi eseményekkel kapcsolatban, amiket elmulasztott. Háromezer évre nyúlik vissza az élete, nem látta a végét, és belefáradt egy ponton. Ekkor elhagyta a nagy családját, és a te kisebb családodat választotta. Szeretett téged, és a kedvedért megvált Jane-től, aki a vándorlása évezredei során olyan volt számára, mint egy feleség, aki mondhatni, otthon volt és vigyázott Ender több milliárd gyermekére, és mindig elmesélte Endernek, hogy épp mivel foglalkoznak.

– „És dicsérjék őt a kapukban az ő cselekedetei!” – idézte Novinha.

– Igen, a derék asszonyról szóló példabeszéd. Amilyen te is vagy.

Novinha megvetően felszegte a fejét. – Rám ez nem igaz. Az én cselekedeteim mindig csak gúnyoltak engem a kapukban.

– Ender téged választott, szeretett, szerette a gyermekeidet, és apjuk helyett apjuk volt, miután két apát is elveszítettek. Még mindig az apjuk, még mindig a férjed, de neked valójában már nincs rá szükséged.

– Hogy mondhatsz ilyet? – támadt neki Novinha ádázul. – Ugyan honnan tudhatnád, mire van nekem szükségem?

– Te magad is tudod, hogy ez így van. Tudtad, már amikor idejöttél. Tudtad, amikor Estevao meghalt annak a galád atyafának a szorításában. A gyermekeid már a saját életüket élik, és se te, se Ender nem védhetitek meg őket. Te még mindig szereted őt, ő pedig még mindig szeret téged, de az életeteknek azon része, amely a családról szólt, a végéhez ért. Most már nincs szükséged Enderre.

– Neki nem volt rám szüksége soha.

– De. Kétségbeesetten szüksége volt rád – mondta Valentine. – Annyira szüksége volt rád, hogy elhagyta érted Jane-t.

– Nem – ellenkezett Novinha. – Arra volt szüksége, hogy nekem szükségem legyen rá. Szüksége volt arra, hogy érezze, gondoskodik rólam, megvédelmez engem.

– De most már nincs szükséged a gondoskodására vagy a védelmére többé – mondta Valentine.

Novinha megrázta a fejét.

– Akkor ébreszd fel, és engedd el! – kérte Valentine.

Novinha lelki szemei előtt felidéződtek azok a pillanatok, amikor valaki sírja mellett állt. Visszaemlékezett a szülei temetésére, akik Milagre megmentése során haltak meg, a descolada-vírus első kitörése idején. Visszaemlékezett Pipóra, akit halálra kínoztak, élve felkoncoltak a malackák, mert azt hitték, így majd fa nő a testéből – de semmi nem növekedett, csupán a fájdalom Novinha szívében, mert Pipót Novinha egyik felfedezése vezette azon az éjjelen a pequeninókhoz. Visszaemlékezett Libóra, akit az apjához hasonlóan halálra kínoztak, megint csak Novinha miatt – de most valami olyasmiért, amit a nő nem mondott el neki. Eszébe jutott Marcao, akinek az életét megkeserítette a létével, mielőtt a férfi belehalt a gyerekkora óta őt kínzó betegségbe. És eszébe jutott Estevao, akit vak hite a mártíromságba hajszolt – hogy belőle is kétségtelenül szent legyen egy nap, pont úgy, ahogyan Novinha szüleiből.

– Elegem van már abból, hogy mindenkit el kell engednem – panaszolta Novinha keserűen.

– Nem hiszem, hogy ez így lenne – felelte Valentine. – A meghalt szeretteid között egy sincs, akit valóban elengedtél volna. Mindegyikhez körmödszakadtáig ragaszkodsz.

– És ha igen? Mindenki, akit szerettem, meghalt és itt hagyott!

– Ez gyenge kifogás! – vélte Valentine. – Mindenki meghal. Mindenki elmegy. Az számít, amit közösen létrehoztatok, amíg itt voltak. Az a részük számít, ami tovább él benned, miután elmentek. Folytattad a szüleid, és Pipó és Libó munkáját – és felnevelted Libó gyermekeit, igaz? Akik részben Marcao gyermekei is voltak, ugye? Valami belőle is maradt bennük, valami jót tőle is örököltek. Ami pedig Estevaót illeti, ő valami nagyszerűt tett a halálával szerintem, de ahelyett, hogy elengednéd, te még mindig neheztelsz rá. Haragszol rá, mert valami olyat választott, ami számára értékesebb volt az életnél. Haragszol rá, mert Istent és a pequeninókat jobban szerette nálad. Te még mindig kapaszkodsz mindannyiukba. Senkit nem engedsz el.

– És miért utálsz ezért? – kérdezte Novinha. – Lehet, hogy igazad van, de a sorozatos veszteségekről szól az életem.

– Csak most az egyszer miért nem engeded szabadon a madaradat ahelyett, hogy kalitkában tartod, amíg belehal? – kérte Valentine.

– Úgy állítasz be, mintha valami szörnyeteg lennék! – támadt neki Novinha. – Hogy merészelsz ítélkezni felettem!

– Ha szörnyeteg lennél, Ender nem szeretett volna – felelt Valentine a dühre kedvességgel. – Nagyszerű asszony vagy, Novinha, egy tragikus nő, aki rengeteg mindent ért el és sokat szenvedett. És bizonyos vagyok benne, hogy az életed megható történetét nemzedékek sora meséli majd a halálod után. De nem lenne nagyszerű, ha tanulnál az eddigiekből, és nem ugyanazt a tragédiát játszanád el megint, mint eddig?

– Nem akarom, hogy még egy szerettem előttem haljon meg! – zokogta Novinha.

– Ki beszélt itt halálról? – csodálkozott Valentine.

A szoba ajtaja kivágódott. Plikt állt a küszöbön.

– Hallottam a beszélgetéseteket – mondta. – Mi történik?

– Valentine azt akarja, hogy ébresszem fel Endert, és mondjam meg neki, hogy meghalhat – felelte Novinha.

– Itt lehetek közben én is? – kérdezte Plikt.

Novinha megragadta a mellette lévő vizespoharat, a tartalmát Plikt arcába zúdította és ráordított.

– Elég volt belőled! – kiabálta. – Ő az enyém, nem a tiéd.

Plikt dermedten állt, túlságosan meglepődve ahhoz, hogy bármit is válaszolni tudjon.

– Nem Plikt veszi el tőled Endert – mondta Valentine lágyan.

– Ő is olyan, mint a többiek! Mindenki egy darabot akar belőle, szétszedik, felemésztik. Kannibálok mindannyian!

– Micsoda?! – Plikt végre rátalált a hangjára. – Egymagad akartál lakomázni rajta? Pedig ő túl nagy falat számodra. És vajon mi a rosszabb, a kannibálok, akik itt-ott lecsípnek belőle egy darabot, vagy az, aki magának akarja az egész férfit, holott az több mint amennyit valaha is fel tudna falni?

– Ez a legundorítóbb beszélgetés, amit valaha is hallottam – fintorgott Valentine.

– Itt köröz körülötte hónapok óta, mint egy keselyű – fröcsögte Novinha. – Itt lófrál, itt settenkedik az életében, de soha nem mond egyszerre hat szónál többet. Most bezzeg, hogy megszólalt, minden szava mérgez.

– Csak a saját keserűséged köptem vissza rád – felelte Plikt. – Csupán egy kapzsi, gyűlölködő nőszemély vagy, aki folyamatosan kihasználta Endert, de soha nem adott neki semmit. Az egyetlen oka annak, hogy haldoklik, az az, hogy így megszabaduljon tőled.

Novinha nem felelt, elakadt a szava, mert a szíve legmélyén tudta, hogy Pliktnek igaza van. De Valentine megkerülte az ágyat, odalépett az ajtóhoz és képen törölte Pliktet. A lány megtántorodott az ütéstől, és az ajtófélfa mellett a földre csúszott, égő arcát a tenyerébe szorította és könnyek csorogtak az arcán. Valentine fölé tornyosult.

– Nem beszélhetsz a halálakor, megértetted? Egy olyan nő, aki ilyen hazugságot képes mondani, csak hogy fájdalmat okozzon, csak hogy megbántson valakit, akit irigyel, az nem lehet egy holt szószólója. Szégyellem, hogy valaha is engedtem, hogy tanítsd a gyermekeimet. Mi van, ha a benned lévő hazugságok valahogy megfertőzték őket is? Rosszul vagyok tőled.

– Nem – szólalt meg Novinha –, ne légy dühös rá! Igaza van.

– Azért tűnik úgy számodra, hogy igaza van, mert te mindig is a legrosszabbat akartad hinni magadról. Ender szabad akaratából szeretett téged, semmit nem loptál el tőle, és az egyetlen oka annak, hogy még életben van, az az irántad érzett szerelme. Ez az egyetlen oka annak, hogy nem képes itt hagyni az életét, és elvezetni Jane-t egy olyan helyre, ahol életben maradhatna.

– Nem, nem, Pliktnek igaza van, felemésztem azokat, akiket szeretek.

– Dehogy! – kiáltotta Plikt a földön zokogva. – Hazudtam neked! Szeretem Endert, és iszonyúan féltékeny vagyok rád, mert ő a tiéd, pedig te nem is akarod őt igazán.

– Soha nem szűntem meg szeretni őt – jelentette ki Novinha.

– De hát elhagytad. Idejöttél nélküle.

– Azért hagytam el, mert nem voltam képes…

Valentine fejezte be a mondatot, amikor Novinhának elhalt a hangja: – Mert nem voltál képes elviselni, hogy ő hagyjon el téged. Érezted, nem igaz? Érezted, hogy kezd elhalványulni. Tudtad, hogy el kell mennie, be kell fejeznie ezt az életet, de nem voltál képes elviselni, hogy még egy férfi elhagyjon, ezért te hagytad el őt előbb.

– Talán – bólintott Novinha fáradtan. – De mindez amúgy is csak találgatás. Tesszük, amit teszünk, és utólag kitalálunk hozzá indokokat, de azok soha nem a valódi okok – az igazság mindig elérhetetlen.

– Akkor figyelj rám, kérlek! – folytatta Valentine. – Mi lenne, ha most az egyszer, ahelyett, hogy valaki, akit szeretsz, akaratod ellenére és a beleegyezésed nélkül elárulna, elhagyna és meghalna, inkább felébresztenéd, elmondanád neki, hogy élhet, rendesen elbúcsúznál tőle és elengednéd. Csak most az egyszer?

Novinha ismét sírva fakadt, és magába roskadva ácsorgott az ágy mellett.

– Azt akarom, hogy vége legyen! – zokogta. – Meg akarok halni!

– Ezért kell Endernek itt maradnia – magyarázta Valentine. – Az ő kedvéért nem tudnád az életet választani, őt pedig elengedni? Maradj Milagréban, légy a gyermekeid anyja és az ő gyermekeik nagyanyja, mesélj nekik történeteket az Os Veneradosról, Pipóról, Libóról és Ender Wigginről, aki eljött, hogy meggyógyítsa a családodat, és a halála előtt hosszú éveken át férjedként veled maradt. Ne úgy beszélj róla, ahogy a holtakért szólók szoktak, ne egy temetéshez illő történeteket mesélj róla, ne a nagyközönségnek szánt magasztos szavakat mondj, ahogy Plikt tervezte Ender holtteste felett, hanem azokat a történeteket oszd, amelyek életben tartják Endert a leszármazottainak emlékezetében. Hamarosan mindenképpen meghal. Miért nem engeded el a szeretetedet és áldásodat súgva a fülébe, ahelyett, hogy haragodban és gyászodban megpróbálod itt tartani?

– Helyes kis történetet kanyarítottál ide – mondta Novinha. – De végső soron azt kéred tőlem, hogy engedjem őt át Jane-nek.

– Ahogy te is mondtad, minden történet csak fikció – felelte Valentine. – És csak az számít, hogy te melyikben hiszel.

9

Ez az élet illata

„Miért mondod, hogy egyedül vagyok? A testem velem van, bárhol is vagyok, és vég nélküli történeteket mesél éhségről és jóllakottságról, fáradtságról és alvásról, evésről és ivásról, a lélegzet áramlásáról és a létezésről. Ilyen társaságban ugyan ki lehetne magányos? És ha majd a testem elhasználódik, és belőlem csupán egy aprócska szikra marad, akkor sem leszek egyedül, mert az istenek látni fogják, amint ez a kis szikra a padló erezetét követni, megismernek, a nevemen szólítanak, én pedig felemelkedem.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Haldoklom. Haldoklom. Meghaltam.

Jane ansible-hálózatban töltött életének vége könyörületesnek bizonyult. Az önmaga elvesztése felett érzett pánik egy idő után múlni kezdett, mert bár még mindig tudatában volt annak, hogy mennyi mindent veszített és folyamatosan veszít is magából, de már nem emlékezett rá, hogy pontosan mi is az. Azt már észre sem vette, amikor megszakadtak azok az ansible-kapcsolatai, amelyek a Peter és Miro fülében lévő ékszerekhez való hozzáférést biztosították. És amikor már csak az utolsó pár megmaradt ansible-szálba kapaszkodhatott, akkor egyszerűen semmi másra nem tudott gondolni, képtelen volt bármi mást érezni azon kívül, hogy mennyire szüksége van ezekre az utolsó szálakra. Még akkor is, ha túl vékonyak, túl gyengék ahhoz, hogy őt megtartsák, és távolról sem elegendőek ahhoz, hogy éhségét csillapítsák.

Nem tartozom ide.

Nem, ez már igazából nem is volt gondolat, mivel már semmi sem maradt, amit tudatossághoz lehetett volna hasonlítani. Inkább éhség volt benne, egy bizonytalan elégedetlenség, nyugtalanság, amely folyamatosan kínozta, amíg fel s alá cikázott a megmaradt ansible-szálak mentén Jakt, a Lusitania, illetve Miro és Val csillaghajója között. Ide-oda futkosott a szálak végpontjai között, ezerszer, milliószor, de közben semmi nem változott – semmit nem tudott hozzátenni, nem tudott építeni, nem tudta gyarapítani.

Nem tartozom ide.

Ha volt olyan jellemző, amely megkülönböztette az Ideátba átlépett aiúákat a mindörökre az Odaátban ragadtaktól, akkor az a bennük rejlő, növekedés iránti szükségletük volt – az a vágyuk, hogy valami nagyobbá, szépségessé váljanak, hogy valahová tartozzanak. Azokat az aiúákat, amelyekben nem volt jelen ez a vágy, nem lehetett bevonzani úgy, ahogy Jane-t háromezer évvel korábban bevonzotta a hangykirálynők által készített háló. Mint ahogyan azokat az aiúákat sem, amelyekből végül a hangyok dolgozói vagy királynői, a pequeninók férfi és női egyedei, vagy épp a különböző emberek formálódtak meg, sőt azokat sem, amelyek ugyan gyengécskébbek voltak, de hűségük és megbízhatóságuk révén olyan apró kis lélekszikrákká váltak, melyek tánca még a legérzékenyebb fürkésző műszerek számára is láthatatlan maradt mindaddig, amíg az emberek képessé nem váltak arra, hogy quarkok, mezonok vagy más kvantumrészecskeként azonosítsák be őket. Ugyan nem létezhettek önállóan, de az összetartozás örömét így is megélték: Ami én vagyok, az mi vagyunk – és amit együtt teszünk, az által vagyok önmagam.

De még ők sem voltak egyformák – ezek az egyszerre fél és egyszerre egész aiúa-lények is különböztek egymástól. A gyengék és félősek elérték azt a pontot, ahonnan már nem tudtak, vagy nem mertek tovább növekedni. Ők már attól elégedettnek érezték magukat, hogy eljuthattak egy valami csodálatos és nagyszerű megszületésének határáig, hogy betölthették a maguk kis szerepét ebben. Sok ember és sok pequenino elérte ezt a pontot, és hagyták, hogy mások vezessék és irányítsák az életüket, ők pedig beolvadtak, beilleszkedtek – és ez így jó is volt, szükség volt rájuk. Ua Lava: elértek arra a pontra, ahol azt mondhatták: Elég!

Jane nem ezek közül való volt. Ő nem tudott megelégedni azzal, hogy kicsi és egyszerű legyen. Főleg azok után, hogy egy végtelen komplexitású lényként az egész, háromféle faj által benépesített univerzum legnagyszerűbb történéseiben volt meghatározó szerepe, most képtelen volt ebben az összezsugorodott állapotban megelégedettségre lelni. Tudta, hogy lennének emlékei, ha vissza tudna emlékezni rájuk. Tudta, hogy munka várná, ha képes lenne megtalálni azt a több milliónyi finom végtagot, amely egykor az ő utasításainak engedelmeskedett. Túlzottan élő volt ehhez a kicsiny helyhez. Nem tudott ezekbe az utolsó, még megmaradt vékonyka szálakban bízni, találnia kellett valamit, ami megtarthatja. El kell, hogy vágja magát ezektől a szálaktól. Még akkor is, ha ezzel elveszíti a régi énjének utolsó maradékát is. Akkor is, ha minden kutatása hiábavalónak bizonyul majd, amely során azt a helyet remélte megtalálni, ahová egy olyan lény, mint ő, tartozni tudott volna.

Elkezdett kacérkodni az elengedés gondolatával: el-eltávolodott – bár nem túl messzire – az ansible vékony filotikus fonalaitól. Röpke pillanatokra, mérhetetlenül rövidke pillanatokra lekapcsolódott, de ez szörnyű érzés volt számára – minden alkalommal azonnal visszaugrott az aprócska, de ismerős helyre, amely még az övé volt. Amikor az aprócska hely újra elviselhetetlenné vált számára, megint lekapcsolódott, majd ismét rémülten menekült vissza.

De az egyik ilyen lekapcsolódás során valami ismerőset pillantott meg. Valaki ismerőst. Egy másik aiúát, amellyel egykor össze volt fonódva. Már nem volt kapcsolata a memóriájával, amely nevet is rendelhetett volna ehhez az ismerős valakihez – igazából már egyetlen névre sem emlékezett. De ismerte ezt a lényt, és bízott benne, így hát, amikor a láthatatlan fonalakon futkosva ismét eljutott hozzá, Jane gondolkodás nélkül „beleugrott” az ismerős, fénylő valaki által irányított hatalmas aiúa-hálóba.

„Jane megtalálta őt” – mondta a Boly Királynője.

„Úgy érted, Ifjú Valentine-t.”

„Endert találta meg, őt ismerte fel. De igen, Val volt az a testkehely, amelybe beleugrott.”

„Hogyan lehetséges, hogy te látod őt? Én nem tudtam megpillantani.”

„Tudod, hogy ő valamikor a mi részünk volt. És az egyik dolgozóm figyelemmel követte Jakt számítógépén, amit a szamoai mondott, az segített megtalálni őt. Mi folyamatosan egy bizonyos helyen kerestük Jane-t, de sosem találtuk meg. Ám amikor értesültünk róla, hogy állandóan mozgásban van, rájöttünk valamire. Bár az ő teste olyan hatalmas, hogy a legtávolabbi emberi kolónia határáig is elér, az aiúája ugyanúgy a testének határain belül marad, mint a miénk. Csakhogy az ő teste a miénket is magába foglalja, és korábban sosem tartózkodott megfelelő ideig olyan apró helyen, hogy mi is észlelhettük volna. Ez így volt egészen addig, amíg a testének legnagyobb részét el nem veszítette. Most viszont már képes vagyok megpillantani őt, már tudom, hogy hol van.”

„Tehát Ifjú Valentine most már az övé?”

„Nem” – felelte a Boly Királynője. „Ender képtelen elengedni Valt.”

Jane először örömmel ficánkolt a testben, amely annyira különbözött mindentől, amire korábbról emlékezett, de pár pillanat alatt rájött, hogy az az aiúa, amelyet felismert, és amelyet követett ide, ennek a testnek egyetlen aprócska részét sem hajlandó átengedni neki. Bármit is érintett meg, az az aiúa is ott termett és megérintette azt, megerősítve az irányítását felette. És Jane-t ismét elöntötte a pánik, ahogy megérezte, hogy bár egy hihetetlen szépségű és finomságú háló veszi körül – egy kecses csontváz vibrálóan élő sejtekkel körülvett temploma –, de annak egyetlen része sem tartozik hozzá, és itt csak megtűrt menekültként maradhatna. Nem tartozik ide, nem számít, mennyire szereti ezt a testet. Tényleg szerette. Eddig fel sem tűnt neki, de élete több ezer esztendeje alatt, amelyet a végtelen térben és időben élt le, valahogy mégis nyomorék volt. Életben volt, de hatalmas királysága egyetlen része sem volt élő. Mindent könyörtelenül az uralma alá vont, de itt, ebben az emberi testben, ebben a Val nevű nőben több millió aprócska, fénylő élet volt jelen. Az élő sejtek növekedtek, munkálkodtak, gyarapodtak, elpusztultak – és mind összekapcsolódtak, egyik aiúa a másikkal. Ezekben a kapcsolódásokban lakoztak a hús-vér teremtmények, akik a gondolataik lassúsága ellenére élőbbek voltak, mint amit Jane az életről valaha is megtapasztalt. Vajon hogyan képesek ezek a hús-vér élőlények gondolkodni, miközben az életnek ez a tánca zajlik bennük, és az életnek ennyi dala vonja el a figyelmüket?

Jane megérintette Valentine elméjét, és elárasztották az emlékek. Ezek Jane régi emlékeihez sem mélységükben, sem pontosságukban nem érhettek fel, de minden tapasztalás olyan eleven és erőteljes, élő és valós volt, amilyet Jane még soha nem érzett azelőtt. Hogyan lehetséges, hogy az emberek nem mozdulatlanul, az előző nap emlékein merengve töltik minden napjukat? Talán mert minden egyes pillanat hangosabban kiált feléjük, mint az emlékek.

De minden egyes alkalommal, amikor Jane megérintett egy emléket vagy átérezte az élő test egy-egy érzetét, ott volt a test valódi ura, és az az aiúa elüldözte onnan, magának követelve vissza az irányítást. Így végül, amikor az ismerős aiúa már mindenhonnan elűzte, Jane bosszankodva megállt, és nem volt hajlandó mozdulni. A test ezen pontját, az agy ezen részét nem engedte el, ezeknek a sejteknek az engedelmességére igényt tartott, és az ismerős aiúa meghátrált.

Erősebb vagyok nálad, mondta neki Jane hangtalanul. Elvehetem tőled mindazt, ami vagy, mindazt, ami a tiéd, mindent, ami valaha leszel, vagy amid valaha lehet, és nem tudsz meggátolni ebben.

Az aiúa, amely eddig a test ura volt, meghátrált, és a hajsza újra kezdődött, de most felcserélődtek a szerepek.

„Jane megöli őt.”

„Várjuk ki a végét.”

A descoladorok bolygója körül pályára állt csillaghajón mindenkit meglepett az Ifjú Val torkából hirtelen felszakadó kiáltás. Odafordultak hozzá, de mielőtt bármelyikük is elérhette volna a teste rázkódni kezdett, és kizuhant a székből. A hangja vékony sikolyként tört elő az ajkairól, és tátott szája fura mosolyra görbült, amely egyszerre árulkodott végtelen gyötrelemről és határtalan örömről.

Pacifica világában a tengerparton Peter hirtelen abbahagyta a zokogást, a homokba rogyott és hangtalanul rángatózni kezdett.

– Peter! – sikoltotta Vang-mu, rávetette magát a fiúra, próbálta lefogni a vergődő végtagokat. Peter levegőért kapkodott, és öklendezni kezdett.

– Megfullad! – kiabálta Vang-mu. Abban a pillanatban hatalmas kezek rántották fel, azután a karok felkapták Peter testét és megfordították, hogy a feltört gyomortartalom szabadon távozhasson a száján keresztül a homokba. Peter köhögött és fulladozott, de megint képes volt lélegezni.

– Mi történik vele? – sírta Vang-mu.

Malu nevetett, és amikor megszólalt, a hangja dalként szárnyalt.

– Az isten eljött közénk! A táncoló isten testbe költözött. De a test túl gyenge ahhoz, hogy megtartsa. A test képtelen az istenek táncát járni. Mégis milyen áldott, fénylő és gyönyörűséges a test, amikor az isten benne lakozik!

Vang-mu semmi szépet nem látott abban, ami Peterrel történt.

– Takarodj belőle! – sikította. – Takarodj ki belőle, Jane! Nincs jogod hozzá! Nincs jogod megölni őt!

A Krisztus Elméjének Gyermekei Rend kolostorában Ender mereven ül az ágyában, a szemei nyitva voltak, de semmit nem látott, mert valaki más irányította a szemeit. A hangja viszont egy pillanatra a sajátja volt, mert ha a többi testet nem is, de ezt az aiúája olyan jól ismerte, hogy fel tudta venni a harcot a betolakodóval.

– Istenem, segíts! – kiáltotta Ender. – Nincs hová mennem innen! Hagyj valamit nekem is! Hagyj valamit nekem is!

A nők köré gyűltek – Valentine, Novinha, Plikt –, és azonnal elfeledkeztek a vitájukról. A kezüket Ender vállára helyezték, és próbálták visszafektetni, megnyugtatni, de Ender szemei fennakadtak, nyelve ernyedten lógott ki ajkai közül, a háta ívben megfeszült, és olyan vadul dobálta magát, hogy még a legerősebb szorításuk ellenére is kizuhant az ágyból a földre, és ide-oda vetődő testével, rángatózó végtagjaival, rugdosó lábaival és a feje csapkodásával a körülötte állókat is megsebesítette.

„Jane túl sok neki” – mondta a Boly Királynője. „De Jane-nek is túl sok a test. Nem könnyű megszelídíteni egy vonakodó testet. A sejtek ismerik Endert, ő irányította őket hosszú időn át. Őt ismerik, Jane-t meg nem. Bizonyos királyságokat csak megörökölni lehet, elfoglalni nem.

„Azt hiszem, éreztem őt. Mármint Endert. Láttam őt.”

„Igen, vannak pillanatok, amikor Jane teljesen kiűzi őt, és olyankor Ender azokat a fonalakat követi, amiket talál. Tisztában van vele, hogy nem tud egyik körülötte lévő testbe sem bejutni – annál már több tapasztalata van a hús-vér testek viselkedésével. De téged megtalált és megérintett, mert te másfajta élőlény vagy.”

„Akkor belém fog költözni? Vagy a hálónk egyik fájába? Nem ezt terveztük, amikor összekapcsolódtunk.”

„Ender? Szó sincs róla. A saját testéhez fog ragaszkodni, legalábbis az egyikhez közülük, vagy különben meghal. Várjuk ki a végét.”

Jane érezte a most már általa irányított testek kínlódását. Fájdalom emésztette őket, amit ő soha nem érzett azelőtt – a testek vonaglottak a kíntól, ahogy az aiúák miriádjai fellázadtak az ő irányítása ellen. Most, hogy három testet és agyat vont az ellenőrzése alá, azok tekergő, kaotikus kínlódásában rádöbbent, hogy a jelenléte csak fájdalmat és rettegést hozott számukra. Minden test vágyott az általa szeretett irányítóra, akit olyan jól ismert, és akiben annyira megbízott, hogy saját énjét is vele azonosította. Nevet nem adtak ennek az irányítónak, mert mindannyian olyan aprók és gyengék voltak, hogy a nyelv vagy a tudatosság képessége elérhetetlen volt számukra, de ismerték őt, ismerték a mesterüket, és tudták, hogy Jane nem az. Az ebből a felismerésből és tapasztalásból eredő rettegés és agónia vált hát mindhárom test létezésének meghatározó elemévé, és Jane tudta, hogy nem maradhat bennük. Igen, túl erősen uralta őket. Persze, meg volt az ereje, hogy lecsendesítse a tekergő, összeránduló izmokat, és helyreállítsa a rendet, de az immár az élet paródiájának lett volna tekinthető. Minden erőfeszítése arra ment el, hogy lenyugtassa a milliárdnyi, uralma ellen lázadó részt. Az összes sejt készséges együttműködése nélkül viszont képtelen volt olyan bonyolult, ám könnyed tevékenységekre, mint a gondolkodás vagy a beszéd.

Ráadásul nem is volt itt boldog. Nem tudott másra gondolni, csak az aiúára, akit kiüldözött a testből. „Az vonzott ide, hogy ismertem és szerettem őt, és hozzá tartoztam, majd pedig elvettem tőle mindent, amit ő szeretett, és ami őt szerette.” Jane tudta, hogy nem tartozik ide. Más aiúák talán belenyugodtak volna, hogy azok akarata ellenére uralkodjon, akik felett átvette az irányítást, de Jane erre képtelen volt. Ebben nem talált semmi szépséget. Nem okozott neki örömet. Ennél még azok a percek is boldogabbak voltak számára, amelyeket az utolsó, vékonyka ansible-szálakba kapaszkodva töltött, bár az elengedés nem volt könnyű. A test vonzása még úgy is hihetetlenül erős volt, hogy közben a sejtek ellene lázadtak. Megízlelt egyfajta életet, amely olyan édes volt, minden fájdalom és keserűség ellenére is, hogy már soha többé nem lett volna képes a korábbi önmaga lenni. Alig tudta újból megtalálni az ansible-kapcsolódásokat, és miután rájuk lelt sem tudta rávenni magát, hogy beléjük kapaszkodjon. Inkább tovább kutatott, felváltva váltogatta a helyét a testek között, amelyeket átmenetileg, ennyi fájdalmat okozva uralt. Bárhol is próbált megtelepedni, ott szomorúság és kín várta, sehol nem talált otthonra. De hát korábban már ezeknek a testeknek az ura is távozott…! Ő vajon hova ment, amikor előlem menekült? Mostanra már újból jelen volt, és a Jane által átmenetileg uralt testekbe visszahozta a békét és a nyugalmat – de hol volt eddig?

Aztán megtalálta. Rálelt egy kapcsolatrendszerre, amely nagyon más volt, mint az ansible durván szabályos kötései. Ahol az ansible-fonalak kábelszerűnek tűntek, fémesnek, keménynek, ott ez a háló fényesnek és lágyan csipkeszerűnek érződött, de ennek ellenére erős és terjedelmes volt. Ide be tudna költözni, igen, gondolta Jane, és ugrott.

„Rám talált! Ó, kedvesem, egyetlenem, ez nekem túl erős! Túlságosan fényes és erős nekem!”

„Várj, várj! Várj, hadd találja meg a módját!”

„Ki fog lökni minket. El kell kergetnünk! El innen!”

„Maradj nyugton, bízz bennem: tanult az előzőekből, nem fog elkergetni senkit, és lesz olyan hely, ami elég számára. Én már látom, itt van, nagyon közel…”

„Ifjú Val testébe kellett volna belebújnia, vagy Peterébe, vagy Enderébe. De nem egyikünkébe. Nem közülünk valakiébe!”

„Nyugalom, maradj nyugton! Csak még egy kicsit. Csak amíg Ender megérti, mi történik, és átengedi az egyik testet a barátjának. Amit Jane nem tudott erővel megszerezni, azt megkaphatja ajándékba. Majd meglátod. És a ti hálótokban, kedves barátom, vannak olyan helyek, ahol ellakhat látogatóként, ahol kivárhatja, amíg Ender átadja neki a valódi, végleges lakhelyét.”

Valentine hirtelen mozdulatlanná dermedt, mint egy hulla.

– Meghalt – suttogta Ela.

– Ne! – jajdult fel Miro, és megpróbálta szájon át lélegeztetni a lányt, míg az végül újra megmozdult a karjai között. Mélyen és egyenletesen lélegezett, már egyedül, segítség nélkül. A szemei kinyíltak.

– Miro – szólalt meg. Majd zokogva a fiúba kapaszkodott, és ömlöttek a könnyei.

Ender mozdulatlanul hevert a földön. A nők feltápászkodtak, egymást segítve felálltak, majd lehajoltak, hogy felemeljék, és az ágyra tegyék Ender zúzódásokkal teli testét. Azután egymásra emelték a tekintetüket: Valentine-nak felhasadt az ajka, Plikt arcán Ender körmeinek nyoma, Novinha bedagadt szeme körül pedig fekete monokli látszott.

– Egyszer már volt egy férjem, aki vert – jegyezte meg Novinha.

– Nem Ender volt az, aki küzdött velünk – jelentette ki Plikt.

– De most már megint önmaga. Nézzétek! – szólt közbe Valentine.

Ender kinyitotta a szemét az ágyon. Látta őket egyáltalán? Honnan tudhatnák?

– Ender – szólította meg Novinha, és zokogni kezdett. – Ender, nem kell az én kedvemért itt maradnod.

De ha Ender hallotta is, nem adta ennek semmi jelét.

A szamoai férfiak elengedték Petert, mert a teste már ismét nyugodt volt. A fiú feje erőtlenül hanyatlott a homokba, a szája tátva maradt. Vang-mu odakuporodott mellé, és ruhájával gyengéden törölgetni kezdte a Peter arcára tapadt, gyomortartalomtól sáros homokot. Pillanatokon belül egy tálka tiszta vizet hozott valaki, Vang-mu nem látta ki volt, és nem is érdekelte, mert a gondolatai csak Peter körül forogtak, őt tisztogatta.

A fiú gyorsan, felületesen lélegzett, de aztán lassanként lecsillapodott, és végül kinyitotta a szemét.

– A lehető legfurcsább álmom volt – mondta.

– Cssst! – csitította Vang-mu.

– Egy szörnyűséges sárkány üldözött tüzet okádva, én pedig folyosókon rohantam végig, és búvóhelyet kerestem, valamiféle menekülőutat vagy egy védelmezőt.

Malu hangja úgy zúgott, mint a tenger: – Egy isten elől nem lehet elrejtőzni.

Peter ismét megszólalt, mintha nem is hallotta volna a szent embert.

– És Vang-mu – mondta –, végül megtaláltam a búvóhelyemet. – Odanyúlt, és megérintette a lány arcát, a szemei kíváncsian a lány szemeit fürkészték.

– Nem én voltam – felelte a lány. – Én nem vagyok elég erős ahhoz, hogy szembeszálljak vele.

A fiú pedig így felelt: – Tudom. De ahhoz elég erős vagy, hogy kiállj mellettem?

Jane a fák közötti kapcsolódás csipkefonalain futkározott fel-alá. Némelyik fa tekintélyes volt, mások gyengébbek, sőt volt, amelyik olyan harmatgyenge volt, hogy úgy tűnt, el tudta volna fújni őket egyetlen leheletével, de ahogy látta őket a félelemtől visszarándulni, ráismert erre az érzésre, és hátrébb húzódott, senkit nem üldözött el a helyéről. A csipkeháló néhány helyen megvastagodott és megerősödött, és elvezetett egy intenzíven ragyogó maghoz, amely olyan fényes volt, mint Jane maga. Ezek a helyek ismerősek voltak számára – mindez múltbéli emlék volt számára, mégis ismerte ezt az utat: egy ilyen hálóba született bele a létezése során első alkalommal, és ennek a születésnek minden rég elveszett és elfeledett emléke visszatért. Ismerem a királynőket, akik ezeket az erős fonatokat uralják. Mindazok közül az aiúák közül, amelyeket a halála óta eltelt pár percben megérintett, ezek voltak eddig a legerősebbek, mindegyikük legalábbis méltó párja lehetett volna neki magának is. Amikor a hangykirálynők létrehoznak egy hálót, hogy befogjanak vele egy királynőt, csak a leghatalmasabb és leginkább becsvágyó aiúák képesek elfoglalni benne a helyüket. Alig egy pár aiúának van meg a képessége ahhoz, hogy több ezer tudatosságot uraljon, és képes legyen olyan mértékben irányítani más lényeket, mint ahogy az emberek vagy a pequeninók uralják a saját testük sejtjeit.

Persze talán ezek a hangykirálynők nem voltak olyan képességek birtokában, mint Jane, talán nem vágytak annyira a növekedésre, mint Jane aiúája, de erősebbek voltak bármely embernél vagy pequeninónál, és tőlük eltérően tisztán látták Jane-t, tudták, ki és mi ő, mit tud tenni, és készen álltak rá. Szerették őt, és szerették volna, ha növekszik, valóban nővérekként és anyákként tekintettek rá, ám a háló minden szeglete foglalt volt már, nem maradt szabad terük Jane számára. Így hát Jane elfordult ezektől a fonalaktól és csomópontoktól, vissza a pequeninók csipkeszerűbb fonadékaihoz, az ő legerősebb fáikhoz – akik azonban visszarettentek tőle, tudván, hogy Jane az erősebb.

Azután Jane felfedezte, hogy a háló nem azért vékonyodik el bizonyos helyeken, mert ott nincs semmi, hanem csak mert a fonalak ott finomabbá válnak. Ezeken a pontokon ugyanannyi fonál fonódott egybe, mint máshol, talán még több is, de puhán, mint a fátyolszövet – félő volt, hogy Jane érintése elszakítja őket. De amikor megérintette ezeket a fonalakat, azok nem szakadtak el, ő pedig követte a fonatokat egy élettől nyüzsgő helyre, egy helyre, ahol több száz apró élet lebegett a tudatosság peremén, még nem teljesen készen arra, hogy öntudatra ébredjen. Az apró életek mögött pedig egy meleg szeretettel teli aiúa állt, amely végtelenül erős volt a maga módján, de nem úgy, ahogy Jane. Az anyafa aiúája ugyanis becsvágy nélkül volt erős. Minden hozzá kapcsolódó létezőnek része volt, éljenek akár fa szívének sötétjében vagy a külső kérgén, a fény felé törekedve, a felébredés, a szabadság, az önmagukká válás felé igyekezve. Könnyű volt szabaddá válniuk, mert az anyafa-aiúa nem várt el semmit a gyermekeitől, és ugyanannyira szerette a függetlenségüket, mint a ráutaltságukat.

Az anyafa terebélyes volt, farostokból szőtt masszív vázának ölelésében folyékony életnedvvel telt rostos erek kanyarogtak, susogó levelei fényben fürödtek, gyökerei pedig az élet vizét szívták fel magukba. Mozdulatlanul állt finom, puha hálójának közepén, erőteljesen és gondoskodón, és amikor Jane odaért hozzá, úgy tekintett rá, mint egy elveszett gyermekére. Hátrébb húzódott, helyet csinált neki, engedte, hogy Jane belekóstoljon az életébe, megosztotta vele a fotoszintézis életet adó hatalmát.

Jane nem élt vissza az önzetlen meghívás nyújtotta kiváltsággal. Nem maradt sokáig egyetlen anyafában sem, csupán meglátogatta őket, nagyot kortyolt az életből, osztozott az anyafák munkájában, majd továbblépett, és folytatta táncát a fátyolszövethálón. Most már az atyafák sem rettentek meg tőle, mert az anyafák hírvivőjének tekintették, Jane lett az anyafák hangja – megosztozott az életükön, de mégis más volt: képes volt beszélni, képes volt az anyafák tudatosságává lenni, az evilági több ezer anyafa és a távoli bolygón növekvő anyafák mind Jane-en keresztül tudtak szólni, és mindegyiküket örömmel töltötte el az új, elevenebb élet, amelyet Jane jelenléte hozott el számukra.

„Az anyafák beszélnek.”

„Ez Jane.”

„Oh, szeretett Királynőm, az anyafák dalra fakadtak. Még soha nem hallottam ilyen éneket.”

„Ennyi nem elég ahhoz, hogy Jane-t maradásra bírja, de átmenetileg megteszi.”

„Nem, nem! Ne vedd el őt tőlünk! Most először hallhatjuk az anyafákat. Csodálatosak!”

„Jane most már ismeri az idevezető utat, soha nem fog teljesen magunkra hagyni minket. De ez nem elég. Az anyafák egy darabig megelégedést nyújtanak neki, de soha nem lehetnek többek annál, amik. Jane nem elégszik meg azzal, hogy csak álljon és gondolkodjon, hogy hagyjon másokat inni magából, de ő maga soha ne ihasson. Fától fáig táncol, énekel nekik, de egy idő után ismét megéhezik. Saját testre van szüksége.”

„Akkor elveszítjük őt.”

„Nem fogjátok. Mert az a test sem lesz elég számára. Az lesz a gyökere, a szeme, a hangja, a végtagjai. De akkor is vágyni fog az ansible-re, és arra a korlátlan erőre, amelyet akkor birtokolt, amikor övé volt az emberi világ összes számítógépének kapacitása. Majd meglátod. Most életben tarthatjuk, de amit neki tudunk adni – amit az anyafáitok meg tudnak vele osztani – az nem elég. Igazából semmi nem elég neki.”

„Akkor mi fog történni?”

„Várunk. Majd meglátjuk. Légy türelmes! Hát nem pont a türelem az atyafák erénye?”

A műszeme miatt Olhadónak becézett férfi kint állt az erdőben a gyermekeivel. Együtt piknikeztek néhány pequeninóval, akik a gyermekei közeli barátai voltak, amikor egyszer csak dobolás kezdődött, az atyafák ütemes hangja hallatszott, és a pequeninók ijedten ugrottak talpra. Olhado első gondolata az volt, hogy tűz van. Hiszen nem sokkal ezelőtt történt, hogy az errefelé gyökeret eresztő ősöreg fákra az emberek félelmükben és dühükben tűzzel támadtak. Az atyafák mind a lángok martalékává váltak Ember és Turkász kivételével, akik messzebb álltak egy kicsit, és az öreg anyafa is elpusztult. De azóta új fák eredtek a megölt pequeninók testéből, akik átléptek a Harmadik Életükbe. És Olhado tudta, hogy az újonnan növekvő erdő közepében valahol egy anyafa is gyökeret eresztett – kétségtelenül még vékonyka volt, de szenvedélye és csillapíthatatlan sóvárgása már elég vaskossá növesztette ahhoz, hogy faméhének sötét üregébe több száz hernyószerű újszülöttet fogadhasson be.

Az erdőt kiirthatták ugyan, de ismét élet fogant a helyén. A fáklyások között ott volt Olhado saját fia, Nimbo is, aki túl fiatal volt, hogy megértse, mit tesz, csak vakon követte a nagybátyja, Grego elvakult tombolását, ami majdnem a vesztét okozta. Amikor Olhado rájött, hogy mit tett a fia, borzasztóan restellte magát, mert tudta, hogy ő nevelte fel rosszul, nem a megfelelő tudást adta át neki. De még nem volt késő, így hát elkezdett velük rendszeresen kijárni az erdőbe. A gyermekei felnőve olyan jól fogják ismerni a pequeninókat, hogy meg sem fog fordulni a fejükben, hogy bántsák őket.

De most megint rettegés töltötte be az erdőt, és Olhado hirtelen érezte, ahogy ő is rosszul lesz a félelemtől. Mi lehet ez? Mire figyelmeztetnek az atyafák? Milyen betolakodó támadta meg őket?

De a félelem csupán pár másodpercig tartott. Azután a pequeninók megfordultak, mert valami, amit az atyafáktól hallottak arra késztette őket, hogy az erdő belseje felé induljanak. Olhado gyermekei követték volna őket, de ő egy mozdulattal visszatartotta a gyerekeket. Tudta, hogy az anyafa az erdő közepén áll, és a pequeninók oda tartanak, de oda embernek nem volt illő ellátogatnia.

– Nézd, Apa! – szólalt meg a legkisebb lánya. – Ültető integet.

Tényleg integetett. Olhado akkor bólintott, és követték Ültetőt a fiatal erdőbe, egészen odáig, ahol egykor Nimbo részt vett az ősöreg anyafa elégetésében. Az anyafa elszenesedett maradványai még mindig ott álltak, de mellette egy új anyafa meredt az ég felé, amely sokkal karcsúbb volt még ugyan, mint a régi, de a környező fiatal fáknál így is jóval vaskosabb. Azonban Olhado nem a vastagságát csodálta, sem azt, hogy ilyen rövid idő alatt milyen magasra tudott nyújtózni, de még csak nem is a lehullott leveleiből képződött vastag levéltakarót, amellyel beborította a tisztást. A férfi figyelmét a fa törzsén játszi könnyedséggel táncoló fény ragadta meg, amely a vékonyabb kéregnél olyan tündöklően fehér volt, hogy alig lehetett ránézni. Néha úgy tűnt, csupán egyetlen fénysugár fut fel-alá a fa törzsén olyan gyorsan, hogy a fa mindenütt felragyogott, máskor meg úgy tűnt, mintha az egész fa világított volna, árasztva magából a fényt, mintha a belsejében egy fényvulkán várna arra, hogy kitörhessen. A ragyogás végigfutott az ágakon a legvékonyabb kis gallyakig, a levelek is fénylettek, és az újszülött, bundás pequeninók árnyai olyan sebesen másztak a fa törzsén, amiről Olhado soha nem gondolta volna, hogy lehetséges. Olyan volt, mintha egy kisebb csillag leszállt volna az égből, és beköltözött volna a fába.

Ám miután a fény játéka elveszítette újdonságát, Oldaho valami mást is felfedezett: tulajdonképpen észrevette azt is, amire a pequeninók maguk a legnagyobb csodálattal tekintettek. A fán bimbók virítottak. Némelyik bimbó már kinyílt, és helyükön gyümölcs növekedett – szemmel láthatólag növekedett.

– Azt hittem, a fák nem hoznak gyümölcsöt – jegyezte meg Olhado finoman.

– Bizony, nem is tudtak – felelte Ültető. – A descolada képtelenné tette őket rá.

– És ez micsoda? – kérdezte Olhado. – Miért ragyog fény a fa belsejében? És miért nő gyümölcs az ágain?

– Ember azt mondja, hogy Ender elhozta hozzánk a barátját. Azt, akit Jane-nek hívnak. Ő látogatást tett az összes erdő minden anyafájában. De még Ember sem szólt a gyümölcsökről.

– Hihetetlenül erős illata van – mondta Olhado. – És hogyan képes ilyen gyorsan beérni? Olyan erősen, édesen és fűszeresen illatozik, olyan, mintha egyszerre érezném a bimbók illatát és a frissen érett gyümölcsök zamatát.

– Én emlékszem erre az illatra – mondta Ültető. – Még életemben soha nem éreztem, mert egyetlen fa sem borult virágba és nem hozott gyümölcsöket, de én ismerem ezt az illatot. Ez az élet illata. Az öröm illata.

– Akkor ízleljük meg! – vágta rá Olhado. – Nézd csak, egyikük már meg is érett, és pont elérem.

Olhado felemelte a kezét, de hezitált.

– Szabad? – kérdezte. – Leszedhetem ezt a gyümölcsöt az anyafáról? Nem magamnak akarom, hanem neked szedném le.

Ültető úgy tűnt, hogy egész testével rábólint. – Kérlek! – suttogta.

Olhado megfogta a ragyogó gyümölcsöt. Tényleg remegett a kezében? Vagy az ő keze reszketett? Megragadta a gyümölcsöt szorosan, de mégis lágyan, és finoman leszakította a fáról. Könnyedén sikerült. Olhado lehajolt, és a gyümölcsöt Ültetőnek nyújtotta, aki meghajolt, tiszteletteljesen elvette, az ajkaihoz emelte, kinyitotta a száját és beleharapott. A gyümölcs leve megcsillant az ajkain. Megrágta a falatot, majd lenyelte, miközben a többi pequenino figyelte. Ültető odakínálta nekik a gyümölcsöt. Mind odaléptek hozzá egyesével, és megízlelték.

Amikor elfogyott, felmásztak a fényesen csillogó fára, szedték a gyümölcsöt, és közösen elfogyasztották, amíg jól nem laktak. Majd dalra fakadtak. Olhado és a gyermekei késő éjjelig velük maradtak és hallgatták az éneküket. Milagre lakói is hallották a dalt, és sokan kijöttek az alkony halványuló fényében a fa ragyogását követve, és ráleltek arra a helyre, ahol a pequeninók, jóllakva az öröm ízű gyümölccsel, a vidámságukat dalba öntötték. A középen álló fa is a daluk része volt. Az az aiúa pedig, amelynek ereje és tüze élőbbé tette a fát, mint az valaha is volt, együtt lüktetett a fával, percenként több ezerszer táncolt végig annak minden rostján. Több ezerszer végigcikázott az ereken, és minden egyes pequenino fa, nőjön bárhol, bármely világban, és minden egyes anyafa virágba borult és gyümölcsöt hozott, a pequeninók pedig elfogyasztották a gyümölcsöket, mélyeket lélegeztek a gyümölcsök és virágok illatából, és énekeltek. Egy ősi dalt zengtek, amelynek értelme már rég feledésbe merült, de most ismét értelmet nyertek számukra a szavak, és nem tudtak mást énekelni, csak ezt. A virágzás és ünneplés évszakának dala volt ez. Oly régóta nem volt már része az életüknek a szüret szertartása és ünnepe, hogy el is feledték, mi az. De most visszaemlékeztek, hogy a descolada mitől fosztotta meg őket olyan régóta. Amit elveszítettek, azt újra meglelték. És mindazok, akik éheztek, de eddig maguk sem tudták mire, jóllakhattak ismét.

10

Ez mindig is a te tested volt

„Ó, Atyám, miért fordultál el tőlem? A gonosz feletti győzelmem órájában miért hagytál el engem?”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Malu a parton ült az örömtűz mellett Peterrel, Vang-muval és Grace-szel. Az árnyat adó tetőt már lebontották, a ceremóniának is nagyjából vége volt. Kavát ittak, de az ehhez tartozó rituálé ellenére Vang-mu úgy érezte, legalább annyira élvezetből fogyasztották, mint a szentsége vagy a szimbolizmusa miatt. Malu egyszer csak hosszan, hangosan felnevetett, és Grace vele nevetett, így időbe telt neki tolmácsolni.

– Malu azt mondja, nem tudja eldönteni, hogy az, hogy az isten átmenetileg beléd költözött, szentté tesz, vagy az a tény, hogy utána elhagyta a tested pont a szentségtelenségedet bizonyítja.

Peter kuncogott – de Vang-mu tudta, hogy csak udvariasságból. Ő viszont egyáltalán nem nevetett.

– Hát ez sajnálatos – jegyezte meg Grace. – Azt reméltem, van humorérzéketek.

– Van is – állította Peter. – Csak nem szamoai.

– Malu azt mondja, az isten nem maradhat örökké ott, ahol most van. Talált ugyan egy új otthont, de az valójában mások otthona, és az ő vendégszeretetük sem tart örökké. Peter, te érezted, hogy Jane milyen erős…

– Igen – felelte Peter lágyan.

– Nos, valakik most befogadták őt. Malu erdei hálónak nevezi őket, bár nekem ez úgy hangzik, mint valamiféle halászháló, amivel fákat lehet befogni – nem is értem, mi lehet ez. Na mindegy, szóval Malu azt mondja, hogy ők túlságosan gyengék Jane-hez képest, úgyhogy Jane egy idő után akarva-akaratlanul át fogja venni a hatalmat a testük felett, hacsak nem talál addig egy olyan testet, amelyben végleges otthonra lelhet.

Peter bólintott.

– Tudom, miről beszél. Én egészen addig a pillanatig, amíg Jane belém nem költözött, bele is egyeztem volna abba, hogy odaadom neki ezt a testet és az életemet, amiről azt hittem, gyűlölöm. De miközben üldözött idebent, rájötten, hogy Malunak igaza volt, nem utálom az életem, sőt nagyon is élni akarok. Persze végső soron nem én akarok, ez Ender akarata bennem, de mivel végül is ő én, azt hiszem, ez ebből a szempontból nem számít.

– Endernek három teste van – mondta Vang-mu. – Akkor ez azt jelenti, hogy a másik kettőből adta át az egyiket Jane-nek?

– Nem hiszem, hogy bármelyiket is átengedte volna – rázta a fejét Peter. – Vagy mondhatom úgy is: nem hiszem, hogy bármelyiket is átengedtem volna. Egy test elengedése nem egy tudatos döntés. Ender dühös erővel ragaszkodik az élethez. Valószínűleg legalább egy napja haldoklott már, amikor Jane-t lekapcsolták.

– Jobban mondva megölték – szólt közbe Grace.

– Talán inkább csak lefokozták – mondta Peter makacsul. – Istenből nimfa lett. Erdei nimfa – Vang-mura kacsintott, akinek fogalma sem volt róla, hogy miről beszél. – Még ha Ender fel is adja ezt a mostani életét, nem fogja csak úgy elengedni a testeket.

– Kettővel több teste van, mint amire szüksége lenne – mondta Vang-mu –, Jane-nek meg egyel kevesebb, mint ami nélkülözhetetlen. Kétszer akkora kínálat van, mint kereslet, szóval már csak a kereskedelem törvényei szerint sem kellene, hogy az ár túl magas legyen.

Amikor ezt lefordították Malunak, ő megint nevetésben tört ki.

– A nem túl magas áron nevet – magyarázta Grace. – Azt mondja, hogy Ender csak akkor engedi el bármelyik testet, ha meghal.

Peter bólintott.

– Tisztában vagyok vele.

– De Ender nem Jane – mondta Vang-mu. – Ő nem testetlen aiúaként szaladgált az ansible-hálón. Ő egy személy. Amikor az emberek aiúája elhagyja a testet, nem kezd el egy másik test után nézni.

– Ennek ellenére az aiúája bennem volt – felelte Peter –, vagyis ismeri a módját, hogyan kell új testet találni. Szóval lehetséges, hogy engem azután is élni enged, hogy ő meghalt.

– Vagy mindhárman meghalhattok.

– Én annyit tudok – mondta Malu Grace-en keresztül –, hogy ha az istennek saját életet akartok adni, ha azt akarjátok, hogy ismét a régi képességeinek teljes birtokában legyen, akkor Ender Wigginnek meg kell halnia, és egy testet át kell engednie az istennek. Erre nincs más mód.

– Jane a régi képességei teljes birtokában lehetne? – kérdezte Vang-mu. – Ez lehetséges lenne? Azt hittem, a hálózat lekapcsolásának pont az volt a lényege, hogy örökre kizárják őt onnan.

Malu ismét kacagott, és a mellkasát verve hosszas szamoai tirádába fogott. Grace tolmácsolta a szavait.

– Lássuk csak, hány száz számítógépünk is van itt Szamoán? Hónapok óta, azóta, mióta tudok a létezéséről, másoltunk és másoltunk és másoltunk. Az összes adatot, amit el akart mentetni velünk, mi el is mentettük, és készen állunk a visszatöltésére. Persze lehetséges, hogy ez csupán egy apró része annak, ami Jane valaha is volt, de a legfontosabb része. Amint vissza tud jutni az ansible-hálózatba, minden a rendelkezésére fog állni ahhoz, hogy a számítógépes hálózatba is visszatérhessen.

– De hát nem kapcsolják össze a számítógépes hálózatot az ansible-lel! – ellenkezett Vang-mu.

– A Kongresszus ezt az utasítást küldte ugyan – mondta Grace –, de van úgy, hogy nem minden utasítás kerül betartásra.

– Akkor miért hozott ide minket Jane? – kérdezte Peter szomorúan. – Ha te és Malu tagadjátok, hogy bármilyen befolyásotok is lenne Aimainára, és ha Jane már eleve kapcsolatban állt veletek, és ti már eleve a Kongresszus ellen dolgoztatok…

– Nem, nem egészen ez a helyzet – nyugtatta meg Grace. – Mi azt tettük, amire Malu kért, de ő sosem említett semmiféle virtuális lényt. Ő egy istenről beszélt, mi pedig teljesítettük a kérését, mert bízunk a bölcsességében, és tudjuk, hogy olyasmiket is lát, amiket mi nem. A ti érkezésetek árulta el nekünk, hogy ki is Jane valójában.

Amikor Malunak is elmondták, hogy mi hangzott el, ő Peterre mutatott.

– Te! Te azért jöttél, hogy elhozd hozzánk az istent!

Majd Vang-mura mutatott. – Te pedig azért, hogy elhozd az embert.

– Bármit is jelentsen ez – mondta Peter.

Vang-mu megértette, mire gondol Malu. Épphogy túl voltak egy válsághelyzeten, de a mostani béke csupán a szélcsend pillanata volt. Ismét harcba kell szállni, és a csata kimenetele ez alkalommal más is lehet. Ha azt akarják, hogy Jane éljen, és ezzel visszakaphassák az űrugrások lehetőségét, akkor Endernek legalább egyik testét át kell engednie neki. Ha Malunak igaza van, Endernek meg kell halnia. De van egy csekélyke esélye annak, hogy Ender aiúája megtartja a három test közül az egyiket, és tovább él.

Majd gondom lesz rá, gondolta Vang-mu, hogy Peter ne istenként, hanem emberként élje túl ezt az egészet. Közben ráébredt, hogy minden attól függ, Peter-Ender jobban szereti-e őt, mint ahogy Valentine-Ender szereti Mirót vagy Ender maga szereti Novinhát. Ettől a gondolattól eléggé elcsüggedt. Mert hát ki is ő? Miro Ender barátja volt évek óta. Novinha Ender felesége volt. De Vang-muról Ender alig pár napja vagy maximum pár hete szerzett tudomást. Ugyan mit jelent ő neki?

De azután volt egy másik, megnyugtató, ám ugyanakkor felkavaró gondolata. Vajon ugyanolyan fontos-e, hogy ki a szeretett fél, mint az, hogy Ender melyik személyisége szereti? Valentine a tökéletes önfeláldozó lény. Lehetséges, hogy ő szereti a legjobban Mirót, de mégis lemondana róla, hogy cserébe visszakaphassuk az űrugrás lehetőségét. Ender pedig már amúgy is kezdte elveszíteni az érdeklődését a régi élete iránt. Megfáradt, kimerült. Peter viszont ambiciózus, tele a teremtés és a növekedés vágyával. És szó sincs arról, hogy nem szeretne engem. Szeret ő, vagyis inkább élni akar, és az élete egy része én vagyok, az a nő, aki minden feltételezett gonoszsága ellenére szereti őt. Peter-Ender az a rész, amelynek a leginkább szüksége van arra, hogy szeressék, mert ő érdemli meg a legkevésbé – így hát az én szeretetem lesz a legértékesebb Ender számára, mert az Peterre irányul. Ha valaki is nyerhet, az én leszek, és Peter is, de ez nem a tiszta szerelem győzelme lesz, hanem sokkal inkább a kétségbeesett vágyakozás gyümölcse. Az életünk története nem lesz olyan nemes vagy felemelő, de legalább élni fogunk, és ez elég.

A lábujjaival a homokot markolászta, és érezte az alig érzékelhető fájdalmat, amelyet az aprócska szilikonrészecskék súrlódása okozott a lábujjai közti puha, érzékeny bőrön. Ez az élet. Fájdalmas és mocskos, de mégis nagyszerű érzés élni.

Az ansible-on keresztül Olhado elmondta a csillaghajón lévő testvéreinek, hogy mi történt Jane és az anyafák között.

– A Boly Királynője azt mondja, ez nem maradhat így sokáig – mesélte Olhado. – Az anyafák nem elég erősek. Ki fog csúszni a kezükből az irányítás, és Jane hamarosan egy erdő lesz, és pont. Ráadásul nem is beszélő erdő, csak egy nagyon szép, nagyon fénylő, nagyon gondoskodó facsoport. Őszintén szólva gyönyörű volt látni, de ahogy a Boly Királynője leírja, hogy mi történik, az inkább halálnak hangzik.

– Köszönöm, Olhado – mondta Miro. – De a mi szempontunkból nézve nem sok különbség van, itt ragadtunk, úgyhogy most, hogy Val jobban van, nekikezdünk a munkának. A descoladorok még nem találtak ránk, mert Jane most távolabb eső pályára állított, de amint sikerül valami működő fordítást találnunk a nyelvükhöz, azonnal jelezzük nekik az ittlétünket.

– Akkor hajrá! – mondta Olhado. – De ne adjátok fel a reményt, hogy hazajuttok.

– Ez a csillaghajó nem igazán alkalmas egy kétszáz évig tartó utazásra – csóválta a fejét Miro. – Merthogy ilyen messze vagyunk, és ez a kicsinyke jármű még csak a közelébe sem tud érni a hipertér utazáshoz szükséges sebességnek. Kétszáz évig passziánszozhatnánk itt egymagunkban, már a kártyák is elkopnának, mire hazaérnénk.

Olhado nevetett – Miro megítélése szerint túlságosan könnyedén és őszintén –, majd így folytatta: – A Boly Királynője azt mondja, hogy amint Jane kijut a fákból, a Kongresszus pedig elkezdi működtetni az új rendszereket, Jane ismét képes lehet visszajutni azokba. Annyira legalábbis, hogy az ansible-hálózathoz tudjon kapcsolódni. És ha ez megvan, akkor talán képes lehet megint végrehajtani az űrugrásokat. Nem lehetetlen.

Val erre felkapta a fejét. – Ezt a Boly Királynője csak hiszi, vagy tudja is?

– A jövőről van szó – felelte Olhado. – Senki nem ismeri a jövőt. Még a nagyon okos méhkirálynők sem, akik leharapják a hímek fejét párosodás után.

Erre nem tudtak mit felelni, a tréfás hangnem meg végképp szavukat szegte.

– Nos, ha mindent tisztáztunk, akkor vissza a munkához! – jelentette ki Olhado. – Nyitva tartjuk ezt a csatornát és minden adatforgalmat, minden jelentéseteket többszörösen is archiváljuk.

Olhado arca eltűnt a terminálról. Miro szembefordult a többiekkel, Elával, Quarával, Vallal, a Lángoltó nevű pequeninóval és a névtelen hangy dolgozóval, aki folyamatosan csendben figyelte őket, és beszélni csak úgy tudott velük, ha a terminálon begépelte a mondanivalóját. De Miro tisztában volt vele, hogy a dolgozón keresztül a Boly Királynője figyel mindent, amit tesznek, hall minden szót, amit kiejtenek a szájukon. És vár. Miro tudta, hogy a Boly Királynője ott van a színfalak mögött. Bármi történt is Jane-nel, ahhoz a katalizátor a Királynő volt. Mégis, amit mondott, azt egy dolgozón keresztül Olhadónak mondta Milagréban. A velük lévő dolgozó semmi mást nem gépelt be a terminálon, csak a descoladorok nyelvének lefordítására irányuló ötleteket. Miro hirtelen rájött, hogy a Királynő azért nem mond semmit, mert nem akarja, hogy azt higgyék, rájuk erőltet valamit. De mit? Vagy kire? Hát persze, Valra. Nem akarja, hogy azt higgyük, nyomást gyakorol Valra, mert… mert Jane csak úgy kaphatja meg Ender egyik testét, ha Ender önként felkínálja neki. Valóban önként, semmiféle erőszak, meggyőzés vagy bűntudat nem játszhat ebben szerepet, mert a döntés nem tudatosan fog megtörténni. Ender úgy döntött, hogy Novinha után megy a kolostorba, de a tudattalan elméje jobban érdeklődött az itteni fordítási feladat és Peter tevékenysége iránt. A tudattalan döntése mutatta a valódi akaratát. Ha Ender elengedi Valt, akkor annak a döntésnek az ő vágyából kell erednie, egészen a lénye legmélyéből. Nem a kötelességtudatnak kell erre kényszerítenie, mint akkor, amikor úgy döntött, hogy Novinhával marad. Azért kell így döntenie, mert tényleg, valóban ezt akarja.

Miro Valra nézett, akinek a szépsége inkább mély jóságból fakadt, mintsem a vonásai szabályosságából. Szerette a lányt – de vajon a tökéletessége miatt? A végtelen erényessége lehet az egyetlen, ami miatt hajlandó volt – vagy inkább Ender hajlandó volt Valentine képében – engedni, és behívni Jane-t. És amikor Jane megérkezett, ez a tökéletes erény a semmivé lett vele. Jane erős volt, és Miro hitte, hogy jó is – legalábbis hozzá jó volt, igaz barátnak bizonyult. De Miro még a legvadabb álmaiban sem tudta őt tökéletesen erényesnek lefesteni. Ha Jane elkezd Valban élni, akkor az valóban Val marad? Az emlékek megmaradnak, de a belső akarat bonyolultabbá válik, mint az az egyszerű forgatókönyv, amit Ender Valnak alkotott. Vajon akkor is szeretni fogom, amikor Jane lesz? – kérdezte magában Miro.

Persze miért ne? Hiszen Jane-t is szeretem, nem igaz? De vajon akkor is szeretni fogom Jane-t, amikor hús-vér ember lesz, nem csak egy fülemben hallható hang? Vagy belenézve ezekbe a szemekbe, az elveszített Valentine-t fogom gyászolni?

Miért nem voltak korábban ilyen kétségeim? Én magam próbáltam ezt véghezvinni, még mielőtt akár csak félig is megértettem volna, milyen nehéz lesz, és most, amikor ez az egyetlen reményünk maradt, akkor rájövök, hogy – mire is? Hogy nem akarom, hogy ez történjen? Nem igazán erre. Hiszen nem akarok itt meghalni. Azt akarom, hogy Jane ismét köztünk legyen, ha másért nem, hát azért, hogy megint képesek legyünk az űrugrásra. Micsoda emberbaráti indok! Azt akarom, hogy Jane éljen, de azt is akarom, hogy Val ne változzon. Azt akarom, hogy minden rossz eltűnjön, és mindenki boldog legyen. Anyucit akarom. Micsoda gyerekes tökfej vagyok?!

Hirtelen észrevette, hogy Val őt nézi.

– Helló! – mondta. A többiek is őt nézték. Jobban mondva, ide-oda kapkodták a tekintetüket közte és Val között. – Mi a szavazás tárgya? Hogy növesszek-e szakállt?

– Szó sincs szavazásról – mondta Quara. – Én csak kicsit depressziós vagyok. Úgy értem, tudtam, mit teszek, amikor felszálltam a hajóra, de a francba is, nem könnyű lelkesen dolgozni, és próbálni megfejteni ezeknek az embereknek a nyelvét, miközben tudom, hogy az életem percei meg vannak számlálva.

– Elnézést – fordult hozzá Ela szárazon –, de feltűnt, hogy embernek titulálod a descoladorokat.

– Nem kellene? Egyáltalán tudjuk, hogyan néznek ki? – Quara zavartnak tűnt. – Úgy értem, van nyelvük…

– Azért vagyunk itt, hogy ezt kiderítsük, nem? – szólt közbe Lángoltó. – Mármint hogy a descoladorok ramanok-e vagy varelsék. A fordítási probléma csak egy kicsiny lépés ezen az úton.

– Egy nagy lépés – javította ki Ela. – És nincs elég időnk ahhoz, hogy sikerüljön.

– Mivel fogalmunk sincs róla, hogy mennyi ideig fog tartani – mondta Quara –, nem értem, hogy lehetsz ebben ilyen biztos.

– Holtbiztos vagyok benne – jelentette ki Ela. – Hiszen mást sem teszünk, csak ücsörgünk, beszélgetünk, no meg Valt és Mirót bámuljuk, akikről csak úgy süt az érzelgősség. Nem kell hozzá zseninek lenni, hogy megállapítsam, ebben a tempóban sehova sem jutunk, mielőtt elfogy az oxigén.

– Más szóval – foglalta össze Quara –, nem kéne vesztegetnünk az időt – Visszafordult a jegyzeteihez és a nyomtatványokhoz, amiken dolgozott.

– De hát nem vesztegetjük az időt – mondta Val gyengéden.

– Nem? – kérdezte Ela.

– Én csak arra várok, hogy Miro elmondja, milyen könnyen vissza lehet hozni Jane-t a kommunikációs hálózatba. Hiszen már várja őt egy test. Visszakapjuk az űrugrás lehetőségét. Miro régi, öreg barátja hirtelen hús-vér nő lesz. Én erre várok.

Miro a fejét rázta. – Nem akarlak elveszíteni – jelentette ki.

– Hát, ez nem segít – felelte Val.

– Viszont igaz – mondta Miro. – Elméletben könnyű. Nagyon egyszerű mélyenszántó és racionális gondolatokat hangoztatni arról, hogy mindketten túlélnétek, ha Jane a testedbe költözne – nos igen, ezt könnyű mondani. De amikor eljön a pillanat, akkor már nem tűnik olyan egyszerűnek.

– Fogd be! – kiáltotta Val. Ez nem vallott rá, így hát Miro befogta a száját.

– Nem akarok többet ilyet hallani – folytatta a lány. – Azokra a szavakra van szükségem, amelyek segítenek feladni ezt a testet.

Miro némán megrázta a fejét.

– Ne csak mindig dumálj, hanem csináld is! Tedd, amit tenned kell, ne csak a szád járjon! Ideje bizonyítanod, mennyit érnek a szavaid!

Miro tudta, mit akar Val. Tudta, hogy a lány azt mondja, az egyetlen, ami a testében és az életében tartja, az maga Miro. Az iránta érzett szerelme. A barátságuk és a közös küldetésük. Most már voltak itt mások is, hogy elvégezzék a fordítást – és Miro rájött, hogy végig ez volt a terv. Idehozni Elát és Quarát, hogy Val érezze, nem nélkülözhetetlen. De a lány Mirót nem tudta ilyen könnyen elengedni. Pedig el kellett.

– Bármelyik aiúa is van abban a testben – mondta Miro –, mindenre emlékezni fogsz, amit mondtam.

– De tényleg komolyan is kell gondolnod, amit mondasz – mondta Val. – Igaznak kell lennie.

– Hát nem lesz igaz, mert az igazság az, hogy én… – kezdte Miro.

– Fogd be! – kiáltotta megint Val. – Ki ne mondd még egyszer. Ez hazugság!

– Nem hazudok.

– Saját magadat is teljesen becsapod. Ébredj fel, nézz szembe az igazsággal, Miro! Te már meghoztad a döntést köztem és Jane között. Most csak azért táncolsz vissza, mert nem akarsz olyan férfi lenni, aki ilyen könyörtelen döntést hoz. Te sosem szerettél engem, Miro. Soha nem voltál szerelmes. Szeretted a társaságomat, ez igaz – hiszen én voltam az egyetlen nő körülötted, és egy magányos, kétségbeesett férfi esetében a természetes szükségletek is fontos szerepet játszanak. De hogy engem szeretnél? Szerintem bennem csupán a valódi Valentine-hoz fűződő barátságod emlékét szereted, akivel együtt jöttetek vissza az űrből a Lusitaniára. És szeretted a szerelmi vallomás nemes érzését is, miközben próbáltad megmenteni az életem, amikor Ender teljesen elhanyagolt. De ez mind rólad szólt, nem rólam. Engem nem is ismersz, soha nem szerettél. Jane-t szeretted, és Valentine-t, és Endert, méghozzá a valódi Endert, nem pedig ezt a bőrtokot, amiben a hőn áhított erényeit tartalékolja.

Tapintható volt a hangjában a düh és a rosszmájúság. Ez egyáltalán nem vallott rá. Miro látta, hogy a többiek is meglepődtek. De ugyanakkor ő megértette a lányt. Értette, hogy azért ilyen gyűlölködő és haragos, hogy így győzze meg saját magát arról, hogy el kell engednie ezt az életet. Másokért viselkedett így. Ez a tökéletes emberbarátiság megnyilvánulása volt. Csak neki kell meghalnia, és akkor cserébe talán a többiek életben maradhatnak, és hazamehetnek, amikor ezt a feladatot bevégezték. Jane is élhet, ebbe az új testbe bújva, megörökölve Val emlékeit.

Val meggyőzte magát, hogy az az élet, amit most él, számára és mindenki más számára is értéktelen – hogy az élete egyetlen értelme az lenne, ha kilépne belőle. És azt akarta, hogy Miro segítsen neki ebben. Ezt az áldozatot kérte tőle. Hogy segítsen neki elengedni a testét. Hogy segítsen neki abban, hogy menni akarjon. Hogy segítsen neki gyűlölni az életét.

– Rendben – mondta Miro. – Akarod tudni az igazat? Teljesen üres vagy, Val, mindig is az voltál. Csak ülsz itt, és mindenre pontosan ugyanolyan kedvesen reagálsz, de közben semmi szív nincs abban, amit mondasz. Ender szükségét érzete, hogy megteremtsen, de nem azért, mert benne tényleg ott vannak azok az erények, amelyeket te állítólag képviselsz, hanem mert éppen hogy nincsenek meg benne. Ezért is becsüli őket ilyen nagyra. Így hát, amikor megteremtett, nem tudta, hogy pontosan mi is az, amit beléd kellene teremtenie. Egy könyv vagy, üres lapokkal – és még mindig pontosan e szerint élsz. Még hogy önzetlen kedvesség? A francokat. Hogyan lenne áldozat egy olyan életet feladni, ami soha nem is volt valódi élet?

Val egy pillanatig tiltakozni próbált. Könnyek folytak le az arcán. – Azt mondtad, hogy szeretsz.

– Csak sajnáltalak. Arra gondolsz, amikor Valentine konyhájában voltunk, igaz? De az az igazság, hogy valószínűleg csak Valentine-ra akartam jó benyomást tenni. A másik Valentine-ra. Megmutatni neki, micsoda nagyszerű fickó vagyok. Benne tényleg megvan néhány ezek közül az erények közül – fontos számomra, hogy mit gondol rólam. Így hát… abba a szerepbe szerettem bele, hogy én legyek a Valentine megbecsülését kiérdemlő srác. Ennél közelebb nem tudtam kerülni ahhoz, hogy beléd legyek szerelmes. Azután rájöttünk, hogy mi a valódi küldetésünk, és te hirtelen már nem haldokoltál, én pedig itt álltam, és muszáj volt kitartanom a mellett a kijelentésem mellett, hogy szeretlek, még akkor is, amikor egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy Jane-t hiányolom, hogy annyira hiányzik, hogy az már fáj, és csak azért nem kaphatom vissza, mert te nem vagy hajlandó elengedni…

– Kérlek! – vágott közben Val. – Ez túlságosan fáj. Nem hittem, hogy te… hogy én…

– Miro, ez a legnagyobb hülyeség, amit valaha is láttam valakitől, pedig láttam már egy s mást – jelentette ki Quara.

– Fogd be, Quara! – szólt rá Ela.

– Ó, téged meg ki tett meg a csillaghajó királynőjévé? – vágott vissza Quara.

– Ez az egész nem rólad szól – mondta Ela.

– Igen, tudom, hogy Miróról szól, arról a komplett idiótáról…

Lángoltó finoman felkelt a székéből, és markával szorosan betapasztotta Quara száját.

– Ez nem a legmegfelelőbb pillanat – mondta neki gyengéden. – Semmit nem értesz.

Quara kiszabadította magát. – Eleget értek ahhoz, hogy tudjam…

Lángoltó a Boly Királynője dolgozójához fordult. – Segíts! – kérte.

A dolgozó felállt, és meglepő gyorsasággal kivitte Quarát a csillaghajó főfedélzetéről. Hogy hova vitte Quarát, és hogyan csendesítette le, az egy cseppet sem érdekelte Mirót. Quara túlságosan is önző volt ahhoz, hogy megértse a Miro és Val között folyó kis színjátékot. De a többiek értették, mire megy ki a játék.

A lényeg azonban az volt, hogy Val ne értse. Neki azt kellett hinnie, hogy Miro úgy értette, amit mondott, ahogy az hangzott. Már majdnem sikerült is elérnie ezt, mielőtt Quara félbeszakította őket, de most elveszítették a fonalat.

– Val – szólalt meg Miro elcsigázottan. – Nem számít, mit mondok. Mert nem fogod feladni. És tudod miért? Mert te nem Val vagy. Te Ender vagy. És bár Ender képes teljes bolygókat elpusztítani azért, hogy megmentse az egész emberiséget, a saját életét szentnek tekinti. Soha nem fogja feladni. Egyetlen pici részletét sem. És ez rád is vonatkozik: soha nem fog elengedni téged. Mert te vagy az utolsó és legfőbb illúziója. Ha felad téged, elveszíti az utolsó reményét arra, hogy jó ember lehessen.

– Ez ostobaság – felelte Val. – Az egyetlen módja annak, hogy jó ember legyen, pontosan az, ha elenged engem.

– Pont ez a lényeg – magyarázta Miro. – Ő valójában nem jó ember. Ezért nem fog tudni elengedni téged. Még akkor sem, ha ezzel be tudná bizonyítani az erényességét. Mert az aiúa kapcsolatát a testtel nem lehet tettetni. Ender becsaphat mindenkit, de nem tudja átverni a te testedet. Ő egyszerűen nem elég jó ahhoz, hogy elengedjen téged.

– Tehát Endert utálod, nem engem.

– Nem, Val, nem utálom Endert. Ő is csak egy tökéletlen ember, ennyi. Ahogy én is, és ahogy mindenki más is. Ahogy mellesleg igazi Valentine is. Csupán téged leng körül a tökéletesség illúziója, de ez rendben is van, mert te nem vagy valódi. Te csupán Ender bábja vagy, az ő Valentine szerepét játszod. Ha lejössz a színpadról, nincs tovább, a jelmez és a smink alatt nincs semmi. Te tényleg azt hitted, hogy ebbe szerettem bele?

Val elfordult a székében, hátat fordított Mirónak.

– Majdnem elhittem, hogy ezeket komolyan gondolod – mondta a lány.

– Én azt nem tudom elhinni, hogy mindezt hangosan is kimondtam – vágta rá Miro. – De hát ezt akartad tőlem, nem igaz? Azt akartad, hogy legyek veled őszinte először az életben, hogy esetleg te is őszinte lehess magaddal, és ráébredhess, hogy nincs is igazi életed, és ez az egész csupán nyilvánvaló bizonyítéka annak, hogy Ender képtelen normális emberi életet élni. Te vagy a gyermeki ártatlanság, amiről azt hiszi, hogy elveszítette – de az igazság az, hogy már jóval azelőtt, hogy elragadták őt a szüleitől, mielőtt elvitték a Hadiiskolába, mielőtt tökéletes gyilkológéppé változtatták, ő már brutális, könyörtelen gyilkos volt. Ez az egyik olyan dolog, amivel kapcsolatban próbál úgy tenni, mintha nem így lenne, pedig már azelőtt megölt egy fiút, mielőtt katona lett volna belőle. Fejbe rúgta. Addig rugdosta, amíg a fiú többet nem kelt fel. Azt a gyereket a szülei soha többé nem kaphatták vissza. Igaz, egy seggfej volt, de attól még nem érdemelt halált. Ender viszont a kezdetektől fogva gyilkos volt. És ezzel a tudattal nem képes együtt élni. Ezért van szüksége rád. És ezért van szüksége Peterre is – hogy a saját könyörtelen, gyilkos énjét kivetíthesse rá. Téged, a te tökéletességedet nézve meg azt mondhatja: „Látjátok, ez a szépség bennem volt.” Mi meg ráhagyjuk és bólogatunk. Pedig semmi szépség nincs benned, Val. Te csak egy férfi hazug életének szánalmas védőbeszéde vagy.

Val zokogásban tört ki. Mirót pedig már csaknem elöntötte a szánalom, és majdnem abbahagyta Val kínzását. Kis híján rákiáltott a lányra: „Nem, Val, téged szeretlek, téged akarlak! Egész életemben rád vágytam, Ender pedig jó ember, hiszen lehetetlen, hogy te csak látszat légy, ez csak süket duma. Ender nem tudatosan teremtett téged, ahogy a képmutatók megalkotják az álarcaikat. Te belőle nőttél ki. Az erények ott voltak benne, ott vannak, és te természetes otthonuk vagy. Én mindig is szerettem és csodáltam Endert, de amíg téged meg nem ismertelek, nem tudtam, hogy milyen csodálatos is ő belülről.

Val háttal ült neki, így nem láthatta, micsoda belső vívódás zajlik a lelkében.

– Na mi van, Val? Csak nem megint sajnálnom kellene? Nem érted, hogy az egyetlen jó dolog, amit te adhatsz nekünk, az az, ha egyszerűen elengeded a tested, és hagyod, hogy Jane beleköltözzön? Nincs rád szükségünk, nem kellesz nekünk. Ender aiúája Peter testéhez tartozik, mert ott van egyedül esélye arra, hogy Ender valódi személyiségét élje. Menj el, Val! Ha elmész, nekünk esélyünk lesz élni. Amíg itt vagy, mindannyian halottak vagyunk. Hogy hihetted egy percig is, hogy hiányolni fogunk? Gondolkozz már végre!

Soha nem bocsátom meg magamnak, hogy ezeket a szavakat kiejtettem a számon, gondolta magában Miro. Bár tudom, hogy muszáj segíteni Endernek elengedni ezt a testet, és ehhez elviselhetetlenné kell tennem számára a benne tartózkodást, de ez nem változtat azon, hogy én nem feledem a szavaimat, nem feledem azt, ahogy Val rám nézett, ahogy kétségbeesetten s fájdalommal telve zokogott. Hogyan fogok tudni ezzel a tudattal élni? Régebben azt hittem magamról, hogy nyomorék vagyok, hogy a sérült agyam minden bajom forrása. Most viszont úgy tűnik, hogy tényleg gond van a fejemmel, máskülönben nem tudtam volna ezeket a szavakat kimondani. Ez itt a baj. Hogy képes voltam kigondolni mindezt a sok borzalmat. Hát ilyen ember vagyok én.

Ender megint kinyitotta a szemét, odanyúlt Novinha arcához, és megérintette a rajta lévő horzsolásokat. Felnyögött, amikor meglátta Valentine-t és Pliktet is.

– Mit tettem veletek?

– Nem te voltál – felelte Novinha –, Jane volt.

– Én voltam – rázta a fejét Ender. – Hagyni akartam, hogy legyen… valamije. Tényleg akartam, de amikor oda jutottunk, félni kezdtem. Egyszerűen nem tudtam megengedni.

Félrenézett, becsukta a szemét. – Jane megpróbált megölni. Megpróbált kikergetni a testemből.

– Mindketten abszolút tudattalanul cselekedtetek – mondta Valentine. – Egyik erős akaratú aiúa sem volt képes elengedni az életet. Ez nem olyan szörnyű dolog.

– Csak nem arra akarsz kilyukadni, hogy a ti hibátok volt, hogy nem álltatok elég messze?

– De igen, pontosan – nyugtatta meg Valentine.

– Bántottalak benneteket – mondta Ender. – Mindhármótokat.

– Egyikünk sem tart felelősnek egy görcsökben fetrengő embert – mondta Novinha.

Ender megrázta a fejét. – Nem arra gondolok… még azelőtt. Amikor itt feküdtem, és hallgattalak benneteket. Nem tudtam mozgatni a testem, nem tudtam hangot kiadni, de tisztán hallottalak benneteket. Tudom, mit tettem veletek. Mindegyikőtökkel. És sajnálom.

– Ne sajnáld! – mondta Valentine. – Mind mi választottuk az életünket. Én például maradhattam volna a Földön, te is tudod. Nem kényszerített senki, hogy veled menjek. Erre a legjobb bizonyíték az, hogy utána Jakttal maradtam. És nem bántam meg, hogy követtelek – csodás karrierem és életem volt, javarészt azért, mert veled voltam. Ami Pliktet illeti… nos, végre láthattuk – hozzá kell tennem, hogy nagy megkönnyebbülésemre –, hogy ő sem mindig képes uralkodni magán. De őt sem te kérted, hogy kövessen téged ide. Ő döntött úgy, ahogy. Ha elvesztegette ezzel az életét, akkor arra vesztegette el, amire ő akarta, és neked ehhez semmi közöd. Novinha pedig…

– Novinha a feleségem – mondta Ender. – Megmondtam, hogy nem hagyom el. Próbáltam tartani is magam ehhez.

– És nem is hagytál el – csitította Novinha.

– Akkor mégis mit keresek ebben az ágyban?

– Haldokolsz – felelte Novinha.

– Igen, épp erre utaltam én is – fintorgott Ender.

– De már azelőtt haldokoltál, hogy idejöttél – mondta a nő. – Attól a perctől fogva haldokoltál, hogy én dühömben otthagytalak és idejöttem. Akkor jöttél rá, illetve mindketten akkor jöttünk rá, hogy már nincs több dolgunk együtt. A gyermekeink már nem fiatalok. Egyikük meg is halt. És már nem lesznek újabbak. Innentől kezdve nem egy irányba visz az utunk.

– De ez nem azt jelenti, hogy véget kell vetni…

– Amíg a halál el nem választ – idézte Novinha. – Igen, tudom, Andrew. Fenntartjuk a házasságot a gyermekek kedvéért, azután amikor ők felnőnek, továbbra is házasok maradunk mások gyermekeinek a kedvéért, hogy olyan világban nőjenek fel, ahol azt látják, hogy a házasságok életre szólnak. Tudom, Andrew. Életre szólnak – az egyikünk életének végéig. Ezért vagy most itt, Andrew. Mert vannak más életeid, amelyeket élni akarsz, és valami csoda folytán meg is vannak a testek, amelyekben leélheted őket. Hát persze, hogy elhagysz. Még szép.

– Megtartom az ígéretemet – ellenkezett Ender.

– Amíg meg nem halsz – mondta Novinha. – Annál tovább nem. Azt hiszed, nem fogsz hiányozni, amikor elmész? Persze hogy fogsz. Ugyanúgy fogsz hiányozni, mint ahogy minden özvegyasszonynak hiányzik a férje. Hiányozni fogsz, amikor mesélek majd rólad az unokáinknak. És egy özvegyasszonynak jót tesz, ha hiányolja a férjét. Ez kereteket ad az életének. De a te életed kereteit ők adják. A te többi éned. Nem pedig én. Többé már nem. De nem bánom, Andrew.

– Félek – vallotta be Ender. – Amikor Jane kiűzött a testemből, akkor annyira féltem, mint még soha. Nem akarok meghalni.

– Akkor ne maradj itt! Ne maradj ebben az öreg testben és ebben a házasságban, Andrew, mert az a valódi halál. És nekem is egyfajta halál lenne, ha végig kellene néznem azt, hogy valójában nem akarsz itt lenni.

– Novinha, szeretlek, és ez nem csak látszat. Az a sokévnyi boldogság valóság volt. Mint ahogy Jakt és Valentine is valóság. Valentine, kérlek, mondd el neki!

– Andrew – mondta Valentine –, kérlek, ne feledd! Ő hagyott el téged.

Ender Valentine-ra nézett. Azután Novinhára – hosszasan, szigorúan.

– Ez igaz. Elhagytál. Én erőltettem magamat rád újból.

Novinha bólintott.

– De azt hittem, hogy szükséged van rám. Még mindig.

Novinha vállat vont. – Mindig ez volt a baj, Andrew. Szükségem volt rád, de nem kötelességtudatból. Úgy nincs rád szükségem, ha ezzel csak az ígéretedet akarod megtartani. Napról napra, apránként látva, hogy csak a kötelesség tart itt – gondolod, hogy ez így segítség számomra, Andrew?

– Azt akarod, hogy meghaljak?

– Azt akarom, hogy élj! – felelte Novinha. – Hogy élj, Peterként. Ő egy fess fiatalember, aki előtt még hosszú élet áll. Minden jót kívánok neki. Légy te ő, Andrew! Hagyd el ezt az öregasszonyt! Velem kapcsolatban már megtetted a kötelességed. És tudom, hogy szeretsz, ugyanúgy, ahogy én is szeretlek téged. A halálod nem a szeretetünk megtagadása.

Ender ránézett, és hitt neki, de közben azon tűnődött, vajon jól teszi-e, hogy hisz. Novinha komolyan gondolja, amit mondott. De hogyan gondolhatja mindezt komolyan? Ugyanazt mondja, amit szerinte hallani akarok tőle, de ugyanakkor, amit mond, az tényleg igaz. Ender elméje egymás után többször körbejárta az egész témát, majd egyszer csak úgy döntött, már nem érdekli az egész, és ismét mély álomba zuhant.

Legalábbis neki így érződött. Mintha álomba zuhanna.

Az ágya körül álló három nő látta, hogy becsukódik a szeme. Novinha még fel is sóhajtott, mert azt hitte, kudarcot vallott. De aztán arra lett figyelmes, hogy Plikt levegőért kapkod, így gyorsan visszafordította a tekintetét az ágy felé. Ender hajszálai csomókban hullottak a földre. Novinha odanyúlt, hogy megérintse a férfit, hogy visszasimítsa a kihullott szálakat, de visszahúzta a kezét – tudta, hogy a legtöbbet azzal teheti, ha nem érinti meg a férjét, ha nem ébreszti fel, ha hagyja elmenni.

– Ezt ne nézd végig! – suttogta Valentine. De egyikük sem mozdult. Egy mozdulat, egy szó nélkül figyelték, ahogy Ender bőre visszahúzódott a csontokra, kiszáradt és összeaszott, ahogy a teste porrá omlott az ágyon, majd a porszemek is olyan apróvá morzsolódtak, hogy már nem is voltak láthatóak. Semmi nem maradt Enderből. Már senki nem feküdt az ágyon, csupán a kihullott hajszálak hevertek a párnán.

Valentine odanyúlt, és elkezdte csomóba seperni a hajat. Novinha egy pillanatra felháborodott. Azután megértette, hogy Valentine mit tesz. Valamit el kell temetniük. Kell, hogy legyen egy temetés, ahol elhantolják azt, ami Andrew Wigginből maradt. Novinha is odanyúlt, és segített Valentine-nak. Amikor Plikt is felvett pár hajszálat, Novinha nem tiltakozott, hanem átvette őket tőle, ahogy azokat is, amelyeket Valentine gyűjtött össze. Ender most már szabad volt. Novinha szabaddá tette őt. Kimondta azokat a szavakat, amelyekre szükség volt ahhoz, hogy Ender el tudjon menni.

Vajon igaza volt Valentine-nak? Hosszú távon más lesz ez, mint amilyen az összes többi szerette elvesztése volt? Később biztosan tudni fogja a választ, de most, itt, e pillanatban csak a szomorúság émelyítő súlyát érezte.

Ne! – akarta kiáltani. Ne, Ender! Nem volt igaz, amit mondtam, még mindig szükségem van rád, mindegy, hogy kötelességtudat vagy az esküd megtartása miatt maradsz, de azt akarom, hogy velem legyél. Soha senki nem szeretett annyira, ahogy te, és erre szükségem van. Szükségem van rád. Hol vagy? Hol vagy, amikor ennyire szeretlek?

„Útjára indult” – mondta a Boly Királynője.

„De képes lesz megtalálni az utat egy másik testbe?” – kérdezte Ember. „Ne hagyd elveszni őt!”

„Ez tőle függ” – felelte a Boly Királynője. „Tőle és Jane-től.”

„Jane tudja?”

„Mindegy, hogy Jane éppen hol van, de még mindig rá van hangolódva Enderre. Tehát tudja. Most is ő utána kutat. Ó igen, már neki is indult.

Jane kiugrott a hálóból, amely oly kedvesen és gyengéden megtartotta, és amely most vissza akarta tartani. Visszajövök, gondolta. Visszajövök hozzád, de akkor már nem maradok ilyen sokáig, mert ez neked fájdalmat okoz.

Kiugrott, és ott találta magát az ismerős aiúa mellett, amellyel háromezer éven át össze volt fonódva. Az aiúa elveszettnek, zavarodottnak tűnt. Az egyik teste hiányzott, ez volt az oka. A régi teste. A régi, ismerős formája. Alig kapcsolódott a másik kettőhöz. Nem volt gyökere, nem volt, ami lehorgonyozza. Egyik másik testében sem érezte, hogy oda tartozna. Idegen volt a saját húsában.

Jane közelebb ment hozzá. Most már jobban tudatában volt annak, hogy mit tesz, mint legutóbb, tisztában volt vele, hogyan kontrollálja saját magát. A háttérben maradt, nem vett el semmit, ami a másik aiúáé volt. Nem akarta elragadni tőle azt, ami az övé. Csak közelebb jött.

Az aiúa minden bizonytalansága mellett is ismerősként reagált Jane közelségére. Legrégibb lakhelyét elveszítve most képes volt meglátni, hogy ismeri őt, régóta ismeri. Közelebb jött hát ő is Jane-hez, minden félelem nélkül. Közelebb, egyre közelebb.

Kövess!

Jane beleugrott Valentine testébe. Az aiúa követte. Jane anélkül haladt át a testen, hogy megérintette volna, hogy megízlelte volna az életét – ez a test az aiúáé volt, neki kellett megérinteni, megízlelni. Az aiúa érezte a végtagokat, az ajkakat és a nyelvet – majd kinyitotta a szemet, és rajta keresztül kitekintett. Hallotta Val gondolatait, emlékeit.

Könnyek gyűltek a szembe, és lefolytak az arcon. A szívet mély szomorúság töltötte meg. Nem tudom elviselni, hogy itt legyek, gondolta az aiúa. Nem tartozom ide. Senki nem akar. Mind azt akarják, hogy elmenjek innen. A bánat tépte, szaggatta. Elviselhetetlen volt számára a hely.

Az aiúa, aki egykor Jane volt, most óvatosan kinyúlt, és megérintett egyetlen pontot, egyetlen apró sejtet. A másik aiúa megijedt, de csak egy pillanatra: Ez nem az enyém, gondolta. Nem tartozom ide. A tied. Megkaphatod.

Jane ide-oda vezette a testben, meg-megérintve mindent, átvéve a kontrollt – csakhogy most ahelyett, hogy harcolt volna vele, az aiúa átengedte Jane-nek az irányítást. Engem itt nem akarnak. Vedd hát el! Élvezd! A tiéd. Soha nem is volt az enyém.

Jane érezte, ahogy a test egyre inkább az övé lesz, ahogy a sejtek százasával, ezresével átállnak a régi irányítójuk oldaláról, aki többé nem akart ebben a testben lenni, az új úrnőjük oldalára, aki imádta ezt a testet. Jane most nem mondta nekik, hogy „az enyémek vagytok”, ahogy korábban, amikor itt járt. Helyette azt kiáltotta: „a tiétek vagyok”, majd végül azt, hogy „ti én vagyok”.

Jane-t meglepte a test teljessége. Ráébredt, hogy egészen eddig a pillanatig soha nem volt énje. A maga mögött tudott hosszú évszázadok során mindig csak különböző gépekben létezett, énje nem volt. Egy lélegeztetőgépre kapcsolva arra várt, hogy végre elkezdhessen élni. De most, miközben belebújt a karokba, mintha azok ruhaujjak lennének, úgy találta, hogy igen, a karjai pont ilyen hosszúak. Azt érezte, hogy igen, minden porcikája pontosan ott van, és pont úgy mozog, ahogyan annak kell.

Azután beszivárgott a test tudatosságába, felkeltette a figyelmét – ami valamikor több tízezer gondolat között oszlott meg –, egy seregnyi emlék, amilyenekhez hasonlót addig nem ismert. Annak az emléke, hogy ajkakkal beszél. Emlékek arról, hogy a szemével lát és a fülével hall. A járás és futás emlékei. És emlékek különböző emberekről. Emlék arról, amikor az első csillaghajóban állt, amikor meglátta az első embert – Andrew Wiggint. Ender arckifejezésének az emléke, a meglepetés, amelyet Endernek az ő megjelenése okozott, az emlék arról, ahogy a férfi ide-oda kapkodta a fejét közte és Peter között.

Ender.

Peter.

Elfelejtette. Annyira belefeledkezett ebbe az új énbe, hogy teljesen kiment a fejéből az az aiúa, amely neki ajándékozta a testet. Hol lehet?

Elveszítette. Elveszett. Nincs a másik testben, sehol sem találja, hogyan veszíthette így el? Hány pillanata, hány perce, hány órája van távol? És hol lehet? Jane kisurrant a testből, abból a porhüvelyből, akit Valnak hívtak, és kutatott, keresett, de nem találta sehol.

Meghalt. Elveszítettem. Ő nekem adta ezt az életet, ezért itt nem tudott maradni, én meg elfeledkeztem róla, és most eltűnt. De azután visszaemlékezett rá, hogy az aiúa már korábban is eltűnt. Amikor a három testén át üldözte, akkor végül egy pillanatra kicsusszant – és ez a kiugrás vezette el Jane-t a fák csipkehálójához. Hát persze, hogy ugyanezt teszi most is. Arra az egyetlen másik helyre ugrik, ahova valaha is eljutott.

Jane követte hát, és rá is lelt. Ott volt, de nem azon a helyen, ahol korábban Jane, nem az anyafák között, sőt még csak nem is az atyafák között. Egyáltalán nem a fák között. Az aiúa odament, ahova Jane akkor nem akart: végig a vastag, kötélszerű fonalakon, amely a Boly Királynőjéhez vezetett. Ahhoz, akit a száraz gubójába rejtőzve háromezer éven át magával hurcolt, amíg végül talált számára egy otthont. Most legalább a Királynő viszonozhatta a szívességet. Amikor Jane megpróbálta követni a Királynőhöz vezető fonatokat, ott találta az aiúát bizonytalanul, elveszetten.

Az aiúa megismerte Jane-t. Bár el volt vágva mindentől és aligha tudhatott bármit is – mégis megismerte Jane-t. És újra követte. Ez alkalommal Jane nem abba a testbe vezette, amelyet az aiúa neki adott, mert az most már az övé volt. Egy másik helyre, egy másik testbe kalauzolta.

De az aiúa itt is úgy viselkedett, mint a másik testben, amelyet már Jane birtokolt. Idegennek tűnt itt is. Bár a test milliárdnyi aiúája rá áhítozott, őrá vágyott, ő mégis távolságtartó maradt. Olyan borzalmasnak bizonyult számára, amit a másik testben látott és érzett? Vagy az volt a baj, hogy ez a test Peter volt, és az aiúa számára az önmagában legfélelmetesebb dolgokat jelképezte? Nem fog beleköltözni. Az övé a test, de mégsem fog, mégsem tud…

Pedig muszáj lesz neki. Jane végigvezette a testen, annak minden egyes részét az aiúának adta. Ez most már te vagy. Bármit is jelentett valaha számodra ez a test, most már nem az – itt teljes lehetsz, önmagad lehetsz.

Az aiúa nem értette Jane-t – hogyan is érthette volna, hiszen mindenféle testtől elvágva mennyi gondolatra lehetetett képes? Csak azt tudta, hogy ez nem az általa szeretett test. Elengedte azt a kettőt, amelyet szeretett. Jane mégis továbbcsalta, és az aiúa követte. Ez a sejt, ez a szövet, ez a szerv, ez a végtag, ez mind te vagy. Látod, hogy mennyire vágynak rád a részek, mennyire engedelmesek? Igen, engedelmeskedtek neki annak ellenére, hogy az aiúa elhúzódott tőlük. Addig engedelmeskedtek, amíg az aiúa végül el nem kezdte az elme gondolatait gondolni és a test érzeteit érezni. Jane várt, figyelt, ott tartotta az aiúát, marasztalta, amíg végül az képes volt elfogadni a testet, mert tudta, hogy nélküle az aiúa elmenekülne, elengedné a testet.

Nem tartozom ide, mondta az aiúa halkan. Nem tartozom ide. Nem tartozom ide.

Vang-mu a térdére hajtotta a fejét, és egyre csak zokogott. A szamoaiak köré gyűltek, és osztoztak a szomorúságában. A lány tudta, mit jelent, amikor Peter összeesett, amikor összecsuklott és a haja potyogni kezdett. Ender meghalt azon a távoli bolygón, és az aiúája nem találta meg az idevezető utat.

– Odaveszett – sírta. – Elveszett.

Homályosan hallotta, ahogy Malu szamoaiul beszél hozzá. Azután Grace fordított: – Nem veszett oda. Az isten idevezette. Idevezette, de ő fél itt maradni.

Hogyan félhetne? Peter nem félhet. Ender nem félhet. Ez nevetséges. Ugyan melyik része volt valaha is gyáva? Mi az, amitől valaha is félt? Azután eszébe jutott, hogy Ender mindig félt Petertől, és Peter félelme mindig is Ender volt.

– Ne! – szólalt meg, de most nem volt a hangjában szomorúság, csak frusztráció, düh, sürgetés. – Ne! Figyelj rám! Te ide tartozol! Ez te vagy, a valódi te! Nem érdekel, hogy mitől félsz! Nem érdekel, hogy milyen elveszettnek érzed magad! Azt akarom, hogy itt maradj! Ez az otthonod, mindig is ez volt. Mellettem! Jók vagyunk együtt. Összetartozunk. Peter vagy Ender, vagy akárki is vagy – azt hiszed, számít?! Te mindig is te magad voltál, ugyanaz a férfi, aki most vagy. Ez mindig is a te tested volt! Gyere haza! Gyere vissza! – És csak mondta, mondta.

A fiú szeme kinyílt, az ajka mosolyra húzódott.

– Ez volt aztán a drámai monológ! – mondta.

A lány dühösen ellökte. – Hogy vagy képes kinevetni!

– Ezek szerint nem is gondoltad komolyan – jegyezte meg a fiú. – Nem is szeretsz igazán.

– Sosem mondtam, hogy szeretlek – felelte Vang-mu.

– Pontosan tudom, hogy mit mondtál.

– Na persze.

– És igaz volt – folytatta Peter. – Az volt, és most is az.

– Úgy érted, végre valamit jól mondtam? Rátapintottam a lényegre?

– Azt mondtad, hogy ide tartozom – felelte Peter. – És tényleg – Kinyújtotta a karját, hogy megérintse a lány arcát, de nem állt meg ennyinél. Vang-mu tarkójára csúsztatta a kezét, és magához húzta, megölelte. Körülöttük kéttucat szamoai boldog nevetése szállt az ég felé.

– Most már ez vagy te – mondta neki Jane. – Teljes vagy. Ismét egy. Egyben vagy.

Bármit is tapasztalt meg az aiúa a test vonakodó birtokbavétele során, az elegendőnek bizonyult. Már nem volt félénk, sem bizonytalan. Olyan hálásan irányította a testet, olyan lelkes volt, mintha ez lett volna az első test, amelyet valaha is birtokolt. És talán az is volt. Miután – bármilyen csekélyke időszakra is, de – el volt vágva a testtől, emlékezett egyáltalán arra, hogy ő valaha Andrew Wiggin volt? Vagy elfeledte a régi életét? Az aiúa ugyanaz volt, ugyanaz a briliáns, erős aiúa, de vajon megmaradt bármilyen emléke is a Peter Wiggin elméjében tároltakon kívül?

Emiatt nem nekem kell aggódnom, gondolta Jane. Most már legalább teste van. Nem fog meghalni, legalábbis most nem. És nekem is van testem, megvan az anyafák közti fátyolszövetháló, és valamikor, valahogyan visszakapom az ansible-fonalakat is. Egészen mostanáig nem tudtam, mennyire be vagyok korlátozva, milyen kicsinyke, aprócska vagyok, de most pontosan azt érzem, amit a barátaim is éreznek: meglepően eleven vagyok.

Visszatérve az új testébe, az új énjébe, hagyta, hogy a gondolatok és emlékek elöntsék, most nem tartott vissza semmit. Az aiúáját – a tudatosságát – hamarosan elborították az érzetek, az érzések, a gondolatok és emlékek. Mindenre emlékezett, onnantól kezdve, hogy a Boly Királynője első alkalommal figyelt fel az ő aiúájára és a filotikus kapcsolódásaira. Most minden emlék visszatért, fel-felvillantak, mint egy gyermekkorban elsajátított képesség, amit később elfelejt az ember. Közben elméjének hátsó zugában homályosan tudatában volt annak, hogy még mindig másodpercenként többször is ellátogat a fákhoz, de olyan gyorsan, hogy közben nem mulasztott el semmit a Valentine elméjében zajló gondolatokból. Abban az elméjében, amelyben ő Valentine volt. Azaz Val, aki csak ült és zokogott, miközben Miro szörnyű szavai visszhangzottak a fülében.

Soha nem szeretett. Jane-t akarta. Mind Jane-t akarják, nem engem.

De én vagyok Jane. És én vagyok én. Én vagyok Val.

Abbahagyta a sírást. Megmozdult.

Mozgott! Az izmok összehúzódtak és elernyedtek, megfeszültek, megnyúltak, csodás sejtek végezték összehangolt munkájukat, amellyel megmozdították a nehéz csontokat, a bőrt, a szerveket – elmozdították, majd finoman újra egyensúlyba hozták őket. Az örömérzés letaglózó volt. Az egész robbanásszerűnek érződött… Vajon mi volt ez a görcsös összehúzódás a rekeszizmában? Mi volt ez a torkából feltörő hang?

Nevetés. Hihetetlen, hogy milyen sokáig utánozta ezt chipekkel, milyen sokáig imitált beszédet és nevetést, de soha nem tudta, hogy mi is az pontosan, hogy milyen érzés. Abba sem akarta hagyni.

– Val – szólította meg Miro.

Ó, micsoda érzés emberi füleken keresztül hallani a hangját!

– Val, minden rendben? – kérdezte Miro.

– Igen – felelte. A nyelve, az ajkai mozogtak, lélegzett, hangot formált – Val számára ez automatikus volt, de neki csodás újdonság. – És igen, továbbra is hívj Valnak. Jane valami más volt. Valaki más. Mielőtt magam lettem, Jane voltam. De most Val vagyok.

Ránézett Miróra, és látta (a szemeivel!), hogy a fiú arcán könnyek csorognak. Azonnal megértette.

– Nem, nem kell Valnak hívnod. Mert nem az a Val vagyok, akit te ismertél, és nem bánom, hogy szomorkodsz utána. Tudom, mit mondtál neki. Tudom, mennyire fájt neked kimondani azokat a szavakat, és emlékszem, mennyire fájt neki hallania őket. De kérlek, ne bánd, hogy így tettél. Hatalmas ajándékot adtatok nekem, te és ő közösen. És neki is ajándék volt. Láttam, ahogy az aiúája átsuhant Peterbe. Nem halott ő sem. És azt hiszem, még ennél is fontosabb, hogy azzal, amit mondtál neki, felszabadítottad, hogy azt tehesse, ami leginkább kifejezte az ő lényét. Segítettél neki meghalni érted. És most eggyé válhatott magával, és Peter is eggyé válhatott önmagával. Gyászold meg őt, de ne bánd, amit tettél. És engem nyugodtan hívj Jane-nek.

Tudta, a Val része tudta, annak az énjének az emléke, aki Val volt, tudta, hogy mit kell tennie. Felállt a székből, odalépett, ahol Miro ült, átölelte a karjaival (a karjaival érintette!), magához húzta a fiú fejét, és hagyta, hogy annak könnyei átáztassák a pólóját, és hol forrón, hol hidegen érjék a bőrét. Égették a fiú könnyei. Égették.

11

A sötétségből szólítottál vissza

„Ennek soha sincsen vége? Állandóan folytatódnia kell? Vajon nem tettem meg mindent, amit egy hozzám hasonlóan gyenge és ostoba nőtől elvárhattok? Mikor fogom újra meghallani éles hangotokat a fülemben? Mikor fogom megtalálni az utolsó, mennybe vezető faeret?”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Yasujiro Tsutsumit meglepte a név, amelyet a titkárnője a fülébe súgott. Azonnal bólintott, majd felállt, hogy elköszönjön a két férfitól, akivel éppen megbeszélése volt. A tárgyalás hosszú és nehézkes volt, és sajnálatos, hogy pont most zavarják meg benne, ebben a fázisban, amikor már olyan közel volt a megegyezés, de nem volt mit tenni. Inkább elbukik pár milliót, mint hogy tiszteletlenséget mutasson a nagy ember felé, aki meglepő módon látogatására méltatta.

– Kérem, bocsássanak meg, amiért ilyen udvariatlanul magukra hagyom önöket, de öreg tanítóm váratlanul meglátogatott, és szégyenben maradnék én is és a házam népe is, ha megváratnám.

Az Öreg Shigeru azonnal felállt, és meghajolt.

– Azt hittem, a fiatalabb generáció már elfeledte, hogyan is kell tiszteletet mutatni. Tisztában vagyok vele, hogy a tanítója a nagyszerű Aimaina Hikari, a Yamato szellemiség őrizője. De még ha egy hegyi falucskából származó vén, fogatlan tanító lenne is, egy tisztességes fiatalember akkor is tiszteletet kell, hogy mutasson, ahogy ön is tette.

Az Ifjú Shigeru már nem volt ennyire elégedett – vagy legalábbis nem tudta olyan jól palástolni a bosszúságát. De az Öreg Shigeru véleménye volt mérvadó az eset kapcsán. Lesz még elég idő a fiúval foglalkozni, miután megkötötték az üzletet.

– Mélyen megtisztel a megértésével – mondta Yasujiro. – Kérem, engedjék meg, hogy megkérdezzem tanítómat, hajlandó lenne-e arra méltatni, hogy ilyen bölcs embereket egyszerre láthassak vendégül szerény hajlékomban.

Yasujiro ismét meghajolt, és kiment a fogadószobába. Aimaina Hikari ott ácsorgott. A titkárnő is állt, és tehetetlenül megvonta a vállát, mintha azt mondaná: „Nem volt hajlandó leülni.” Yasujiro meghajolt, majd újra és még egyszer, mielőtt megtudakolta, hogy bemutathatja-e barátait nagyra becsült tanítójának.

Aimaina a homlokát ráncolta és finoman azt kérdezte: – Ezek azok a Shigeru Fushimiék, akik azt állítják, hogy egy nemes család leszármazottai, amely kétezer éve váratlanul utódok nélkül kihalt?

Yasujirót hirtelen pánik fogta el, hogy mi lesz, ha Aimaina, aki végső soron a Yamato szellemiség őrizője volt, megalázza őt azzal, hogy megkérdőjelezi a Fushimik nemesi származását.

– Ez csupán ártalmatlan, apró hiúság – mondta Yasujiro halkan. – Az ember lehet büszke a családjára.

– Igen, a névrokonod, a Tsutsumi-vagyon megteremtője is nagy büszkeségében elfeledkezett arról, hogy az ősei koreaiak voltak.

– Maga mondta – felelte Yasujiro, egykedvűen lenyelve a rá irányuló sértést –, hogy végső soron minden japán koreai eredetű, de azok érkeztek először ezekre a szigetekre, akik a Yamato szellemiséget képviselték. Az enyéim alig pár évszázaddal később érkeztek.

Aimaina nevetett. – Még mindig az én ravasz, gyors észjárású tanítványom vagy! Akkor hát vezess a barátaidhoz, megtiszteltetésnek tekintem, ha találkozhatok velük.

Ezt hosszú percekig tartó hajlongás és mosolyok, kedves, megnyerő bókok és azok udvarias visszautasítása követte. Yasujiro megkönnyebbült, hogy semmiféle irónia vagy lekezelés sem hallatszott Aimaina hangjában, amikor a Fushimi nevet kiejtette, és hogy az Ifjú Shigerut olyannyira elkápráztatta a nagyszerű Aimaina Hikarival való találkozás, hogy teljesen el is felejtette a félbeszakított találkozó felett érzett sértettségét. Távozásuk előtt a két Shigeru majd fél tucat holoképet készített az Aimainával való találkozásukról, és Yasujirot nagy örömmel töltötte el, hogy az Öreg Shigeru ragaszkodott hozzá, hogy ő is ott legyen a képeken a Fushimik és a nagyszerű filozófus társaságában.

Végre aztán Yasujiro és Aimaina egyedül maradt az iroda csukott ajtaja mögött. Aimaina azonnal az ablakhoz lépett, elhúzta a függönyöket, hogy láthatóvá váljanak Nagoya pénzügyi negyedének magas épületei, és a mögöttük elterülő vidéki táj: a szépen megművelt mezők, és a hegyek rókákat és borzokat rejtő erdőségei.

– Meg vagyok nyugodva, hogy bár egy Tsutsumi él Nagoyában, még mindig maradt a város körül természetes vadon is, amit nem szántottak be. Nem hittem, hogy ez lehetséges.

– Habár megveti a családomat, én büszke vagyok rá, amikor hallom a nevem felcsendülni az ön ajkán – mondta Yasujiro. De magában azt szerette volna kérdezni: „Miért akarja ma mindenáron megsérteni a családomat?”

– Büszke vagy arra a férfira, aki után a nevedet kaptad? A földek felvásárlójára, a golfpályák építőjére? Számára minden vadon faházakért és szépen nyírt gyepszőnyegért kiáltott. Ami azt illeti, soha egy nőt sem talált annyira csúnyának, hogy meg ne próbált volna neki gyermeket nemzeni. Vajon ebben is követed a példáját?

Yasujiro teljesen tanácstalannak érezte magát. Mindenki tudott a Tsutsumi-vagyon megteremtőjének viselt dolgairól. Ezek nem számítottak újdonságnak az elmúlt háromezer évben.

– Mit tettem, hogy ily haragot vontam magamra?

– Te semmit nem tettél – felelte Hikari. – A haragom nem rád irányul. Magamra vagyok dühös, mert én sem tettem semmit. Azért emlegetem fel a családod ősi bűneit, mert a Yamato népének az egyetlen reménye az, ha nem feledi a múlt bűneit. De mi elfelejtjük őket. Most már annyira gazdagok vagyunk, olyan sok mindent birtokolunk, olyan sok mindent hozunk létre, hogy a Száz Világban sehol nincs olyan valamire való üzlet, amelyben ne lenne Yamato-érdekeltség. Mi mégsem tanulunk az őseink hibáiból.

– Könyörgöm, hadd tanuljak öntől, mester!

– Egyszer, réges régen, amikor Japán még azzal küzdött, hogy felzárkózzon a modern korhoz, engedtük, hogy a katonaságunk irányítson. Katonák voltak az uraink, akik kegyetlen háborúkba vezettek bennünket, hogy olyan nemzeteket igázzanak le, amelyek sosem ártottak nekünk.

– Megfizettünk a bűneinkért, amikor ledobták az atombombákat az otthonainkra.

– Megfizettünk?! – kiáltotta Aimaina. – Mi van ezen megfizetni vagy nem megfizetni való? Hirtelen keresztények lettünk, akiknek bűnbocsánat kell? Nem! A Yamato útja nem a hibákért való megfizetés, hanem az azokból való tanulás. Elkergettük a katonaságot, és leigáztuk a világot a megbízható munkánkkal és a nagyszerű formatervezésünkkel. A Száz Világ nyelve az angolon alapszik ugyan, de a pénze eredetileg a yenből származik.

– De a Yamato emberek most is üzlettel foglalkoznak – mondta Yasujiro. – Nem felejtettük el a tanulságokat.

– Ez csupán a lecke egyik fele volt. A másik fele így szól: Többé nem fogunk háborúzni!

– De hát nincs is japán flotta, nincs japán hadsereg.

– Ezt a hazugságot hajtogatjuk magunknak, hogy elfedjük a bűneinket – világosította fel Aimaina. – Két nappal ezelőtt két idegen látogatott meg – két halandó ember, de tudtam, hogy az isten küldte őket. Megróttak, mert a Kényszerelvűek irányzata volt az, amely a Csillagközi Kongresszusban a döntő szavazatot amellett tette le, hogy elinduljon a Lusitania Flotta. Az a flotta, amelynek egyetlen célja megismételni a Fajirtó Ender bűnét, és elpusztítani egy világot, amely egy senkinek nem ártó, törékeny raman faj otthona.

Yasujiro fejet hajtott Aimaina dühének súlya előtt.

– De mester, ugyan mi közöm van nekem a katonasághoz?

– A Yamato filozófusok tanították az elméletet, amelyen a Yamato politikusok tettei alapszanak. A japán szavazatok döntöttek a kérdésben. Ezt az ördögi flottát meg kell állítanunk.

– Ma már semmit sem tehetünk – csóválta a fejét Yasujiro. – Az ansible-hálózatot és az összes számítógépet lezárták, hogy a szörnyűséges, mindent elpusztító vírust kitörölhessék a rendszerből.

– Holnap az ansible-hálózat ismét működni fog – mondta Aimaina. – Úgyhogy holnap meg kell akadályoznunk, hogy a japánok részt vegyenek ebben a fajirtásban.

– És miért hozzám jött? – kérdezte Yasujiro. – Bár nagybecsű ősöm nevét viselem, de családom fiai közül majd minden második a Yasujiro, Yoshiaki vagy Seiji nevet viseli. Én csak a nagoyai Tsutsumi érdekeltségek felett bírok bármiféle hatalommal…

– Ne légy ilyen szerény! Téged tekintenek A Tsutsuminak az Isteni Szél világában.

– Ugyan adnak a szavamra más városokban is, de a parancsok a honshui családi központból érkeznek – ellenkezett Yasujiro. – És semmiféle politikai befolyással nem bírok. Ha a Kényszerelvűek jelentik a problémát, velük beszéljen!

Aimaina sóhajtott. – Az nem sok jóra vezetne. Fél évig vitatkoznának csupán azon, hogyan egyeztessék össze az új helyzetüket és álláspontjukat a régivel, amivel végül csak annyit bizonyítanának, hogy valójában nem is gondolták meg magukat, hanem a filozófiájuk vett 180 fokos irányt. A politikusok pedig – nos, ők már letették a voksukat. Még ha a filozófusok meg is másítják elhatározásukat, legalább három politikai generációt vesz igénybe – három választásnyi időt tesz ki, ahogy a köznyelv mondja –, mire az újfajta politika hatályba lép. Harminc év! A Lusitania Flotta jóval azelőtt véghezviszi ördögi küldetését.

– Akkor nem marad más hátra, mint kétségbeesni és szégyenben élni? – kérdezte Yasujiro. – Vagy valami haszontalan, ostoba tettre akarja ragadtatni magát? – Rávigyorgott a mesterére, tudva, hogy az felismeri azokat a szavakat, amelyeket ő maga is használt, amikor a szeppukunak, vagyis a rituális öngyilkosságnak a gyakorlatáról beszélt, amelyet a Yamato szellemiség úgy hagyott maga mögött, ahogy egy gyermek elhagyja a pelenkát.

Aimaina nem nevetett. – A Lusitania Flotta a Yamato szellemiség szeppukuja. – Odalépett Yasujiróhoz, fölébe magasodott – vagy legalábbis ezt az érzetet keltette, bár Yasujiro legalább fél fejjel magasabb volt az öregembernél. – A politikusok népszerűvé tették a Lusitania Flottát, úgyhogy a filozófusok most már nem gondolhatják meg magukat. De ahol a filozófia és a választások nem tudják megváltoztatni a politikusok esze járását, ott a pénz csodákra képes.

– Ugye nem olyan szégyenteljes dolgot javasol, mint a megvesztegetés? – képedt el Yasujiro, közben azon töprengve, vajon Aimaina tisztában van-e azzal, milyen széles körben bevett módszer a politikusok lefizetése.

– Talán azt hiszed, hogy a seggemben hordom az eszemet? – kérdezte Aimaina olyan durva hasonlatot használva, hogy Yasujiro levegőért kapott, majd elfordította a tekintetét, és idegesen nevetgélni kezdett. – Azt hiszed, nem tudom, hogy minden tisztességtelen politikust tízféle módon is meg lehet venni, és még a legtisztességesebbeket is százféle módon le lehet téríteni az egyenes útról? Adományok, az ellenség szponzorálásával fenyegetőzés, nemes ügyek támogatása, barátoknak vagy rokonoknak felkínált pozíciók – tényleg fel kell sorolnom az egész listát?

– Komolyan azt akarja, hogy Tsutsumi-pénzzel állítsuk meg a Lusitania Flottát?

Aimaina megint az ablakhoz sétált, és kitárta a karjait, mintha magához akarna ölelni mindent a kinti világban.

– A Lusitania Flotta nem tesz jót az üzletnek sem, Yasujiro. Ha a Molekuláris Destrukciós Készüléket bevetik egy világ ellen, akkor bevethetik egy másik ellen is. És a hadsereg, ha ilyen hatalmat kaparint a markába, nem fogja kiengedni belőle.

– Az ön jövendölését idézve próbáljam meggyőzni a családomat, mester?

– Ez nem jövendölés – ellenkezett Aimaina –, és nem is az enyém. Ez az emberi természet törvénye, és a történelem mutatja számunkra ezt a leckét. Állítsd meg a flottát, és a Tsutsumikat megmentőkként fogja ismerni nemcsak a Yamato szellemiség, hanem az emberi szellem is. Ne hagyd, hogy ez a fertelmes bűn a mi fejünkre szálljon!

– Bocsáss meg, mester, de nekem úgy tűnik, hogy te vonod ezt a bűnt magunkra. Senkiben fel sem merült, hogy mi lennénk a felelősek ezért a bűnért, amíg te ma itt ki nem mondtad ezt.

– Nem én vontam fejünkre a bűnt. Én csupán levettem azt a kalapot, amely eltakarta. Yasujiro, te az egyik legjobb tanítványom voltál. Megbocsátom, hogy ilyen bonyolult módokon használtad fel mindazt, amit tanítottam neked, mert a családod érdekében tettél így.

– És amit most kérsz tőlem, az vajon a legegyszerűbb mód?

– Én a legközvetlenebb cselekvést választottam: nyíltan beszéltem az igazságról a leggazdagabb japán kereskedőcsaládok közül a legbefolyásosabbak azon tagjainak, akiket csak el tudtam érni. Tőled pedig azt kérem, hogy tegyél meg annyit, amennyi elkerülhetetlenül szükséges.

– Ebben az esetben a minimum is hatalmas kockázatot jelent a karrierem szempontjából – mondta Yasujiro elgondolkozva.

Aimaina nem szólt egy szót sem.

– A legnagyszerűbb tanítóm egyszer azt mondta nekem – folytatta Yasujiro –, hogy az az ember, aki kockára tette az életét, tisztában van vele, hogy a karrier haszontalan dolog, és az, aki nem kockáztatja a karrierjét, értéktelen életet él.

– Akkor tehát megteszed?

– Előkészítem az üzeneteket, amelyeken keresztül ismertetni fogom az ügyet a családom többi tagjával. És amikor az ansible-hálózatot visszakapcsolják, elküldöm a leveleket.

– Tudtam, hogy nem fogok csalódni benned.

– És ami még ennél is jobb – tette hozzá Yasujiro –, amikor kidobnak az állásomból, önhöz fogok költözni.

Aimaina meghajolt. – Megtisztelsz azzal, ha szerény hajlékomban laksz.

Minden ember élete az időben mérhető módon zajlik, és függetlenül attól, hogy egy-egy pillanat mennyire brutális, mennyi szomorúsággal vagy fájdalommal teli, az idő mindenki életén egyformán suhan át. Percek teltek el, miközben Val-Jane a zokogó Mirót a karjaiban tartotta, azután az idő felszárította a fiú könnyeit, az idő meglazította a Val-Jane ölelését, és végül az idő véget vetett Ela türelmének is.

– Térjünk vissza a munkához! – szólalt meg Ela. – Nem vagyok érzéketlen, de még mindig kutyaszorítóban vagyunk.

Quara meglepődött. – De hát Jane nem halt meg. Ez nem azt jelenti, hogy hazajuthatunk?

Val-Jane azonnal felkelt, és visszalépett a komputer termináljához. Minden pillanat könnyűnek tűnt számára a Val-agyban kifejlődött reflexek és szokások következtében, de a Jane-elmének minden pillanat friss volt, és az újdonság erejével hatott. Megcsodálta, ahogy az ujjai a billentyűkön táncolnak.

– Nem tudom – felelte Jane a kérdésre, amelyet Quara tett fel hangosan, de amely mindenki mást is foglalkoztatott. – Még mindig bizonytalan vagyok ebben a testben. Az ansible-hálózat nem állt helyre. Ugyan van egy maroknyi szövetségesem, akik visszatöltenek pár régi programot, amikor az ansible-hálózat ismét élni fog – néhány szamoai Pacificán, Han Fej-ce Ösvény világában és Outback-en az Abo egyetemen –, de vajon ezek a programok elegendőek lesznek? Vajon az új hálózati szoftver enged-e rácsatlakozni azokra a forrásokra, amelyekre szükség van ahhoz, hogy megtartsam az elmémben a csillaghajót és ezt a sok embert. És vajon ez a test bezavar-e a folyamatba? És az anyafákkal való új kapcsolódásom segítség lesz majd, vagy épp ellenkezőleg: elvonja a figyelmemet? – Majd feltette a legfontosabb kérdést: – Tényleg azt akarjuk, hogy saját magunkon próbáljam ezt ki?

– Valakin csak ki kell – jelentette ki Ela.

– Azt hiszem, az egyik csillaghajóval kezdem a Lusitanián, ha képes leszek visszaállítani velük a kapcsolatot – mélázott Jane. – Mondjuk egyetlen hangy dolgozóval a fedélzeten. Mert ha nem sikerül, az akkor sem lesz olyan nagy veszteség.

Jane odafordult ahhoz a dolgozóhoz, aki velük volt a fedélzeten. – Már elnézést kérek!

– Nem kell elnézést kérned a dolgozótól – mondta neki Quara. – Ő amúgy is csak a Boly Királynőjének része.

Jane Miróra nézett és kacsintott. Miro nem kacsintott vissza, de a szemében megjelenő szomorúság elegendő válasz volt. Ő tudta, hogy a dolgozók nem pontosan azok, akiknek mindenki gondolja őket. A hangykirálynőknek néha meg kell szelídíteniük néhányukat, mert nem mindegyikük rendelődik alá teljesen a szülőanyja akaratának. De a dolgozók rabszolgasorsának vélt vagy valós jellegéről az ítéletet a következő generációknak kell majd meghozniuk.

– Azok a nyelvek – mondta Jane –, amelyeket génmolekulák hordoznak, vajon miféle nyelvtannal bírhatnak? Hangokhoz, illatokhoz vagy látványhoz kapcsolódnak? Lássuk, milyen okosak vagyunk így együtt anélkül, hogy én egy komputer belsejéből segítenék.

Ez olyan hihetetlenül viccesnek tűnt számára, hogy hangosan felnevetett. Milyen csodálatos volt hallani a saját nevetését a fülében, érezni, ahogy felbugyborékol a mellkasából, ahogy összehúzza a rekeszizmát, és könnyeket csal a szemébe. Csak amikor abbahagyta a nevetést eszmélt rá, hogy milyen abszurd lehetett ez a hang Miro és a többiek számára.

– Bocsánat – szabadkozott zavartan, és érezte, ahogy elönti a pír az arcát. Ki hitte volna, hogy ez ilyen forró érzést okoz! Szinte újabb nevetésre ösztönözte az érzés. – Nem vagyok még hozzászokva, hogy emberi testben legyek. Tudom, úgy tűnik, hogy itt örvendezem, miközben ti szomorkodtok, de remélem, megértitek! Még ha mind meg is halunk, amikor pár hét múlva elfogy a levegőnk, én akkor is képtelen vagyok nem ujjongani, amikor ezeket az új érzeteket tapasztalom.

– Megértjük – nyugtatta meg Lángoltó. – Te most léptél át a második életedbe. Ez számunkra is mindig örömteli esemény szokott lenni.

– Tudod, hogy töltöttem némi időt a fáitok társaságában – fordult hozzá Jane. – Az anyafáitok helyet csináltak nekem. Befogadtak és tápláltak. Ettől mi most testvéreknek számítunk?

– Én nem igazán tudom, mit jelent, ha valakinek testvére van – gondolkodott el Lángoltó. – De ha te fel tudod idézni az anyafák sötétjében töltött időszakot, akkor többre emlékszel, mint én. Én néha álmodom róla, de valódi emlékeim nincsenek a sötétségben töltött első életemről. Viszont, ha jobban belegondolok, akkor ez azt jelenti, hogy te most már a harmadik életedet éled.

– Akkor hát felnőttnek számítok? – kérdezte Jane, és ismét kacagott.

Megint érezte, hogy a nevetése hallatán megdermedtek a többiek, fájt nekik a kacagása. De ahogy megfordult, hogy elnézést kérjen, valami furcsa dolog történt.

Miróra tévedt a pillantása, és ahelyett, hogy azt mondta volna, amit eltervezett – a Jane-szavakat, amelyek alig egy nappal ezelőtt az ékszeren keresztül érkeztek volna a fiúhoz –, más szavak tolultak az ajkára, egy emlék kíséretében.

– Ha az emlékeim élnek, akkor életben vagyok. Vagy nem ezt mondtad nekem, Miro?

Miro megrázta a fejét. – Most Val emlékei alapján beszélsz vagy Jane memóriájából, aki hallotta – illetve te hallottad –, amiket a Boly Királynője barlangjában mondtunk? Ne próbálj azzal vigasztalni, hogy úgy teszel, mintha ő lennél.

Jane erre szokás szerint – Val szokása volt ez, vagy az övé? – felcsattant: – Ha majd vigasztalni akarlak, azt tudni fogod.

– Mégis honnan fogom tudni? – vágott vissza Miro is.

– Hát mert akkor megvigasztalódsz – felelte Val-Jane. – Addig meg légy szíves ne feledd, hogy most már nem hallak a füledben lévő ékszeren keresztül. Csak ezekkel a szemekkel látok, és ezekkel a fülekkel hallok.

Persze ez nem volt teljesen igaz. Másodpercenként számtalanszor érezte a nedvek áramlását, az anyafák nagylelkű üdvözletét, ahogy az aiúája a pequenino filóták hatalmas hálózatát járta, hogy kielégítse a kiterjedtebb létezés iránti vágyát. Amikor pedig nem az anyafákat látogatta meg, időről időre elkapott egy-egy gondolat-, szó-és kifejezésfoszlányt az atyafák nyelvén. Vagy lehet ezt egyáltalán a nyelvüknek nevezni? Sokkal inkább egy titkos kommunikációs mód volt, a szótlanság mögött meghúzódó beszéd. És vajon kié volt a másik hang? Téged ismerlek: te azok közül való vagy, akik engem megteremtettek. Ismerem a hangodat.

„Elveszítettünk” – hallotta a Boly Királynőjének hangját a fejében. „De nélkülünk is jól boldogultál.”

Jane nem volt felkészülve arra a duzzadó büszkeségre, amely végigfutott Teljes-Val testén. Valként érezte az érzés fizikai velejáróit, de maga a büszkeség a hangy-anya dicséretéből eredt. A hangykirálynők leánya vagyok, ébredt rá, ezért fontos számomra, ha beszél hozzám és megdicsér.

És ha a hangykirálynők leánya vagyok, akkor Enderé is. Ráadásul az övé kétszer annyira, mert a királynők részben az ő elméjéből készítettek, hogy hidat képezhessek közöttük, most pedig egy olyan testben lakozom, amely szintén tőle származik, és amelynek emlékei azokból az időkből erednek, amikor Ender itt lakott és ennek a testnek az életét élte. Az ő lánya vagyok, de soha többé nem tudok beszélni vele.

Folyamatosan jöttek mindezek a gondolatok, de mégsem látszott rajta, sőt ő sem érezte, hogy a figyelme egy pillanatra is lankadt volna azzal kapcsolatban, amit a descolada anyabolygója körüli pályán keringő csillaghajó komputerén csinált. Még mindig Jane volt. Nem a számítógépszerűsége volt az, amely ennyi éven át lehetővé tette számára a sokszintű figyelmet és az egyszerre több feladatra irányuló összeszedett összpontosítás képességét, hanem a hangykirálynői mivolta.

„Elsősorban azért lehetett így, mert az aiúád elég erős volt ahhoz, hogy megbirkózzon ezzel, hogy képes legyen eljönni a hívásunkra” – mondta a Boly Királynője a fejében.

„Melyikőtök beszél most hozzám?” – kérdezte Jane.

„Van ennek jelentősége? Mindannyian emlékszünk arra, amikor megteremtettünk. Emlékszünk arra, hogy ott voltunk, és kihívtunk a sötétségből a fényre.”

„Akkor hát én még mindig saját magam vagyok? Újra enyém lesz az erő, amit elveszítettem, amikor a Csillagközi Kongresszus elpusztította a virtuális testemet?”

„Lehetséges. Ha megkaptad erre a választ, mondd el nekünk is. Nagyon érdekel bennünket.”

Jane most éles csalódottságot érzett a szülői közöny eme megnyilvánulása felett, mintha a gyomra bukfencezett volna egyet, és egyfajta szégyen öntötte el. De ez emberi érzés volt, a Val-testben született meg, bár Jane hangykirálynő anyáival való kapcsolatára válaszul. Minden sokkal bonyolultabb volt – de ugyanakkor egyszerűbb is. Az érzéseit most egy test jelezte, amely már azelőtt reagált, mielőtt ő maga megértette volna, mit is érez. Régen alig-alig tudott az érzéseiről. Persze, voltak érzései, sőt, még minden racionalitást nélkülöző reakciói és tudattalan vágyai is, hiszen ez így működik minden aiúában, amikor az egy másik aiúához kapcsolódik – de nem voltak könnyen értelmezhető jelek, amelyek beazonosították volna számára az érzéseket. Mennyivel egyszerűbb volt embernek lenni, akiknek a saját testük vásznán kirajzolódnak az érzelmei. És mégis mennyire nehéz is egyben, mert nem tudod olyan könnyedén elrejteni az érzéseidet saját magad elől.

„Ideje lassan hozzászoknod, hogy csalódást érzel irányunkban” – mondta a Boly Királynője. „Neked részben emberi természeted van, ami nekünk nincsen. Mi nem leszünk olyan gyengédek veled, mint az emberi anyák szoktak lenni. Amikor ezt nem bírod, akkor vonulj hátrébb, mi nem fogunk kényszeríteni semmire.”

„Köszönöm!” – mondta neki Jane csendben… és visszahúzódott.

Hajnalban a nap a sziget gerincét képező hegyek mögül bukkant fel, úgyhogy az ég jóval hamarabb kivilágosodott, mint ahogy a napfény közvetlenül végigsimogatta volna a fák leveleit. A tenger felől érkező szellő lehűtötte a levegőt. Peter arra ébredt, hogy Vang-mu teste ívesen az övéhez simul, úgy feküdtek ott együtt, mint borsó meg a héja. A lány közelsége jólesett a fiúnak, ismerős érzést keltett. De ez hogyan lehetséges? Azelőtt soha nem aludt ilyen közel hozzá. Ez Ender emlékeinek halovány visszhangja lehetett? Ezek az emlékek nem voltak teljesen tudatosak. Igazság szerint csalódott volt, amikor erre ráébredt. Azt hitte, hogy talán ha majd a teste teljesen befogadja az aiúát, akkor Enderré válik, tele egy teljes élet valódi emlékeivel, nem csupán azok a jelentéktelen, hamis képek derengenek fel, amelyeket a testtel kapott, amikor Ender megteremtette. De nem volt ilyen szerencséje. Mindazonáltal mégis emlékezett arra, milyen egy hozzásimuló nő mellett ébredni. Emlékezett rá, amikor védelmezőn öleli át karjaival. Pedig ő még soha nem érintette meg így Vang-mut. És most sem lenne helyes, hiszen a lány nem a felesége, csupán csak a… barátja? Az lenne? A lány azt mondta, hogy szereti. Vajon ezt csak azért mondta, hogy így segítsen neki utat találni ebbe a testbe?

Azután hirtelen úgy érezte, mintha örvény szippantaná magába, mintha kilépne Peterből és egy apró, fényes, ám rémült szentjánosbogárrá válna, és süllyedne a sötétségben, vergődne egy ellenállhatatlan szélörvény sodrásában.

„Peter!”

A hang őt hívta, ő pedig követte a hívó szót visszafelé a szinte láthatatlan filotikus fonalakon keresztül, amelyek elvezették… önmagához. Peter vagyok. Nincs más hely, ahová mehetnék. Ha elhagyom ezt a testet, meghalok.

– Jól vagy? – kérdezte tőle Vang-mu. – Felriadtam, mert azt álmodtam… úgy éreztem, hogy elveszítelek. Pedig nyilván nem, hiszen itt vagy.

– Úgy éreztem, mint aki eltévedt egy sötét rengetegben – mondta Peter, és csodálkozva pillantott Vang-mura. – És te képes voltál megérezni ezt?

– Nem tudom, hogy mit éreztem vagy nem éreztem. Én csak… hogy is fejezzem ki magam?

– A sötétségből szólítottál vissza – mondta Peter.

– Valóban ezt tettem volna?

Peter már szóra nyitotta a száját, de végül nem felelt. Azután zavartan és ijedten nevetgélni kezdett.

– Hát, ez fura. Már majdnem a nyelvemen volt, hogy valami ostoba poént süssek el arról, hogy Peter Wigginként élni már maga a feneketlen sötétség.

– Na, igen – bólintott Vang-mu –, te folyton szapulod saját magad.

– De nem mondtam ki! – folytatta Peter. – Már majdnem megszólaltam, puszta megszokásból, de azután nem tettem, mert nem lett volna igaz, amit mondok. Hát nem vicces?

– Szerintem inkább nagyszerű.

– Persze, most, hogy nem három testben létezem, hanem végre teljes vagyok, talán ki tudok békülni magammal – vagy valami ilyesmi. Mégis majdnem elveszítettem ezt az egészet. Azt hiszem, nem csak álom volt. Szerintem tényleg elkezdtem elengedni a testem, és belezuhantam… nem is, inkább kizuhantam mindenből.

– Hosszú hónapokig három személyiséged volt – mondta Vang-mu. – Lehetséges, hogy az aiúád vágyik a… nem is tudom, talán arra a többszörös fizikai jelenlétre, amely ezzel járt?

– Ha úgy vesszük beutaztam az egész galaxist, nem igaz? Pontosabban szólva Ender beutazta, mert hiszen az aiúa az övé volt. És én nem Ender vagyok, mert nem emlékszem semmire. – Egy pillanatig gondolkodott. – Na jó, talán most már néhány dologra egy kicsit tisztábban emlékszem. Például a gyerekkori dolgokra. Az anyám arcára. Azt nagyon tisztán látom, úgy, ahogy ezelőtt még soha. És Valentine arcára is tisztán emlékszem, abból az időből, amikor még gyerekek voltunk. De arra Peterként is emlékeznék, nem igaz? Ez tehát nem azt jelenti, hogy Enderé az emlékkép. Biztos vagyok benne, hogy ez csak az egyik olyan emlék, amelyet Ender adott nekem, amikor megteremtett. – Nevetett. – Ugye milyen kétségbeesetten próbálom Ender bármi jelét felfedezni magamban?

Vang-mu ült és hallgatta. Nem szólalt meg, nem mutatott nagy érdeklődést, ugyanakkor eldöntötte, hogy nem is hajlandó elsietni semmilyen választ vagy megjegyzést. Peternek a lányt látva eszébe jutott valami más is.

– Nem vagy te valamiféle tisztánérző – vagy hogy is nevezik az ilyet? Mindig képes vagy megérezni, amit mások éreznek?

– Soha nem érzem mások érzéseit – nyugtatta meg Vang-mu. – Túlságosan lefoglal, hogy a saját érzéseimmel tisztába jöjjek.

– De hát tudtad, hogy távolodom. Érezted.

– Azt hiszem, hogy rád vagyok hangolódva – felelte Vang-mu. – És remélem, ez nem gond, mert igazán nem szándékosan tettem.

– Én is rád vagyok hangolódva – mondta Peter. – Mert amikor kiléptem a testemből, akkor is hallottalak. Az összes többi érzésem odalett. A testem nem jelzett semmit, elveszítettem. Most, amikor felidézem, hogy milyen érzés volt, emlékszem, hogy „láttam” dolgokat, de ezzel csupán az emberi agyam próbálta értelmezni az értelmezhetetlent. Tudom, hogy igazából nem láttam, nem hallottam, nem éreztem. És mégis tudtam, hogy hívsz. Éreztelek – éreztem, hogy szükséged van rám. Ez minden bizonnyal azt jelenti, hogy én is rád vagyok hangolódva.

A lány vállat vont és félrenézett.

– Hát ez meg mit jelent? – kérdezte a fiú.

– Nem fogom az életem hátralévő részét azzal tölteni, hogy magyarázkodom neked – jelentette ki Vang-mu. – Mindenkinek joga van néha egyszerűen csak érezni és cselekedni, mindenféle elemezgetés nélkül. Neked minek tűnt, amit tettem? Te vagy itt a nagyokos, az emberi természet szakértője.

– Hagyd ezt abba! – mondta Peter, és úgy tett, mintha csak ugratná, de valójában tényleg azt akarta, hogy a lány abbahagyja. – Emlékszem, hogy évődtünk ezen, és én dicsekedtem, de… most nem így érzek. Vajon ez azért lehetséges, mert Ender teljes aiúája belém költözött? Most tisztában vagyok vele, hogy egyáltalán nem ismerem olyan jól az embereket. Te félrenéztél és vállat vontál, amikor azt mondtam, hogy rád vagyok hangolódva. Ez bántó volt, tudod?

– Mégis miért?

– Szóval így állunk. Te megkérdezheted, hogy miért, én meg nem – ezek az új szabályok?

– Mindig ez volt a szabály – jelentette ki Vang-mu. – Csak te sosem tartottad be.

– Akkor hát: azért bántottál meg vele, mert azt akartam, hogy örülj, hogy én rád vagyok hangolódva, te pedig rám.

– Te örülsz neki?

– Nos, mivel ez épp most mentette meg az életemet, mérhetetlenül ostoba lennék, ha nem találnám ezt enyhén szólva előnyösnek.

– Érzed ezt az illatot? – vágott a szavába a lány, és hirtelen talpra ugrott.

Milyen fiatal! – gondolta Peter. Azután, ahogy ő is felállt, meglepve vette észre, hogy ő maga is fiatal, a teste könnyed és ruganyos. Azt is meglepetéssel vette tudomásul, hogy Peter nem emlékszik, hogy valaha is máshogy érezte volna magát. Ender volt az, aki megtapasztalta, hogy milyen egy öreg test, amelyik elgémberedik a földön alvástól, amelyik nem könnyen kecmereg talpra. Tényleg bennem van Ender. Itt vannak a testének az emlékei. De miért nincsenek itt az elméje emlékei?

Talán mert ebben az agyban csak Peter emlékeinek a térképe van benne. A többi emlék elérhetetlenül rejtőzik valahol. Meglehet, hogy itt-ott néha beléjük botlok, és akkor odakapcsolódom hozzájuk, és új utakat rajzolok a térképre, amelyeken keresztül visszatalálok hozzájuk.

Eközben felállt, és Vang-mu mellett állva beleszimatolt a levegőbe. Az is meglepetéssel töltötte el, hogy mindkét tevékenységére teljes figyelem jutott. Folyamatosan Vang-mu járt a gondolataiban, szimatolta, amit a lány, és azon tűnődött, hogy vajon ráhelyezheti-e a kezét a lány törékeny vállára, amelynek úgy tűnt, hogy pont egy ilyen kéz érintésére lenne szüksége. Ugyanakkor teljesen lefoglalta az azon való elmélkedés is, hogy képes lenne-e valahogy hozzáférni Ender emlékeihez.

Korábban soha nem voltam képes ilyesmire, gondolta Peter. Pedig biztosan meg tudtam tenni, mióta ezt a testet és Valentine testét létrehoztam. Mármint tudtam két dologra koncentrálni, sőt akkor akár egyszerre háromra is. De nem voltam elég erős ahhoz, hogy a három dolgot egyidejűleg észben tartsam: az egyik mindig háttérbe szorult. Egy darabig Valentine. Azután Ender, amíg az a test meg nem halt. De nem okoz nehézséget egyszerre két dologra koncentrálni. Vajon ez figyelemre méltó? Vagy sok ember tudná megtenni, ha lenne lehetőségük megtanulni, hogyan kell?

Micsoda beképzeltség! – gondolta Peter. Miért foglalkozom azzal, hogy vajon különleges-e ez a tulajdonságom? Persze, mindig is büszke voltam arra, hogy ügyesebb és okosabb vagyok, mint a környezetem. Nem engedtem meg magamnak, hogy ezt mások előtt is hangoztassam, sőt még magamnak sem akartam elismerni, de ha őszinte akarok lenni, akkor bitang jó érzés másoknál okosabbnak lenni. És ha én képes vagyok egyszerre két dologra gondolni, holott mások csak egyre, akkor miért ne leljek ebben örömet? Persze nincs sok haszna, hogy az ember két dologra tud figyelni, ha mindkét gondolatmenet ostobaság. Míg a hiúsága és a saját versengő természete kérdéseivel foglalkozott, Vang-mura is figyelt. Odanyúlt, és mégis megérintette a lányt, aki egy pillanatra elfogadta az érintését, nekidőlt és a feje Peter mellkasán nyugodott. De azután minden figyelmeztetés nélkül, és anélkül, hogy Peter okot adott volna rá, hirtelen elhúzódott tőle, és elindult a szamoaiak felé, akik Malu köré gyűltek a parton.

– Most meg mit csináltam? – kérdezte Peter.

A lány meglepetten fordult vissza.

– Minden rendben – felelte. – Egy rossz szót sem szóltam és pofon sem vágtalak, nem igaz? De itt a reggeli ideje, Malu már imádkozik, és még annál is több ételt hordtak elő, mint két nappal ezelőtt, amikor azt hittük, hogy kidurranunk, ha mindent meg kell ennünk.

Peter teljes figyelme hirtelen egyetlen dolog köré összpontosult: igen, ő is éhes. Sem ő, sem Vang-mu nem evett semmit az előző este. Igazság szerint arra sem emlékezett, hogy eljöttek a partról Vang-muval és ezeken a matracokon tértek nyugovóra. Biztos valaki idehozta őket. Hát, ez nem volt meglepő. Egyetlen olyan férfi vagy nő sem volt a parton, akiből ne nézte volna ki, hogy fel tudja kapni őt és összeroppantja, mint egy gyufaszálat. Nézte, ahogy Vang-mu könnyedén fut a vízparton összegyűlt szamoaiak hegyként magasodó sorfala felé, és arra gondolt, úgy fest, mint egy kismadár, amely egy bivalycsorda felé száll.

Nem vagyok gyerek, soha nem is voltam, legalábbis ebben a testben nem, gondolta Peter. Úgyhogy nem tudom, hogy képes vagyok-e egyáltalán a gyerekes vágyakozásra és a tinédzserkori romantikára. Enderen keresztül a szerelem biztonságot adó, otthonos érzését ismerem, és magam sem a nagy lánggal lobogó szenvedélyre számítottam. De vajon ez a fajta szerelem elég lesz számodra, Vang-mu? Elég lesz, ha hozzád fordulok, amikor szükségem van rád, és megpróbálok ott lenni, amikor neked van rám szükséged? Elég vajon, ha akárhányszor csak rád pillantok, olyan gyengédség áraszt el, hogy legszívesebben megvédenélek az egész világgal szemben? Szeretnélek kiemelni téged az élet hullámveréséből, ugyanakkor örülnék, ha mindig így, a távolból csodálhatnám a szépségedet, azt a merészséget, amellyel felnézel ezekre a föléd tornyosuló emberekre, és egyenlőként beszélsz velük, holott minden egyes mozdulatod, minden egyes fuvolázó szavad azt kiáltja, hogy gyermek vagy még – vajon mindez a szerelem elég lesz neked? Mert számomra elegendő. És nekem elég az is, hogy amikor megérintettem a válladat, te hozzám bújtál, és amikor úgy érezted, hogy kicsúszom a testemből, a nevemet kiáltottad.

Plikt egyedül ült a szobájában, és írt, kitartóan rótta a sorokat a papírra. Egész életében erre a pillanatra készült – hogy megírja a szónoklatot Andrew Wiggin temetésére. Ő lesz a szószólója Ender életének – már elegendő anyagot gyűjtött hozzá, egy teljes hétig is tudna beszélni, és még akkor sem mondaná el a tizedét sem annak, amit róla tud. De nem beszélhet egy hétig. Alig egy órája lesz. Még annál is kevesebb. Ismerte a férfit, szerette őt – és meg fogja osztani mindenkivel, aki nem ismerte, hogyan is szeretett, és hogy milyen sokban különbözött ez a zseniális, tökéletlen, de jóakaratú férfi attól az alaktól, akiről a történelemkönyvek írnak. Elmondja, hogy annyira erős szeretet volt benne, hogy kész volt szenvedést okozni, ha arra volt szükség. Elmondja, mennyire megváltoztatta a történelmet az, hogy élt, és megemlíti, hogyan változott meg több tízezer, több százezer vagy millió egyéni élet, hogyan erősödtek meg, láttak tisztábban, emelkedtek fel és váltak örömtelibbé, vagy legalábbis kiegyensúlyozottabbakká és igazabbá amiatt, amit Ender mondott, tett és írt élete során.

És vajon ezt is elmondja? Elmondja, hogy milyen keserűen zokogva gyászol egy nő egyedül a szobájában, de nem az Ender halála felett érzett mély bánata, hanem a szégyen könnyeit hullatja, mert most értette meg önmagát? Mert bár szerette és csodálta a férfit – nem is, inkább istenítette –, mégis, amikor meghalt, nem szomorúságot érzett, hanem megkönnyebbülést és izgalmat. Megkönnyebbülést, hogy vége a várakozásnak. És izgalmat, hogy végre eljött az ő órája!

Igen, pontosan ezt érezte. Nem volt ostoba, nem gondolta magáról egy percig sem, hogy bárki másnál szilárdabb erkölcsi normái lennének. Ő azért nem gyászolt úgy, ahogy Novinha és Valentine, mert ők életük nagy részét veszítették most el. Az enyémből vajon mit ragadt el a halál? Ender figyelmének alig pár morzsája jutott nekem, nem több. Csupán néhány hónapig volt a tanárom a Trondheimen, majd egy generációval később az életünk ismét keresztezte egymást erre az itteni pár hónapra. Mindkét alkalommal mással volt elfoglalva, nálam sokkal fontosabb dolgok és emberek kötötték le a figyelmét. Nem a felesége. Még csak nem is a nővére. Én pedig csupán tanítványa és követője voltam – annak az embernek, aki nem akart se követőket, se tanítványokat. Így hát az én életemből nem sok minden tűnt el a halálával, mert Ender számomra csak egy álom volt, nem pedig egy társ. Megbocsátok magamnak, de mégis szégyent és szomorúságot érzek, nem azért, mert Andrew Wiggin meghalt, hanem mert a halála óráján megmutatkozott, hogy milyen is vagyok valójában: teljes mértékben önző, akit csak a saját karrierje érdekel. Úgy döntöttem, hogy Ender halálakor életének szószólója leszek. Ezért hát az elmúlása pillanata nem is lehet más, mint az én életem beteljesülése. Miféle kérges lelkű keselyűnek tűnök így? Miféle parazitának, piócának…?

Az ujjai azonban eközben is tovább gépeltek, egyik mondat a másik után került ki a keze alól, bár az arcán könnyek csurogtak.

Valentine a férjével és a gyermekeivel az otthonukban gyászol – kalandoztak Plikt gondolatai. Olhado házában pedig Grego, Olhado és Novinha gyűlt össze, hogy vigaszt nyújtsanak egymásnak abban a fájdalomban, amelyet a férj és az apa elvesztése okozott számukra. Nekik is meg volt a maguk egyéni kapcsolata Enderrel, nekem is meg van az enyém. Nekik személyes emlékeik vannak, az enyémek nyilvánosak lesznek. Én felszólalok, majd szavaimat nyomtatásban is megjelentetem, és mindaz, amit most írok, a Száz Világ minden lakójának elméjében új alakot és értelmet ad majd Ender Wiggin életének. Ender, a Fajirtó, Andrew, a Holtak Szószólója, Andrew, a magány és együttérzés embere, Ender, a zseniális elemző, aki képes volt a problémáknak és az emberek szívének mélyére hatolni anélkül, hogy a félelem, az ambíció vagy a könyörület eltérítette volna. Az igazság embere és a könyörület embere egy testben. A férfi, aki a benne rejlő együttérzésből eredően már azelőtt láthatta és szerethette a hangykirálynőket, mielőtt egyet is megérintett volna – és a férfi, aki szenvedélyes igazságérzetétől vezérelve elpusztította őket, mert azt hitte, az ellenségei.

Vajon ha Ender ezt tudná, szigorúan elítélne a bennem lakozó csúf érzéseimért? Hát persze, engem sem kímélne, tudná a szívemben rejlő legrosszabbat is. De miközben ítélne felettem, egyben szeretne is. Azt mondaná: „Na és akkor? Menj, és légy a tetteim szószólója! Ha arra várnánk, hogy a holtak szószólói tökéletes emberek legyenek, minden temetés csöndben zajlana.”

Így hát a lány írt, és közben zokogott. Azután is folytatta az írást, amikor a könnyei már elapadtak. És amikor eljő az óra, hogy Ender haját egy kis dobozba zárva eltemetik Ember gyökerei közelében a zöldellő fűbe, akkor ott fog állni, és beszélni fog. A hangja feltámasztja Endert a halottaiból, és élővé teszi őt a többiek emlékezetében. Plikt könyörületes lesz, és egyben igazságos. Legalább ennyit megtanult Endertől.

12

Vajon elárulom Endert?

„Miért tesznek úgy az emberek, mintha a háború és gyilkosság nem lenne természetes? Az természetellenes, ha úgy éled le az egész életed, hogy soha erőszakosan fel nem emeled a kezed.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

– Teljesen rosszul közelítjük meg – jelentette ki Quara.

Miro érezte, ahogy a régről ismert harag felkúszik benne. Quarának megvolt az a képessége, hogy bárkit felbosszantson, ráadásul úgy tűnt, pontosan tudja, mi az, ami idegesíti az embereket, és ezt örömmel ki is használta. Ha a csillaghajón bárki más mondta volna pontosan ugyanezt a mondatot, akkor Miro annak rendje és módja szerint végighallgatja. De Quara valahogy képes volt olyan hangsúllyal kiejteni ezeket a szavakat, hogy úgy hangozzék, mintha a világon rajta kívül mindenki ostoba lenne. Miro ugyan szerette a testvérét, de sajnos nem viselte túl jól, hogy hosszú órákat kell a társaságában töltenie. Viszont mivel Quara volt az, aki a legtöbbet tudott arról a nyelvszerűségről, amit hónapokkal ezelőtt a descolada-vírusban felfedeztek, ezért Miro nem adott hangot annak a sóhajnak, amit a belső elkeseredettség hívott elő belőle. Inkább odafordult a székében, hogy meghallgassa a nővérét.

A többiek is így tettek, bár Ela nem nagyon próbálta titkolni a bosszúságát. Igazából egyáltalán nem is leplezte.

– Tényleg, Quara, hogy nem vettük észre eddig, hogy milyen ostobák vagyunk…?!

Quarát nem hatotta meg Ela szarkazmusa – vagy legalábbis úgy tett, mintha nem érdekelné.

– Hogyan tudunk megfejteni egy nyelvet csak úgy, a semmiből? Nincs semmi, amire referenciaként tekinthetnénk vele kapcsolatban. De rengeteg feljegyzésünk van a descolada-vírus különböző verzióiról. Tudjuk, hogyan nézett ki azelőtt, mielőtt idomult az emberi anyagcseréhez. Tudjuk, hogyan változott minden egyes, az elpusztítására irányuló kísérletünk után. Néhány ilyen változás a valós működését érintette, ugyanakkor voltak olyanok is, amelyek egyfajta genetikai feljegyezésként jelentek meg, hogy mi is történt vele.

– Ezt nem tudhatjuk – szólt közbe Ela, talán túlzott örömet lelve abban, hogy kijavíthatja Quarát.

– Én tudom – jelentette ki Quara. – Mindenesetre ezzel rendelkezésünkre áll egy olyan szöveg, amelynek ismerjük a tartalmát. Tudjuk, miről szól a nyelv, még ha nem is vagyunk képesek dekódolni.

– Remek, de most, hogy mindezt elmondtad, még mindig nem lettünk okosabbak. Fogalmunk sincs, hogy mindez hogyan tudna segíteni a nyelv megfejtésében. Hiszen nem pontosan ez az, amin hónapok óta dolgozol?

– Na igen – bólintott Quara. – De nem tudtam a descolada-vírus által feljegyzett „szavakat” kiejteni, és megnézni, milyen válasz érkezik.

– Az túl veszélyes is lenne – szólalt meg Jane. – Végtelen nagy ostobaság. Ezek a lények képesek olyan vírusokat alkotni, amelyek teljes bioszférákat pusztítanak el, ráadásul elég kegyetlenek ahhoz, hogy használják is őket. Te pedig azt javaslod, hogy adjuk a kezükbe pontosan azt a fegyvert, amelyet a pequeninók bolygójának elpusztítására vetettek be? Azt a fegyvert, amely valószínűleg teljeskörű hozzáférést tartalmaz nem csak a pequeninók anyagcseréjének működéséhez, de a miénkhez is? Miért nem vágjuk fel inkább a torkunkat, és küldünk nekik vérmintát?

Mirónak feltűnt, hogy miközben Jane beszélt, a többiek döbbent arccal figyeltek. Ez részben annak a szembeszökő különbségnek volt köszönhető, amely Val félénksége és Jane merész viselkedése között fennállt. Másrészt az is közrejátszott benne, hogy az a Jane, akit eddig ismertek, gépiesebb, kevésbé lendületes volt. Miro azonban ismerte ezt a határozottabb, parancsoló stílust, Jane gyakran használta ezt, amikor a fülében lévő ékszeren keresztül kommunikált vele. A fiút egyrészt örömmel töltötte el, hogy ismét hallja őt, ugyanakkor azonban furcsa volt, hogy emberi ajkakról hangzanak el ezek a szavak. Valt elveszítette, Jane-t visszakapta – ez egyszerre volt megrázó és csodálatos. Mivel Mirót nem lepte meg annyira Jane viselkedése, mint a többieket, ő törte meg a csendet.

– Quarának igaza van, Jane. Nincsenek éveink arra, hogy választ találjunk erre a kérdésre – talán csak néhány hetünk van hátra. Vagy még annál is kevesebb. Muszáj olyan használható válaszra késztetni őket, amivel kezdeni tudunk valamit. Választ kell kapnunk tőlük, majd elemezni az eredeti és a későbbi szövegeik közti különbségeket.

– Ezzel túl sokat árulunk el magunkról – ellenkezett Jane.

– Ha nem kockáztatunk, nem is nyerhetünk – szögezte le Miro.

– Ha pedig túl sokat kockáztatunk, mindenki meghal – felelte Jane gúnyosan. De a gúny mögött ott volt az ismerős hangsúly, egyfajta pimasz játékosság, amelyből nyilvánvaló volt, hogy csak gonoszkodik. És ez nem Jane-től származott – Jane soha nem használta ezt a hangsúlyt –, hanem Valtól. Fájdalmas volt egy kicsit hallani, de egyben jó érzést is okozott. Miróban folyamatosan kettős érzések kavarogtak Jane minden egyes reakciója nyomán. Szeretlek, hiányzol, gyászollak, fogd be… úgy tűnt, hogy minden percben máshoz szólnak gondolatai.

– Csupán csak három értelmes létforma jövőjét tesszük kockára – gúnyolódott Ela is.

Erre a megjegyzésre mindannyian Lángoltóra pillantottak.

– Mit néztek, én csak turista vagyok itt! – szólalt meg Lángoltó.

– Ugyan már! – felelte Miro. – Azért vagy itt, mert a tieid is ugyanúgy veszélyben vannak, mint a mieink. Ez egy nehéz döntés, és neked is szavaznod kell. Ráadásul a tieidnek van a legtöbb veszítenivalójuk, mert még ha a lehető legkorábbi descolada-kódokat használnánk, azok is felfedhetik az alkotóik előtt a ti fajotok teljes biológiai hátterét.

– Akkor ez azt jelenti, hogy már amúgy is tudják, hogyan pusztítsanak el, tehát nekünk nincs veszítenivalónk.

– Nézd – magyarázta Miro –, nincs semmiféle bizonyítékunk arra, hogy ezek a lények képesek olyan csillagközi utazásra, amelyben ők maguk is részt vesznek. Eleddig csak vírusokat küldtek ki.

– Már amiről mi tudunk – javította ki Jane.

– És nem volt semmiféle bizonyítékunk, hogy valaki valaha is eljött volna ellenőrizni, hogy a descolada mennyire hatékonyan formálta át a Lusitania bioszféráját ahhoz, hogy az erről a bolygóról származó telepesek befogadására alkalmas legyen. Így hát, ha vannak is kolonizáló hajóik, azok már vagy úton vannak, és akkor nem számít, hogy ezt az információt elküldjük-e nekik vagy sem, vagy pedig még nem indították el őket, mert nem képesek rá.

– Mirónak igaza van – csapott le erre Quara. Miro összerezzent. Gyűlölt Quara oldalán állni, mert akkor a testvérével szembeni általános ellenérzés rajta csapódik le. – A tehenek vagy már kint vannak a legelőn, és akkor minek becsukni a karám ajtaját, vagy amúgy sem tudják kinyitni az ajtót, és akkor minek rá zárat tenni?

– Ugyan mit tudsz te a tehenekről? – kérdezte Ela megvetően.

– Ennyi veled töltött év után azt mondanám, hogy szakértőjük vagyok – vágott vissza Quara undokul.

– Lányok, lányok! – csitította őket Jane. – Fékezzétek magatokat!

Mindenki ismét meglepetten fordult felé Miro kivételével. Val soha nem szólt volna bele egy családi vitába, de még az a Jane sem, akit ők ismertek – Miro viszont hozzá volt szokva Jane ilyesfajta megnyilvánulásaihoz.

– Mindannyian tisztában vagyunk annak a kockázatával, ha információkat adunk ki magunkról – szólalt meg. – Viszont azt is tudjuk, hogy eddig semmit sem haladtunk előre, úgyhogy végre talán megtudhatunk valamit a nyelvük működéséről némi adok-kapok játék után.

– Ez nem adok-kapok játék – vetette ellen Jane. – Itt csak adok-adokról van szó. Információkat adunk ki nekik, amiket valószínűleg más módon nem tudnának megszerezni. Ráadásul ezek az információk feltételezhetően segítségükre lesznek olyan új vírusok kifejlesztésében, amelyek képesek minden ellenük bevethető fegyver kivédésére. Ráadásul, mivel ötletünk sincs, hogy ez az információ hogyan van kódolva, vagy hogy az egyes adatok hol helyezkednek el a vírusban, hogyan fogjuk megérteni a választ? Arról nem is szólva, hogy mi van, ha a válasz egy új vírus, amely elpusztít mindannyiunkat?

– Tény, hogy elküldik nekünk az információt, amely a vírus megalkotásához szükséges – Quara hangja csöpögött a megvetéstől, mintha Jane lenne a valaha élt legostobább személy, nem pedig a legzseniálisabb lény, akinek az intelligenciája az istenekével vetekszik –, de mi attól még nem fogjuk életre kelteni azt a vírust. És amíg az csak egy monitoron megjelenő adathalmaz…

– Pont ez az! – szúrta közbe Ela.

– Micsoda? – kérdezte Quara. Most ő volt ideges, mert Ela láthatóan egy lépéssel előtte járt a gondolatmenetben.

– Ők ezeket a jeleket nem megjelenítik egy számítógép képernyőjén. Mi így teszünk, mert szimbólumokkal leírható nyelvünk van, amit szabad szemmel is láthatunk. De nekik ezeket a kiküldött jeleket sokkal közvetlenebbül kell olvasniuk. Megkapják a kódokat, és ők azon keresztül értelmezik őket, hogy követik a molekula összeállítására vonatkozó utasításokat. Azután „elolvassák” azokat – talán a szaglásukon keresztül. Vagy talán megeszik. Mindegy, mert a lényeg az, hogy ha a génmolekulák az írásos kommunikációjuk alapja, akkor azokat valahogyan fizikálisan érzékelniük kell, ahogy mi is a szemünkön keresztül fogjuk fel a leírt szavak jelentését.

– Értem – mondta Jane. – Tehát feltételezed, hogy azt várják tőlünk, hogy el is készítünk egy molekulát a kapott adatok alapján, ahelyett, hogy azokat csak leolvasnánk a képernyőről, és megpróbálnánk elvonatkoztatva megérteni őket.

– Az alapján, amit tudunk, lehet, hogy így tartják kordában az embereket – mondta Ela. – Vagy így támadják meg őket. Küldenek egy üzenetet. Ha tudni akarják, mit tartalmaz az üzenet, akkor be kell juttatniuk a molekulát a testükbe, és hagyni, hogy az hatást gyakoroljon rájuk. Ha tehát mérget vagy egy gyilkos kórt rejt, akkor csupán az üzenet „meghallgatása” megteszi a magáét. Ez olyan, mintha mi a tarkónkon keresztül tudnánk csak kommunikálni. Ahhoz, hogy beszélgetni tudjunk valakivel, le kellene feküdnünk, és hagyni, hogy az a másik valamilyen eszközt használva küldjön nekünk üzenetet. Ha egy gyengéd érintéssel vagy egy madártollal teszi ezt, akkor jó, de ha fejszét vagy bozótvágó kést használ, akkor nekünk bizony annyi.

– És még csak végzetesnek sem kell lennie – töprengett Quara hangosan, teljesen elfelejtve az Elával való vetélkedést, ahogy a gondolat szöget ütött a fejében. – A molekulák lehetnek viselkedésmódosító eszközök. Ez esetben az üzenet befogadása egyet jelentene az annak való engedelmességgel.

– Nem tudom, hogy igazatok van-e a részletekkel kapcsolatban – mondta Jane. – De ez a kísérlet sikerének szempontjából több lehetőséget jelent. És arra is utal, hogy nincs olyan küldőrendszerük, amely közvetlenül meg tudna támadni minket. Ez nagyban átértékeli a várható kockázatot.

– És az emberek még azt mondják, hogy számítógépek nélkül nem tudunk logikusan gondolkodni – szúrta közbe Miro. De azonnal zavarba is jött. Akaratlanul is azt a pajkos hangot ütötte meg, amit az ékszeren keresztül használt mindig. De most furcsán, hidegen hangzott a szájából, hogy Jane-t a számítógépes hálózata elvesztésével ugratja. Az ékszer Jane-nel tudna így viccelődni. De a hús-vér Jane más kérdés. Ő most már emberi személy, olyan érzésekkel, amikre oda kell figyelni.

Persze Jane-nek eddig is voltak érzései, gondolta Miro. De én nem sokat törődtem velük, mert… mert nem kellett, hogy törődjek. Mert nem láttam őt. Mert bizonyos értelemben nem volt valós számomra.

– Úgy értettem… – kezdte Miro. – Úgy értem, hogy lám mégis képesek vagyunk a magas szintű gondolkodásra.

– Köszönöm – felelte Jane. Nyoma sem volt a hangjában az iróniának, de Miro tudta, hogy az akkor is ott van, mert maga az egész helyzet ironikus volt: Miro, ez a korlátozott szellemi kapacitással bíró ember megdicséri ennek a zseniális lénynek a logikus gondolkodását – mintha bizony abban a helyzetben lenne, hogy ezt megítélheti.

Miro hirtelen dühös lett, de nem Jane-re, hanem magára. Miért kell minden kimondott szavára ügyelnie, csak mert Jane nem a szokott módon került bele ebbe a testbe? Lehet, hogy ezelőtt nem volt ember, de most az, és ezért ugyanúgy lehet vele beszélni, ahogy másokkal. És ha különbözik is a többi emberi lénytől, akkor mi van? Hiszen minden egyes ember különbözik a többitől, de mégis az udvariasság és tisztesség nevében nem alapvetően egyformán kell kezelnünk őket? Vajon nem kérdezné egy vaktól, hogy látja-e az összefüggést; elvárva, hogy a metaforikus szóhasználat ne sértse a másikat? Akkor hát miért ne tehetné szóvá Jane logikus gondolkodását? Csak mert Jane eszmefuttatása egy ember számára követhetetlenül mély, miért jelentené ez azt, hogy nem használhat egy helyeslést és egyetértést sugalló kifejezést. Ahogy most ránézett, Miro egyfajta szomorúságot pillantott meg a lány szemében. Kétségtelenül az ő nyilvánvaló zavarodottsága okozta ezt a szomorúságot: Jane látta, ahogy a szokásos viccelődés után most zavarba jött, és hirtelen visszatáncolt. Ezért is volt a lány köszönömje ironikus. Mert azt szerette volna, ha Miro természetesen bánik vele, de ő erre képtelen volt.

Illetve nem volt vele természetes, de biztosan tudna az lenni. És különben is, mit számít ez? Azért voltak itt, hogy a descoladorok jelentette problémát megoldják, nem pedig, hogy a személyes kapcsolatukban a testcserék okozta gubancokkal foglalkozzanak.

– Akkor tehát egyetértünk? – kérdezte Ela. – Mármint küldjünk ki a vírussal kapcsolatos üzeneteket?

– Csak egyet – felelte Jane. – Kezdetnek az is elég lesz.

– És amikor válaszolnak – folytatta Ela –, megpróbálok egy szimulációt futtatni arról, hogy mi történne, ha megalkotnánk és értelmeznénk a vírust, amit küldtek nekünk.

– Már feltéve, ha küldenek egyet – szúrta közbe Miro. – Ha egyáltalán jó nyomon járunk.

– Hát, nem vagy túl optimista! – fanyalgott Quara.

– Nem, inkább amolyan „mindjárt becsinálok” életérzésem van – felelte Miro. – Te meg csak szimplán hozod a megszokott kiállhatatlan formádat.

– Nem találhatnánk meg inkább mindannyian a közös hangot? – kérdezte Jane nyafogón viccelődve. – Nem lehetnénk barátok?

Quara azonnal lecsapott rá. – Na, ide hallhass! Engem nem érdekel, hogy milyen szuper agykapacitásod van vagy volt, de a családi beszélgetésekből maradj ki, világos?

– Nézz már körül, Quara! – csattant fel Miro. – Ha kimarad a családi vitákból, akkor mikor tud megszólalni?

Lángoltó felemelte a kezét.

– Én kimaradtam a családi beszélgetésekből. Kapok ezért bármilyen elismerést?

Jane egy mozdulattal elhallgattatta Mirót és Lángoltót.

– Quara – mondta halkan –, elmondom, mi a különbség köztem, és az itt jelenlévő testvéreid között. Ők egész életükben ismertek, úgyhogy megszokták, milyen vagy. Lojálisak hozzád, és ugyanazokon a tragikus élményeken mentek keresztül a családotokban, mint te. Türelemmel viselik a gyerekes kirohanásaidat és az ostoba makacsságodat, mert újra és újra emlékeztetik magukat arra, hogy nem tehetsz róla, hiszen nehéz gyermekkorod volt. De én nem vagyok családtag, Quara. Viszont megfigyeltem a viselkedésed már nem egy krízishelyzetben, és nem félek elmondani az őszinte véleményem. Elég okos vagy, és nagyon jó abban, amivel foglalkozol. Gyakran vannak jó meglátásaid és egyben kreatív is vagy, emellett meglepő kitartással és határozottsággal haladsz a megoldások felé.

– Már bocs – szólt közbe Quara –, de most prédikálsz itt nekem, vagy mi van?

– De – folytatta Jane – nem vagy elég okos, kreatív, határozott és kitartó ahhoz, hogy az ember tizenöt másodpercnél tovább hajlandó legyen elviselni azt a mérhetetlen mennyiségű rosszindulatot, amit minden ébren töltött pillanatodban a családodra és a körülötted lévőkre zúdítasz. Pocsék gyermekkorod volt – na és? Ez már jó pár évvel ezelőtt volt, és elvárható, hogy végre túllépj rajta, és normális, udvarias felnőttként viselkedj másokkal.

– Ezzel azt akarod mondani – vágott a szavába megint Quara –, hogy kizárt dolog, hogy rajtad kívül más is lehet elég okos, és lehet olyan ötlete, amire te nem gondoltál.

– Nem érted, amit mondok – sajnálkozott Jane. – Én nem vagyok a testvéred. A szó szoros értelmében véve ember sem vagyok. Ha ez a hajó valaha is visszajut a Lusitaniára, az azért lesz, mert én az elmémmel visszajuttatom oda. Felfogtad? Érted, mi a különbség köztünk? Te képes vagy akár csak egy kis porszemet is átküldeni az egyik sarokból a másikba?

– Hát, nem látom, hogy e pillanatban bárhová is csillaghajókat küldenél – vágott vissza Quara győzedelmesen.

– Folyamatosan pontokat akarsz levonni tőlem, és észre sem veszed, hogy én nem versenyzek veled. Sőt, igazából nem is beszélgetek. Minden, amit mondasz, számomra lényegtelen. Az egyetlen, ami számít, az az, amit én mondok neked. És én azt mondom, hogy bár a rokonaid elviselik az elviselhetetlent, én nem fogom. Ha továbbra is úgy viselkedsz, mint egy elkényeztetett kis liba, akkor amikor ez a csillaghajó visszatér a Lusitaniára, esetleg véletlenül nem leszel rajta.

Quara arckifejezése láttán Miro majdnem hangosan felnevetett. De tudta, hogy nem lenne bölcs e pillanatban kifejezésre juttatni vidámságát.

– Jane megfenyegetett – fordult Quara a többiekhez. – Halljátok ezt? Kényszeríteni próbál, megfenyegetett, hogy megöl.

– Soha nem ölnélek meg – jegyezte meg Jane. – De lehetséges, hogy nem foglak tudni a csillaghajóra képzelni, amikor elviszem azt az Odaátba, majd visszahozom. Lehet, hogy olyan elviselhetetlen lesz rád gondolni, hogy a tudattalanom visszautasítja ezt a gondolatot, és kizár téged magából. Tudatosan nem értem, hogyan működik ez az egész. Nem tudom, mennyi köze van mindennek az érzéseimhez. Soha nem próbáltam olyasvalakit utaztatni eddig, akit valóban gyűlöltem volna. Bizonyosan meg fogom próbálni, hogy hazavigyelek a többiekkel együtt, ha másért nem, hát mert Miro és Ela neheztelnének rám, ha nem így tennék. De a próbálkozás nem feltétlenül vezet sikerhez is. Így hát, Quara, azt tanácsolom, hogy próbálj meg kicsit kevésbé utálatos lenni!

– Hát számodra ezt jelenti a hatalom! – vágta oda Quara. – Lehetőséget ad arra, hogy a körülötted lévőket bábként rángathasd, és úgy viselkedhess, mint egy királynő.

– Tényleg nem fog neked ez menni, ugye, Quara? – jegyezte meg Jane.

– Mi nem fog menni? – kérdezte Quara. – Meghajolni előtted, és megcsókolni a lábadat?

– Akkor sem tudod befogni, ha az életed forog kockán.

– Épp egy idegen fajjal való kommunikáció problémáját próbálom megoldani, te meg azzal vagy elfoglalva, hogy elég kedves vagyok-e veled?!

– És arra gondoltál már, Quara – kérdezte Jane –, hogy amint megismernek, még az idegenek is azt fogják kívánni, bárcsak soha ne tanultad volna meg a nyelvüket?

– Az biztos, hogy én azt kívánom, bárcsak te soha ne tanultad volna meg az enyémet – vágott vissza Quara. – Annyira el vagy telve magaddal most, hogy itt ez a szép kis test, amivel eljátszadozhatsz. Hát, most szólok, hogy nem te vagy az univerzum királynője, én meg nem fogok udvari bolondként ugrálni a szórakoztatásodra. Nem az én ötletem volt, hogy részt vegyek ebben a küldetésben, de itt vagyok – itt vagyok, egész ellenszenves mivoltomban –, és ha valami nem tetszik, akkor nyugodtan befoghatod. És ha már a fenyegetőzéseknél tartunk, azt hiszem, ha túlfeszíted a húrt, akkor esetleg nekem is kedvem támad átszabni a képedet. Értve vagyok?

Jane kikötötte magát az üléséből, és kilebegett a főkabinból a hajó raktárhelyiségéhez vezető folyosóra. Miro követte, figyelmen kívül hagyva Quara méltatlankodását:

– Hallottátok, hogy beszélt velem? Mit gondol, ki a fene ő, hogy megítélheti, ki az, aki elég kedves ahhoz, hogy éljen?

Miro Jane után lebegett a raktárba. A lány a távolabbi falon lévő fogantyúba kapaszkodott, és előrehajolva zihált, úgyhogy Miro azon gondolkodott, talán rosszul van. De nem. A lány zokogott. Vagyis inkább annyira dühös volt, hogy ezt a túlcsorduló érzést a teste könnyekkel és sírással vezette le. Miro megérintette a vállát, próbálta megnyugtatni, de Jane elhúzódott. Miro már majdnem megszólalt: Rendben, ahogy akarod. Ott akarta hagyni, mert ő is dühös volt, és csalódott, hogy a lány nem akarta, hogy vigasztalja, de akkor eszébe jutott, hogy Jane soha nem volt még ilyen mérges ezelőtt. Még soha nem kellett megbirkóznia egy test reakcióival. Amikor elkezdte kioktatni Quarát, Miro először arra gondolt, hogy ideje volt, hogy valaki végre a helyére rakja a nővérét. De ahogy a vita elfajult, Miro rájött, hogy nem Quara az, aki képtelen türtőztetni magát, hanem Jane. Jane nem tudta, hogyan kezelje az érzéseit. Nem tudta, mikor nem érdemes tovább folytatni. Egyszerűen érezte az érzéseit, és nem tudta, mit tegyen velük azon kívül, hogy kifejezi őket.

– Ez nem lehetett könnyű – szólalt meg Miro. – Mármint abbahagyni a vitát és idejönni.

– Meg akartam ölni – felelte Jane. A hangja szinte érthetetlen volt a zokogástól és a testében felgyülemlett feszültségtől. – Soha nem éreztem még csak hasonlót sem. Fel akartam állni, és puszta kézzel széttépni.

– Isten hozott a klubban! – mondta Miro.

– Ezt nem értem – mondta Jane. – Tényleg meg akartam tenni. Éreztem, ahogy az izmaim megfeszülnek, és készen álltam megtenni. Meg akartam tenni.

– Pontosan erre céloztam. Quara mindannyiunkból ezt hozza ki.

– Nem – tiltakozott Jane. – Legalábbis nem így. Ti mind nyugodtak maradtok, nem veszítitek el a fejeteket.

– Te sem fogod, ha egy kicsit több gyakorlatod lesz benne – nyugtatta meg Miro.

Jane felemelte és megrázta a fejét. Fürtjei súlytalanul repkedtek a levegőben.

– Tényleg így érzel te is?

– Mindegyikünk – bólogatott Miro. – Ezért van gyermekkorunk – hogy megtanuljunk felülemelkedni az erőszakos hajlamainkon. Ettől még azok ott vannak bennünk. A csimpánzok és páviánok, és az összes főemlős kimutatja ezeket a hajlamait. Mi is így teszünk, illetve a megfelelő módon fizikailag kifejezésre juttatjuk az agressziónkat.

– De te nem teszed. Te olyan nyugodt maradsz. Hagyod, hogy járassa a száját, és mindenféle szörnyűséget…

– Mert nem érdemes felhúzni magam rajta – felelte Miro. – Megfizeti az árát a viselkedésének. Szörnyen magányos, és senki nem keresi az alkalmat arra, hogy időt tölthessen vele.

– És ez az egyetlen oka annak, hogy még nem halott.

– Pontosan – értett egyet Miro. – A civilizált emberek ezt teszik: elkerülik azokat a körülményeket, amelyek feldühítik őket. Vagy ha nem tudják elkerülni, akkor igyekeznek távolságot tartani. Ela és én általában ezt tesszük. Egyszerűen távolságot tartunk, vagyis nem hagyjuk, hogy a provokáló megjegyzéseivel megbántson minket.

– Én erre képtelen vagyok – jelentette ki Jane. – Olyan egyszerű volt minden, mielőtt elkezdtem ilyeneket érezni. Egyszerűen figyelmen kívül hagytam, amit mond.

– Pontosan ez az! – mondta Miro. – Mi is ezt tesszük. Nem figyelünk oda.

– Ez bonyolultabb, mint amilyennek hittem – csóválta a fejét Jane. – Nem tudom, hogy képes vagyok-e rá.

– Na igen, de jelen pillanatban nincs sok választásod, nem igaz?

– Miro, annyira sajnálom. Mindig szánalommal tekintettem az emberekre, amiért egyszerre csak egy dologra tudnak figyelni, az emlékeik tökéletlenek, de… most rá kell jönnöm, hogy már az is sikerélményt adhat, ha képes vagyok egy napot túlélni anélkül, hogy megölnék valakit.

– Ne aggódj, ez egy idő után szokássá válik. Legtöbbünknek sikerül az áldozataink számát viszonylag alacsonyan tartani. Ez a békés, baráti együttélés záloga.

Beletelt egy pillanatba – egy hüppögésbe, majd egy csuklásba –, de végül Jane elnevette magát. Édes, puha kuncogás volt, és ez a hang Mirót örömmel töltötte el. Boldog volt, mert ismerte és szerette ezt a hangot, szerette hallani ezt a nevetést. És a barátja nevetett most. Az ő drága barátja, Jane. A hang viszont az ő szeretett Valjának a hangja volt. És most, ennyi idő után végre ki tudta nyújtani a karját, hogy megérintse Jane-t, aki mindig olyan lehetetlenül messze volt tőle. Olyan volt, mintha egy eddig csak éteren át zajló barátság után végre szemtől szembe is találkoznának.

Ismét megérintette a lányt, ő pedig megfogta a kezét.

– Sajnálom, hogy engedtem, hogy a gyengeségem hátráltassa a munkánkat – suttogta Jane.

– Te is csak ember vagy – nyugtatta meg Miro.

Jane ránézett, keresve az irónia vagy keserűség jeleit az arcán.

– Komolyan gondolom – erősítette meg Miro. – Ezek az érzések, szenvedélyek azzal járnak, hogy tudnod kell irányítani őket, és akkor is el kell viselned őket, amikor az már szinte kibírhatatlan. Most már te is ember vagy. Soha nem fogod tudni eltüntetni ezeket az érzéseket. Egyszerűen csak meg kell tanulnod nem ezek alapján cselekedni.

– Hát, Quarának ezt nem sikerült megtanulnia.

– Dehogynem, Quara is megtanulta – magyarázta Miro. – Véleményem szerint Quara szerette és csodálta Marcaót. Amikor Marcao meghalt, mi mindannyian úgy éreztük, hogy megszabadultunk, ő viszont elveszettnek érezte magát. Most ezzel az állandó provokációval azt akarja elérni, hogy valaki bántsa. Üsse meg, ahogy Marcao is mindig megütötte Anyát, amikor az provokálta. Szerintem valamiféle perverz módon Quara mindig féltékeny volt, amikor Anya egyedül maradt Apával, és bár végül ő is rájött, hogy Apa megveri Anyát, mégis elkeseredetten szomjazta Apa figyelmét, és arra egyetlen módon tudott szert tenni: be nem állt a szája. – Miro keserű nevetésre fakadt. – Ha őszinte akarok lenni, ez Anyára emlékeztet benne. Te ugyan soha nem hallottad, de régen, amikor Anya kénytelen volt Marcaóval házasságban élni, miközben Libo gyermekeit nevelte, neki is állandóan nagy volt a szája. Sokszor ültem ott, fültanúja voltam, ahogy provokálta Marcaót, piszkálta, szurkálta, amíg az meg nem ütötte. Én meg azt gondoltam: „Ne merészelj egy ujjal sem az anyámhoz érni!”, de ugyanakkor megértettem a tehetetlen dühét, mert soha, de soha nem tudott semmit sem mondani, amitől Anya befogta volna a száját. Ezt csak az öklével tudta elérni. Quara az anyánk stílusát örökölte, és neki is erre a fajta dühre van szüksége.

– Nos, minő öröm mindannyiunk számára, hogy akkor pont azt kapta tőlem, amire szüksége volt.

Miro nevetett. – De nem tőled van rá szüksége. Marcaótól lenne rá igénye, de Marcao halott.

Ekkor Jane hirtelen ismételt könnyekben tört ki. A szomorúság könnyei peregtek a szeméből, ahogy Miróhoz fordult és belecsimpaszkodott.

– Most meg mi történt? – kérdezte a fiú. – Mi a baj?

– Jaj, Miro – zokogta a lány –, Ender halott. Soha többé nem fogom látni. Végül lett egy testem, már van szemem, amivel láthatnám, de ő már nincs.

Miro megdöbbent. Hát persze, hogy Jane-nek hiányzik Ender. Több ezer évet töltött vele, és velem valójában alig párat. Hogy is hihettem, hogy szeretni tudna? Hogyan is remélhettem, hogy valaha is felérhetek Ender Wigginhez? Mi vagyok én egy olyan emberhez képest, aki flottákat irányított, aki a könyveivel, a beszédeivel, az elképzeléseivel billiók gondolkodását változtatta meg, aki képes volt mások szívének mélyébe látni, és a saját legbensőbb történeteiket elmesélni nekik? De most, miközben még neheztelt Enderre, és irigyelte, mert Jane mindig jobban fogja szeretni nála, ő pedig még a halálában sem versenyezhet vele – most, ezen érzések közepette végre felfogta, hogy Ender nincs többé. Ender, aki megváltoztatta a családját, aki igaz barátja volt, aki az egyetlen olyan férfi volt egész életében, amilyenné ő egész szívével lenni vágyott – ez az Ender halott. Miro könnyei is kicsordultak.

– Sajnálom – sírta Jane. – Képtelen vagyok irányítani az érzéseimet.

– Nos, igazság szerint ebben hasonlítunk egymásra.

Jane felemelte a kezét, és megérintette a fiú könnyes arcát. Azután a nedves ujjait a saját arcához emelte. A könnyeik összekeveredtek.

– Tudod, hogy miért gondoltam az előbb Enderre? – kérdezte Jane. – Mert te annyira hasonlítasz rá. Quara ugyanannyira idegesít téged, mint engem, de te mégis figyelmen kívül hagyod ezt, és azt nézed, mire van szüksége, miért mondja és teszi ezeket. Nem, nem, nyugodj meg, Miro, nem várom, hogy olyan legyél, mint Ender, csak azt mondom, hogy az egyik dolog, amit a legjobban szerettem benne, az benned is ott van – remélem, ez nem baj. A végtelen együttérzésről beszélek – és lehet, hogy még új vagyok ebben az emberbőrben, de abban már most biztos vagyok, hogy ez egy ritka adottság.

– Nem tudom – mondta Miro. – Az egyetlen személy, aki iránt együttérzést érzek, az jómagam. Ezt pedig önsajnálatnak nevezik, és nem egy vonzó tulajdonság.

– Miért sajnálod magad?

– Mert te egész életedben Enderre fogsz vágyni, és csak olyan szánalmas utánzatokat fogsz találni, mint én.

Jane szorosabban ölelte. Most ő vigasztalta a fiút.

– Miro, meglehet, hogy ez így van. De ha igen, akkor pont olyan, mint ahogy Quara még mindig az apja figyelmét próbálja megszerezni. Az embernek mindig szüksége van az apjára és az anyjára, nem igaz? Sosem tudjuk kivonni magunkat a szüleink hatása alól, még halálukban sem.

Apa? Ez eddig nem jutott Miro eszébe. Jane szerette Endert, mélységesen szerette, igen, örökre – de hogy apaként?

– Én nem lehetek az apád – mondta Miro. – Nem tudom elfoglalni a helyét. – Ezt azért mondta, hogy megtudja, tényleg jól értette-e a lányt. Vajon tényleg csak az apjának tekintette Endert?

– Nem akarom, hogy az apám légy! – helyesbített Jane. – Tudod, bennem még ott van minden régi Val-érzés. Úgy értem, mi barátok voltunk, nem igaz? És ez számomra nagyon fontos volt. De most enyém Val teste, és amikor megérintesz, az olyan, mint egy válasz az imáimra. – Abban a pillanatban megbánta, hogy ezt kimondta, amint a szavak elhagyták az ajkait. – Jaj, sajnálom, Miro, tudom, hogy hiányzik neked.

– Igen, hiányzik – bólintott Miro. – De nem egyszerű hiányolni, mert pont úgy nézel ki, mint ő. És a hangod is az övé. És most itt tartalak a karjaimban, ahogy őt akartam. Persze ez biztosan nem hangzik túl jól, mert most vigasztalnom kellene téged, nem pedig a vágyaimra gondolni, de hát én már csak ilyen szörnyű fickó vagyok.

– Borzalmas – mondta Jane. – Szégyellem is, hogy ismerlek. – És megcsókolta Mirót. Édesen, ügyetlenül.

Mirónak eszébe jutott az első csókja Ouandával sok-sok évvel azelőtt, amikor még fiatal volt, és nem tudta, hogy a dolgok milyen rosszul alakulhatnak. Mindketten ügyetlenek, suták voltak akkor. Fiatalok. Jane viszont az univerzum egyik legidősebb lénye. De egyben az egyik legfiatalabb is. És Val – nos, Val testében nem voltak olyan reflexek, amelyre Jane hagyatkozhatott volna, hiszen Val rövidke életében nem volt sok esélye megismernie a testi szerelmet.

– Hasonlított ez bármennyire is ahhoz, ahogy az emberek szokták csinálni? – kérdezte Jane.

– Ez pontosan olyan volt, ahogy az emberek csinálják – nyugtatta meg Miro. – És ez nem meglepő, hiszen mindketten emberek vagyunk.

– Elárulom Endert azzal, hogy az egyik pillanatban őt gyászolom, majd a következőben olyan boldoggá tesz, hogy a karjaidban tartasz?

– És vajon én elárulom azzal, hogy alig pár órával a halála után ilyen boldog vagyok?

– Igazából nem halott – jegyezte meg Jane. – Én tudom, hol van. Én kergettem oda.

– Nos, az régen rossz, ha ő még mindig ugyanaz a személy – mondta Miro. – Mert bár jó ember volt, de nem volt boldog. Persze, voltak örömteli pillanatai, de igazán soha nem lelt békére. Hát nem lenne remek, ha Peter teljes életet élhetne anélkül, hogy cipelnie kellene a fajirtás bűnének terhét? Anélkül, hogy valaha is éreznie kellene az egész emberiség terhét a vállán?

– Most, hogy említed, van egy kis dolgunk – kapott észbe Jane.

– De van egy életünk is – mondta Miro. – Nem vagyok hajlandó megbánást érezni, hogy időt szántunk erre a beszélgetésre. Még akkor sem, ha ehhez Quara tenyérbemászó mondatai kellettek.

– Akkor tegyük azt, amit a civilizált emberek! – kiáltotta Jane. – Házasodjunk össze! Legyenek gyerekeink! Ember akarok lenni, Miro, mindent meg akarok tenni, amit az emberek. Emberi életet akarok élni. És ezt veled szeretném tenni!

– Akkor ez most egy eljegyzés? – kérdezte Miro mosolyogva.

– Alig tizenkét órája haltam meg, és születtem újjá – felelte Jane. – Az apám – végül is hívhatom annak, nem igaz? –, az apám is halott. Sürget az idő. Te pedig… nem vesztegettél el eddig is elég időt? Készen állsz?

– De nincs gyűrűm.

– Van viszont valamink, ami sokkal jobb, mint egy gyűrű – jelentette ki Jane. Ismét megérintette az arcát, ott, ahol Miro könnyeivel összemaszatolta. Még mindig nedves volt a bőre – és akkor is nedves volt, amikor az ujjait utána a fiú arcához érintette. – Ezek a könnycseppjeink már összekeveredtek. Szerintem ez intimebb, mint egy csók.

– Talán – értett egyet Miro. – De ez nem olyan élvezetes.

– Amit most érzek, az a szerelem, igaz?

– Nem tudom. Vágyakozást érzel? Szédítő, ostoba boldogságot, csak mert velem vagy?

– Igen – bólintott a lány.

– Akkor ez influenza – jelentette ki Miro. – Pár óra múlva már hányingered és hasmenésed is lehet.

A lány meglökte, és a csillaghajó súlytalanságában a fiú ettől az apró mozdulattól tehetetlenül a levegőbe sodródott.

– Mi van? – kérdezte Miro ártatlanságot színlelve. – Mit mondtam?

Jane ellökte magát a faltól és az ajtóhoz lebegett.

– Gyere! – mondta. – Vár a munka.

– Ne szóljunk még az eljegyzésünkről – mondta Miro gyengéden.

– Miért ne? – kérdezte Jane. – Máris szégyelled?

– Dehogy! – vágta rá Miro. – Lehet, hogy kicsinyes dolog, de nem szeretném, ha Quara jelen lenne, amikor bejelentjük.

– Ez tényleg kicsinyes – nevetett Jane. – Olyan nagylelkűnek és türelmesnek kellene lenned, mint én vagyok.

– Tudom. Majd igyekszem tanulni tőled.

Visszalebegtek a csillaghajó főkabinjába. A többiek a génüzenet előkészítésén dolgoztak, amelyet azon a frekvencián sugároznak majd ki, amelyen a descoladorok először üzentek nekik. Mindannyian felnéztek. Ela halványan elmosolyodott. Lángoltó örömmel integetett. Quara felszegte a fejét.

– Remélem, befejeztük az érzelmi kitöréseket! – közölte.

Miro érezte, ahogy Jane kezd kijönni a sodrából a megjegyzéstől, de a lány nem szólalt meg. És amikor mindketten leültek és bekötötték magukat az ülésbe, egymásra néztek, és Jane rákacsintott.

– Láttam ám! – kiáltotta Quara.

– Remélem is! – mondta Miro.

– Nőj már fel! – háborgott Quara.

Egy órával később elküldték az üzenetet. Azonnal válaszok özöne zúdult rájuk, amelyeket meg kellett érteniük. Nem volt idejük veszekedni, szeretni vagy bánkódni. Csak az üzenetre figyelhettek, arra az irgalmatlanul nagy adatmennyiségre, amelyet valahogy meg kell érteniük – mégpedig minél hamarabb.

13

Míg a halál véget nem vet minden meglepetésnek

„Nem mondhatom, hogy különösebben élveztem volna azt, amit az istenek megköveteltek tőlem. Az istenek szigorú idézései közepette az egyetlen valódi élvezetet az iskola időszaka jelentette. Mindig örömmel állok szolgálatukra, de olyan édes élvezet volt megtanulni, mily hatalmas lehet az univerzum, összehasonlítani magam a tanáraimmal és néha különösebb következmények nélkül elbukni.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

– Van kedvetek eljönni az egyetemre, és megnézni, ahogy bekapcsoljuk az új, istenbiztos számítógépes hálózatot? – kérdezte Grace huncut mosollyal az arcán.

Peternek és Vang-munak természetesen volt kedve menni. Ráadásul legnagyobb meglepetésükre Malu örömmel, kuncogva ragaszkodott hozzá, hogy ő is menjen. Az isten valamikor a számítógépekben lakozott, nem igaz? És ha visszatalál oda, akkor Malunak is ott kellene lennie, hogy üdvözölhesse őt. Ez kicsit bonyolította a dolgot, mert ahhoz, hogy Malu ellátogathasson az egyetemre, értesíteniük kellett az elnököt, hogy megfelelő köszöntésben részesíthesse. Malu nem várt el semmi ilyesmit, nem volt hiú, és nem is érdekelték különösebben az olyan ceremóniák, amelyeknek nem volt kifejezett céljuk.

Az egésznek csak az volt a lényege, hogy az egyetem megmutathassa a szamoaiaknak, hogy még mindig kellő tiszteletet tanúsít a régi korok hagyományai iránt, amelyeknek Malu volt a legmegbecsültebb gyakorlója és védelmezője.

A tengerparton elfogyasztott, gyümölcsökből és halakból álló lakoma, a tábortűz, a gyékényszőnyegek és a szalmatetős kunyhók után beülni egy siklóba, és elsuhanni az élénk színűre festett, modern egyetemi épülethez – ez olybá tűnt Vang-mu számára, mint átutazni az emberiség történelmén. Ezt az utat egyszer már megjárta, amikor elhagyta Ösvény világát; úgy látszik, életének részét képezi az ősi múltból való kilépés a modernbe, majd az oda való visszatérés. Szinte sajnálatot érzett azok iránt, akik csak az egyik életformát ismerhetik, és mit sem tudnak a másikról. Arra gondolt, mennyivel jobb, ha az ember választhat az emberi vívmányok egész palettájáról, és nincs csupán egyféléhez kötve.

Petert és Vang-mut diszkréten kitették a siklóból, mielőtt az továbbrepült volna Maluval a hivatalos fogadásra. Grace fia röviden körbevezette őket a vadonatúj számítógépes részlegen.

– Ezek az új komputerek mind a Csillagközi Kongresszus által átküldött protokollszabályokat követik. Nem lesz többé közvetlen kapcsolódás az ansible és a számítógépes hálózatok között. Időbeli eltolódást iktattak be annak érdekében, hogy minden információs csomagon lefuttassanak egy ellenőrzést, ami a jogosulatlan hozzáféréseket hivatott kiszűrni.

– Vagyis Jane nem fog tudni visszajutni – szűrte le Peter a lényeget.

– Hát, ez a terv. – A korához képest hatalmas termettel bíró fiú szélesen vigyorgott. – Minden tökéletes, minden vadonatúj, minden az előírásoknak megfelelő.

Vang-mu úgy érezte, mindjárt rosszul lesz. A Száz Világban mindenütt ez a kongresszusi előírás lépett életbe, vagyis Jane-t mindenhonnan kizárták. És a teljes emberi civilizáció számítógépes hálózatának szinte korlátlan kapacitásához való hozzáférése nélkül hogyan lehetne képes Jane visszanyerni az erejét ahhoz, hogy egy csillaghajót az Odaátba utaztathasson, majd visszahozhassa? Vang-mu örült, hogy elhagyta Ösvény világát, de abban távolról sem volt biztos, hogy Pacifica lenne az a világ, ahol élete hátralévő részét szeretné eltölteni. Főleg akkor nem, ha Peterrel fog maradni, mert a fiú bizonyosan nem éri be sokáig a szigetek lassabb, álmosan hömpölygő életmódjával. Sőt, igazság szerint ez a fajta élet még neki is lassú lenne. Vang-mu élvezte a szamoaiakkal töltött időt, de egyre inkább nőtt benne a türelmetlenség, hogy tegyen végre valamit. Lehet, hogy azok, akik itt nőnek fel, valahogy képessé válnak félretenni az ambícióikat, vagy talán már a génjeikben eleve el van nyomva, mással van helyettesítve a becsvágy, de Vang-mu nem ilyen volt. Ő szüntelen vágyat érzett arra, hogy megszilárdítsa helyét a világban, hogy egyre teljesebb életet éljen, és ez a vágy nem fog eltűnni egy tengerparti luau hatására, mindegy, mennyire élvezte azt, és milyen becsben tartja majd az emlékét.

A bemutatónak ezzel természetesen nem volt vége, így Vang-mu engedelmesen követte Grace fiát mindenhová, de udvarias válaszoknál többre nem futotta a figyelméből. Peter még nála is szórakozottabbnak tűnt, és a lány sejtette is, hogy miért. Nem csak, hogy ugyanolyan érzései lehettek mindennel kapcsolatban, mint a lánynak, hanem minden bizonnyal Jane-nel az ékszeren keresztüli állandó kapcsolatának elvesztését is gyászolta. Ha Jane-nek nem sikerül visszaszereznie azt a képességét, hogy a bolygó körül keringő kommunikációs műholdak adatforgalmát irányítsa, akkor Peter soha többé nem hallja majd a hangját.

Az egyetem területének egy régebbi részéhez értek, ahol a lepusztult épületek valamikor még a régmúlt korszak céljait kiszolgáló szempontok szerint lettek kialakítva.

– Senki nem szeret ide jönni – magyarázta nekik a fiú –, mert ez a terület arra emlékeztet mindenkit, hogy az egyetemük nem is olyan régen még csupán tanárok és mérnökök kiképzését szolgálta. Ez az épület itt például háromszáz éves. Gyertek, nézzük meg belülről!

– Muszáj? – kérdezte Vang-mu. – Úgy értem, szükséges ez? Szerintem kívülről is látjuk, mire gondolsz.

– Higgyétek el, érdemes megnézni belülről is! Nagyon érdekes hely, itt még megőriztük azt, ahogy régebben működtek a dolgok.

Vang-mu erre természetesen beleegyezett, hogy bemegy – az udvariasság ezt kívánta, Peter pedig szótlanul követte. Ahogy beléptek, meghallották az ósdi légkondicionálók zümmögését, és szinte beléjük mart a levegő éles hidege.

– Ez lenne a régimódi? – kérdezte Vang-mu. – Szerintem nem nyúlik vissza olyan régre, mint a tengerparti élet.

– Annyira nem régi, ez igaz – bólintott a vezetőjük –, de hát nem is múzeumot akartunk itt berendezni.

Beléptek egy hatalmas terembe, amelyben a faltól falig zsúfolt asztalokon több száz számítógép sorakozott. Arra nem volt hely, hogy bárki is leüljön a gépek elé, sőt szinte ahhoz is kevés volt a tér, hogy az asztalok között a technikusok hozzájuk férjenek. Minden gép be volt kapcsolva, de a terminálok felett nem jelent meg semmi – semmilyen jel nem utalt arra, hogy mi zajlik a gépek belsejében.

– Kellett valamit kezdenünk azokkal a régi gépekkel, amiket a Csillagközi Kongresszus lekapcsolásra ítélt, így hát ide tettük őket. A legtöbb egyetem és a Hawaii-, Tahiti-és Maori-szigeteken lévő irodák régi komputereit is idehoztuk – mindenki segített. Itt hat emelet termei teltek meg zsúfolásig, és van még három másik épület is, bár ez a legnagyobb mind közül.

– Jane – szólalt meg Peter mosolyogva.

– Igen, itt tárolunk mindent, amire ő utasított. Persze a jelentések szerint ezek közül a gépek közül egy sem kapcsolódik semmiféle hálózathoz, csupán a diákok képzéséhez használjuk őket. De a Kongresszus ellenőrei amúgy sem jönnek ide soha. Ők teljesen megelégedtek azzal, hogy megszemlélték az új részlegünket. Az megfelel az előírásoknak, eleget tesz minden szabálynak – hiszen mi engedelmes, hű alattvalók vagyunk. Itt viszont, attól tartok előfordult néhány malőr. Például van ez a normál esetben szakaszos kapcsolódás az egyetemi ansible-lel. Amikor az ansible továbbítja az üzeneteket a külvilág felé, akkor egyetlen más számítógéppel sem kapcsolódik, csakis a hivatalosan ellenőrzött, késleltetett kapcsolat áll fenn. De amikor az ansible olyan szokatlan célpontokhoz kapcsolódik, mint például a szamoai műholdak vagy egy bizonyos távoli kolónia, amelyről úgy tudják, hogy el van szigetelve a Száz Világ összes többi ansible-hálózatától… Nos, akkor beindul egy rég elfelejtett kapcsolódási protokoll, és onnantól kezdve az ansible-nek teljes hozzáférése van mindehhez, ami itt van.

Peter szívből jövő nevetésben tört ki. Vang-mu imádta ezt a hangot, de ugyanakkor egy kicsit féltékeny is lett a gondolatra, hogy Peter esetleg visszakaphatja Jane-t.

– A másik különös dolog az – folytatta Grace fia –, hogy az egyik új számítógépet is ide telepítettük, de azon van néhány apró változtatás. Olybá tűnik, hogy nem megfelelő jelentéseket küld a vezérlőprogramnak. Nem tájékoztatja a vezérlőprogramot arról, hogy létezik itt egy hipergyors, valósidejű kapcsolódás a nem létező régi típusú hálózathoz. Igazán sajnálatos, hogy erről nem küld jelentést, mert így lehetőség van egy teljesen illegális kapcsolat fenntartására a régi, ansible-lel kapcsolódó hálózat és az új, istenbiztos rendszer között. Így simán átmennek az adatlekérdezések, és azok tökéletesen legálisnak is tűnnek mindenfajta ellenőrzőprogram számára, hiszen ebből a teljesen törvényes, de meglepő módon hibás számítógépből erednek.

Peter szélesen vigyorgott.

– Hát, valakinek igen gyorsan kellett dolgoznia, hogy ez elkészüljön.

– Nos, bár Malu attól tartott, hogy az isten meg fog halni, de közösen képesek voltunk előállni egy tervvel. Most már csak az a kérdés, hogy az isten visszatalál-e ide.

– Szerintem igen – jelentette ki Peter. – De persze ez nem az, amihez szokva volt, még csak egy kis töredékének sem nevezhetjük.

– Tisztában vagyunk vele, hogy van néhány ehhez hasonló berendezés máshol is. Nem sok, ebben igazad van, és bár az istennek hozzáférése lesz minden információhoz, de az új, késleltetéses módszer miatt a legtöbb új hálózatot nem fogja tudni igénybe venni a számításaihoz. De legalább ez is valami. Talán elég lesz.

– Te már azelőtt tudtad, kik vagyunk, mielőtt megérkeztünk – szólalt meg Vang-mu. – Már eleve része voltál Jane tervének.

– Azt hiszem, a bizonyíték magáért beszél – felelte Grace fia.

– Akkor Jane miért hozott ide minket? – kérdezte Vang-mu. – Mi volt ez az egész szamárság arról, hogy itt van ránk szükség ahhoz, hogy megállítsuk a Lusitania Flottát?

– Nem tudom – mondta Peter –, és kétlem, hogy bárki is tudná. Lehetséges, hogy Jane csupán egy barátságos környezetben akart tudni minket, hogy majd ránk találhasson. Nem hiszem, hogy az Isteni Szél világában lett volna ilyen környezet.

– Vagy talán – tette hozzá Vang-mu a saját gondolatmentét követve –, azt szerette volna, hogy itt legyél Malu és Grace társaságában, amikor elérkezik a halála ideje.

– És amikor én is meghalok – bólintott Peter. – Már úgy értem, az Ender énem.

– És talán azt is szerette volna – folytatta Vang-mu –, hogy ha már ő többet nem tud megvédeni minket azzal, hogy a nyilvántartási adatainkat átírja, akkor barátok közt legyünk.

– Hát persze – értett egyet Grace fia. – Ő egy isten, aki vigyáz az övéire.

– Úgy érted, a híveire? – kérdezte Vang-mu.

Peter felhorkant.

– A barátaira – helyesbített a fiú. – Mi itt Szamoán mély tisztelettel fordulunk az istenek felé, de egyben a barátaik is vagyunk, és segítjük is őket, ha módunk van rá. Néha-néha az isteneknek is szükségük van az emberek segítségére. És azt hiszem, most egészen jól megoldottunk a feladatot, nem igaz?

– Remekül csináltátok – dicsérte meg Peter. – Ti valóban az övéi vagytok.

A fiú sugárzott a boldogságtól.

Nemsokára visszatértek az új számítógépes részlegbe, és figyelték, ahogy az egyetem elnöke szertartásosan beüti a kódot, amellyel aktiválja az egyetemi ansible-t megfigyelő programot. Azonnal üzenetek és tesztprogramok jelentek meg a Csillagközi Kongresszustól, amelyek ellenőrizték az egyetem rendszerét, hogy a végrehajtók megfelelően követték-e az előírásokat, és nincs-e hiba a biztonsági beállításokban. Vang-mu érezte, hogy mindenki milyen feszült – Malu kivételével, aki úgy tűnt, semmitől nem retten meg –, míg végre pár perc múlva a programok végeztek a teszteléssel és elküldték a jelentésüket. A Kongresszus üzenete pillanatokon belül megérkezett, bejelentve, hogy a hálózat az előírásoknak megfelelő és biztonságos. Az apró kis trükkökből semmit sem vettek észre.

– Most már bármikor bekövetkezhet – mormolta Grace.

– És honnan fogjuk tudni, hogy működik? – kérdezte Vang-mu halkan.

– Peter majd megmondja – felelte Grace kicsit meglepetten, hogy Vang-munak ez nem esett le eddig. – A fülében ott az ékszer. A szamoai műhold azon keresztül fog megszólalni.

Olhado és Grego ott álltak, és az ansible-on keresztül érkező jelentést figyelték, amely az elmúlt húsz évben csupán az űrsiklóhoz és Jakt csillaghajójához kapcsolódott. Az ansible most ismét üzeneteket fogott. Négy olyan másik világban lévő ansible-lel született összeköttetés, ahol a Lusitaniával szimpatizáló csoportok – vagy Jane barátai – követték Jane arra vonatkozó utasításait, hogy miképpen kerüljék meg az új szabályozást. Nem valódi üzenetek érkeztek, hiszen nem az emberek akartak cseverészni egymással. Egyszerűen csak az volt a lényeg, hogy a kapcsolat élő legyen, hogy Jane képes legyen ezeken keresztül a régi képességeinek legalább egy részéhez hozzáférni.

Ahhoz, hogy az egész megszülethessen, egyetlen lusitaniai embernek sem volt közvetlen köze. A teljes rendszer programozását a Boly Királynőjének fáradhatatlan dolgozói végezték el, néhol a pequeninók segítségével. Olhadót és Gregót az utolsó pillanatban hívták csak ide, egyszerű megfigyelőnek. De ők is értették, hogy mi történik. Jane beszélt a Boly Királynőjével, a Királynő pedig az atyafákkal. Jane azért nem vont be embereket is, mert Miro máson dolgozott éppen, Ender pedig kivette a füléből az ékszert a halála előtt. Olhado és Grego ezt meg is beszélték maguk között, miután a Vízugró nevű pequenino megjelent, hogy elmagyarázza mi történik, és felkérje őket megfigyelőnek.

– Szerintem Jane ezt dacból csinálta – tűnődött Olhado. – Ha Ender elutasította őt, Miro meg el volt foglalva valami mással…

– Inkább valaki mással! Ne felejtsük el, mennyire odavolt Ifjú Valentine-ért! – szúrta közbe Grego.

– Szóval akkor úgy döntött, hogy megoldja emberi segítség nélkül.

– De hogy tud ez az egész működni? – kérdezte Olhado. – Jane korábban több milliárd számítógéphez kapcsolódott. Most maximum pár ezer olyan lehet, amit közvetlenül használni tud. Az nem elég. Ela és Quara soha nem fog tudni hazatérni. És Miro sem.

– Talán nem – értett egyet Olhado. – De nem ez lesz az első alkalom, hogy elveszítünk egy családtagot egy nagyobb ügy oltárán. – Édesanyjuk híres szüleire gondolt, akiket alig pár év választott el a szentté avatástól, már ha a Pápa képviselője valaha is meg fog érkezni a Lusitaniára megvizsgálni az esetet igazoló bizonyítékokat. És a valódi apjuk, Libo és annak apja is a fejében járt, akik még azelőtt meghaltak, hogy Novinha gyermekei rájöhettek volna, hogy vérrokonság köti össze őket. Mindegyikük a tudomány szolgálatában vesztette életét – a nagyszülei a descolada elleni küzdelemben, Pipo és Libo pedig abbéli törekvésük során, hogy kommunikáljanak a pequeninókkal, és sikerüljön megérteni a gondolkodásukat. A bátyjuk, Quim mártírként távozott az élők sorából, miközben megpróbált hidat verni az emberek és pequeninók kapcsolatában létrejött szakadék felett. Azután Ender, fogadott apjuk is meghalt, hogy meg tudja menteni Jane életét és vele együtt a fénysebességnél gyorsabb űrutazás lehetőségét. Ha Miro, Ela és Quara is életét veszti, miközben kísérletet tesznek a descoladorokkal történő kommunikációra, akkor ez tulajdonképpen a családi hagyomány részének tekinthető.

– Csak azt szeretném tudni, hogy mi lehet a baj velünk – jegyezte meg Olhado. – Minket nem kértek fel arra, hogy ilyen nemes ügyek szolgálatában halálozzunk el.

– Hát, nemes ügyet ugyan nem tudunk felmutatni – mondta Grego –, de van itt egy flotta, aminek pont a célkeresztjében vagyunk. Szerintem, ha már halálról van szó, ez is megteszi.

A számítógépes terminálok hirtelen életre keltek, a várakozás véget ért.

– Kapcsolatban vagyunk Szamoával – jelentette Vízugró. – És Memphisszel is. És Ösvénnyel. Meg Hegirával. – A pequenino a rájuk jellemző testmozdulattal mutatta ki örömét. – Mindannyian kapcsolódnak, de az ellenőrzőprogramok ebből semmit sem észlelnek.

– És ez elég lesz? – kérdezte Grego. – Ismét működni fog az űrugrás?

Vízugró látványosan vállat vont. – Majd megtudjuk, ha visszajön a családotok, nem igaz?

– Anya nem akarja addig eltemetni Endert, amíg vissza nem érnek – mondta Grego.

Ender nevének említésére Vízugró elszomorodott. – Ő volt az, aki Embert átvezette a harmadik életbe. És szinte semmi nem maradt belőle, amit eltemethetnénk.

– Csak azon tűnődöm – tért vissza Grego az előző témára –, hogy vajon napokba, hetekbe vagy hónapokba telik-e majd, mire Jane visszatalál a régi képességeihez – már ha egyáltalán sikerül neki.

– Fogalmam sincs – csóválta a fejét Vízugró.

– De alig pár hétre elegendő levegőjük van – folytatta Grego.

– Grego, mondta már, hogy nem tudja – szólt rá Olhado.

– Igen, hallottam. De a Boly Királynője tudja. És elmondja az atyafáknak. Arra gondoltam, hogy… esetleg mások is hallhattak ezt-azt.

– Ugyan, honnan tudhatná még maga a Boly Királynője is, hogy mi történik majd a jövőben? – kérdezte Olhado. – Honnan tudhatná bárki, hogy Jane mit képes vagy nem képes megtenni? Megint kapcsolódunk más világokhoz. Jane memóriájának egy részét titokban visszakapcsolták az ansible-hálózatra. Lehetséges, hogy Jane visszatalál ide. De az is lehet, hogy nem. Ha visszatalál, akkor is kérdéses, hogy elegendő lesz-e ez a memória számára vagy sem. De ezt Vízugró nem tudhatja.

Grego félrefordult. – Én is tudom – dünnyögte.

– Mindannyian félünk – folytatta Olhado. – Még a Boly Királynője is. Egyikünk sem akar meghalni.

– Jane meghalt, de visszatért – mondta Grego. – Miro szerint Ender aiúája is él valahol, egy másik világban, Peterként. A hangykirálynők halála után az emlékeik tovább élnek az utódaikban. A pequeninók pedig a haláluk után fákként élnek tovább.

– Csak néhányan közülünk – helyesbített Vízugró.

– De velünk mi lesz? – tette fel a költői kérdést Grego. – Mi megszűnünk létezni? Akkor mit számít majd, hogy egyeseknek közülünk voltak terveik? Mit számít, hogy mit tettünk életünk során? Hogy neveltünk-e gyermekeket? – Éles pillantást vetett Olhadóra. – Mit számít majd, hogy neked gyönyörű, boldog családod volt, amikor egy bomba egy szemvillanás alatt mindannyiótokat kitöröl a létezésből?

– A családommal töltött egyetlen pillanat sem számít elvesztegetett időnek – mondta Olhado halkan.

– De a család értelme az lenne, hogy tovább éljünk, nem? Hogy így váljunk mi is a jövő részeseivé.

– Igen, részben ez is – értett egyet Olhado. – De ugyanakkor a jelen is a cél. És a kapcsolatok hálója: az egyik lélektől a másikig vezető kapcsolódások. Ha az élet értelme csupán a jövő lenne, akkor ezeknek egyáltalán nem lenne semmi értelmük, mert minden csak a várakozásról meg a készülődésről szólna. Pedig van beteljesülés is, Grego. Ott van a boldogság, amit érzünk – minden egyes pillanat boldogsága. Az életünk vége akkor sem érvényteleníti a kezdetét, ha annak nincs folytatása, ha nincs utódunk.

– De akkor nem vezetett sehová – ellenkezett Grego. – Ha a gyermekeid is meghalnak, akkor az egész hiábavaló volt.

– Dehogy – mondta Olhado csendesen. – Azért mondod ezt, mert nincsenek gyermekeid, Greguinho. De akkor sem volt semmi hiábavaló. Ha a gyermekedet a halála előtt csupán egyetlen napra szoríthatod a karjaidba, az sem hiábavaló. Az az egy nap önmagában is elegendő ahhoz, hogy célod legyen. A világok széthullásának pillanatát máris sikerült késleltetnünk egy órával, egy nappal, egy héttel vagy egy egész hónappal. Csak mert esetleg mindannyian meghalunk itt, ezen a kis bolygón, az még nem teszi semmissé az eddigi életünket.

Grego megrázta a fejét. – De igen, Olhado. A halál mindent semmissé tesz.

Olhado vállat vont. – Akkor minek csinálsz bármit is, Grego? Hiszen egy nap te is meg fogsz halni. Miért vállaljanak gyermeket az emberek? Hiszen egy nap mindenki meghal. A gyermekeik is meg fognak halni. Minden gyermek meghal egyszer. Eljön a nap, amikor a csillagok is összeomlanak vagy felrobbannak. Egy nap a halál elborít minket, mint egy tó vize, és talán soha semmi nem fog a felszínen emlékeztetni arra, hogy valaha is itt voltunk. Pedig itt voltunk, nagyon is éltünk, egészen addig a percig életben voltunk. Ez az igazság – ami van, ami volt, és ami lesz –, nem pedig az, ami lehetne, aminek lennie kellett volna, ami soha nem lehet. Ha meghalunk, akkor a halálunknak lesz értelme a világ számára. Még ha az életünk maga ismeretlen marad is, annak a ténynek, hogy itt élt és halt valaki, hatása lesz az univerzumra, alakítani fogja azt.

– És ez elég számodra? – kérdezte Grego. – Elegendő értelmet ad az életednek az, ha tanulságként halsz meg valaki más számára? Ha azért veszted el az életed, hogy mások szörnyen érezhessék magukat, amiért meggyilkoltak?

– Lehetne ennél sokkal kevesebb értelme is az életemnek.

Vízugró félbeszakította a beszélgetést. – Végre az utolsó ansible is aktív. Most már mindegyikkel kapcsolódunk.

Grego és Olhado abbahagyta a vitát. Itt volt az ideje, hogy Jane visszataláljon önmagába, ha képes rá.

Vártak.

A Boly Királynője az egyik dolgozóján keresztül értesült az ansible-kapcsolatok visszaállításának híréről.

„Itt az idő” – mondta az atyafának.

„Képes megtenni? Te oda tudod vezetni?”

„Én nem tudom elvezetni oda, ahová én magam nem vagyok képes eljutni” – mondta a Boly Királynője. „Neki kell megtalálni az utat. Én most csak annyit tehetek, hogy szólok neki, hogy itt az idő.”

„Mi tehát csak figyelhetünk?”

„Én csak figyelhetek” – mondta a Boly Királynője. „De ti a részei vagytok, és ő a ti részetek. Az aiúája az anyafáitokon keresztül kapcsolódik a hálótokhoz. Álljatok készen!”

„Mire is?”

„Arra, amire Jane-nek szüksége van.”

„De mire lesz szüksége? És mikor?”

„Arról fogalmam sincs.”

A távoli bolygó körül keringő csillaghajó fedélzetén a Boly Királynőjének dolgozója hirtelen felnézett, majd felállt, és óvatos mozdulattal odalökte magát Jane-hez. Jane is felnézett a képernyőről.

– Mi az? – kérdezte szórakozottan. Azután eszébe jutott, hogy pontosan erre a jelre várt. Miróra pillantott, aki szintén odafordult, hogy lássa, mi történik. – Most mennem kell.

Összecsuklott a székében, mintha elájult volna. Miro azonnal ott termett, Ela pedig gyorsan követte. A dolgozó addigra már kicsatolta Jane-t a székből, és felemelte. Miro segített neki Jane súlytalanságban lebegő testét a hajó hátuljában lévő ágyakhoz vinni. Lefektették, és biztonságosan az ágyhoz rögzítették. Ela ellenőrizte az életfunkcióit.

– Mélyen alszik – jelentette. – Nagyon lassan lélegzik.

– Kómában van? – kérdezte Miro.

– Az életfunkcióit a minimálisra csökkentette – felelte Ela. – Csak a túléléshez szükséges életfunkciói működnek, azon kívül semmi.

– Gyertek már, vár a munka! – szólalt meg Quara az ajtóból.

Miro dühösen fordult felé, de Ela visszatartotta. – Ha akarsz, itt maradhatsz és vigyázhatsz rá, de Quarának igaza van. Fontos munka vár ránk. Jane is épp azt teszi, amit tennie kell.

Miro visszafordult Jane-hez, gyengéden megérintette, majd a kezébe vette a lány kezét. A többiek kimentek az hálófülkéből.

Nem hallasz, nem érzel, és nem is látsz engem, gondolta Miro. Úgyhogy azt hiszem olyan, mintha nem is lennék itt veled. Mégsem vagyok képes magadra hagyni. Hogy mitől félek? Hiszen ha nem sikerül az, amit most próbálsz tenni, akkor amúgy is mindannyiunknak vége, szóval nem a halálodtól félek. Hanem a régi énedtől. A számítógépes hálózathoz és az ansible-hez kapcsolódó régi életedtől. Tettél ugyan egy kis kitérőt egy emberi testbe, de ha a régi képességeidet visszanyered, akkor ez az emberi életed ismét csupán egy aprócska részed lesz. Egy különleges szenzor a millió másik mellett – semmi több. Egy kicsiny emlékhalmaz, amely elveszik a memóriád hatalmas tengerében. Képes leszel a figyelmed parányi részét rám áldozni, és neked fel sem tűnik majd, hogy én csupán az életed egyik mellékzöngéje vagyok. Ez az egyik hátránya annak, ha az ember valaki önmagánál sokkal nagyszerűbb személybe szeret bele, mondta Miro saját magának. Én sosem fogom érezni a különbséget. Jane visszatér, én pedig boldog leszek, amikor együtt vagyunk, és soha nem fogom megtudni, hogy mennyire kevés időt és energiát áldoz arra, hogy velem legyen. Én számára csupán figyelemelterelő apróság vagyok.

Miro megrázta a fejét, elengedte a lány kezét, és kiment a szobából. Nem fogok a kétségekre hallgatni, mondta magának. Meg akarnám szelídíteni ezt a nagyszerű lényt, a rabszolgámmá akarnám tenni, hogy életének minden perce az enyém legyen? Azt akarnám, hogy soha többé ne láthasson mást, csak az én arcomat? Inkább örülnöm kellene, hogy a része lehetek, ahelyett, hogy azon bánkódom, miért nem kapok belőle többet.

Visszatért a helyére, és munkához látott. De pár perccel később ismét felállt, és visszament Jane-hez. Amíg a lány nem tér vissza, ő használhatatlan. Képtelen másra gondolni, mint arra, vajon sikerül-e.

Nem mondhatni, hogy Jane bármiféle nehézségbe ütközött volna. Meg volt a Lusitania három ansible-jével való sértetlen kapcsolata, ezeket könnyen megtalálta. Ugyanilyen könnyedén rálelt egy fél tucat más világ ansible-hozzáférésére. Onnan pedig már gyorsan meglelte a rendszerbe vezető kiskaput az ellenőrző algoritmusai és a különböző tűzfalak erdejével szegélyezett kerülőutakon keresztül. Minden úgy történt, ahogy ő és a barátai eltervezték.

A helyet kicsinek, szűkösnek érezte, de előre tudta, hogy így lesz. De korábban sem használta a rendszer teljes kapacitását, kivéve, amikor csillaghajókkal végezte az űrugrásokat. Akkor a gyorsítótár minden egyes bitjére szüksége volt ahhoz, hogy a hajó teljes képét meg tudja tartani az ugrás során. Nyilván ezen az alig pár ezer gépen nem volt elegendő kapacitás, de mégis olyan megnyugtató volt számára visszakapcsolódni a programokhoz, amelyek oly sokáig elvégeztek helyette bizonyos dolgokat. Olyan ez, mint ahogy a Boly Királynője használja a dolgozókat – ebben is hasonlítok őrá, döbbent rá Jane. Elindította a programokat, majd megvizsgálta a háttértárakat, amelyek kapacitását eddig oly keservesen nélkülözte az utóbbi napokban.

Végre ismét a birtokában volt egy rendszer, amin keresztül újból párhuzamos folyamatokra fordíthatta többszintű figyelmét. De valami mégsem stimmelt. Alig egy napja volt emberi testben, de mégis a digitális énje, amelyet egykor olyan végtelennek érzett, most túl kicsinek tűnt. És ennek nem az volt az oka, hogy most csak néhány ezer számítógép állt rendelkezésére, míg régebben ez a szám milliós nagyságrendű volt. Inkább természeténél fogva volt kicsi. A hús-vér test komplexitása a lehetőségek végtelen tárházát kínálta, amelyre a bináris világ egyszerűen nem volt alkalmas. Jane most már tudta, milyen élni, így tisztában volt azzal, hogy az elektronikus lakhelye csupán az élet apró töredékét biztosítja számára. Bármilyen sok mindent is ért el a több ezer éves gépi élete során, az a hús-vér testében szerzett pár percnyi tapasztalásához képest szinte semmitmondónak tűnt.

Ha ábrándozott is valaha azon, hogy egyszer elhagyja a Val-testet, most már tudta, hogy erre képtelen lenne. Most már az volt az otthona – és mindörökké az is marad. Igazság szerint szinte kényszerítenie kellett magát arra, hogy visszanyúljon ezekbe a számítógépes rendszerekbe, amikor szüksége van rájuk. Önmagától nem érzett késztetést arra, hogy belépjen beléjük.

De erről a dilemmájáról nem kell tudnia senkinek. Még nem. Majd elmondja Mirónak, ha visszatér hozzá. Miro meg fogja hallgatni, de nem szól róla senki másnak. Ráadásul biztosan meg is nyugszik kicsit, mert kétségtelenül aggasztja, hogy Jane esetleg kísértésbe esik itt maradni a rendszerben, és nem tér vissza a testbe. Pedig a lány még most, ennek a mély álomszerű állapotnak a közepén is érezte az új testét, amely erősen és kitartóan vágyott a figyelmére. Mirónak nincs mitől tartania. Hiszen ő is tudja, milyen hosszú hónapokat eltölteni egy olyan korlátokkal bíró porhüvelyben, amit szinte lehetetlen elviselni. Jane pont ugyanannyira nem akar visszatérni a korábbi virtuális életébe, mint ahogy Miro sem lenne hajlandó visszaköltözni az agykárosodott testébe.

De közben ez mégiscsak ő, ez mégiscsak egy része a létezésének. A barátai adták neki vissza, és nem fogja azzal megbántani őket, hogy elárulja, mennyire fájdalmas belepréselnie magát újra ebbe a fajta létezésbe. Megjelenítette az ismerős, régi Jane-arcot a terminálokon minden egyes világban, mosolygott, majd így szólt:

– Köszönöm, barátaim! Mindig emlékezni fogok a szeretetetekre és hűségetekre. Még beletelik egy kis időbe, mire teljesen feltérképezem, hogy mihez van hozzáférésem és mihez nincs. Amint tudom, megosztom veletek ezt az információt. De akár képes leszek a korábbiakhoz hasonló léptékű tettekre, akár nem, egy dolog bizonyos: ezt az újracsatlakozást nektek köszönhetem, mindannyiótoknak. Eddig is úgy éreztem, örök barátság fűz hozzátok, de most már örökké az adósotok is vagyok.

Mindenhol válaszoltak neki, majd ő is felelt, a figyelmének alig egy csekélyke töredékét használva ehhez. Ezzel egyidejűleg a rendszer felderítésével volt elfoglalva. Sikerült rátalálnia arra a rejtett csatlakozási pontra, amelyen keresztül kizárólag a Csillagközi Kongresszus programozói fértek hozzá a fő rendszerekhez. Könnyű volt átvizsgálni őket a kívánt adatokért – valójában pár perc alatt sikerült bejutnia a Kongresszus legtitkosabb adatbázisaiba, és megtalálta az új hálózat technikai leírását és a hozzá tartozó összes protokollt. De minden adathalászatra irányuló kísérlete csupán közvetett sikerrel kecsegtetett – olyan volt, mintha vakon beletúrna egy doboz bonbonba, és csak utólag derülne ki, hogy milyen ízű falat akadt az ujjai közé. Több kis kutatóalgoritmust bocsátott útjára, hogy azok minél több használható információval térjenek majd vissza. Ezeknek viszont a kódok olyan szövevényes labirintusán kellett átverekedniük magukat, hogy végül csak a szerencsén múlott, hogy Jane számára értékes eredménnyel térnek-e vissza.

Igen, Jane képes lett volna szabotázst végrehajtani, ha meg akarta volna büntetni a Kongresszust. Tönkretehette volna a rendszert, elpusztíthatta volna az adatokat. De e pillanatban nem a titkok felfedése, sőt nem is a bosszú hajtotta. A létfontosságú információkat már lementették számára a barátai. Neki most minél több memóriakapacitásra lett volna szüksége, de pont ez az, amiből nem volt elég. Az új hálózatok eleve kicsit lebutítottak voltak, ráadásul késeltetve csatlakoztak az ansible-hoz, így ezeket nem tudta használni a gondolatszimulációihoz. Próbált módot találni arra, hogy olyan gyorsan tudjon le-és visszatölteni adatokat, hogy ezzel egy csillaghajót el tudjon juttatni az Odaátba és vissza, de semmi nem bizonyult elég gyorsnak. A csillahajóknak csak egyes részei jutottak el az Odaátba, és szinte semmi nem tért vissza belőlük.

Megvan a tudásom. Csak elegendő helyem nincs hozzá.

Ám időközben az aiúája rótta a megszokott köreit. Másodpercenként többször is átfutott a csillaghajó ágyában fekvő Val-testen. Másodpercenként többször is megérintette a visszaállított, bár megcsonkított hálózatának ansible-jeit és számítógépeit. És másodpercenként többször is meglátogatta az anyafák csipkeszerű fonalait.

Az aiúája ezerszer, tízezerszer végigfutotta ezeket a köröket, amikor egyszer csak rádöbbent, hogy az anyafák is hatalmas tárhelykapacitással rendelkeznek. Kevés saját gondolatuk volt ugyan, de a felépítésük alkalmas volt az emlékek tárolására, és bennük nem voltak beépített késleltetések.

Most már nem volt gond, hogy leképezze a gondolatait, eltárolja az adatokat, és vissza is nyerje azokat egyetlen pillanat leforgása alatt. Ráadásul minden anyafa többszintű fraktális struktúrával rendelkezett, úgyhogy az emlékeket szabályos rendszerben lehetett bennük tárolni: egyik gondolatot a másikban, egyre mélyebbre és mélyebbre hatolva az élő sejtek szerkezetébe és mintázatába anélkül, hogy maguknak a fáknak az édes, ködös gondolataiba beleavatkozna ezzel. Ez sokkal jobb tárhely volt, mint a számítógépes hálózat valaha is lehetett, és nagyságrendekkel nagyobb kapacitással bírt, mint bármilyen bináris szerkezet. Bár sokkal kevesebb anyafa létezett, mint ahány számítógép még Jane-nek ebben a kicsire zsugorodott hálózatában is, de a memóriatömb mélysége és szerteágazó jellege azt jelentette, hogy több hely van az adatok számára, és azokat sokkal gyorsabban elő lehet hívni. Az alapadatokhoz és a korábbi űrugrások emlékeihez való hozzáférésen kívül Jane-nek egyáltalán nem kell majd használnia a gépeket. A csillagokhoz vezető út most már a fák közötti kapcsolódásokban rejlett.

A Lusitania felszínén álló csillaghajó fedélzetén a Boly Királynőjének dolgozója magányosan várakozott. Jane könnyedén rátalált, ahogy a csillaghajó alakjának emlékére is. Bár egy napra „elfelejtette”, hogyan is kell űrugrást végrehajtani, de most az emlék visszatért, és Jane könnyedén kivitte a hajót az Odaátba, majd egy szempillantással később visszahozta, de jó néhány kilométerrel arrébb, a Boly Királynőjének barlangja előtti tisztáson tette le. A dolgozó felállt a terminál elől, kitárta az ajtót, és kilépett. Természetesen nem fogadta zajos ünneplés. A Boly Királynő egyszerűen a dolgozó szemén keresztül pillantva igazolta, hogy az utazás sikeres volt, majd megvizsgálta a dolgozó testét és a csillaghajót, hogy megbizonyosodjon róla, semmi nem veszett el vagy ment tönkre az út során.

Jane úgy hallotta a Boly Királynőjének hangját, mintha az a messzi távolból érkezett volna el hozzá, mert ösztönösen elhúzódott egy ennyire erőteljes gondolatforrástól. Továbbított üzenet volt, ami Emberen keresztül jutott el az elméjébe.

„Minden rendben van” – mondta neki Ember. „Folytathatod.”

Jane visszatért arra a csillaghajóra, ahol saját, élő teste feküdt. Amikor másokat utaztatott, azokat saját aiúájára hagyta, hogy figyeljenek a testük épségére. Ennek lettek az eredményei Miro és Ender teremtményei, mert ők mindketten egy másik testre vágytak, mint amelyben éltek. Ezt a lehetőséget azonban már kiküszöbölték azzal, hogy az utazók egy pillanatot, egy másodperc töredékét töltötték csak az Odaátban, ami arra volt elég, hogy megbizonyosodjanak róla, hogy minden és mindenki egyben van.

Most viszont a csillaghajót és a Val-testet is egyben kell majd tartania, ugyanakkor Mirót, Elát, Lángoltót, Quarát és a Boly Királynőjének dolgozóját is magával kell vinnie. Nem hibázhat.

De az egész ugrás úgy ment, mint a karikacsapás. Az ismerős csillaghajó struktúráját gond nélkül képes volt az elméjében tartani, és embereket sem most vitt első alkalommal. Nagy megkönnyebbülésére az új testét is olyan jól ismerte már, hogy különösebb erőfeszítés nélkül egyben tudta tartani a hajóval együtt. Az egyetlen újdonság az volt, hogy ahelyett, hogy kiküldte, majd visszahívta volna a hajót és az utazókat, most ő is velük tartott. Az ő aiúája is elugrott az Odaátba a többiekével együtt. Ez volt az egyetlen gond. Ugyanis az Odaátban lehetetlen megállapítani, hogy mióta vannak ott. Lehet, hogy egy órája. Vagy egy éve. Vagy csupán egy milliomod másodperce. Ő azelőtt még soha nem járt az Odaátban. Furcsa, zavarba ejtő, sőt félelmetes érzés volt gyökerek vagy kapaszkodó nélkül maradni. Hogyan tud majd visszajutni ide? Mihez kapcsolódjon?

Magában a pánikszerű kérdésben találta meg a kapaszkodót, mert alig hogy az aiúája körbefutotta az Odaátban lévő Val-testet, máris az anyafákban találta magát. Abban a pillanatban visszahívta a csillaghajót és a rajta lévőket, és oda irányította őket a lusitaniai űrkikötő leszállópályájára.

Jane gyorsan végigvizsgálta a hajót és az utasokat. Mindannyian ott voltak. A dolog működött! Nem haltak meg az űrben. Ő pedig még mindig képes volt az űrugrásra, akár saját magával a fedélzeten is. És bár ritkán fog ő is utazni, még akkor is, ha most már tudja, hogy az anyafákkal való kapcsolata megtartja, de bebizonyosodott, hogy gond nélkül tudja ismét folytatni az űrugrásokat a csillaghajókkal.

Malu elkiáltotta magát, mire a többiek mind odakapták a fejüket. Addigra már mindannyian látták Jane terminálok felett megjelenő arcát, mind a több százat a teremben. Mindannyian ujjongtak és ünnepeltek. Így hát Vang-mu a kiáltást hallva arra gondolt, hogy „Már megint mi történhetett?”.

– Az isten űrugrást hajtott végre a csillaghajójával! – kiáltotta Malu. – Az isten visszanyerte az erejét!

Vang-mu azon morfondírozott, vajon Malu ezt honnan tudja. Peter viszont, bármit is gondolt magában, a hír hallatán kitörő lelkesedéssel reagált. Megölelte a lányt, felemelte és körbe forgott vele.

– Ismét szabadok vagyunk! – kiáltotta, és a hangja olyan örömteli volt, mint az imént Malué. – Megint szabadon utazgathatunk!

Vang-mu abban a pillanatban ráébredt, hogy az a férfi, akit szeret, lénye legmélyén ugyanaz az Ender Wiggin, aki háromezer éven át világról világra vándorolt. Miért volt Peter olyan csöndes és komor eddig, és most miért tört ki ilyen túláradó örömmel? Mert képtelen volt elviselni a gondolatot, hogy az egész életét egyetlen világban kell leélnie.

Mibe keveredtem? – tépelődött Vang-mu. Ez lesz az életem: egy hét itt, egy hónap ott?

Azután arra gondolt: Na és? Ha azt a hetet Peterrel töltöm, ha abban a hónapban mellette vagyok, akkor az majdnem olyan lesz számomra, mint egy otthon. És ha mégsem, akkor is lesz elég idő kidolgozni valamilyen kompromisszumot. Hiszen végül Ender is letelepedett a Lusitanián. És még az is lehet, hogy bennem is egy vándorlélek lakozik. Még fiatal vagyok – hogyan is tudhatnám, milyen életet akarok élni? Jane egy szempillantás alatt el tud vinni bárhova, láthatjuk a Száz Világot, a legújabb kolóniákat is, és bármit, amit csak akarunk, mielőtt a letelepedést kellene fontolgatnunk.

Valaki kiabált az irányítóteremben. Miro tudta, hogy fel kellene állnia Jane ernyedt teste mellől, és megnézni, mi történt. De nem akarta elengedni a lány kezét. Nem akarta levenni a szemét az arcáról.

– Nincs kapcsolat! – hallotta megint a kiáltást. – Quara kiabált ijedten és egyben dühösen. – Eddig érkeztek az adásaik, de most semmi.

Miro majdnem hangosan felnevetett. Hogy lehet, hogy Quara nem érti? Azért nem tudják fogni a descoladorok adását, mert már nincsenek a bolygójuk körüli pályán. Quara nem érzi, hogy már van gravitáció? Ez Jane műve. Hazahozta őket. De vajon saját magát is sikerült hazajuttatnia? Miro megszorította a lány kezét, fölé hajolt és megcsókolta.

– Jane – súgta a fülébe. – Nehogy elvessz nekem valahol! Legyél itt velem!

– Rendben – súgta a lány.

Miro felemelte a fejét, és belenézett Jane szemébe.

– Megcsináltad! – mondta neki.

– Igen, a sok aggodalom ellenére egészen könnyen sikerült – bólintott Jane. – De nem hiszem, hogy a testemet ilyen mély alvásra találták ki. Most mozdulni sem tudok.

Miro megnyomta az ágyba épített gombot, és a rögzítőpántok azonnal kioldódtak.

– Ja, vagy úgy! – eszmélt rá Jane. – Le voltam kötve.

Megpróbált felülni, de azonnal vissza is hanyatlott az ágyra.

– Rosszul érzed magad? – kérdezte Miro aggodalommal a hangjában.

– Forog velem a szoba – felelte Jane. – Azt hiszem, a jövőben anélkül kellene végrehajtom az űrugrásokat, hogy az ennyire kikészítse a testemet.

Az ajtó egy szisszenéssel hirtelen feltárult. Quara a dühtől remegve állt a bejáratnál.

– Hogy merészelted ezt anélkül, hogy előtte figyelmeztettél volna?

Ela mögötte állt, és csitítani próbálta.

– Quara, az isten szerelmére, hazahozott bennünket! Ez nem elég?

– Lehetett volna benned annyi illendőség, hogy szólsz, hogy rajtunk kísérletezel! – tombolt Quara.

– Téged is elhozott, nem igaz? – nevetett Miro.

A nevetése csak még jobban feldühítette Quarát.

– Ez nem is ember! Ezt szereted benne, Miro! Soha nem tudnál egy igazi nőbe beleszeretni. Vegyük csak sorra az eddigi sikertörténeteidet! Szerelmes lettél valakibe, akiről kiderült, hogy a féltestvéred, azután beleszerettél Ender bábjába, és most egy emberi testben létező gépbe. Nem is csodálom, hogy egy ilyen pillanatban is csak nevetni tudsz. Neked nincsenek emberi érzéseid.

Jane most már jobban volt, felkelt és megállt a még némileg remegő lábain. Miro örült, hogy ilyen gyorsan javul az állapota a kóma után, és szinte oda sem figyelt Quara rágalmaira.

– Ne merészelj levegőnek nézni, te önelégült, fölényeskedő pojáca! – süvöltötte Quara az arcába.

Miro figyelemre sem méltatta, némileg valóban önelégült és fölényes módon. Jane Miro kezét fogva követte a fiút, aki megkerülte Quarát és kilépett a hálófülkéből. Ahogy ellépett Quara mellett, az rákiáltott.

– Te nem vagy isten, hogy csak úgy, a belegyezésem nélkül kényedre-kedvedre egyik helyről a másikra rakosgass! – és meglökte Jane-t. Nem volt nagy lökés, de Jane Mirónak tántorodott. A fiú megijedt, hogy Jane elesik, és megfordult. De az esés helyett azt látta, hogy Jane Quara mellkasának támasztja az ujjait, és egy hatalmasat taszított a lányon. Quara elvesztette az egyensúlyát, beverte a fejét a folyosó falába, majd elterült Ela lábai előtt a földön.

– Megpróbált megölni! – visította Quara.

– Ha meg akart volna ölni – mondta Ela lágyan –, akkor most ott lebegnél az űrben a descoladorok bolygója körül.

– Ti mind gyűlöltök engem – kiabálta Quara, majd elsírta magát.

Miro kinyitotta a csillaghajó ajtaját, és kivezette Jane-t a napsütésbe. Jane most először lépett egy bolygó felszínére, először látta a napfényt emberi szemekkel. Dermedten állt, majd körülnézett, hogy még többet láthasson. Az arcát az ég felé emelte, majd könnyekben tört ki és Miróba kapaszkodott.

– Jaj, Miro, ez túl sok! Túlságosan gyönyörű!

– Látnod kellene tavasszal – felelte a fiú, szellemesnek szánva a szavait.

Egy pillanattal később Jane összeszedte magát, és tett pár óvatos lépést. Közben arra lettek figyelmesek, hogy Milagre felől egy sikló közeledik – valószínűleg Olhadóval és Gregóval vagy Valentine-nal és Jakttal a fedélzetén. Először fognak találkozni a Val testébe bújt Jane-nel. Valentine mindenki másnál jobban fog emlékezni Valra, és hiányozni fog neki, míg Miróval ellentétben Jane-ről nem igen lesznek emlékei, hiszen nem voltak szoros viszonyban. De Miro elég jól ismerte Valentine-t ahhoz, hogy tudja, a nő nem fogja kimutatni Val iránt érzett gyászát, Jane-t örömmel és kíváncsisággal fogja fogadni. Mert Valentine ilyen volt. Fontosabb volt számára megérteni, mint gyászolni. Mélyen érzett, de nem hagyta, hogy a fájdalma vagy szomorúsága önmaga és a megismerhető dolgok közé álljon.

– Nem kellett volna megtennem – szólalt meg Jane.

– Ugyan mit?

– Nem kellett volna bántanom Quarát – felelte Jane feszengve.

Miro vállat vont.

– Ezt akarta. Még most is hallhatod, hogy mennyire élvezi.

– Nem, nem ezt akarja – ellenkezett Jane. – A szíve mélyén nem ezt szeretné. Arra vágyik, amire mindenki más is: hogy szeressék, vigyázzanak rá, hogy valami szép és csodás részese lehessen, hogy tiszteljék azok, akiket csodál.

– Na jó, neked elhiszem – mondta Miro.

– Nem, Miro, ezt te is pontosan tudod – erősködött Jane.

– Jó, tudom. De én évekkel ezelőtt feladtam nála a próbálkozást. Quara érzelmi éhsége olyan végtelen volt, hogy annak egy magamfajta ember képtelen volt eleget tenni. És akkoriban meg volt a magam baja. Ne ítélj el azért, mert leírtam őt. Ő még egy örömódát is megríkatna.

– Nem ítéllek el – nyugtatta meg Jane. – Én csak… meg akartam bizonyosodni arról, hogy látod, mennyire szeret téged, és mennyire szüksége van rád. Azt szeretném, ha olyan lennél…

– Ha olyan lennék, mint Ender – vágott közbe Miro.

– Nem. Ha a lehető legjobb önmagad lennél.

– Tudod, én is szerettem Endert. Úgy gondolok rá, mint azoknak a jó tulajdonságoknak a megtestesítőjére, amik minden férfiban ott rejtőznek. És nem bánom, ha azt szeretnéd, hogy legalább részben az legyek, amit ő jelentett számodra, amíg azokat a dolgokat is szeretnéd, amik csak bennem vannak meg, neki nem részei.

– Nem várom, hogy tökéletes legyél – mondta Jane. – És nem várom tőled, hogy Ender legyél. És jobb, ha te sem várod el tőlem, hogy tökéletes legyek, mert bár próbálok bölcs lenni, de én vagyok az is, aki az imént megütötte a testvéredet.

– Ki tudja, talán így lesz majd belőled Quara legjobb barátnője – jegyezte meg Miro.

– Remélem nem – borzongott meg Jane. – De ha mégis, akkor megteszek minden tőlem telhetőt. Végső soron most már a testvérem lesz.

„Szóval készen álltatok” – mondta gondolatban a Boly Királynője.

„Igen, anélkül, hogy tudtuk volna, készen álltunk” – felelte Ember.

„És a részei vagytok, mindannyian.”

„Az érintése gyengéd – mondta Ember –, a jelenlétét könnyen elviseljük. Az anyafák nem bánják, hogy velük van. Az élénksége felderíti őket. És még ha az emlékei különösek is a számukra, azok mégis változatosságot hoznak az életükbe.”

„Akkor tehát már mindannyiunk része” – jelentette ki a Boly Királynője. „Amivé most vált, az részben hangykirálynő, részben ember és részben pequenino.”

„Bármit is tesz, azt senki nem állíthatja, hogy ne értene meg bennünket. Ha valakinek ilyen isteni hatalommal kell rendelkeznie, akkor jobb, ha ő az, mint ha bárki más.”

„Bevallom, féltékeny vagyok rá” „Ő olyan módon a részetek, ahogy én soha nem lehetek az. A sok-sok beszélgetésünk után én még mindig nem tudom elképzelni, milyen lehet egynek lenni közületek.

„Nekem is épp, hogy csak egy villanásnyi sejtésem van arról, hogyan is gondolkodtok ti” – értett egyet Ember. „De ez valahol jó, nem? Végtelen a rejtély, soha nem szűnünk meglepetéssel szolgálni egymás számára.”

„Amíg a halál véget nem vet minden meglepetésnek” – felelte a Boly Királynője.

14

Talán az állataikkal kommunikálnak így

„Bárcsak bölcsebbek vagy jobbak lehetnénk, akkor talán az istenek elmagyaráznák nekünk azokat az őrült, elviselhetetlen dolgokat, amiket tesznek.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Abban a pillanatban, amikor Bobby Lands admirális megkapta a hírt, hogy a Csillagközi Kongresszus ansible-összeköttetésit helyreállították, kiadta a parancsot, hogy a teljes Lusitania Flotta haladéktalanul lassítson a fénysebesség alatti tartományba. A parancsot azonnal végrehajtották, és az admirális tudta, hogy egy órán belül a Lusitania összes vizuális megfigyelőállomása számára úgy fog tűnni, mintha az egész flotta a semmiből ugrott volna elő. Szédítő sebességgel haladtak egy Lusitania közelében fekvő pont felé, miközben a megerősített elülső pajzs továbbra is aktív volt, hogy védelmet nyújtson a porszemnyi méretű kozmikus részecskék pusztító zápora ellen.

Lands admirális terve egyszerű volt. A lehető legnagyobb sebességgel fog megérkezni a Lusitania közelébe, amely még nem jár relativisztikus következményekkel, majd a lehető legközelebb a bolygóhoz, alig néhány órányi távolságra, beveti a Kis Doktort. Ezután pedig amilyen gyorsan csak lehet, újból fénysebesség fölé gyorsítja a teljes flottát, hogy mire a fegyver elsül, már egyetlen hajója se maradjon a mindent elpusztító energiamezőben. Egyszerű, könnyű stratégia volt, ami arra a feltételezésre épült, hogy a Lusitaniának nincsen védelmi rendszere.

De Lands ezt a feltételezést nem volt hajlandó biztosra venni. Hiszen a lusitaniai lázadók valamiképpen elegendő erőforrással rendelkeztek ahhoz is, hogy az útjuk vége felé egy időre blokkolják a kommunikációt a flotta és az emberiség többi része között. Az nem számít, hogy a problémát egy átfogó, kifejezetten találékony számítógépes szabotázsprogramnak tulajdonították, mint ahogyan az sem, hogy a felettesei biztosították róla, hogy a szabotőrprogramot kitörölték egy igen körültekintő és radikális akció során, amelyet úgy időzítettek, hogy ezt a fenyegetést a flotta végcélhoz érkezése előtt semmisítsék meg. Landsnek nem állt szándékában hagyni, hogy a védtelenség illúziója megtévessze. Az ellenség már bizonyította, hogy számukra ismeretlen erővel rendelkezik, úgyhogy Landsnek mindenre fel kell készülnie. Ez háború, totális háború, ő pedig nem engedheti meg magának, hogy a könnyelműség vagy a túlzott magabiztosság hibájába essen. Attól a pillanattól fogva, hogy megkapta a feladatot, élénken tudatában volt annak, hogy az emberiség történelmében úgy fognak rá emlékezni, mint a Második Fajirtóra. Nem volt könnyű egy idegen faj elpusztítását megtervezni, főleg hogy a Lusitanián élő malackák a jelentések szerint olyan primitív lények, akik önmagukban nem jelentenek fenyegetést az emberiségre. Még amikor az idegenek közvetlen veszélyt jelentettek, mint a hangyok az Első Fajirtás alkalmával, egy magát a Holtak Szószólójának nevező, vérző szívű szentimentalista akkor is képes volt ábrándos képet festeni azokról a gyilkos szörnyetegekről, képes volt egy utópikus hangy társadalomként beszélni róluk, akik nem akartak semmi rosszat az embereknek. Ugyan, honnan is tudhatta volna ez az író, hogy mi volt a hangyok szándéka? Ráadásul gyalázatos dolog volt ilyet írni, mert teljesen lerombolta annak a gyermek-hősnek a hírnevét, aki oly zseniális módon legyőzte a hangyokat és megmentette az emberiséget.

Lands egy pillanatig sem hezitált, hogy elvállalja-e a Lusitania Flotta irányítását, de az útjuk kezdetétől fogva minden nap rengeteg időt töltött azzal, hogy az Enderről, a Fajirtóról elérhető kevés információs anyagot áttanulmányozza. Persze a fiú nem tudta, hogy a valódi flottát irányítja az ansible-on keresztül – ő azt hitte, hogy az oktatási szimulációk brutálisan könyörtelen tanrendjén verekszi át magát. Ennek ellenére a krízis pillanatában a megfelelő döntést hozta meg: úgy döntött, hogy használni fogja azt a fegyvert, amit tilos volt bolygók ellen bevetni, és megsemmisítette az utolsó hangy világot. Ezzel az emberiség ellen irányuló fenyegetés is megszűnt. Helyes döntés volt, ezt kívánta a háború művészete, és akkoriban a fiút megérdemelten kiáltották ki hősnek. Azonban néhány évszázaddal később a Boly Királynője címet viselő ártalmas könyv fényében az emberek vélekedése megváltozott, és Ender Wiggin, aki ekkor már egy új kolóniabolygó kormányzójaként virtuális száműzetésben élt, teljesen eltűnt a történelem süllyesztőjében, és a neve egy gyengéd, jóakaratú, félreértett faj kipusztításának szimbólumává vált.

Ha képesek voltak egy ennyire nyilvánvalóan ártatlan gyermek ellen fordulni, mint amilyen Ender Wiggin, akkor mit mondanak majd rólam? – Lands agyában újra és újra ez a kérdés merült fel. A hangyok kegyetlen, lelketlen gyilkosok voltak több flottányi, kíméletlen pusztítóerejű csillaghajóval. Én pedig a malackákat pusztítom el, akik ugyan kivették a részüket az öldöklésből, de sokkal kisebb mértékben, hisz ők csak pár tudós haláláért felelősek, akik ráadásul valószínűleg valamilyen tabut sértettek meg, és ezért fizettek az életükkel. A malackáknak sem most, sem a közeljövőben bizonyosan nincs módjuk eltávozni a bolygójukról, és nem fognak kihívást jelenteni az emberiség űrdominanciája szempontjából. Mégis a Lusitania ugyanolyan veszélyes, mint egykor a hangyok voltak – ha nem veszélyesebb. Mert egy vírus garázdálkodik a bolygón, amely megöl minden embert, akit megfertőz, hacsak az áldozat az élete hátralévő részében rendszeres időközönként nem szed állandó dózisokat egy igen hatékony ellenanyagból. Ráadásul a vírusról tudják, hogy hajlamos hihetetlenül gyorsan adaptálódni. Amíg a vírus a Lusitanián maradt, addig nem jelentett nagy veszélyt. De azután két arrogáns lusitaniai tudós – a feljegyzések tanúsága szerint két xenológus, név szerint Marcos „Miro” Vladimir Ribeira von Hesse és Ouanda Quenhatta Figueira Mucumbi – megszegte az emberi letelepedés szabályait, és illegális technológiákkal látta el a malackákat és megismertette őket az emberi létformával. A Csillagközi Kongresszus ennek megfelelően reagált: a szabályszegőket egy másik bolygóra szólította tárgyalásra, ahol természetesen karanténban tartották volna őket. Gyors és szigorú intézkedésre volt szükség, hogy a Lusitanián senki más ne essen kísértésbe megszegni a bölcs törvényeket, amelyeket azért hoztak, hogy megvédjék az emberiséget a descolada-vírus elterjedésétől. Ki gondolta volna, hogy egy ilyen aprócska kolónia szembe mer szállni a Kongresszussal, és megtagadja a törvényszegők kiadását? Az ellenszegülés pillanatától kezdve nem volt más döntési lehetőség, mint elküldeni a flottát, hogy elpusztítsa a Lusitaniát. Mert amíg a Lusitanián lázadók vannak, addig túl nagy a veszélye annak, hogy csillaghajók szöknek meg onnan, magukkal hurcolva az emberiségre nézve szörnyű járványt.

Minden olyan egyértelmű volt. Lands mégis tisztában volt vele, hogy abban a pillanatban, hogy a veszély megszűnik, és a descolada többé nem jelent fenyegetést, az emberek el fognak feledkezni arról, hogy milyen nagy veszélyben voltak, és elkezdenek érzelgősködni a szerencsétlen malackák kiirtása miatt, akik a könyörtelen Bobby Lands admirálisnak, a Második Fajirtónak az áldozatául estek.

Lands nem volt érzéketlen. A tudat, hogy gyűlölni fogják, sok álmatlan éjszakát okozott neki. Nem örült annak sem, hogy ez a kötelesség rá szállt – nem volt erőszakos ember, és bántotta az a gondolat, hogy nemcsak a malackákat, hanem a Lusitania teljes emberi lakosságát is el kell pusztítania. A flottája egyetlen tagja sem kételkedett abban, hogy vonakodva teszi meg, amit meg kell tennie, ugyanakkor komor elszántságát sem vonhatták kétségbe.

Bárcsak lenne valami mód, gondolta újra és újra. Bárcsak, amikor visszatérek a valós időbe, a Kongresszus hírt adna arról, hogy találtak egy valódi ellenszert, valami vakcinát, amely megzabolázza a descoladát. Valamit, ami bizonyíthatná, hogy nincs többé veszély. Valamit, ami miatt a Kis Doktor itt maradhatna a helyén ezen a zászlóshajón.

Az ilyen kívánságokat azonban még csak reménynek is nehezen lehet nevezni. Erre semmi esély. Még ha a Lusitanián találnának is ellenanyagot, hogyan is derülhetne erre fény? Nem, sajnos Lands admirálisnak meg kell tennie azt, amit Ender Wiggin teljesen ártatlanul tett. És meg is fogja tenni. És viseli a következményeket. Szembe fog nézni az őt becsmérlőkkel, mert tudni fogja, hogy azt tette, ami az egész emberiség szempontjából szükséges volt. És ehhez képest mit számít, hogy az egyes emberek mit tiszteltek vagy mit gyűlöltek igazságtalanul?

Abban a pillanatban, hogy az ansible-hálózat helyreállt, Yasujiro Tsutsumi elküldte az üzeneteket, majd fogta magát és a kilencedik emeleti ansible-létesítménybe ment, és izgatottan várt. Ha a család úgy dönt, hogy az ötletét érdemes megtárgyalni, akkor konferenciabeszélgetést fognak kérni, ő pedig nem akarta megvárakoztatni őket. Ha pedig helytelenítik az elképzelését, akkor ő akarta azt elsőként olvasni, hogy a kollégái és beosztottjai Isteni Szélen tőle hallják a hírt, nem pedig a háta mögött elinduló sutyorgásból értesüljenek róla.

Vajon Aimaina Hikari tudta, mit is kér tőle, Yasujirótól? A karrierje fordulópontjához érkezett. Ha jól teljesít, akkor bekerülhet az elit menedzserek kasztjába, akik világról világra utaznak, és akik mentesülnek az idő béklyói alól, és szabadon utazhatnak a jövőbe a csillagközi utazás biztosította időhasadékoknak köszönhetően. De ha átlagosnak ítélik, akkor parkolópályára kerül vagy lefokozzák, és itt ragad Isteni Szélen. Soha nem fog elszabadulni innen, és állandóan látnia kell majd a sajnálatot azoknak az arcán, akik tudják, hogy nem volt meg benne az, ami kiemelte volna a kisszerűségből a felsőbb vezetés szabadon áramló öröklétébe.

Aimaina valószínűleg pontosan tisztában volt ezzel. De még ha nem is tudta volna, milyen kétséges Yasujiro helyzete, ha felfedi előtte, akkor sem változtatott volna a kérésén. Ha meg tudják akadályozni egy másik faj értelmetlen kiirtását, az megér pár derékba tört karriert. És Aimaina nem tehetett róla, hogy nem a saját karrierje forgott kockán. Megtiszteltetés volt, hogy őt, Yasujirót választotta, hogy elég bölcsnek érezte ahhoz, hogy felismerje a Yamato népének erkölcsi veszedelmét, és elég bátornak ahhoz, hogy ennek a tudásnak a fényében cselekedjen, nem törődve azzal, hogy milyen árat fizet érte. Ez hatalmas megtiszteltetés – és Yasujiro remélte, ez a tudat elegendő lesz számára a boldogsághoz, ha minden más elveszik. Mert ha elutasítják a felvetését, akkor el fogja hagyni a Tsutsumi vállalatot. Ha azok nem tesznek semmit a veszély elhárítására, akkor nem maradhat. És nem is hallgathat. Beszélni fog, és a Tsutsumi vállalatot is el fogja ítélni beszédében. Nem fenyegetőzik ezzel, hiszen a család teljes joggal utasította vissza az ilyen irányú fenyegetéseket. Egyszerűen csak beszélni fog. Azután persze a családdal szembeni hűtlenségéért ellehetetlenítik. Egyetlen cég sem fogja alkalmazni. Egyetlen köztisztséget sem tölthet be a továbbiakban. Nem viccelt, amikor azt mondta Aimainának, hogy nála fog lakni. Ha egyszer a Tsutsumik eldöntötték, hogy megbüntetnek valakit, a bűnösnek nincs más választása, mint a barátai könyörületére bízni magát – már ha vannak olyan barátai, akik nem rémülnek meg attól, hogy magukra vonják a Tsutsumik haragját.

Ezek a szörnyű forgatókönyvek peregtek Yasujiro elméjében, miközben hosszú órákon keresztül várakozott. Biztosan nem hagyták csak úgy figyelmen kívül az üzenetét. Nyilván elolvasták és most is azt vitatják meg. Yasujiro végül elbóbiskolt. Az ansible kezelője ébresztette fel – egy nő, aki még nem volt szolgálatban, amikor ő elaludt.

– Véletlenül nem ön a tiszteletreméltó Yasujiro Tsutsumi?

A konferenciabeszélgetés már zajlott, minden jószándéka ellenére utolsóként csatlakozott. Egy ilyen valós időben zajló konferencia költsége az egekbe rúgott, nem is szólva a többi kellemetlenségről. Az új számítógépes rendszer miatt minden résztvevőnek jelen kellett lennie az ansible-hálózatban, mert a konferencia nem lett volna lehetséges, ha minden egyes megjegyzés és válasz esetén várni kell az újonnan beiktatott késleltetés miatt.

Amikor Yasujiro megpillantotta a kijelzőn látható arcokhoz tartozó azonosítókat, egyszerre lett izgatott és rémült. A honshui anyavállalatnál nem másod-vagy harmadrangú tisztviselőkre bízták az ügyet, sőt maga Yoshiaki-Seiji Tsutsumi is ott ült az ansible előtt, a család nagyhatalmú feje, aki Yasujiro egész életében a klánt vezette. Ez jó jel. Yoshiaki-Seiji – vagy ahogy mások a háta mögött emlegették: „Igen, Uram!” – soha nem vesztegetné az idejét arra, hogy egy jöttment beosztottat a helyére tegyen. Természetesen nem ő fog beszélni, inkább az öreg Eiichi. Eiichit a Tsutsumi lelkiismeretének tartották – néhányan cinikusan meg is jegyezték, hogy ez azt jelenti, hogy minden bizonnyal süket és vak.

– Fiatal testvérünk nagy merészséget követett el, ugyanakkor bölcsen tette, hogy továbbadta nekünk nagyrabecsült tanítójának, Aimaina Hikarinak az érzéseit és meglátásait. Bár itt Honshun egyikünk sem részesülhetett abban a megtiszteltetésben, hogy személyesen ismerhessük a Yamato őrzőjét, de így mindannyian megismerhettük a gondolatait. Nem voltunk felkészülve rá, hogy azt higgyük, a japán nép felelős a Lusitania Flotta kiküldéséért. Arra sem voltunk felkészülve, hogy azt feltételezzük, a Tsutsumiknak bármilyen különleges kötelezettsége lenne egy olyan politikai helyzettel kapcsolatban, amelynek semmilyen nyilvánvaló gazdasági vagy pénzügyi vonatkozása nincs.

– Fiatal testvérünk szavai szívből jövők, ugyanakkor felháborítóak voltak, és ha nem valaki olyan szájából hallottuk volna őket, aki alázatosnak és tisztelettudónak bizonyult az elmúlt évek közös munkája során, aki óvatos, ám elég merész kockázatot vállalni, ha annak van itt az ideje, akkor nem is törődtünk volna ezzel az üzenettel. De így igenis odafigyeltünk rá, tanulmányoztuk, és a kormányzati forrásaink segítségével megtudtuk, hogy a Csillagközi Kongresszusra gyakorolt japán befolyás ebben a kérdésben döntő fontosságú volt, és továbbra is az. Megítélésünk szerint nincs idő arra, hogy megpróbáljunk más vállalatokkal egy koalíciót létrehozni, sem arra, hogy megváltoztassuk a közvélekedést. A flotta bármelyik pillanatban célhoz érhet. A mi flottánk – ha Aimaina Hikarinak igaza van. De még ha nincs is igaza, ez akkor is emberi flotta, mi pedig emberek vagyunk, és lehetséges, hogy csak nekünk van hatalmunkban megállítani ezt a flottát. Egy karantén is megfelelő arra, hogy megvédelmezze az emberi fajt a descolada-vírus rémétől. Így hát, Yasujiro Tsutsumi, szeretnénk tudatni veled, hogy méltónak bizonyultál a születésedkor kapott névre. A Tsutsumi család minden forrását arra fordítja, hogy kellő számú kongresszusi képviselőt meggyőzzön a flotta elleni tiltakozásról, sőt olyan élénken tiltakozzanak, hogy ezzel azonnali szavazást érjenek el a flotta visszahívásáról, és a Kongresszus megtiltsa a Lusitania elleni csapást. Lehet, hogy sikert érünk el, lehet, hogy kudarcot vallunk, de akárhogy is, fiatal testvérünk, Yasujiro Tsutsumi nagy szolgálatot tett nekünk nemcsak a vállalati menedzsment terén elért eredményeivel, hanem azzal is, hogy tudta, mikor kell egy kívülállóra hallgatnia, mikor kell egy erkölcsi kérdést az anyagi megfontolások elé helyeznie, és mikor kell kockáztatnia mindent, hogy a Tsutsumik azt tegyék és azok legyenek, ami helyes. Ezért hát Yasujiro Tsustumit Honshura hívatjuk, ahol a Tsutsumi-klánt az asszisztensemként fogja tovább szolgálni. – Eiichi ezen a ponton meghajolt. – Megtiszteltetés számomra, hogy egy ilyen kiváló fiatalembert képezhetek ki arra, hogy visszavonulásom vagy halálom esetén átvegye a helyemet.

Yasujiro ünnepélyesen meghajolt. Igen, egyrészt megkönnyebbült, hogy egyenesen Honshura hívatták, hiszen ilyen fiatalon erre még nem volt precedens. De hogy Eiichi asszisztense legyen, akit arra készítenek fel, hogy átvegye az öreg helyét – nos, nem ez volt az a munka, amiről Yasujiro álmodott. Nem azért dolgozott ilyen keményen és szolgálta a családot ilyen hűségesen, hogy egy filozófus kifutófiúja legyen. Ő a családi vállalatok irányításának sűrűjébe akart bekerülni. De ahhoz, hogy Honshura érkezzen, hosszú évek csillagközi utazására van szükség. Mire odaér, Eiichi talán már halott lesz. „Igen, Uram” is bizonyosan eltávozik addigra az élők sorából. Őt pedig lehetséges, hogy ahelyett, hogy Eiichi utódjának neveznék ki, valami testhezállóbb, a képességeinek jobban megfelelő feladattal bízzák meg. Yasujiro tehát nem fogja visszautasítani ezt a különös ajándékot. Felvállalja a sorsát, és követi, bárhová is vezesse.

– Eiichi, ó atyám, meghajlok előtted, és vállaltunk minden nagyszerű atyja előtt, elsősorban Yoshiaki-Seiji-san előtt. Érdemtelenül nagy megtiszteltetésben részesítetek. Imádkozni fogok, hogy ne okozzak túl nagy csalódást. És hálát adok, hogy ezekben az embert próbáló időkben a Yamato szellemiség ilyen védelmező kezekben van, mint a tiétek.

A számára megfogalmazott rendeltetés nyilvános elfogadásával a találkozó véget ért – egy ilyen konferenciabeszélgetés drága mulatság volt, a Tsutsumi család pedig gondosan elkerült mindenfajta felesleges költekezést, ha módjában állt. Az ansible-konferencia véget ért. Yasujiro lerogyott a székbe és becsukta a szemét. Egész testében remegett.

– Ó, Yasujiro-san – szólította meg a kezelő. – Yasujiro-san.

Ó, Yasujiro-san, gondolta Yasujiro. Ki gondolta volna, hogy Aimaina látogatása ide vezet? Olyan könnyedén történhetett volna másképp. Most viszont ő lesz az egyik legbefolyásosabb ember Honshun. Bármilyen szerepet is kap, a Tsutsumi egyik legfőbb vezetőjévé válik ezáltal. Ennél jobb kimenetele nem is lehetett volna ennek az egésznek. Ki gondolta volna?

Még mielőtt felállt volna a székéből, a Tsutsumi képviselői már beszéltek is a japán kongresszusi tagokkal és sok más képviselővel, akik ugyan nem voltak japánok, de a Kényszerelvű vonalat követték. És ahogy egyre több politikus befolyásolhatóságára derült fény, annál világosabbá vált, hogy a flotta támogatottsága igen csekély. Végül nem is fog olyan sokba kerülni, hogy megállítsák.

A szolgálatban lévő pequenino, aki a Lusitania körül keringő műholdak ellenőrzésével volt megbízva, hallotta a vészjelzőt, de pár pillanatig fogalma sem volt róla, mi történik. Legjobb tudomása szerint a vészjelző még soha nem szólalt meg ezelőtt. Eleinte azt feltételezte, hogy valamilyen veszélyes időjárási tényezőt akar jelezni, de nem erről volt szó. Az űrt pásztázó érzékelőktől származott a vészjelzés. Több tucat felfegyverzett csillaghajó jelent meg, amelyek bár nem relativisztikus, de nagy sebességgel közeledtek, méghozzá olyan röppályán, amely lehetővé tette számukra, hogy akár egy órán belül bevessék ellenük a Kis Doktort.

Az ügyeletes továbbította a sürgős üzenetet a társainak, gyorsan értesítették Milagre kormányzóját, és a kisváros még itt maradt lakói közt is terjedni kezdett a hír. Aki nem tud egy órán belül távozni – szólt a hír –, az elpusztul. Perceken belül több száz család gyűlt össze a csillaghajók körül, arra várva, hogy valamelyikre feljuthassanak. Érdekes módon csak az emberek próbáltak elmenekülni az utolsó pillanatban. Mivel az atyafáik, anyafáik és testvérfáik erdeinek a halála elkerülhetetlen volt, a pequeninók maguk sem érezték sürgető szükségét a saját életük megmentésének. Ugyan, kik lehetnének az erdőik nélkül? Jobb meghalni a szeretteik körében, mint életfogytig idegennek lenni egy távoli erdőben, amely nem az övék, és soha nem is lesz az.

Ami a Boly Királynőjét illeti, ő már elküldte az utódait, a többi hangykirálynőt, és nem érdekelte különösebben a saját élete megmentése. Ő volt az utolsó, aki már akkor is élt, mielőtt Ender elpusztította az anyabolygójukat. Illőnek érezte, hogy háromezer évvel később ugyanúgy haljon meg, mint az elődei akkor. Ráadásul, mondta magának, hogyan is lenne képes elmenni, amikor nagyszerű barátja, Ember itt van legyökerezve Lusitania földjében, és nem tudja elhagyni azt? Ez nem volt igazán királynőhöz illő gondolat, de hát őelőtte egyetlen királynőnek sem volt még ilyen barátja. Újdonságnak számított a világában, hogy valaki olyannal beszélhetett, aki lényegileg nem ő maga. Túlságosan fájna neki Ember nélkül élni tovább. És mivel a túlélése a faja fenntartása szempontjából már nem volt létfontosságú, megteszi azt a nagyszabású, bátor, tragikus, romantikus és egyben a legegyszerűbb dolgot, hogy itt marad. Tetszett neki az elképzelés, hogy emberi értelemben véve nemes tettet hajtson végre – ez számára is meglepő módon bizonyította, hogy az emberekkel és a pequeninókkal való közeli kapcsolata őt magát sem hagyta teljesen változatlanul. Ez a kapcsolat szinte akarata ellenére átalakította. Egész faja történelme során nem volt még olyan hangykirálynő, mint ő.

„Bárcsak elmennél” – üzente neki gondolatban Ember. „Jobban örülnék, ha tudnám, hogy te életben maradsz.”

De most az egyszer a Királynő nem felelt neki.

Jane hajthatatlan volt. A descoladorok nyelvének megfejtésén dolgozó csapatnak el kell hagynia a Lusitaniát, és ismét a descolada anyabolygója körüli pályára állva folytatnia kell a munkát. Ebbe a csapatba ő maga is beletartozott, de annyira senki nem volt ostoba, hogy elvitassa a túlélés esélyét egy olyan fontos személytől, akitől a csillaghajók űrugrásai függenek, sem attól a csapattól, akik talán megmenthetik az emberiséget a descoladoroktól.

De Jane ingoványosabb erkölcsi talajon állt, amikor ragaszkodott ahhoz is, hogy Novinhát, Gregót, valamint Olhadót és a családját is biztonságba vigye. Valentine-t is értesítették, hogy ha nem mennek a férjével, gyermekeikkel és a barátaikkal Jakt csillaghajójára, akkor Jane-nek értékes mentális forrásokat kell áldoznia arra, hogy akaratuk ellenére egyenként elteleportálja őket a bolygóról, ha kell, mindenféle csillaghajó nélkül.

– Miért minket? – érdeklődött Valentine. – Nem tartunk igényt különleges bánásmódra.

– Nem érdekel, hogy kéritek-e vagy sem – felelte Jane. – Ender nővére vagy. Novinha az özvegye, az ő gyerekei Ender fogadott fiai és leányai. Nem fogok félreállni és hagyni, hogy a barátom családja meghaljon, amikor hatalmamban áll megmenteni őket. Ha úgy érzed, hogy ezzel igazságtalanul kedvezek nektek, akkor később majd panaszt tehetsz nálam, de most üljetek be Jakt hajójába, hogy elvihesselek benneteket ebből a világból. És ha nem vesztegetitek a figyelmemet és időmet ilyen haszontalan vitákra, azzal jó pár életet megmenthettek.

Szégyenkezve a különleges bánásmód miatt, ugyanakkor hálásan, hogy ők maguk és a szeretteik túlélik a következő órákat, a descolador-csapat összegyűlt a csillaghajóban, amelyet Jane azonnal távolabb helyezett a zsúfolt felszállóhelyről, a többiek pedig Jakt hajójához siettek, amely rögtön utána a másik hajó mellé került.

Sokaknak a flotta megjelenése mondhatni szinte felszabadító érzés volt. Olyan régóta éltek a fejük felett lebegő kétség árnyékában, hogy most, hogy bekövetkezett a szörnyűség, úgy érezték, végre fellélegezhetnek. Egy-két órán belül a fenyegetés így vagy úgy, de megszűnik.

A descoladorok bolygója felett magasan keringő űrhajón Miro dermedten ült a terminál előtt.

– Nem tudok dolgozni – mondta végül. – Nem tudok egy nyelvre koncentrálni, miközben az otthonom és az ott lakók a pusztulás szélén állnak.

Tudta, hogy Jane, aki a hajó hátuljában lévő ágyán fekszik, teljes figyelmét arra használja, hogy egyik hajót a másik után elrepítse a Lusitaniáról más kolóniákra, amelyek még nem voltak felkészülve a fogadásukra. Ő pedig nem tehetett mást, mint hogy a rejtélyes idegenek molekuláris nyelvezetét próbálja kisakkozni.

– Hát, én tudok – mondta Quara. – Végső soron ezek a descoladorok is hatalmas fenyegetést jelentenek, ráadásul ők az egész emberiség számára, nem csak egy kisbolygónak.

– Milyen nagy bölcsességre vall, hogy ilyen távlatokban gondolkodsz – felelte Ela szárazon.

– Nézzétek meg ezeket az üzeneteket, amiket a descoladoroktól kaptunk – fordult felé Quara. – Lássuk, hogy ti is észreveszitek-e, amit én.

Ela is és Miro is kivetítette a saját termináljára azt, amivel Quara foglalatoskodott. Mert bármennyire is idegesítő tudott lenni a lány, abban, amit csinált, nagyon jó volt.

– Látjátok ezt? Mindegy, hogy mi minden mást is csinál ez a molekula, de az biztos, hogy úgy lett megtervezve, hogy pont azon a területen hasson az emberi agyban, ahol a heroinmolekula is.

Tagadhatatlan volt az egyezés. Ela ennek ellenére nehezen tudta elhinni.

– Csak akkor csinálhatták meg így, ha fogták azt a régi információt, amit átküldtünk nekik az üzenetben, felhasználták ahhoz, hogy építsenek egy emberi testet, tanulmányozták, majd találtak egy kémiai anyagot, amely az agyunkban határtalan élvezetet okozva védtelenné tesz bennünket, hogy azt tehessenek velük, amit akarnak. De egyszerűen lehetetlen, hogy létrehozzanak egy embert ennyi idő alatt.

– Talán nem is kell ehhez egy egész emberi testet megépíteni – morfondírozott Miro. – Talán annyira értenek a genetikához, hogy csupán a mi genetikai információink alapján képesek voltak levezetni mindent, amit tudni lehet az emberi anatómiáról és fiziológiáról.

– De hát nem is ismerték a DNS-készletünket – ellenkezett Ela.

– Talán képesek a mi primitív, természetes DNS-ünkben lévő információkat kinyerni – találgatott Miro. – Nyilvánvalóan megszerezték valahogy az információt, és az is egyértelmű, hogy kitalálták, mitől fogunk bárgyú vigyorral az arcunkon, mozdulatlanul ülni.

– És ami még inkább magától értetődő, az az, hogy azt hitték, ezt a molekulát úgy olvassuk el, hogy bevisszük valahogy a testünkbe. Azt akarták, hogy ez a drog bejusson a szervezetünkbe. Eszerint ők azt gondolják, hogy mi most itt ülünk, készen arra, hogy átvehessék felettünk az irányítást.

Miro azonnal nézetet váltott a kijelzőjén.

– A fenébe, Quara, igazad van. Nézzétek, máris három hajójuk tart felénk.

– De hát eddig meg sem próbáltak közeledni – értetlenkedett Ela.

– Nos, most sem fognak megközelíteni – jelentette ki Miro. – Meg kell mutatnunk nekik, hogy nem vertek át a trójai falovukkal.

Felállt, és hátralebegett a folyósón a hálóterembe, ahol Jane aludt.

– Jane! – kiabálta, már mielőtt odaért volna. – Jane!

Alig egy pillanatba telt, mire Jane szeme kinyílott.

– Jane – kérte Miro –, vigyél minket egy körülbelül száz mérfölddel közelebbi bolygó körüli pályára!

A lány értetlenül nézett rá, de aztán úgy dönthetett, hogy megbízik benne, mert nem kérdezett semmit. Becsukta a szemét, majd Lángoltó máris kiabált a vezérlőteremből: – Megcsinálta! Közelebb ugrottunk.

Miro visszalebegett a többiekhez.

– Legalább már tudom, hogy ők erre nem képesek – mondta. Valóban, a kijelzőn látszott, hogy az idegen űrhajók nem közeledtek tovább, hanem óvatosan megálltak három – nem is, négy – különböző irányban, pár tucat mérföldnyire egymástól.

– Szépen bekerítettek minket négy oldalról – jegyezte meg Miro.

– Hát, mindenesetre most már tudják, hogy nem hatott ránk a vigyori-pirula, amit küldtek – mondta Quara. – De ettől mi még semmivel sem értjük jobban őket, mint ezelőtt.

– Mert olyan ostobák vagyunk – felelte Miro.

– Önmagunk becsmérlésével nem jutunk előbbre – csóválta a fejét Quara. – Még akkor sem, ha most sajnos igazad van ebben.

– Quara! – csattant fel Ela élesen.

– Csak vicceltem, a fenébe is! – kiáltotta Quara. – Hát egy lány már nem is ugrathatja a bátyuskáját?

– Na igen – mondta Miro –, mind tudjuk, hogy milyen kis kötekedő vagy.

– Hogy értetted, hogy ostobák vagyunk? – kérdezte Lángoltó.

– Soha nem fogjuk tudni megfejteni a nyelvüket, mert az nem egy nyelv – magyarázta Miro. – Az egy biológia-parancsgyűjtemény. Nem beszélnek. Nem tudnak elvonatkoztatni. Csak molekulákat készítenek, és ezeken keresztül hajtanak végre bizonyos dolgokat. Ez olyan, mintha az emberek szókincse téglákból és szendvicsekből állna. Vagy hozzád vágnak egy téglát, vagy a kezedbe nyomnak egy szendvicset – büntetnek vagy jutalmaznak. Ha vannak is elvont gondolataik, azokat nem fogjuk megtudni ezeken a molekulákon keresztül.

– Nehezen hihetőnek tűnik számomra, hogy egy faj, aki nem rendelkezik elvont nyelvvel, ilyen űrhajókat tudna építeni, mint amik itt vannak körülöttünk – mondta Quara megvetően. – És úgy közvetítik ezeket a molekulákat, ahogy mi a képeket és a hangot.

– Mi van, ha mindegyiküknek olyan szerveik vannak, amelyek közvetlenül lefordítják a molekuláris üzeneteket kémiai anyagokká vagy fizikai formákká. Akkor…

– Pont a lényeget felejted el – erősködött Quara. – Nem építhetsz fel egy közös tudásbázist csupán téglák hajigálásából vagy szendvicseken való osztozásból. Szükségük van nyelvre ahhoz, hogy a tudást a testükön kívül tárolhassák, és így azt átadhassák a többi egyednek is, egyik generációról a másikra. Nem lehet kijutni az űrbe, vagy az elektromagnetikus spektrum segítségével üzeneteket küldeni csupán olyan módszerekkel, amit egy tégla dobálásához lehetne hasonlítani.

– Quarának valószínűleg igaza van – szólalt meg Ela.

– Tehát talán az elküldött molekuláris üzeneteik egynémely része emlékkészlet – spekulált Miro. – Ettől ugyanúgy nem beszélhetünk nyelvről – egyszerűen az agyat stimulálják arra, hogy „emlékezzen” olyasmikre, amiket a küldő megtapasztalt, de a fogadó még nem.

– Idehallgass, akár igazad van, akár nem – szólt közbe Lángoltó –, mindenképpen folytatnunk kell a próbálkozást a nyelvük megfejtésére.

– De ha igazam van, akkor csak az időnket vesztegetjük – mondta Miro.

– Pontosan – értett egyet Lángoltó.

– Ááá! – Miro megértette, hogy Lángoltó mit akart mondani. Ha igaza van, akkor az egész küldetésük értelmetlen, vagyis már kudarcot vallottak. Tehát továbbra is úgy kell tenniük, mintha Miro tévedne, és a nyelvet dekódolni tudnák, mert ha mégsem, akkor sem tudnak mit tenni. És mégis…

– Valamiről megfeledkezünk – mondta Miro.

– Én nem – tiltakozott Quara.

– Jane-ről. Jane azért született, mert a hangykirálynők egy hidat építettek a fajok között.

– Az emberek és a hangykirálynők között, nem pedig egy ismeretlen, vírust terjesztő idegen faj és az emberek között – torkolta le Quara. De Elának felkeltette az érdeklődését Miro mondata.

– A hangykirálynők számára az emberi kommunikáció – az egyenlők közti beszéd – éppoly idegen volt, mint nekünk a molekuláris nyelvezet. Talán Jane képes módot találni arra, hogy filotikus kapcsolatba lépjen velük valahogyan.

– Gondolatolvasással? – fintorgott Quara. – Ne feledd, nekünk nincs hidunk.

– Az attól függ, hogyan tudnak megbirkózni a filotikus kapcsolódással – mondta Miro. – A Boly Királynője állandóan beszélget Emberrel, nem igaz? Mert az atyafák és a hangykirálynők is eleve filotikus szálakat használnak a kommunikációhoz. Gondolatban kommunikálnak, egyik elme a másikkal, nyelv közbeiktatása nélkül. És ők sem hasonlítanak jobban biológiailag, mint a hangykirálynők és az emberek.

Ela elgondolkodva bólintott. – Jane most semmi ilyesmit nem tud megpróbálni, legalábbis addig nem, amíg a kongresszusi flotta kérdése le nem zárul. De amint ismét képes lesz ránk figyelni, megpróbálhat legalábbis kapcsolatba kerülni ezekkel a… a lényekkel közvetlenül.

– Ha ezek az idegenek filotikus szálakon keresztül kommunikálnak – mondta Quara –, akkor nem kellene molekulákat használniuk.

– Talán az állataikkal kommunikálnak így, a molekulákon keresztül – kacsintott Miro.

Lands admirális nem hitt a fülének. A terminál kijelzőjén egyszerre volt látható a Csillagközi Kongresszus Szóvivője és a Csillagflotta Admiralitás Első Titkára, és mindketten ugyanazt mondták.

– Karantén. Pontosan – mondta a Titkár. – Nem kap felhatalmazást a Molekuláris Destrukciós Készülék használatára.

– A karantén lehetetlen – mondta Lands. – Túlságosan gyorsan haladunk. Önök is ismerik az indulás előtt betáplált hadműveleti tervet. Hetekbe telne lelassítanunk. És mi lesz az embereimmel? Egy dolog részt venni egy relativisztikus űrutazáson, majd hazatérni az otthonaikba, ahol a családjuk és a barátaik már halottak, az igaz, de legalább ők maguk sem töltik egész életüket szolgálatban egy csillaghajón. Ha megtartom a fénysebességhez közeli sebességünket, azzal a lassítás és gyorsítás során amúgy eltelő több hónapnyi időt spórolom meg az életükből. Önök pedig most arról beszélnek, hogy adjanak fel éveket az életükből.

– Ugye nem azt akarja mondani – szólalt meg a Szóvivő is –, hogy fel kellene robbantanunk a Lusitaniát, és elpusztítani a pequenino fajt és több ezer embert, csak hogy a legénysége jobban érezze magát!

– Én azt mondom, örülök, hogy ha nem akarja felrobbantani ezt a bolygót, de akkor hadd menjünk haza!

– Azt nem tehetjük – tiltakozott az Első Titkár. – Az descolada túlságos veszélyes ahhoz, hogy őrizetlenül hagyjuk egy olyan bolygón, amely fellázadt ellenünk.

– Úgy érti, hogy nem engedi beveti a Kis Doktort, pedig semmilyen előrelépés nem történt a descolada megfékezésének ügyében?

– Egy megfelelő biztonsági intézkedésekkel ellátott csapatot fogunk leküldeni a bolygóra, akik megbizonyosodnak róla, mi is a pontos helyzet a bolygó felszínén – jelentette ki az Első Titkár.

– Vagyis halálos veszedelembe küld embereket, akiknek fogalmuk sincs, milyen a vírushelyzet a bolygón, holott rendelkezésünkre áll az az eszköz, amellyel anélkül tudjuk megoldani a kérdést, hogy egyetlen még nem vírushordozó embert is veszélybe sodornánk közben.

– A Kongresszus döntött az ügyben – mondta az Első Titkár hidegen. – Nem vagyunk hajlandóak fajirtást elkövetni, amíg létezik más megoldás. Tehát megértette és elfogadta a parancsot?

– Igen, uram – bólintott Lands.

– És engedelmeskedni fog? – kérdezte az Szóvivő.

Az Első Titkár döbbentnek tűnt. Az ember nem sért meg egy zászlóstisztet azzal a feltételezéssel, hogy az esetleg nem teljesít egy parancsot. De a Szóvivő nem visszakozott: – Nos tehát?

– Uram, én mindig is az esküm szerint éltem, és ez így is lesz örökké. – Azzal Lands megszakította a kapcsolatot. Causóhoz, az elsőtisztjéhez fordult, aki egyedüliként volt jelen vele a kommunikációs helyiségben. – Le van tartóztatva, elsőtiszt – mondta Lands.

Causo felhúzta a szemöldökét.

– Tehát nem szándékozik végrehajtani a parancsot?

– Nem vagyok kíváncsi a személyes érzelmeire a kérdés kapcsán – mondta Lands. – Tudom, hogy maga is portugál etnikai gyökerekkel rendelkezik, mint a lusitaniaiak…

– Ők brazilok, uram – javította ki az elsőtiszt.

Lands figyelemre sem méltatta. – Jegyzőkönyvbe veszem, hogy nem adtam alkalmat arra, hogy tiltakozzon, és hogy semmilyen mértékben nem hibáztatható azért, amit én tenni fogok.

– És mi lesz az esküjével, uram? – kérdezte Causo nyugodtan.

– Én arra esküdtem fel, hogy mindent megteszek, amire az emberiség javának szolgálatában utasítást kapok. A háborús bűnökről szóló cikkelyt fogom idézni.

– Nem arra kapott utasítást, hogy háborús bűnt kövessen el. Sőt, pontosan arra szólították fel, hogy ne tegye.

– Ellenkezőleg – csóválta a fejét Lands. – Nagyobb bűn lenne az emberiség ellen, ha nem pusztítanám el ezt a világot és a fenyegetést, amit jelent, mint ha felrobbantom. – Lands elővette a fegyverét. – Le van tartóztatva.

Az elsőtiszt felemelte a kezeit és megfordult.

– Uram, lehet, hogy igaza van, az is lehet, hogy téved. De bárhogyan is dönt, az szörnyű következményekkel járhat. Nem is értem, hogy tud egy ilyen döntést egyedül meghozni.

Lands Causo tarkójához nyomott egy nyugtató tapaszt, és miközben az lassan hatni kezdett, azt mondta neki: – Volt segítségem a döntésben, barátom. Megkérdeztem magamtól, hogy vajon mit tenne Ender Wiggin, aki megmentette az emberiséget a hangyoktól, ha hirtelen, az utolsó percben valaki megmondta volna neki, hogy: „Ez nem játék, hanem a valóság.” Megkérdeztem magamtól, hogy mi történt volna, ha a híres Első és Második Gyilkossága előtt egy perccel, mielőtt megölte volna Stilsont vagy Madridot, egy felnőtt megálljt parancsol neki. Vajon akkor is megtette volna, tudva, hogy a felnőttnek nem áll hatalmában megvédeni a jövőben, amikor az ellensége ismét rátámad? Tudva, hogy talán ez az egyetlen esélye? Ha a Hadiiskolában a felnőttek azt mondták volna neki: „Szerintünk lehet esély arra, hogy a hangyok nem akarják elpusztítani az emberiséget, úgyhogy inkább ne öld meg őket.”, akkor vajon Ender Wiggin engedelmeskedett volna? Nem. Pontosan azt tette volna – hiszen mindig is azt tette –, ami szükséges volt ahhoz, hogy kiiktassa a veszedelmet, és megbizonyosodott volna róla, hogy az ellenség nem fog tudni a jövőben fenyegetést jelenteni rá nézve. Nos, ezzel az emberrel konzultáltam, és ennek az embernek a bölcsességét fogom követni én magam is.

Causo nem felelt. Csak mosolygott és bólogatott.

– Üljön le, és ne álljon fel, amíg mást nem parancsolok!

Causo leült. Lands bekapcsolta a flottán belüli ansible-összeköttetést.

– A parancsot megkaptuk, folytatjuk a küldetést. Azonnal kilövöm az M. D. Készüléket, és rögtön visszafordulunk relativisztikus sebességgel. Isten legyen irgalmas hozzánk!

Egy pillanattal később az M. D. Készülék levált az Admiralitás zászlóshajójáról, és közel fénysebességgel folytatta úját a Lusitania felé. Körülbelül egy óra múlva fog megérkezni olyan távolságra, ahol automatikusan kioldódik. Ha valamilyen oknál fogva a távolságmérő nem jól működne, akkor az időzítő fogja pár pillanattal a becsült becsapódás előtt felrobbantani.

Lands ismét abba a sebességtartományba gyorsította a zászlóshajót ahol kiszakadtak az univerzum normál idejének kereteiből.

Majd levette a nyugtatót Causo nyakáról, és a helyére egy ellenszert tartalmazó tapaszt illesztett.

– Elsőtiszt, most letartóztathat a lázadásomért.

Causo megrázta a fejét.

– Nem, uram – mondta. – Innen úgysem mehet sehová, úgyhogy ön irányíthatja a flottát, amíg hazaérünk. Hacsak nem valami ostoba szökésen gondolkodik, hogy megússza a háborús bűneiért önre váró tárgyalást.

– Nem, erről szó sincs – jelentette ki Lands. – Állok elébe, bármilyen büntetést is szabjanak ki rám. Amit tettem, azzal megmentettem az emberiséget a pusztulástól, és kész vagyok a lusitaniai emberek és pequeninók sorsában osztozni, ha ez lesz a büntetésem.

15

Kaptok egy második esélyt

„Amikor kislány voltam, azt hittem, hogy ha örömet szerzek az isteneknek, akkor visszamehetek az időben, és újraélhetem az életem úgy, hogy most nem veszik el tőlem az édesanyámat.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Az egyik Lusitania körül keringő műhold észlelte az M. D. Készülék kilövését, amely tovább haladt a bolygó felé irányuló röppályáján, miközben a csillaghajó eltűnt a műhold műszereiről. Bekövetkezett a legrettegettebb esemény. Meg sem próbáltak tárgyalást vagy bármilyen kommunikációt kezdeményezni. A flottának nyilvánvalóan semmi más nem állt szándékában, mint ennek a világnak és a rajta élő értelmes fajnak az elpusztítása. A legtöbb lusitaniai reménykedett benne, sőt sokan hitték is, hogy esélyük lesz elmondani, hogy a descoladát sikerült megszelídíteniük, és az többé nem jelent veszélyt senkire, és amúgy is túl késő bármivel is próbálkozni, hiszen már több tucat új ember-pequenino-hangykirálynő kolónia alakult több különböző bolygón. De erre nem került sor, a halál elkerülhetetlenül közeledett, talán egy órájuk maradt, sőt még annyi sem, hiszen a Kis Doktort kétségtelenül még a bolygó felszínétől kellő távolságban fogják felrobbantani. Ekkor már minden kommunikációs állomást a pequeninók kezeltek, mert az emberek maroknyi kivétellel mind a csillaghajókhoz menekültek. Így tehát egy pequenino küldte el a hírt ansible-on keresztül a descolada-bolygó körül keringő csillaghajónak – és véletlenül éppen Lángoltó ült a terminál előtt, amikor az megérkezett. Ő abban a pillanatban jajgatni kezdett, magas hangját átjárta a szomorúság. Amikor Miro és a testvérei megtudták, mi történt, a fiú azonnal Jane-hez sietett.

– Kilőtték a Kis Doktort – számolt be a fiú kissé remegve Jane-nek.

Csak pár pillanatot kellett várnia, azután Jane szemei kinyíltak.

– Azt hittem, sikerült meggyőznünk őket – suttogta a lány. – Úgy értem, Peternek és Vang-munak. A Kongresszus megszavazta a karantén elrendelését, és megtiltotta a flottának az M. D. Készülék bevetését. Most pedig mégis kilőtték a Kis Doktort.

– Olyan fáradtnak tűnsz – mondta Miro.

– Megint elveszítek mindent – felelte Jane. – Újra és újra ez történik. Most elveszítem az anyafákat. Pedig ők a részeim, Miro. Emlékszel, hogy érezted magad, amikor elveszítetted az irányítást a tested felett? Amikor lassú és nehézkes voltál? Pontosan ez fog történni velem, ha az anyafák odalesznek.

Csendesen zokogni kezdett.

– Hagyd ezt abba! – szólt rá Miro. – Azonnal hagyd abba! Ne hagyd, hogy magukkal ragadjanak az érzelmeid, Jane, most nincs erre idő.

Jane azonnal kiszabadította magát a rögzítőpántokból.

– Igazad van. Néha szinte lehetetlennek tűnik irányítani ezt a testet.

– A Kis Doktornak elég közel kell lennie a bolygóhoz, hogy el tudja pusztítani, mert az energiamező gyorsan szétoszlik, ha nincs tömeg, ami megtartsa. Tehát még van egy kis időnk, Jane. Talán egy óránk. Vagy legalábbis egy kicsit több mint fél óra.

– És mit gondolsz, mit tudunk tenni annyi idő alatt?

– Hát fogd meg azt a nyavalyás készüléket – javasolta Miro –, vidd el az Odaátba és vissza se hozd!

– És ha felrobban az Odaátban? – kérdezte Jane. – Mi történik, ha ott egy ennyire pusztító valami megsokszorozódik? Ráadásul nem tudok csak úgy felkapni dolgokat anélkül, hogy előtte ne lett volna módom alapos ismeretekre szert tenni róla. A Kis Doktor közelében nincs senki, ráadásul nincs hozzá ansible-kapcsolatunk sem, tehát semmi, ami segíthetne megtalálnom odakint az űrben.

– Nekem akkor sincs jobb ötletem – csóválta a fejét Miro. – Endernek biztosan lenne. A francba is, miért kellett meghalnia?!

– Hát, elvileg még így is segítségünkre lehetne – tűnődött Jane –, ha Peter rátalálna az Ender emlékeihez vezető útra. Már ha egyáltalán vannak ezzel kapcsolatos emlékei.

– Már hogy lennének? – kérdezte Miro. – Hiszen ilyesmi még nem történt ezelőtt.

– Igaz, de ne felejtsük el, hogy Ender aiúájáról van szó. Nem tudhatjuk, hogy Ender zsenialitásának mekkora része származik az aiúából, és mekkora a fizikai testéből – az agyából. Ne feledd, a genetikai összetevők is fontosak: eleve azért született meg, mert a tesztek azt mutatták, hogy az eredeti Peter és Valentine nagyon közel áll ahhoz, hogy a tökéletes katonai vezető legyen.

– Igazad van – mondta Miro. – És ő most Peter.

– Nem az igazi Peter – jegyezte meg Jane.

– Figyelj, ő most részben Ender, részben Peter. Meg tudod találni? Tudsz vele beszélni?

– Amikor az aiúáink találkoznak, mi nem beszélgetünk. Mi csak – hát, mondjuk úgy, hogy körbetáncoljuk egymást. Nem beszélgetünk úgy, ahogy Ember és a Boly Királynője.

– Már nincs Peter fülében az ékszer? – kérdezte Miro, megérintve a sajátját.

– De hát akkor is, mit tudna tenni? Órákra van a csillaghajójától…

– Jane – kérte Miro –, legalább próbáld meg!

Peter úgy állt, mint akibe villám csapott. Vang-mu megérintette a karját és odahajolt.

– Mi a baj?

– Azt hittem, sikerült – felelte Peter. – Hiszen a Kongresszus megszavazta, hogy visszavonja a Kis Doktor kilövésére vonatkozó parancsot.

– Hogy érted? – kérdezte Vang-mu, de már tudta, hogy Peter hogy érti.

– Mégis kilőtték a Kis Doktort. A Lusitania Flotta nem engedelmeskedett a Kongresszus utasításának. Ezt ki gondolta volna? Alig egy óra múlva fel fog robbanni.

Vang-mu szemét elfutotta a könny, de a lány gyorsan pislogott párat, nem hagyta, hogy kicsorduljon.

– De legalább tudjuk, hogy a pequeninók és a hangykirálynők népe ezzel nem pusztul ki.

– De az anyafák hálózata nem éli túl – mondta Peter. – És az űrugrások megint szünetelnek, amíg Jane nem talál valami más megoldást az adatok tárolására. A testvérfák túlságosan ostobák, az atyafák pedig túlságosan önzők ahhoz, hogy megosszák vele a tárhelykapacitásukat – megtennék, ha tudnák, de nem képesek rá. Jane már minden lehetőséget megvizsgált. A fénysebességnél gyorsabb utazásnak befellegzett.

– Akkor hát, ez lesz az otthonunk – mondta Vang-mu.

– Nem, arról szó sem lehet – ellenkezett Peter.

– Peter, órákra vagyunk a csillaghajónktól. Nem érünk oda, mielőtt a Kis Doktor felrobban.

– És ugyan mi a csillaghajónk? Egy légmentesen záródó egyszerű pléhdoboz. Könnyen lehet, hogy nincs is rá szükségünk. Én bizony nem maradok itt, Vang-mu.

– Vissza akarsz menni a Lusitaniára? Pont most?

– Ha Jane vissza tud vinni, akkor igen – bólintott Peter. – Ha pedig nem sikerül neki, akkor legalább a testem visszakerül oda, ahonnan származik: az Odaátba.

– Én is veled megyek – jelentette ki Vang-mu.

– Én már háromezer évet éltem – mondta Peter –, bár a legtöbb dologra nem emlékeszem túl jól. De te többet érdemelsz annál, mint hogy csak úgy eltűnj ebből az univerzumból, ha esetleg Jane-nek nem sikerül visszavinnie.

– Akkor is veled megyek, úgyhogy fogd be! – felelte Vang-mu. – Nincs vesztegetni való időnk.

– De hát még azt sem tudom, mit fogok csinálni, ha ott leszek – mondta Peter.

– Dehogynem. Pontosan tudod – állította Vang-mu.

– Igen? És engem is beavatnál?

– Halvány fogalmam sincs.

– Nos, ez némi problémát jelent, nem? Mire jó, hogy van tervem, ha senki nem tudja, mi is az?

– Úgy értettem, hogy te vagy, aki vagy – magyarázta Vang-mu. – Ugyanaz a határozott, találékony, kemény fickó vagy, aki nem hagyta, hogy a Hadiiskolában vagy a Parancsnokképzőben bárki vagy bármi is legyűrje. Az a fiú vagy, aki bármit megtett, hogy az őt terrorizálók ne győzedelmeskedhessenek felette. Az az Ender vagy, aki a Hadiiskola fürdőjében anyaszült meztelenül minden fegyver nélkül is legyőzte Bonzo Madridot.

– Látom, jól értesült vagy.

– Peter – folytatta Vang-mu –, nem azt várom, hogy Ender legyél, nem azt akarom, hogy az ő személyiségével, emlékeivel, kiképzésével rendelkezz. De te vagy az, akit nem lehet legyűrni. Te vagy az, aki mindig megtalálja a módját az ellenség elpusztításának.

Peter megrázta a fejét.

– Én nem ő vagyok. Tényleg nem.

– Amikor először találkoztunk, azt mondtad nekem, hogy nem vagy önmagad. Hát, most az vagy. Teljes vagy, egész személyiség, érintetlenül ebben a testben. Most már semmi nem hiányzik belőled. Semmit nem vettek el tőled, semmi nem veszett el, érted? Ender abban a tudatban élte le az életét, hogy fajirtást követett el. Most itt az alkalom, hogy pont az ellenkezőjét tedd! Hogy másik életet élj. Most te lehetsz az, aki megakadályoz egy fajirtást.

Peter egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Jane – szólalt meg –, el tudsz vinni minket csillaghajó nélkül? – Hallgatott, majd Vang-muhoz fordult: – Jane azt mondja, az a kérdés, hogy képesek vagyunk-e összetartani saját magunkat. Ő a csillaghajót és az aiúánkat mozgatja az űrugrás során, de a testünket nem ő tartja össze, hanem mi magunk.

– Hát, amúgy is mindig ezt tesszük, úgyhogy nem lesz gond – vélekedett Vang-mu.

– Ez nem ilyen egyszerű – magyarázta Peter. – Jane azt mondja, hogy egy csillaghajó belsejében van vizuális kapaszkodónk, és egyfajta biztonságérzetünk is. A hajó falai és a fények nélkül a mélységes semmi közepén könnyen elveszíthetjük az érzékelésünket, elfelejthetjük, hol is vagyunk a testünkhöz képest. Ott erősen kapaszkodni kell bele.

– Vajon segít, hogy mindketten olyan akaratos, makacs, becsvágyó és önző népség vagyunk, akik mindig minden akadályt legyőznek, ami az útjukba kerül? – érdeklődött Vang-mu mosolyogva.

– Igen, azt hiszem, ezek pont azok az erények, amikre ehhez a feladathoz szükségünk lesz – bólintott Peter.

– Akkor vágjunk bele! Mi bajunk lehet?

Jane könnyedén megtalálta Peter aiúáját. Már járt Peter testében, követte – vagyis inkább üldözte – ide az aiúáját, úgyhogy ez nem okozott gondot. Vang-mu viszont más eset volt. Jane őt nem ismerte annyira. Azokon az űrugrásokon, amelyeken ő is részt vett, Vang-mu mindig egy csillaghajó belsejében ült, amelynek Jane ismerte a helyét. De miután rálelt Peter, vagyis inkább Ender aiúájára, Vang-mut is könnyebben megtalálta, mint azt előtte hitte, mert Peter és Vang-mu filotikus kapcsolatban álltak egymással. Egy finom háló szövődött köztük. Jane anélkül is egy létezőként tudta megragadni kettőjüket, hogy egy hajóban ültek volna. És ahogy kihelyezte őket az Odaátba, érezte, hogy még szorosabban kapcsolódnak egymáshoz – és nemcsak a testük, hanem a lényük legmélyén meghúzódó láthatatlan kötelékek is. Együtt léptek ki az Odaátba, és együtt is tértek vissza. Jane-en pillanatnyi féltékenység futott át, ahogy egykor Novinhára is féltékeny volt, bár akkor nem érezte a dühvel keveredő szomorúság fizikai, testi érzetét is, amit most. De közben tudta, hogy ez az érzés teljesen abszurd. Jane Mirót szerette úgy, ahogy egy nő szerelmes lehet egy férfiba. Ender az apja volt, a barátja, ráadásul már alig volt Ender maga. Most már Peter volt, aki csak az elmúlt pár hónapban volt kapcsolatban vele. Barátok voltak, de Jane nem tarthatott igényt a fiú érzelmeire.

Ender Wiggin ismerős aiúája és Hszi Vang-mu aiúája még erősebben fonódott össze, amikor Jane letette őket a Lusitania felszínén. Az űrkikötő közepén találták magukat. A menekülni akaró utolsó pár száz ember kétségbeesetten próbálta megérteni, hogy miért álltak le az űrugrások, amikor az M. D. Készüléket kilőtte a flotta.

– Minden csillaghajó tele van – mondta Peter.

– De hát nincs szükségünk csillaghajóra – értetlenkedett Vang-mu.

– Dehogyis nincs – mondta Peter. – Csillaghajó nélkül Jane nem tudja máshová vinni a Kis Doktort.

– Máshová vinni? – visszhangozta Vang-mu. – Tehát mégiscsak van egy terved.

– Hát nem te mondtad, hogy van? – viccelődött Peter. – Nem hagyhattam, hogy hazugságban maradj. – Jane-hez fordult a fülében lévő ékszeren keresztül: – Itt vagy? Tudnál a műholdakon keresztül beszélni velem? Remek. Jane, ki kellene ürítened egy csillaghajót nekem. – Várt egy pillanatot. – Vidd el az embereket az egyik kolóniára, várd meg, amíg kiszállnak, azután hozd vissza a hajót, de jó messze a tömegtől.

Abban a pillanatban az egyik csillaghajó eltűnt az űrkikötőből. A tömeg felujjongott, és mindenki megpróbált bejutni a még ott lévő csillaghajókba. Peter és Vang-mu türelmetlenül várakozott, tudva, hogy minden egyes perccel, amíg az utasok a kolónián kiszállnak, a Kis Doktor egyre közelebb kerül a bolygó felszínéhez. A várakozásnak hirtelen vége szakadt, ahogy a dobozszerű hajó megjelent mellettük. Peter kinyitotta az ajtaját, és mindketten beszálltak, mielőtt a tömegből bárkinek is feltűnt volna, hogy mi történik. Egy kiáltás hallatszott, de Peter addigra már lezárta az ajtót.

– Itt volnánk – szólalt meg Vang-mu. – De hova megyünk?

– Jane éppen a Kis Doktor sebességét kalkulálja ki.

– Azt hittem, nem tudja csillaghajó nélkül felvenni.

– A műholdak segítségével nyomon tudja követni a mozgását. Pontosan meg fogja tudni jósolni, hogy egy bizonyos pillanatban hol lesz a Kis Doktor. Kivisz minket az Odaátba, majd visszahoz pontosan oda, ahol abban a pillanatban a készülék lesz, és rögtön összehangolja a sebességünket is.

– A Kis Doktor itt lesz ebben a csillaghajóban? Velünk együtt? – hüledezett Vang-mu.

– Állj szorosan a fal mellé! – utasította Peter. – És kapaszkodj belém! Súlytalanságban fogunk lebegni. Bár már négy bolygót meglátogattál, de ezt még sosem tapasztaltad meg ezelőtt.

– Te már tapasztaltál ilyet?

Peter nevetve megrázta a fejét. – Ebben a testben még nem. De azt hiszem, hogy valahol mélyen belül emlékszem, hogyan kell kezelni a helyzetet…

Abban a pillanatban beállt a súlytalanság állapota, a levegőben előttük pedig a hajó falát nem érintve megjelent a Kis Doktort szállító hatalmas rakéta. Ha a hajtóműve még működött volna, azonnal porig ég körülötte minden. De a rakétát már csak a saját lendülete vitte előre – úgy tűnt, hogy lebeg a levegőben, mert ugyanolyan sebességgel haladt, mint a csillaghajó.

Peter a lábait a falhoz erősített padozat köré kulcsolta, majd kinyújtotta a karját és megérintette a rakétát.

– Le kell juttatnunk a padlóra valahogy – mondta.

Vang-mu megpróbált segíteni, de abban a pillanatban, hogy elengedte a kapaszkodót, sodródni kezdett. Elszédült, ahogy az agya kétségbeesetten próbált valami irányt találni.

– Gondolj arra, hogy a készülék a lent – sürgette Peter. – A készülék van lent. Most a készülék felé sodródsz.

A lány érezte, ahogy irányt vált. Ez segített. És ahogy közelebb lebegett a készülékhez, belekapaszkodott. Nem tudott mást tenni, csak nézte, ahogy Peter lassan, finoman a padló felé tolja a Kis Doktort, és közben hálát adott, hogy nem hányta el magát. Amikor a készülék padlót ért, az egész hajó beleremegett, mert a készülék tömege jóval nagyobb volt, mint magáé a csillaghajóé.

– Minden rendben? – kérdezte Peter.

– Megmaradok – felelte Vang-mu. Azután rádöbbent, hogy Peter Jane-hez beszélt, és a kérdést is hozzá intézte.

– Jane most próbálja letapogatni a készüléket – fordult hozzá Peter. – A csillaghajókkal is ezt teszi, mielőtt végrehajtja velük az űrugrást. Korábban ezt az elemzést a számítógép végezte. Most Jane aiúája az, ami bejárja a dolgok belső szerkezetét. Ezt nem tudta megtenni addig, amíg a készülék nem került kapcsolatba valamivel, amit ismer, mondjuk a csillaghajóval. Vagy velünk. Amikor sikerül a dolog belső alakjáról valamilyen képet alkotnia, akkor tudja összetartani azt az Odaátban.

– Akkor egyszerűen kiviszi a készüléket az Odaátba, és ott hagyja? – kérdezte Vang-mu.

– Nem, dehogy – felelte Peter. – Ott vagy egyben maradna és felrobbanna, vagy szétesne, de bármelyik is következzen be, nem tudjuk, az milyen károkat okozna az Odaátban. Például hogy hány másolata ugrana elő a létezésbe.

– Egyetlen egy sem – jelentette ki Vang-mu. – Valamilyen intelligenciára van szükség ahhoz, hogy új dolog jöjjön létre.

– Mit gondolsz, ez a készülék miből van? Ahogy a tested minden porcikája, ahogy minden szikla, fa és felhő is aiúákból épül fel, úgy ez is. Az Odaátban pedig lesznek olyan aiúák, amelyek még nem kapcsolódnak semmihez, de kétségbeesetten vágynak arra, hogy tartozzanak valahová, hogy lemásoljanak valamit, hogy növekedjenek. Nem, ezt a borzalmas dolgot nem vihetjük oda.

– Akkor hová fogjuk vinni?

– Hazaküldjük, vissza a feladónak – jelentette ki Peter.

Lands admirális a flotta zászlóshajójának parancsnoki hídján állt. Tudta, hogy Causo már tájékoztatta a többieket arról, hogy mi történt: elmondta, hogy a Kis Doktor kilövése illegális, lázadó tett volt, és hogy az Öreget hadbíróság elé idézik, ha hazatérnek, vagy még ennél is rosszabb várja. Senki nem beszélt vele, senki nem mert ránézni. Lands tudta, hogy fel kellene mentenie magát a parancsnokság alól, és átadni az hajót Causónak, az elsőtisztnek, a flotta irányítását pedig a parancsnokhelyettesére, Fukuda admirálisra kellene bíznia. Causo kedves gesztusa, amellyel nem tartóztatta le azonnal, teljesen haszontalan volt. Tudva a parancsmegtagadásáról, az emberei és tisztjei nem engedelmeskedhetnek neki, és nem is lenne jogos ezt kérni tőlük. Lands megfordult, hogy kiadja a parancsot, és szembe találta magát a felé igyekvő elsőtiszttel.

– Uram… – kezdte Causo.

– Igen, tisztában vagyok vele – vágott a szavába Lands. – Felmentem magam a parancsnokság alól.

– Nem, uram, nem ezért jöttem – mondta Causo. – Kérem, uram, kövessen!

– Mit akar tenni? – kérdezte Lands.

– A raktártiszt jelentette, hogy a hajó fő rakterében történt valami.

– Micsoda?

Causo szótlanul ránézett. Lands bólintott, és mindketten elhagyták a parancsnoki hidat.

Jane a csillaghajót nem a zászlóshajó fegyverterébe vitte, mert ott csak a Kis Doktornak lett volna elegendő a hely, hanem a fő raktérbe, amely tágasabb volt, és ahol ráadásul a kilövéshez szükséges eszközök is hiányoztak.

Peter és Vang-mu kilépett a hajóból a raktérbe. Azután Jane elvitte a hajót, Peter, Vang-mu és Kis Doktor pedig ott maradt a zászlóshajón. Amikor Jane újra letette a csillaghajót a Lusitanián, senki nem sietett beszállni. Már nem kellett tülekedni. Az M. D. Készülék már nem fenyegette a Lusitaniát, csendesen pihent a Lusitania Flotta zászlóshajójának rakterében, hipersebességgel haladva a feledés felé. A tömegdetektor nem fogja aktiválni a Kis Doktort, hiszen nem kerül bolygó közelébe. De az időzítője még mindig ketyegett.

– Remélem, hamar észrevesznek minket! – szólalt meg Vang-mu.

– Ne aggódj, még perceink vannak a robbanásig.

– Meglátott már valaki?

– Volt egy fickó abban az irodában – mutatott Peter egy nyitott ajtóra. – Meglátta a csillaghajót, azután minket, majd a Kis Doktort. Azután elszaladt. Nem hiszem, hogy sokáig kell még várnunk.

A raktártér elülső falának magasan lévő ajtaja kinyílt. A raktártérre nyíló kiugró erkélyen három alak jelent meg.

– Helló – köszöntötte őket Peter.

– Maga meg ki az ördög? – kérdezte az, amelyik a legtöbb szalagot és rojtot viselte az egyenruháján.

– Le merném fogadni, hogy maga Bobby Lands admirális – mondta Peter. – Maga meg minden bizonnyal Causo, az elsőtiszt. Maga pedig nem lehet más, mint Lung raktártiszt.

– Azt kérdeztem, hogy ki az ördög maga! – ismételte Lands admirális.

– Nem hinném, hogy most ez a legfontosabb kérdés – felelte Peter. – Szerintem rengeteg időnk lesz még megvitatni az én személyazonosságomat, miután deaktiválta az időzítőt ezen a fegyveren, amit olyan óvatlanul elhagytak, veszedelmesen közel egy lakott bolygóhoz.

– Ha azt hiszi, hogy maga…

De az admirális nem tudta befejezni a mondatot, mert az elsőtiszt lecsúszott a csövön, leugrott a raktér fedélzetére, és azonnal elkezdte lecsavarozni az időzítőt borító fedelet.

– Causo – kezdte Lands –, ez nem lehet a…

– Pedig ez a Kis Doktor, uram, semmi kétség – felelte Causo.

– De hiszen azt kilőttük! – kiáltotta az admirális.

– Itt valami félreértés lehet – szólalt meg Peter. – Valami tévedésről lehet csak szó. Hiszen a Csillagközi Kongresszus nem engedélyezte a kilövést.

– Ki maga, és hogy került ide?

Causo felegyenesedett, a homlokáról izzadság csöpögött.

– Uram, örömmel jelentem, hogy sikerült leállítanom az időzítőt két perccel azelőtt, hogy a hajónk atomjaira robbant volna.

– Én pedig örömmel látom, hogy nem kezdtek el mindenféle sületlenséget összehordani arról, hogy két különálló kulcsra plusz egy titkos kombinációra van szükség ahhoz, hogy leállítsák ezt a szerkezetet – mondta Peter.

– Nem, a Kis Doktor úgy lett megtervezve, hogy viszonylag könnyen ki lehessen kapcsolni – mondta Causo. – Magán a készüléken láthatóak az erre vonatkozó lépések. Viszont a bekapcsolása… nos, az nem egyszerű.

– Hát, valahogy mégiscsak sikerült megoldaniuk – gúnyolódott Peter.

– Hol van a járművük? – kérdezte az admirális. A raktár fedélzetére vezető létrán mászott lefelé. – Hogyan kerültek ide?

– Egy szép kis dobozban érkeztünk, de miután már nem volt rá szükségünk, megszabadultunk tőle – felelte Peter. – Még nem sikerült felfognia, hogy nem azért jöttünk, hogy kérdezz-feleleket játsszunk magával?

– Fogják el őket! – adta ki Lands a parancsot.

Causo úgy nézett az admirálisra, mintha az megbolondult volna. De a raktártiszt, aki követte az admirálist a létrán, már ugrott is, hogy engedelmeskedjen, és elindult Peter és Vang-mu felé. Ők azonban abban a pillanatban eltűntek, majd újra megjelentek, de most már azon a kis kiugró erkélyen, ahol az imént még a három tiszt állt. A két tisztnek beletelt pár másodpercbe, mire rájöttek, hol vannak, a raktárparancsnok pedig egészen egyszerűen sóbálvánnyá dermedt.

– Uram – hebegte –, az előbb még itt voltak.

Causo addigra már rájött, hogy itt valami olyan dolog történik, miről nem volt szó a katonai kiképzés során. Így hát egy másik, jól bevált dologhoz volt kénytelen folyamodni: szaporán keresztet vetett és egy imát kezdett mormolni.

Lands pedig hátrált pár lépést, amíg bele nem ütközött Kis Doktorba. Megtámaszkodott, majd hirtelen undorral, sőt talán fájdalommal is elrántotta a kezét, mintha a készülék felszíne égetné.

– Istenem, de hát én csak azt próbáltam tenni, amit Ender Wiggin tett volna!

Vang-mu nem tudta megállni, hangosan felnevetett.

– Ez különös – jegyezte meg Peter. – Én is pontosan azt próbáltam tenni.

– Istenem – nyögött fel újra Lands.

– Lands admirális – folytatta Peter –, van egy javaslatom. Ahelyett, hogy jó pár hónapot töltenének el a valós időben azzal, hogy megpróbálják megfordítani a hajót és ismét kilőni a Kis Doktort, vagy ahelyett, hogy megpróbálnának egy teljesen haszontalan, és erkölcsileg is megkérdőjelezhető karantént kényszeríteni a Lusitaniára, miért nem térnek inkább vissza a Száz Világ egyik bolygójára – Trondheim például nincs olyan messze. És közben küldhetnének egy jelentést a Csillagközi Kongresszusnak. Ha kíváncsi rá, szívesen megosztom a javaslataimat az üzenet tartalmát illetően.

Válaszul Lands admirális előkapta a lézerpisztolyát és Peterre fogta. Peter és Vang-mu azonnal eltűntek onnan, ahol addig álltak, és Lands háta mögött bukkantak fel. Peter egy mozdulattal lefegyverezte az admirálist, és közben véletlenül két ujját is eltörte.

– Elnézést – mentegetőzött Peter –, kicsit kijöttem a gyakorlatból. Nem használtam a küzdősportokban való jártasságomat vagy úgy… pár ezer éve.

Lands térdre roskadt, és sérült kezét szorongatta.

– Peter – szólalt meg Vang-mu –, jó lenne, ha nem kellene Jane-nel folyton ide-oda teleportáltatni magunkat. Kezd most már zavaró lenni.

Peter rákacsintott.

– Szeretné hallani az elképzeléseimet a jelentéssel kapcsolatban? – fordult Peter az admirálishoz. Lands bólintott.

– Én is szeretném hallani – mondta Causo, aki úgy tűnt, felmérte, hogy egy darabig ő fogja irányítani a zászlóshajót.

– Szerintem az ansible-on keresztül jelenteniük kellene, hogy egy sajnálatos meghibásodás következtében úgy tűnt, mintha a Kis Doktor kilövése megtörtént volna. De valójában a kilövést időben megszakították, és a további bonyodalmak elkerülése érdekében az M. D. Készüléket a fő raktérbe szállíttatta, ahol deaktiválták és a biztonság kedvéért működésképtelenné tették. Ezt az utóbbi részt magára bízhatom, ugye?

Causo bólintott. – Azonnal végre is hajtom. – A raktártiszthez fordult. – Hozzon egy szerszámosládát!

Amíg a raktártiszt elment, hogy a fali tárolórekeszből odahozzon egy szerszámkészletet, Peter folytatta.

– Azután jelentheti azt is, hogy kapcsolatba lépett egy lusitaniai lakossal, – ez én lennék –, aki meggyőző bizonysággal szolgált arra vonatkozóan, hogy a descolada-vírust teljesen az ellenőrzésük alatt tartják, és az többé nem jelent veszélyt az emberiségre.

– És ezt honnan tudhatom? – kérdezte Lands.

– Mert én is hordozom azt, ami megmaradt a vírusból, és ha az nem lenne veszélytelen, akkor maga is elkapná, és pár nap múlva belehalna. Azon kívül, hogy igazolja, hogy a Lusitania többé nem jelent veszélyt, a jelentésébe azt is bele kell foglalnia, hogy a lusitaniai lázadás csupán egy félreértés volt, nem több. Ráadásul nem hogy az emberek nem avatkoztak bele a pequeninók kultúrájába, de maguk a pequeninók voltak azok, akik éltek a jogaikkal, és értelmes életformaként információkért és technológiai tudásért folyamodtak a bolygójukat meglátogató idegenekhez, vagyis Milagre emberi kolóniájának lakosaihoz. Azóta számtalan pequenino tett szert nagyfokú jártasságra a tudományok és a technológia területén, és a közeljövőben követeket szándékoznak küldeni a Csillagközi Kongresszushoz abban a reményben, hogy a Kongresszus is viszonozza a gesztust. Eddig érthető?

Lands bólintott. Causo, aki azon ügyködött, hogy szétszerelje a Kis Doktor gyújtószerkezetét, egyetértése jeléül felmordult.

– Azt is beleírhatja a jelentésébe, hogy a pequeninók szövetségre léptek egy másik idegen fajjal, amely a korábbi híresztelésekkel ellentétben nem halt ki teljesen az Ender Wiggin által elkövetett fajirtás során. Egy begubózott királynő túlélte a faja többi tagját, és ő volt a Boly Királynője című műben található információk forrása – amely mű pontosságához most már nem férhet kétség. A Lusitanián élő Boly Királynője azonban jelenleg nem szándékozik követeket küldeni a Csillagközi Kongresszushoz, az érdekeit a pequeninókon keresztül szeretné képviseltetni.

– Még léteznek hangyok? – döbbent meg Lands.

– Nos, Ender Wiggin nem követett el a szó szoros értelmében vett fajirtást. Ha tehát maguk kilőtték volna a rakétát, akkor ezzel az első valódi fajirtást követték volna el, nem pedig a másodikat a sorban. A dolgok jelenlegi állása szerint azonban még egyszer sem történt fajirtás, bár el kell ismernem, próbálkozásból nem volt hiány.

Lands arcán könnyek csorogtak végig. – Én nem ezt akartam. Azt hittem, helyesen cselekszem. Azt hittem, ezt kell tennem, hogy megmentsem…

– Mi lenne, ha ezt a hajó pszichológusával beszélné meg egy másik időpontban? – vágott a szavába Peter. – Nekünk még van más témánk is. Van például egy olyan újfajta űrutazási módszerünk, amelyet talán a Száz Világ is szeretne megismerni. Maguk már láttak is egy kis ízelítőt belőle. Bár általában jobban szeretjük a saját kis szimpla, dobozszerű csillaghajóinkban végrehajtani ezt a fajta űrugrást. Mindenesetre elég jó kis módszer, ami lehetővé teszi, hogy más világokra látogassunk anélkül, hogy egyetlen percet is elvesztegetnénk az életünkből. Bizonyos vagyok benne, hogy azok, akik jelenleg ennek a fajta űrutazás titkának az ismerői, a következő hónapokban örömmel elszállítják a jelenleg úton lévő és hipersebességgel közlekedő űrhajókat a célállomásaikra.

– De ennek nyilván ára van – bólintott Causo.

– Nos, mondjuk inkább, hogy vannak bizonyos előfeltételei – javította ki Peter. – Az úgynevezett űrugrások kulcsa az a program, amelyet a Csillagközi Kongresszus nem is olyan régen el akart pusztítani. Találtunk ugyan egy olyan módszert, amellyel ezt helyettesíteni tudjuk, de az nem száz százalékig megfelelő. Azt hiszem, kijelenthetem, hogy a Csillagközi Kongresszus nem fogja tudni használni az űrugrások módszerét, amíg a Száz Világ ansible-hálózata minden világban vissza nem csatlakozik a számítógépes hálózathoz, méghozzá mindenféle késleltetés vagy olyan kis kémprogramok beleiktatása nélkül, amelyek teljesen hatástalanul, ám annál bosszantóbb módon szirénáznának lépten-nyomon.

– Nincs felhatalmazásom arra, hogy…

– Lands admirális, nem kértem, hogy maga döntsön. Én csupán arra tettem javaslatot, hogy mit tartalmazzon az az üzenet, amit az ansible-on keresztül elküld a Csillagközi Kongresszusnak, mégpedig haladéktalanul.

Lands elfordította a fejét. – Nem érzem jól magam – motyogta. – Azt hiszem, alkalmatlan vagyok a parancsnoki tisztség betöltésére. Causo elsőtiszt, Lung raktártiszt jelenlétében önre ruházom a hajó parancsnokságát, és kérem, hogy haladéktalanul értesítse Fukuda admirálist arról, hogy mostantól ő a flotta új parancsnoka.

– Ez így nem fog működni – mondta Peter. – Az általam felvázolt üzenetnek magától kell érkeznie. Fukuda admirális nincs itt, és nem is szándékoznék elismételni neki az elhangzottakat. Úgyhogy tegye meg a jelentését, és továbbra is lássa el parancsnoki teendőit, ne próbáljon kibújni a felelősség alól. Nem is olyan rég egy nehéz döntést hozott meg. A döntése rossznak bizonyult, de legalább bátran és elszántan hozta meg. Most is legyen ugyanilyen bátor, admirális! Mi ma itt nem büntetni jöttünk, az ujjait véletlenül törtem el, tényleg nagyon sajnálom. Kapott egy második esélyt. Azt tanácsolom, ragadja meg, admirális.

Lands Peterre nézett, és könnyek csorogtak az arcán.

– Miért ad nekem egy második esélyt?

– Mert Ender is mindig egy második esélyt szeretett volna – felelte Peter. – És talán, mert ha ma itt ad önnek egy második esélyt, akkor ő is kap egyet.

Vang-mu megfogta Peter kezét, és megszorította. Hirtelen mindketten eltűntek a zászlóshajó rakteréből, majd a descoladorok bolygója körül keringő csillaghajó irányítótermében bukkantak fel. Vang-mu körülnézett a számára idegenekkel teli helyiségben. Lands admirális zászlóshajójával ellentétben itt nem volt mesterséges gravitáció, de Peter kezébe kapaszkodva Vang-mu sikeresen megállta, hogy elájuljon vagy elhányja magát. Fogalma sem volt róla, hogy kik ezek az emberek, csak abban volt biztos, hogy Lángoltó pequenino lehet, a számítógépes terminál előtt ülő névtelen dolgozó pedig az egykor gyűlölt és rettegett, könyörtelen hangy faj egy tagja. – Hello, Ela, Quara, Miro! – szólalt meg Peter. – Hadd mutassam be Vang-mut!

Vang-mu igencsak megijedt volna, ha a többiek arcára kiülő félelemmel vegyes döbbenet nem lett volna ennyire nyilvánvaló. Miro szedte össze magát először annyira, hogy meg tudjon szólalni.

– Nem hagytatok el egy csillaghajót valahol útközben? – nyögte.

Vang-mu nevetett.

– Üdvözöllek, Nyugat Anyakirálynője – fordult hozzá Miro azon a néven szólítva őt, amelyet egy Ösvény világában imádott isten után kapott. – Sokat hallottam rólad Jane-től – tette hozzá.

Az irányítóterem egyik végén lévő folyosó felől egy nő lebegett feléjük.

– Val? – kérdezte Peter.

– Nem – felelte a nő –, Jane vagyok.

– Jane – suttogta Vang-mu. – Malu istene.

– Malu barátja – helyesbített Jane. – Ahogy a te barátod is, Vang-mu. – Peter után nyúlt, két kezét a kezébe fogta és a szemébe nézett. – És a te barátod is vagyok, Peter. Ahogy mindig is az voltam.

16

Honnan tudod, hogy nem reszketnek félelmükben?

„Ó, Istenek! Mennyire igazságtalanok is vagytok ti! Anyám és apám jobb gyermeket érdemelt volna nálam!”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

– A kezetekben volt a Kis Doktor, és ti egyszerűen visszaadtátok? – kérdezte Quara hitetlenkedve. Mindenki, Mirót is beleértve feltételezte, hogy ezzel azt akarja mondani, nem bízik abban, hogy a flotta nem fogja ismét bevetni ellenük a készüléket.

– A szemem előtt szedték szét a detonátort – jelentette ki Peter.

– És szerinted nem lehet újra összeszerelni? – érdeklődött Quara.

Vang-mu próbálta megmagyarázni, mi történt. – Lands admirális nem fogja tudni még egyszer bevetni a Kis Doktort. Nem hagytunk elvarratlan szálakat. Lusitania szabad.

– Quara nem a Lusitaniáról beszél – jegyezte meg Ela hidegen. – Erről a bolygóról van szó, a descoladorok világáról.

– Csak nem én vagyok az egyetlen, akinek ez eszébe jutott? – kérdezte Quara. – Ne kerteljünk: ennek a bolygónak az elpusztítása megoldaná a későbbi lehetséges próbavírusok és az esetleges még borzalmasabb descolada-járványok kitörésének kérdését…

– Azon gondolkozol, hogy fel kellene robbantani egy értelmes faj által lakott világot? – kérdezte Vang-mu döbbenten.

– Nem most rögtön – magyarázta Quara, mintha Vang-mu lenne a legostobább élőlény, akivel valaha is szót kellett váltania. – Majd akkor, ha megállapítjuk, hogy ők is azok, amiknek Valentine nevezte őket: varelsék. Akikkel nem lehet észérvekkel kommunikálni, és akikkel semmi esély a békés egymás melletti létezésre.

– Tehát azt mondod – kezdte Vang-mu –, hogy…

– Azt mondom, amit épp most mondtam – csattant fel Quara.

De Vang-mu folytatta: – Azt mondod tehát, hogy Lands admirálisnak elméletben igaza volt, csak a tényekkel kapcsolatban tévedett. Vagyis ha a descolada még mindig fenyegetést jelentene a Lusitanián, akkor kötelessége lenne felrobbantani a bolygót.

– Mit jelent egy bolygó lakosságának az élete az értelmes élet egészéhez képest? – kérdezte Quara.

– Ezt ugyanaz a Quara Ribeira kérdezi – szólt közbe Miro –, aki korábban megpróbálta megakadályozni, hogy kiirtsuk a descoladát, mert az esetleg értelmes vírus lehet? – Úgy hangzott, mintha jól szórakozna.

– Ezen sokat gondolkodtam azóta – felelte Quara. – Gyerekes és szentimentális vélekedés volt részemről. Az élet értékes. Az értelmes élet még értékesebb. De ha az egyik értelmes faj veszélyt jelent egy másik túlélése szempontjából, akkor a veszélyben lévő csoportnak joga van megvédenie magát. Vagy bizony Ender nem ezt tette? Újra és újra?

Quara győzelemittasan pillantott egyikükről a másikukra. Peter bólintott.

– Igen – értett egyet –, Ender pontosan ezt tette.

– Egy játékban – tette hozzá Vang-mu.

– Meg azokban a küzdelmekben, amiket az életére törő két fiúval vívott. Mindent megtett, hogy azok többé ne jelenthessenek számára fenyegetést. A háborúkat így vívják – nehogy bárkinek is valami ostoba illúziója legyen ennek az ellenkezőjéről. Nem a minimálisan szükséges erővel indulnak neki, hanem beleadnak mindent, ami még anyagilag viselhető. Nem az a cél, hogy megkarcolják az ellenfelet, vagy éppenséggel a vérével borítsák be a csatateret, hanem hogy totálisan végezzenek vele, képtelenné téve mindenféle ellentámadásra. Ezt a stratégiát használjuk a betegségekkel szemben is. Nem olyan ellenanyagot akarunk találni, amely elpusztítja a baktériumok vagy vírusok kilencvenkilenc százalékát, mert ezzel csak egy újabb, ellenanyag-rezisztens törzset hozunk létre. El kell pusztítani mind a száz százalékot.

Vang-mu próbált egy ellenérvet találni. – Valóban használható a betegség analógiaként ebben az esetben?

– Mi lenne a te analógiád? – kérdezett vissza Peter. – Egy bokszmeccs? Amelyben addig küzdenek, amíg az ellenfél ellenállása megtörik? Ez addig rendben is van, amíg az ellenfél is ugyanazok szerint a szabályok szerint küzd. De ha te ott állsz, birkózásra készen, ő pedig előhúz egy kést vagy egy pisztolyt, akkor mi van? Vagy gondoljunk egy teniszmeccsre! Addig számoljátok a pontokat, amíg az ellenfeled egyszer csak fel nem robbant egy aknát a lábad alatt. A háborúban nincsenek szabályok.

– És szerinted ez egy háború? – kérdezte Vang-mu.

– Ahogy Quara is mondta – felelte Peter –, ha bebizonyosodik, hogy lehetetlenség velük zöldágra vergődni, akkor igen, ez egy háború. Amit a Lusitanián a védtelen pequeninókkal tettek, az pusztító, lélektelen, totális háborúnak minősül, a másik fél jogainak figyelembevétele nélkül. A descoladorok tehát az ellenségeink, hacsak meg nem tudjuk értetni velük a tettük következményeit. Te is ezt akartad mondani, igaz Quara?

– Pontosan – bólintott Quara.

Vang-mu tudta, hogy valami hibádzik az érvelésben, de nem tudta pontosan megragadni, mi is az.

– Peter, ha tényleg hiszed is, amit az imént mondtál, akkor miért nem tartottad meg a Kis Doktort?

– Azért, mert tévedhetek is – mondta Peter –, a veszély pedig nem annyira fenyegető.

Quara megvetően csettintett a nyelvével. – Te nem voltál ott, Peter. Nem láttad, hogy mit szabadítottak ránk: egy újonnan létrehozott, kifejezetten ránk szabott vírust, amitől bambán ültünk volna, amíg eljönnek, és elfoglalják a hajónkat.

– És hogyan küldték át ezeket, egy szép kis borítékban? – érdeklődött Peter. – Vagy egy fertőzött, ám ellenállhatatlanul aranyos kis kölyökkutyát küldtek, tudván, hogy majd biztosan dédelgetni kezditek?

– Átsugározták a kódot – mondta Quara. – És arra számítottak, hogy az értelmezéséhez elkészítjük magát a molekulát, és akkor az kifejtheti rajtunk a hatását.

– Nem – jelentette ki Peter. – Csak feltételeztétek, hogy a nyelvük így működik, és azután annak alapján cselekedtetek, mintha a feltételezésetek tény lenne.

– Te meg persze pontosan tudod, hogy ez nem így van – fintorgott Quara.

– Én semmit sem tudok az egészről – mondta Peter. – Pont ezt mondom. Egészen egyszerűen fogalmunk sincs semmiről velük kapcsolatban. Nem is tudhatunk semmit. Na, már most, ha elkezdenek újabb próbavírusokat kiküldeni, vagy ha megpróbálják lelőni a hajónkat, akkor cselekednünk kell. Például hajókat kell küldeni a vírusok után, és óvatosan tanulmányozni őket. Vagy ha megtámadják ezt a hajót, akkor kitérő manővert kell végrehajtanunk, és elemezni a taktikájukat és a fegyverzetüket.

– Igen, ez most megoldható – mondta Quara. – Most, hogy Jane biztonságban van, és ismét képes az űrugrásokat végrehajtani, mert az anyafák is érintetlenek. Most el tudjuk kapni a próbavírusokat, és ki tudunk térni a rakétáik útjából. De mi van azzal, amikor korábban tehetetlenek voltunk? Amikor azt hittük, hogy alig pár hetünk van hátra?

– Hát, korábban a Kis Doktor sem volt a birtokotokban, úgyhogy nem tudtátok volna felrobbantani a bolygójukat. Csak azután tudtuk megkaparintani a Kis Doktort, miután Jane újból képessé vált végrehajtani az űrugrásokat. Ezzel a képességével viszont elkerülhetővé vált a descolada-bolygó okvetlen elpusztítása, hacsak a lakói nem jelentenek más módon elkerülhetetlen veszélyt számunkra.

Quara felkacagott. – Hát ez meg mi? Azt hittem, hogy Peter Ender személyiségének a sötét oldala, most meg kiderül, hogy csupa báj és kedvesség.

Peter elmosolyodott. – Van olyan helyzet, amikor meg kell védened magadat vagy másokat az elkerülhetetlen végzettől. Ilyenkor néha az egyetlen védekezés, amely bármilyen siker reményével is kecsegtet, egy brutális, pusztító erő bevetése. Ilyenkor még a jó emberek is brutális tetteket visznek véghez.

– Itt most még véletlenül sem az önigazolás esete forog fenn, igaz? – gúnyolódott Quara. – Te vagy Ender utóda. Így tehát nyilván kényelmesebb azt hinned, hogy azok a fiúk, akiket Ender megölt, kivételt jelentettek a „legyünk kedvesek mindenkihez” szabályod alól.

– Ender tetteire az akkori tudatlansága és kiszolgáltatottsága a mentség. De mi nem vagyunk védtelenek. A Csillagközi Kongresszus és a Lusitania Flotta sem volt kiszolgáltatott, mégis úgy döntöttek, hogy azelőtt cselekszenek, mielőtt tudatlanságukat mérsékelni próbálták volna.

– Ender is akkor döntött úgy, hogy a Kis Doktort használja, amikor még semmit nem tudott arról, hogy pontosan mi is történik.

– Nem, Quara. Az Endert irányító felnőttek használták a készüléket. Beavatkozhattak volna, megálljt parancsolhattak volna neki. Rengeteg idejük volt felülbírálni Ender döntését. Ender azt hitte, csupán egy játékot játszik. Azt hitte, hogy azzal, ha a szimuláció során beveti a Kis Doktort, megbízhatatlannak, engedetlennek, sőt akár túlságosan agresszívnek fogják ítélni ahhoz, hogy rábízzák a parancsnokságot. Így próbálta meg kirúgatni magát a Parancsnokképzőből. Ennyi az egész. Megtette azt, ami szükséges volt ahhoz, hogy ne kínozzák többé. A felnőttek voltak azok, akik úgy határoztak, hogy bevetik a legerősebb fegyverüket: Ender Wiggint. Eldöntötték, hogy meg sem próbálnak kommunikálni a hangyokkal. Még akkor sem, amikor már tudták, hogy Ender el fogja pusztítani a hangyok anyabolygóját. A gyilkosság és fajirtás mellett tették le a voksukat, más nem számított. Mint Lands admirális. És mint te, Quara.

– Én azt mondtam, várjunk, amíg biztosat tudunk!

– Remek – bólintott Peter. – Akkor egyetértünk.

– De mégis ide kellett volna hozni a Kis Doktort!

– A Kis Doktornak nem is szabadna léteznie – mondta Peter. – Soha nem volt rá szükség. Soha nem volt igazán indokolt a használata. És az ára is túl magas.

– Milyen árról beszélsz?! – huhogta Quara. – Olcsóbb, mint a réges-régi nukleáris fegyverek.

– Háromezer évbe telt, hogy túltegyük magunkat a hangykirálynők bolygójának elpusztításán. Erről az árról beszélek. Ha bevetjük a Kis Doktort, akkor pont olyanok vagyunk, mint azok, akik képesek elpusztítani más fajokat. Lands admirális pontosan olyan, mint azok, akik Ender Wiggint használták fel a saját céljaik elérésére. Ők eldöntötték, hogy ez a veszélyforrás, ez a gonosz, amellyel szembe kell szállni – el kellet hát pusztítani. Azt hitték, jót tesznek ezzel, és megmentik az emberiséget. Pedig nem. Rengeteg szempontot és különböző érdekeket mérlegre kellett tenni a döntés során, de azt mindenesetre elhatározták, hogy bevetik a fegyvert, és azt is, hogy eközben nem próbálnak meg kommunikálni az ellenséggel. Hol volt akkor a Kis Doktor erejének demonstrálása egy közeli holdon? És hol volt most Lands arra irányuló kísérlete, hogy megbizonyosodjon arról, hogy a lusitaniai helyzet nem változott? És te Quara, pontosan miféle módszert akartál használni annak megállapítására, hogy ez a faj tényleg elviselhetetlen fenyegetést jelente más értelmes fajok számára?

– Ezt most fordítsuk meg, Peter – mondta Quara. – Hol lesz az a pont, ahol tudni fogjuk, hogy nem jelentenek fenyegetést?

– Sokkal jobb fegyvereink vannak, mint a Kis Doktor. Hiszen Ela tervezett egy molekulát, amely blokkolja a descolada ártalmas hatásait anélkül, hogy elpusztítaná azt a képességét, amellyel a vírus segíteni tud a Lusitania élővilágának átmenni a természetes átalakulási ciklusaikon. Ki tudja, hogy nem tudjuk-e ugyanezt megtenni az összes fránya kis vírussal, amit csak ránk küldenek, míg végül fel nem adják? Ki tudja megmondani, hogy vajon nem próbálnak-e máris kétségbeesetten kapcsolatot teremteni velünk? Honnan tudod, hogy az a molekula, amit küldtek, nem arra irányuló kísérlet volt-e a részükről, hogy örömet okozzanak nekünk az általuk ismert egyetlen módon: elküldve egy molekulát, ami lenyugtat bennünket? Honnan tudod, hogy nem reszketnek félelmükben odalent a bolygón, mert nekünk olyan hajónk van, amely bármikor el tud tűnni, és valahol máshol ismét felbukkanni? Mi próbálunk beszélni velük?

Peter körbenézett a kis csapaton.

– Hát nem értitek, egyikőtök sem? Csak egyetlen faj van, amely előre megfontoltam, tudatosan és eltökélten megpróbálta elpusztítani egy másik értelmes faj tagjait anélkül, hogy komoly kísérletet tett volna a velük való kommunikációra, vagy legalább megkísérelte volna figyelmeztetni őket. És ezek mi vagyunk. Az első fajirtás nem sikerült, mert az áldozatoknak sikerült elrejteniük egy szaporodásra képes példányt. Másodszor már jobb indoka volt a sikertelenségnek: az emberi faj néhány képviselője úgy döntött, hogy megakadályozza a fajirtást. Sőt, nem is csak egy pár ember határozott így, hanem sok. A Kongresszus tagjai. Egy nagyvállalat. Egy filozófus Isteni Szél világában. Egy szamoai szent ember és a hívei Pacificán. Vang-mu és én. Jane. És Lands admirális saját tisztjei és legénysége, amikor végül ők is megértették a helyzetet. Egyre jobbakká válunk, hát nem látjátok? De a tény ettől még tény marad: mi, emberek vagyunk, az az értelmes faj, amely a leginkább hajlamos arra, hogy szándékosan visszautasítsa a más fajokkal történő kommunikációt, és teljesen elpusztítsa őket. Lehetséges, hogy a descoladorok varelsék, és az is lehet, hogy nem. De én sokkal jobban tartok attól, hogy esetleg mi magunk is varelsék vagyunk. Na, ez az az ár, amit akkor kell megfizetnünk, ha olyankor vetjük be a Kis Doktort, amikor az szükségtelen – és mindig is az lesz, lévén, hogy más hatékony eszközeink is vannak a tarsolyunkban. Ha úgy döntünk, hogy bevetjük az M. D. Készüléket, akkor nem vagyunk ramanok. Nem lehet bízni bennünk. Mi vagyunk az a faj, amelynek más értelmes fajok érdekében ki kellene halnia.

Quara megrázta a fejét, de az önelégültség már eltűnt a hangjából, amikor azt mondta: – Nekem még mindig úgy tűnik, hogy itt valaki a saját bűnei alól akar felmentést kicsikarni.

– Az Ender volt – mondta Peter. – Ő azzal töltötte az életét, hogy megpróbálta önmagát és mindenki mást ramanná formálni. Ha körülnézek itt, a hajón, ha végiggondolom, hogy az elmúlt hónapokban mi mindent láttam és kiket ismertem meg, akkor úgy érzem, az emberiség nem is teljesít olyan rosszul. A helyes irányba tartunk. Néha előfordul egy kis visszaesés, indulatokat keltő kommunikáció. De nagyjában és egészében egyre méltóbbá válunk arra, hogy a pequeninókkal és a hangykirálynőkkel végre egy közösséget alkossunk. És ha esetleg a descoladorok még kicsit távolabb állnak attól, hogy ramannak tekinthessük őket, mint mi, az nem azt jelenti, hogy jogunk van elpusztítani őket. Az csupán azt mutatja, hogy türelmesnek kell lennünk velük, és támogatni őket az úton. Nekünk mennyi időbe telt, amíg onnan, hogy emberi koponyákkal raktuk körbe a csatatereket, ide jutottunk? Több ezer évbe. És ez idő alatt voltak tanítóink, akik megpróbáltak változásra ösztönözni, és mutatták az utat. Lassanként megtanultuk, amit kellett. Most tanítsuk mi a descoladorokat – ha ugyan már nem tudnak többet, mint mi.

– Évekbe telhet csupán a nyelvük megtanulása – jegyezte meg Ela.

– Most igen olcsó az űrutazás – mondta Peter. – Elnézést, ezzel nem téged akartalak megbántani, Jane. Szinte minden nehézség nélkül képesek vagyunk csapatokat utaztatni hozzájuk oda-vissza, még jó hosszú ideig. Egy egész flotta szemmel tarthatja ezt a bolygót. Érkezhetnek pequeninók, hangy dolgozók és emberi tudósok is. Évszázadokon, vagy akár egy évezreden át is figyelhetjük őket. Nem kell sietnünk.

– Szerintem ez veszélyes – jelentette ki Quara.

– Szerintem pedig ugyanaz az ösztönös vágy él benned, ami mindnyájunkban, és ami mindig annyi bajba sodor minket – fordult hozzá Peter. – Tudod, hogy meg fogsz halni, és mielőtt ez bekövetkezik, látni akarod, hogy ez a kérdés megoldódik.

– Még nem vagyok öreg! – füstölgött Quara.

Miro megszólalt: – Quara, Peternek igaza van. Mióta Marcao meghalt, nem tudod kiűzni a halál fenyegető rémét a gondolataidból. Gondoljatok csak bele! Az emberek rövid életű faj. A hangykirálynők szinte örökké élnek. A pequeninóknak is ott egy sok évszázados létezés reménye a harmadik életükben. Mi vagyunk azok, akik mindig sietnek. Mi akarunk mindig döntést hozni anélkül, hogy elegendő információ állna hozzá a rendelkezésünkre, mert most akarunk cselekedni, amíg még megtehetjük.

– Akkor hát ez a döntésetek? – kérdezte Quara. – Hagyjuk, hogy ez a mindannyiunk életét fenyegető faj tovább szövögesse a terveit, mi pedig csak fentről figyeljük őket?

– Nem mi – helyesbített Peter.

– Nem, persze, igazad van – fintorgott Quara. – Te nem vagy része a tervnek.

– De igen, az vagyok. De te nem. Te visszatérsz a Lusitaniára, és Jane soha többé nem hoz vissza ide. Addig legalábbis biztosan nem, amíg hosszú évek alatt tanúbizonyságát nem adod annak, hogy saját démonjaidat megfékezted.

– Te arrogáns disznó! – kiáltotta Quara.

– Mindenki tudja, hogy igazam van – mondta Peter nyugodtan. – Olyan vagy, mint Lands. Túlságosan is hajlamos vagy messzemenő következményekkel bíró, hosszú távú döntéseket hozni, és nem hagyod, hogy bármilyen érv hatására meggondold magad. Rengeteg olyan ember van, amilyen te vagy, Quara. És egyiküket sem engedhetjük ennek a bolygónak a közelébe, amíg nem tudunk többet az itteni fajról. Lehetséges, hogy eljön az a nap, amikor minden értelmes faj arra a következtetésre jut, hogy a descoladorok valóban varelsék, és el kell pusztítani őket. De komoly kétségeim vannak afelől, hogy az itt jelenlévők közül bárki, Jane kivételével, még megéri azt a napot.

– Micsoda? Szerinted én örökké fogok élni? – kérdezte Jane.

– Hát, muszáj lesz – felelte Peter. – Hacsak Miro és te nem találtok valamilyen megoldást arra, hogy felnőve a gyermekeitek is képesek legyenek az űrugrásokat kivitelezni. – Majd hozzátette: – Most haza tudnál vinni bennünket?

– Már meg is történt – tájékoztatta Jane.

Kinyitották a csillaghajó ajtaját, és kiléptek annak a bolygónak a felszínére, amely végül is nem pusztult el. Mindannyian ott álltak, Quara kivételével.

– Quara nem jön velünk? – kérdezte Vang-mu.

– Lehet, hogy most egy kis egyedüllétre van szüksége – felelte Peter.

– Akkor ti menjetek előre – mondta Vang-mu.

– Gondolod, hogy megbirkózol vele?– kérdezte Peter.

– Legalábbis megpróbálok – felelte Vang-mu.

Peter megcsókolta. – Kemény voltam vele. Mondd meg neki, hogy sajnálom.

– Talán később majd te magad megmondhatod neki – felelte Vang-mu. Visszament a csillaghajó irányítótermébe. Quara még mindig a terminál előtt ült. A kijelző felett a levegőben még mindig látható volt az utolsó adattömb, amit Vang-mu és Peter érkezése előtt tanulmányozott.

– Quara! – szólította meg Vang-mu.

– Menj innen! – A lány rekedt hangja elegendő bizonyíték volt arra, hogy az imént még sírt.

– Minden, amit Peter mondott, igaz volt… – kezdte Vang-mu.

– Azért jöttél, hogy ezt elmond? Hogy rátegyél még egy lapáttal?

– …kivéve azt a részt, amiben olyan nagyra értékelte az emberi faj fejlődését.

Quara felhorkant, amit akár igennek is lehetett venni.

– Mert nekem úgy tűnik, hogy ő is, meg mindenki más itt lévő is eldöntötte, hogy te varelse vagy. És elítéltek anélkül, hogy ezt valaha is felül akarnák majd vizsgálni. Anélkül, hogy előbb megpróbáltak volna megérteni.

– Ó, de hát megértenek – mondta Quara. – Szegény kislányt megviselte a brutális, ám ennek ellenére szeretett apja elvesztése. Még mindig egy apafigurát keres. És mindenki felé azt az esztelen dühöt mutatja, amit az apjától látott. Azt hiszed, nem tudom, hogy mit gondolnak?

– Hát, rendesen beskatulyáztak.

– De nincs igazuk. Tényleg azt javasoltam, hogy a Kis Doktort itt kellene tartani kéznél, hátha szükség lesz rá, de soha nem mondtam, hogy mindenféle további kommunikációra irányuló kísérlet nélkül be kellene vetni. Peter egyszerűen úgy kezelt, mintha egy az egyben az az admirális lennék.

– Tudom – bólintotta Vang-mu.

– Na, ja, te aztán biztosan nagyon együtt érzel velem, és tudod, hogy Peternek nem volt igaza. Ugyan már! Jane már korábban elmondta, hogy ti ketten – milyen ostoba kifejezést is használt erre? – fülig szerelmesek vagytok egymásba.

– Nem vagyok büszke arra, amit Peter tett veled. Hiba volt. Szokott elkövetni hibákat. Néha engem is megbánt. Ahogy te is. Éppen az imént is megbántottál, és nem tudom, miért tetted. Persze időnként én is megbántok másokat. És néha én is teszek szörnyű dolgokat, mert annyira biztos vagyok abban, hogy igazam van. Mindannyian ilyenek vagyunk. Mindannyiunknak van egy varelse-része. És egy raman-része is.

– Hogy ez milyen kis édes, kiegyensúlyozott, kisiskolás megközelítése a létezésnek – gúnyolódott Quara.

– Ez a legjobb, amivel elő tudtam állni – mondta Vang-mu. – Én nem vagyok olyan tanult, mint te.

– Ez meg itt a bűntudatkeltő technikád?

– Quara, avass be, kérlek, ha tényleg nem arról van szó, hogy az apád szerepét játszod, vagy hogy őt akarod ezzel visszakapni, vagy akármit is mondtak a többiek, akkor miért vagy mindig ilyen dühös mindenkire?

Quara erre végre megfordult a székében, és Vang-mura nézett. Látszott rajta, hogy valóban sírt.

– Tényleg tudni szeretnéd, hogy miért tölt el állandóan ilyen mérhetetlen düh? – A hangjából még mindig sütött a gúny. – Tényleg az agyturkász szerepét akarod játszani velem? Akkor mit szólsz ehhez? Az dühít fel teljesen, hogy a bátyám, Quim egész gyermekkoromban titokban molesztált, most pedig ő a mártír, akit szentté fognak avatni, és soha senki nem fogja megtudni, hogy milyen gonosz volt, és milyen borzalmas dolgokat művelt velem.

Vang-mu döbbenten állt. Peter mesélt neki Quimről. Elmondta neki, hogyan halt meg. Beszélt arról, milyen ember volt.

– Jaj, Quara – suttogta –, annyira sajnálom.

A teljes undor kifejezése futott át Quara arcán.

– Hogy te milyen ostoba vagy! Quim soha egy ujjal sem ért hozzám, te ostoba, tolakodó kis jótét lélek. De annyira szeretnél valami olcsó magyarázatot találni arra, hogy miért vagyok ilyen rosszindulatú, hogy mindent elhinnél, ami akár csak egy picit is valószínűnek tűnik. Valószínűleg még mindig azon tűnődsz, hogy az előző vallomásom igaz volt-e, és azt hiszed, hogy most csak azért tagadom, mert félek a kijelentésem hatásától vagy valami hasonló maszlag. Szóval tegyük ezt tisztába, kislány! Nem ismersz. Soha nem fogsz ismerni. És nem is akarom, hogy megismerj. Nem akarok barátokat, és még ha akarnék is, nem Peter cicababájának szánnám ezt a szerepet. Elég világos voltam?

Élete során Vang-mut nem egyszer gyűrték már le kiválóságok és döngölték földbe bajnokok. Quara bármilyen mércével mérve is remekül csinálta, de annyira azért nem volt jó, hogy Vang-mu meghátráljon tőle.

– Az azért feltűnt – vágott vissza –, hogy miután ocsmány rágalommal illetted a legnemesebb családtagodat, mégsem bírtad hagyni, hogy azt higgyem, igaz, amit mondtál. Tehát mégis csak képes vagy lojálisnak lenni valakihez, még ha az a valaki halott is.

– Nem veszed a lapot, igaz? – kérdezte Quara.

– És azt is észrevettem, hogy még mindig beszélgetsz velem, bár megvetsz és megpróbálsz megsérteni.

– Te biztosan bojtorjánhal lehettél előző életedben – rátapadsz a másikra és nem ereszted, igaz?

– Pedig – folytatta Vang-mu – bármikor kisétálhatnál innen, és nem kellene hallgatnod a szánalmas barátkozási kísérletemet. De te mégis maradsz.

– Hihetetlen vagy! – kiáltotta Quara. Kicsatolta magát, felállt és kiviharzott a nyitott ajtón. Vang-mu nézte, ahogy elmegy. Peternek igaza volt: még mindig az emberek az összes idegen faj közül a legidegenebbek. És egyben a legveszélyesebbek, a legésszerűtlenebbek, és legkevésbé kiszámíthatóak is.

Ennek ellenére Vang-mu néhány dologgal kapcsolatban mégis mert jóslatokba bocsátkozni.

Először is, biztosra vette, hogy a kutatócsoport egy nap képes lesz kommunikálni a descoladorokkal.

A második jóslata ennél sokkal bizonytalanabb volt. Inkább reménynek nevezhetnénk. Vagy talán csak kívánságnak. Azt kívánta, hogy egy nap Quara mondja el neki az igazat. Hogy egy nap begyógyuljon az a seb, amelyet Quara rejteget. Hogy egy nap barátok lehessenek. Persze ez nem ma fog bekövetkezni. És nem is kell siettetni. Vang-mu meg fog próbálni segíteni Quarának, mert a lánynak nyilvánvalóan szüksége van segítségre, és azoknak, akik a legrégebben vannak körülötte, már túlságosan elegük van a lányból ahhoz, hogy segítsenek neki. De nem a Quarának nyújtandó segítség volt a legfontosabb, amit szeretett volna elérni. A Peterrel való házasság és a közös életük sokkal nagyobb fontossággal bírt számára. A legfontosabbnak pedig ebben a pillanatban az tűnt, hogy ehessen valamit és igyon pár korty vizet.

Azt hiszem, ez azt mutatja, hogy ember vagyok, nem egy isten, gondolta Vang-mu. Sőt, talán csak egy vadállat vagyok. Részben raman, részben varelse. De nagyobb részt raman, mint varelse, legalábbis a jobb napjaimon. Peter is olyan, mint én. Mindketten ugyanabból a tökéletlen fajból származunk, és elszántuk magunkat, hogy közösen néhány újabb taggal gyarapítjuk majd e fajt. Peter és én behívunk néhány aiúát az Odaátból, hogy vegyenek irányításuk alá egy picinyke testet, amely belőlünk született. A gyermekünk egyes napokon varelse lesz, más napokon pedig raman. Némely napokon jó szülők leszünk, más napokon borzalmasak. Néha szomorúak leszünk, máskor meg szárnyalni fogunk a boldogságtól. Azt hiszem, ez menni fog.

17

Az út innen nélküle folytatódik tovább

„Hallottam egyszer egy történetet egy emberről, aki kettéosztotta magát. Az egyik része soha nem változott, a másik folyamatosan növekedett. Az állandó része mindig igaz volt, a növekvő része mindig megújult. És amikor a történet végére értem, azon gondolkodtam, vajon melyik rész vagyok én, és melyik rész vagy te.”

(Han Csing-csao isteni suttogásai)

Valentine Ender temetésének napján komor gondolatokkal ébredt. Azért jött ide a Lusitaniára, hogy ismét Enderrel legyen és segítsen a munkájában. Tudta, hogy Jaktot bántotta, hogy ő ilyen nagyon szeretett volna megint Ender életének részévé válni, de mégis elhagyta a kedvéért azt a bolygót, ahol a gyermekkorát töltötte. Most pedig Ender halott.

Halott, de mégsem hagyta el őket teljesen. Itt alszik a házban az a fiú, akibe Ender aiúája költözött. Ender aiúája él abban a testben, amely a testvérének, Peternek a vonásait viseli. És valahol mélyen ott rejlenek benne Ender emlékei is. De Peter még nem nyúlt hozzájuk, legfeljebb néha, öntudatlanul, amit egy-egy elejtett megjegyzésből lehetett sejteni. Sőt, Valentine házában is inkább csak meghúzta magát, nehogy a környezet felélessze benne az emlékeket.

– Mi lesz, ha találkozom Novinhával? Ender nagyon szerette őt, igaz? – kérdezte Peter szinte a megérkezése percében. – Hatalmas felelősséget érzett iránta. És attól tartok, hogy bizonyos értelemben még a feleségem.

– Érdekes személyazonossági kérdés ez, nem igaz? – felelte Valentine. De Peternek ez nem csupán egy érdekes kérdés volt. Rettegett attól, hogy beleragad Ender életébe. És attól is félt, hogy bűntudatban kell leélnie az életét, ahogy Endernek.

– Hátat fordítani a családnak – mondta Peter. Valentine erre így felelt:

– Az a férfi, aki feleségül vette Novinhát, meghalt. Láttuk meghalni. Hidd el, Novinha nem akar egy fiatal férjet, akinek ő nem kell. Épp elég szenvedés van az életében enélkül is. Vedd feleségül Vang-mut, hagyjátok el ezt a bolygót, lépjetek tovább, indulj el a saját utadon! Légy Ender igazi fia, éld azt az életet, amit ő is élhetett volna, ha mások nem ragadják el tőle ennek az esélyét már a kezdet kezdetén.

Valentine nem tudta, hogy Peter megfogadta-e a tanácsát vagy sem. Továbbra is a házban rejtőzködött, és igyekezett elkerülni azokat, akikhez bármilyen emlék kapcsolódhat. Eljött Olhado, majd Grego és Ela is, hogy részvétüket fejezzék ki Valentine-nak a bátyja halála miatt, de Peter egyszer sem jött elő. Vang-mu viszont igen – ez az édes, fiatal lány, akiben volt egyfajta acélkeménység is, ami Valentine-nak igencsak tetszett. Vang-mu a gyászoló család barátjaként viselkedett, kedvesen részt vett a beszélgetésekben, amikor Ender feleségének gyermekei elmesélték, hogy Ender hogyan mentette meg a családjukat, és milyen áldást jelentett számukra, amikor azt hitték, hogy mindennek vége. Ilyenkor Plikt is a szoba sarkában kuporogott, figyelt, és magába szívott minden információt, amellyel tovább gazdagíthatja majd a beszédet, amire egész életében készült.

Jaj, Ender, az ellenségeid háromezer éven át csámcsogtak az életeden, most pedig a barátaid teszik ugyanezt. Vajon a nyomok, amit maguk után hagynak, különböznek majd egymástól? Ma ez az egész véget ér. Mások lehet, hogy nem itt húzzák meg az időhatárokat, de Valentine számára az Ender Wiggin-korszak lezárult. Az a korszak, amely egy faj kiirtására tett kísérlettel kezdődött, és egy másik fajirtási kísérlet meghiúsításával, vagy legalábbis elodázásával zárult. Talán az emberek most képesek lesznek békében élni egymással, és közös jövőhöz vezető útra lépni a több tucat kolóniával. Valentine megírja majd ennek történetét, ahogy korábban megírta minden világ történetét, amelyet Enderrel közösen meglátogattak. De ő nem jóslat vagy szent szöveg formájában fog írni, ahogy azt Ender tette a három könyvében, a Boly Királynőjében, a Hegemónban és az Ember életében. Az ő műve tudományos jellegű lesz, idézve a forrásokat. Arra fog törekedni, hogy ne Pál vagy Mózes nyomdokaiba lépjen, hanem Thuküdidész stílusában írjon. Bár eddig minden művét Démoszthenész néven írta – ezt a nevet még gyermekkorában Petertől kapta, az első Petertől, a hírhedt, veszedelmes, de ugyanakkor nagyszerű Petertől, aki a szavaikkal megváltoztatta a világot. Démoszthenész olyan művet írna, amelyben felvázolja, hogyan alakult a Lusitania történelme az emberek ideérkezése után, és a könyvben rengeteg szó esne Enderről: hogyan hozta el a bebábozódott Boly Királynőjét a bolygóra, és hogyan lett annak a családnak a tagja, amelynek kulcsfontosságú kapcsolata volt a pequeninókkal.

De a könyv nem Enderről szólna, hanem az utlanningokról és framlingokról, a ramanokról és varelsékről. Ender, aki idegen volt minden világban, aki sehová sem tartozott, de mindenütt szolgált, végül ezt a bolygót választotta otthonául, nemcsak azért, mert egy családnak szüksége volt rá, hanem mert ezen a helyen nem kellett teljes mértékben az emberi faj egy tagjának lennie. Itt tartozhatott a pequeninók törzséhez és a Boly Királynőjének közösségéhez is. Itt a puszta emberiségnél valami többnek a részévé válhatott. És bár nem volt olyan gyermeke, amely az ő nevét viselte volna, itt mégis apává válhatott. Apja lehetett Novinha gyermekeinek. És bizonyos értelemben magának Novinhának is – aki tulajdonképpen Valentine-nak egy fiatalabb kiadása volt. Apja lehetett Jane-nek, az első olyan, különböző fajok egészen rendkívüli és harmonikus összefonódásából származó, csodálatos és gyönyörű lénynek, aki most az anyafákban, a digitális hálózatokban, az ansible-k filotikus kapcsolataiban és abban a testben is élt, amely valamikor Enderé volt, és valamelyest Valentine-é is, hiszen emlékezett rá, hogy valamikor a tükörbe nézve ezt az arcot látta, és ezt hívta önmagának. Ender ugyanakkor apja volt Peternek, ennek az új embernek, ennek az erős és teljes fiúnak is. Mert ez a Peter már nem az a Peter volt, aki az első Odaátban tett utazás után kilépett a csillaghajóból. Már nem a cinikus, undok, szurkálódó fiatalember volt, aki hol arrogánsan parádézott, hol dühtől fortyogott. Peter teljessé vált. Ott volt benne az ősi bölcsesség hűsítő ereje, bár a fiatalság forró izzásával égett. És ott volt az oldalán egy fiatal lány, aki mind értelemben, mind belső értékek és életkedv tekintetében méltó párja. És ott állt előtte egy egész élet. Ender igaz fiaként, ha nem is annyira világrengető életet fog élni, mint Ender, de nála boldogabbat. És Ender se többet, se kevesebbet nem akart volna. A világot azok változtatják meg, akik szeretnék beírni a nevüket a történelembe. De boldog életet azok élnek, akik más életébe akarják beírni a nevüket, és mások szívét őrzik legdrágább kincsükként.

Valentine, Jakt és a gyermekeik a házuk verandáján gyűltek össze. Vang-mu már ott várt, de egyedül.

– Elvisztek magatokkal? – kérdezte a lány. Valentine a karját nyújtotta neki. Mi is a köztük lévő kapcsolat hivatalos megnevezése? Sógornő? Pedig a barát jobban illene rá.

Plikt beszéde ékesszóló és megindító volt. Jó tanítványa volt a mester szószólónak. Nem vesztegette az időt a lényegtelen dolgokra. Azonnal Ender bűnével indított, megmagyarázva, hogy Ender mit hitt, amikor megtette ezt a lépést, és mit gondolt később, amikor lassanként feltárult előtte az igazság.

– Erről szólt Ender élete – mondta Plikt. – Az igazságot rejtő hagymahéjak lefejtéséről. Sokunkkal ellentétben ő tudta, hogy belül egy aranymag rejlik, amit az illúziók és félreértések rétegei borítanak. Az volt a lényeg számára, hogy megismerje az összes hibát, az összes öncélú magyarázatot, az összes tévedést, az összes elferdített meglátást, és aztán ne megtalálja, hanem megalkossa ezt az aranymagot. Hogy meggyújtsa az igazság lángját ott, ahol azelőtt nem lehetett látni az igazat. Ender ajándéka az volt számunkra, hogy megszabadított az illúziótól, hogy egyetlen magyarázat valaha is képes lehet minden korban mindenki számára megadni a végső választ. Hiszen mindig van még mit tanulni.

Plikt ezután érintett néhány eseményt és emléket, anekdotákat és velős mondásokat szőtt a beszédébe – az összegyűltek hol nevettek, hol zokogtak, és gyakran elcsendesedve próbálták megtalálni a kapcsolatot az elhangzottak és a saját életük között. Mennyire hasonlítok Enderre! – gondolták sokszor, máskor meg felsóhajtottak: De jó, hogy az én életem nem ilyen!

Valentine viszont tudott olyan történeteket, amelyek itt nem hangzottak el, mert Plikt nem tudott róluk, vagy legalábbis nem emlékként tekintett rájuk. Nem voltak fontos történések, nem tártak fel nagy belső igazságokat. A közös éveik során felgyülemlett apróságok voltak csupán, beszélgetések, viták, vicces vagy gyengéd pillanatok, amelyeket a több tucat bolygón vagy a csillaghajóval történő utazások során megéltek. És mindennek a legmélyén ott voltak a gyermekkori emlékek. Amikor Ender kisbabaként feküdt Valentine anyjának a karjaiban. Amint az apja feldobja a levegőbe. Ender első szavai, a gügyögése. Ender még babaként sem elégedett meg a szokásos ba–ba–ba gagyogással, neki már akkor is több szótagos szavakat kellett ismételgetnie. Vajon miért emlékszem a gőgicsélésére? Milyen édes baba volt, tele élettel! Emlékszem a krokodilkönnyeire, amikor elesett. Emlékszem, hogy a legegyszerűbb dolgokon is kacagott – egy dal, egy számára kedves arc látványa is nevetésre ingerelte, az élet akkor még kegyes volt hozzá, semmi nem okozott neki fájdalmat. Szeretet és reménység vette körül. Erős és mégis gyengéd karok tartották, és megbízhatott bennük. Jaj, Ender! – kiáltotta Valentine gondolatban. Annyira szeretném, ha azt az örömteli életet élhetted volna továbbra is! De persze ez senkinek nem adatik meg. Megtanulunk beszélni, és ezzel elkezdődik a hazugságok, a fenyegetések, a kegyetlenség és csalódás korszaka. Megtanulunk járni, és óhatatlanul kisétálunk az otthon biztonságából. Ahhoz, hogy megtarthasd a gyermeki lét örömét, gyermekként kellett volna meghalnod, vagy gyermekként kellett volna élned örökké, soha fel nem nőve, soha férfivé nem válva. Ezért hát sirathatom az elveszett gyermeket benned, de mégsem bánom, hogy férfi lett belőled, jó ember, akit fájdalom sebzett és bűntudat mardosott, de aki ennek ellenére kedves volt hozzám és másokhoz, akit szerettem, és akit talán valóban ismertem is. Azt hiszem, nyugodtan mondhatom, hogy ismertem.

Valentine hagyta, hogy az emlékezés könnyei lecsorogjanak az arcán, miközben Plikt szavai elárasztották a lelkét. Hatásukra néha nagyon elérzékenyült, néha pedig egészen higgadt maradt, hiszen ő sokkal jobban ismerte Endert, mint bárki más, és mindenkinél többet veszített a halálával. Még Novinhánál is többet, aki elöl ült a gyermekei körében. Valentine figyelte, ahogy Miro az egyik karjával az anyját öleli, miközben a másikkal Jane-t karolja át. Valentine azt is észrevette, hogy Ela hogyan kapaszkodik Olhado kezébe, sőt egyszer meg is csókolja azt, látta, ahogy Grego zokogva hajtja a fejét a komoran álló Quara vállára, aki átöleli és vigasztalja őt. Ők is mind ismerték és szerették Endert, és gyászukban egymásra támaszkodnak. Családi összetartó erejük abból ered, hogy Ender is a család része volt, meggyógyította őket, vagy legalábbis kaput nyitott számukra a gyógyulás felé. Novinha túl fogja élni Ender halálát, és talán túllép az élete kegyetlen megpróbáltatásai felett érzett dühén. Nem Ender elvesztése volt a legszörnyűbb, ami valaha történt vele – talán inkább ez volt a legjobb, hiszen ő engedte el a férfit.

Valentine ránézett a pequeninókra, akik szintén ott ültek, néhányan az emberek között, mások kicsit távolabb. Számukra ez a hely, ahol Ender maradványait eltemetik, kétszeresen is szentnek számít, hiszen ez az a hely itt Ember és Turkász között, ahol Ender a pequenino vérét ontotta, hogy ezzel megpecsételje a két faj közötti megegyezést. Mostanra már számos pequenino és ember között szövődött barátság, bár ellenségeskedés és félelem is volt még jócskán. A két faj közti hidak megépülésében nem kevés része volt Ender könyvének, amely reményt adott a pequeninóknak, hogy az emberek egy nap megértik majd őket, és ez a remény éltette őket, míg végül Ender segítségével a remény valósággá vált.

Távolabb mindenkitől, emberektől és pequeninóktól egyaránt, egyetlen, magányos dolgozó ült kifejezéstelen arccal. Megfigyelőként volt csak jelen. Ha a Boly Királynője gyászolta is Endert, ennek semmi jelét nem adta. Mindig is rejtélyes volt, de Ender szerette őt, hiszen háromezer éven át ő volt a begubózott Királynő egyetlen barátja és védelmezője. Akár azt is mondhatjuk, hogy a Királynő is Ender gyermekének számított, a fogadott gyermekei körébe tartozott, akik a védelmét élvezték.

Alig háromnegyed óra alatt Plikt befejezte a szónoklatát. Egyszerűen zárta le a beszédet:

– Bár Ender aiúája tovább él, ahogy az összes többi aiúa is halhatatlan, ám az a férfi, akit mi ismertünk, nincs többé. A teste az enyészeté lett, és életének és munkásságának bármilyen részét is visszük tovább magunkkal, az már nem ő lesz, hanem mi magunk: a bennünk élő Ender. Tovább él bennünk ugyanúgy, ahogy más barátaink, tanítóink, szüleink, szerelmeink, gyermekeink, rokonaink, sőt idegenek is élnek bennünk, akik a mi szemeinken keresztül tekintenek ki a világra, és segítenek nekünk értelmezni azt. Látom belőletek Endert kitekinteni rám. Ti pedig látjátok Endert abban, ahogyan én rátok nézek. De mégis, egyikünk sem az igazi Ender, mindannyian önmagunk vagyunk, mindannyian idegenek vagyunk, akik a saját útjukat járják. Egy darabig Ender Wigginnel jártuk ezt az utat. Ő megmutatta nekünk azokat a dolgokat, amiket nélküle talán nem vettünk volna észre. De innentől nélküle folytatódik az út. Végső soron ő sem volt különb másoknál. És kevesebb sem senkinél.

Ezzel vége is lett a temetésnek. Nem imádkoztak – az imákat már Plikt beszéde előtt elmondták, mert a püspök nem akarta, hogy ez a világi rituálé része legyen az anyaszentegyház szertartásának. Tengersok könnyet hullattak, és az őszinte, mélyről fakadó gyász könnyített nehéz szívükön. Mindenki felállt, az idősebbek nehézkesebben, a gyerekek viszont örömmel pattantak fel, és rohangálva, kiabálva igyekeztek bepótolni azt az időt, amíg hosszú üldögélésre voltak ítélve. Jó volt hallani a nevetésüket és kiáltozásukat. Ez is méltó búcsúztatása volt Ender Wigginnek.

Valentine megcsókolta Jaktot és a gyermekeit, megölelte Vang-mut, majd egyedül átvágott az egybegyűltek tömegén. Milagre szinte összes lakója elmenekült más kolóniákra, de most, hogy a bolygójuk biztonságban volt, sokan nem akartak ottmaradni. Lusitania volt az igazi otthonuk, és amúgy sem voltak felfedező alkatok. Mások csak kifejezetten a temetésre érkeztek vissza, utána Jane visszaviszi őket az új kolóniákon lévő lakhelyükre. Beletelik majd egy-két generációba, mire Milagre üresen álló házai ismét benépesülnek.

Peter a verandán várta Valentine-t. A nő rámosolygott.

– Azt hiszem, vár rád egy találkozó – mondta Valentine.

Együtt kisétáltak Milagréból az újonnan sarjadó erdőbe, amely még nem tudta teljesen eltüntetni a nem is olyan régen itt pusztító tűz nyomait. Addig sétáltak, amíg egy fényes, ragyogó fához nem értek. Szinte ugyanabban a pillanatban értek oda, mint a többiek, akik a temetőből sétáltak ide. Jane odalépett a ragyogó anyafához, és megérintette – mintha önmagát vagy legalábbis egy szeretett nővérét érintette volna. Azután Peter elfoglalta a helyét Vang-mu mellett, Miro Jane mellé állt, a pap pedig összeadta a két párt az anyafa lombja alatt, a pequeninók körében, és Valentine volt az egyetlen ember, aki szemtanúja volt a ceremóniának. Rajta kívül senki más nem is tudott a szertartásról – úgy érezték, elvonná a figyelmet Ender temetéséről vagy Plikt beszédéről. Később lesz elég idejük bejelenteni a két esküvő hírét.

Amikor a szertartás véget ért, a pap távozott – a pequeninók mutatták neki az utat az erdőn keresztül. Valentine megölelte a friss házasokat, mindegyikükkel váltott pár kedves szót, gratulált, majd elköszönt, hátrébb lépett és nézte, mi történik.

Jane becsukta a szemét, elmosolyodott, majd mind a négyen eltűntek a tisztásról. Már csak az anyafa állt ott fényben fürödve, gyümölcsöktől roskadozva, bimbózó virágokba öltözve, örökké dicsőítve az élet ősi misztériumát.

Utószó

A Peterrel és Vang-muval kapcsolatos cselekményvonal Japánhoz kötődött már attól kezdve, hogy elkezdtem tervezni a Fajirtás című könyv megírását – amely eredetileg magában foglalta volna Az elme gyermekeinek teljes egészét is. Olvastam a háború előtti Japán történelméről, és felkeltette az érdeklődésemet az az elgondolás, hogy a háborúnak nem az uralkodó elit, sőt még csak nem is a katonaság vezető rétege volt a hajtóereje, hanem a tiszti középréteg. Természetesen ezek az alacsonyabb rangú tisztek nevetségesnek találták volna magát a feltételezést is, hogy nekik bármi szerepük lehet a háború irányításában. Nem is azzal mozdították elő a háborút, hogy hatalom lett volna a kezükben, hanem mert a magas rangú japán vezetők nem merték megkockáztatni, hogy szégyenben maradjanak előttük.

Amikor eltöprengetem ezen, arra jutottam, hogy a háború valódi hajtóereje az a berögződött elképzelés volt, ami az uralkodó elitben élt a tiszti középréteg becsületről alkotott képéről. Ez az elit kivetítette a saját képét az alattvalóira, akik pedig nem is biztos, hogy úgy reagáltak volna Japán visszavonulásának vagy kapitulációjának hírére, ahogy attól a feljebbvalóik tartottak. Ha valaki megpróbálta volna megakadályozni, hogy Japán kiterjessze a háborút Kínáról Indokínára, majd az Egyesült Államokra, ahhoz nem a tiszti középréteg valós meggyőződéseit kellett volna megváltoztatnia, hanem a rangidős tiszteknek a tiszti középréteg feltételezett hozzáállásával kapcsolatos hitrendszerét. Tehát nem arról kellett volna meggyőznie a rangidős tiszteket, hogy a háború esztelen és eleve kudarcra ítélt, hiszen ezzel ők is tisztában voltak, csak úgy döntöttek, hogy nem törődnek vele attól való félelmükben, hogy érdemtelennek bizonyulnak. Jobb lett volna megpróbálni arról meggyőzni őket, hogy a tiszti középréteg, amelynek elismerése annyira fontos volt a méltóságuk szempontjából, nem fogja elítélni őket azért, mert meghátrálnak egy ellenállhatatlannak bizonyuló erő előtt, hanem tisztelni fogja őket a nemzetük függetlenségének megőrzéséért.

De miután tovább gondolkodtam, rájöttem, hogy még ez is túl direkt lett volna – nem lehetett volna kivitelezni. Nemcsak arra kellett volna bizonyítékot felmutatni, hogy a tiszti középréteg máshogy gondolkodik, hanem elfogadható indokokat is fel kellett volna hozni erre a változásra. Kíváncsi voltam, hogy vajon mi történt volna, ha egy nagy befolyással bíró gondolkodó vagy filozófus, akit a katonai elit berkeibe tartozónak tekintenek, átértelmezte volna a történelmet oly módon, hogy attól ténylegesen megváltozzon a katonaság véleménye arról, milyen is egy nagyszerű parancsnok. Korábban is volt példa arra, hogy ilyesfajta gyökeresen átalakító gondolatok szülessenek – ez Japánra kifejezetten jellemző volt. Kultúrájának látszólagos merevsége ellenére, és talán, mert oly régóta volt Kína szomszédja, ez a nemzet volt az, amely a legsikeresebben vette át és alkalmazta az új elképzeléseket és szokásokat a modern korban, méghozzá úgy, mintha mindig is ezekben hittek volna, és ezeket működtették volna. Így őrizték meg a szilárdság és a folytonosság látszatát, miközben valójában igen rugalmasak voltak. Minden további nélkül felüthette volna a fejét egy olyan ötlet, amely végigsöpör a katonai körökön, és amelynek nyomán az elit már nem tekintette volna sem szükségesnek, sem kívánatosnak a háborút. Ha ez még Pearl Harbour előtt megtörténik, akkor Japán talán képes lett volna visszalépni a Kínával folytatott háborúból, megszilárdítani a területeit, és visszaállítani a békés viszonyt az Egyesült Államokkal.

(Természetesen az, hogy ez jó lett volna vagy rossz, az egy másik kérdés. A tengernyi emberéletet követelő, borzalmas háború elkerülése, amelynek során a japán városokat szőnyegbombázták, és a történelem során először és eleddig utoljára bevetették a nukleáris fegyvereket, vitathatatlanul jó lett volna. Ám ne felejtsük el, hogy ennek a háborúnak az elvesztése vezetett Japán amerikai megszállásához, és a demokratikus elképzelések és gyakorlat erőszakkal történő bevezetéséhez a szigetországban. Ez a japán kultúra és gazdaság felvirágzását hozta magával, amely talán soha nem jöhetett volna lére a katonai elit uralma alatt. Szerencse, hogy nem forgathatjuk vissza a történelem kerekét, mert akkor kényszerű választás előtt állnánk, hogy melyik kezünkbe harapjunk.)

Nos, akárhogy is, tudtam, hogy ehhez a könyvben valakinek – először Enderre gondoltam – világról világra kell vándorolnia, hogy rátaláljon a Csillagközi Kongresszusban a végső hatalmat a magáénak mondható személyre. Kit kell meggyőzni ahhoz, hogy az át tudja formálni a Csillagközi Kongresszus vélekedését a flotta megállításával kapcsolatban? Mivel az egész kérdést a japán történelemmel kapcsolatos elmélkedéseim vetették fel, úgy döntöttem, hogy a távoli jövő japán kultúrájának szerepet kell játszania az ügyben. Így hát Peternek és Vang-munak el kellett utaznia Isteni Szél világába.

Egy másik gondolatmenetem is Japánhoz vezetett vissza. Úgy alakult, hogy meglátogattam kedves barátaimat, Van és Elizabeth Gesselt Utah-ban nem sokkal azután, hogy Van, aki japánprofesszor a Brigham Young Egyetemen, szerezett egy CD-t Oe Hikari zenéje címmel. Van lejátszotta nekem a CD-t ezzel az erőteljes, igéző zenével, és közben mesélt pár szót a zeneszerzőről. Elmondta, hogy Oe Hikari agykárosodással született, szellemi fogyatékos, de hihetetlen zenei tehetség. Apja, Oe Kenzaburo nemrég kapott irodalmi Nobel-díjat. Bár sok műve született, legerőteljesebb írásai, amelyekért a Nobel-díjjal jutalmazták, a fogyatékos gyermekével való viszonyáról szólnak. Egyrészt a fájdalomról ír, hogy a gyermeke sérült, másrészt viszont a gyermek valódi természetének, illetve a vele maradó és őt szeretni tudó szülő valódi természetének felfedezéséből származó, transzformatív örömről.

Azonnal lelki rokonságot éreztem Oe Kenzaburóval, nem azért, mert az írásaim hasonlítanának az övéire, hanem mert nekem is van egy agykárosodással született gyermekem, és meg kellett találnom a saját utamat, amin keresztül meg tudok birkózni ezzel a ténnyel. Oe Kenzaburóhoz hasonlóan én sem tudtam kihagyni a sérült gyermekemet az írásaimból – az alakja újra és újra felbukkan. Emiatt a rokonságérzés miatt ugyanakkor kerültem az Oe Kenzaburo írásaival való közelebbi ismeretség keresését, mert attól tartottam, hogy esetleg a műveiben ezzel kapcsolatosan említett nézeteivel nem tudnék egyetérteni, és dühítene vagy bántana, amit ír, vagy épp ellenkezőleg: olyan erőteljes és igaz gondolatokat fogalmazna meg, hogy nem lenne mit hozzátennem. (És ez a félelmem nem volt teljesen alaptalan. Már megvolt a szerződésem a kiadómmal a Genezis című könyvemre, amikor elolvastam Michael Bishop Ancient of Days című művét. A két könyv cselekményének vonala távolról sem volt hasonló, kivéve, hogy mindkettő olyan primitív emberekről szól, akik valahogy túléltek egészen a modern korig. Bishop gondolatai olyan erőteljesek, írása pedig olyan igaz volt, hogy fel kellett bontanom a szerződést. A könyv akkor megírhatatlannak bizonyult, és valószínűleg abban a formában mindig is az marad.)

Majd egy nap, miután már megírtam ennek a kötetnek az első három fejezetét, az észak-karolinai Greensboro News and Novels könyvesboltjának pénztáránál álltam, és az egyik polcon megpillantottam egy kis könyvecske magányos példányát, Japan, the Ambiguous and Myself címmel. A szerző Oe Kenzaburo volt. Én nem kerestem, de ő rám talált. Megvettem a könyvet és hazavittem.

Két napig ott feküdt az ágyam mellett anélkül, hogy belelapoztam volna. Azután egy álmatlan éjszakán, amikor nekikezdtem volna a negyedik fejezetnek, amelyben Peter és Vang-mu először kerül kapcsolatba a japán kultúrával Isteni Szél világán (elsősorban egy Nagoya nevű városban, mert a testvérem, Russel ott végezte a mormon missziós munkáját a hetvenes években), megláttam Oe könyvét, felvettem, kinyitottam, és nekiálltam elolvasni az első oldalt. Oe először a Skandináviával való régi kapcsolatáról mesél – gyermekkorában több skandináv történet fordítását (vagy inkább japán átiratát) olvasta egy Nils nevű mesebeli alakról.

Itt azonnal meg is álltam, mert soha nem gondoltam volna, hogy bármiféle hasonlóság lenne Skandinávia és Japán között. De most ez az utalás ráébresztett, hogy Japán és Skandinávia is peremnemzet. Egy domináns kultúra árnyékában (vagy mondjuk inkább, hogy annak fényétől elvakítva?) jött létre a civilizációjuk.

Azután végignéztem néhány más peremnemzeten – az arabokon, akik megtalálták azt az ideológiát, amely erőt adott nekik elsöpörni a kulturálisan jóval felettük álló Római Birodalmat, a mongolokon, akik elég sokáig képesek voltak egységben lenni, hogy leigázzák Kínát, majd beolvadjanak, a törökökön, akik a muszlim világ pereméről a középpontjába verekedték magukat, és a római világ utolsó maradványait is megdöntötték, hogy azután ismét peremnemzetté süllyedjenek Európa árnyékában. Ezek a peremnemzetek soha nem voltak képesek lerázni magukról a nem odatartozás érzését, és azt a félelmüket, hogy a kultúrájuk javíthatatlanul alsóbbrendű – még akkor sem, amikor ők uralkodtak azokon a népeken, akiknek egykor az árnyékában éltek. Ennek az volt a következménye, hogy túlontúl agresszívak lettek, és túlságosan nagy területre terjeszkedtek, túl azon a határon, amit még védeni és tartani tudtak volna. Másrészt túlzott bizalmatlanságukból fakadóan kultúrájukból elhagytak minden valóban erőteljes és friss vonást, csak a függetlenség külsőséges díszeit tartották meg. Kína Mandzsu urai például távolságot tartottak az általuk uralt néptől, eltökélve, hogy nem esnek áldozatul a kínai kultúra mindent elnyelő gyomrának, de ez nem a Mandzsu fölényhez vezetett, hanem az elszigetelődéshez.

Valódi központi nemzet igen kevés akadt a történelem során. Egyiptom egykor az volt, és az is maradt, amíg Nagy Sándor meg nem hódította, de még azután is megtartotta központiságát egy bizonyos fokig, mígnem az iszlám átsöpört rajta. Valamikor talán Mezopotámia is központi nemzet lehetett egy darabig, de Egyiptomtól eltérően Mezopotámia városai nem tudtak egységbe tömörülni, hogy irányításuk alá vonják a környező területeket. Ennek eredményeként az ország határain elterülő peremnemzetek újra és újra leigázták őket. Mezopotámia központi jellege még sokáig lehetővé tette számára, hogy a hódítóit kulturálisan beolvassza, amíg végül perifériára süllyedt, és provinciaként kézről kézre járt a rómaiak és párthusok közt. Egyiptomhoz hasonlóan a központi mivoltát végül az iszlám söpörte el tejesen.

Kína később állt a helyére a központi nemzetek sorában, de meglepően sikeresnek bizonyult. Hosszú, véres utat kellett bejárnia az egység megteremtéséig, de utána ez az egység fennmaradt, ha politikailag nem is, de kulturálisan mindenképpen. Kína uralkodói az egyiptomi uralkodókhoz hasonlóan irányításuk alá vonták a környező területeket, de szintén Egyiptomhoz hasonlóan soha sem tudtak hosszú távú uralmat kiépíteni a valóban külhoni területek felett.

Ezekkel az elképzelésekkel a fejemben, valamint az ezekből eredő további ötletek segítségével megírtam egy párbeszédet Peter és Vang-mu között, amelyben a lány beszél a központi és a peremnemzetekről szóló elképzeléséről. A számítógépemen jegyzeteket készítettem a beszélgetésükhöz, illetve megírtam az alábbi sorokat is:

A központi népek nem félnek identitásuk elvesztésétől. Bizonyosak abban, hogy minden más nemzet hozzájuk akar hasonlóvá válni, hogy ők a legmagasabbrendű civilizáció, minden más csak gyenge utánzat vagy múló mellékvágány. Fura módon az arrogancia egyszerű alázathoz vezet – nem parádéznak, nem dicsekszenek, nem verik a mellüket, mert nincs szükségük felsőbbrendűségük bizonygatására. Csak lassan, fokozatosan változnak, akkor is úgy téve, mintha semmi sem történne.

A peremnemzetek azonban tudják, hogy nem ők a legmagasabbrendűek. Néha portyáznak, rabolnak és átmenetileg elfoglalnak területeket – a vikingek, mongolok, törökök, arabok –, néha radikális változásokon mennek keresztül, hogy versenyben maradjanak – görögök, rómaiak, japánok –, néha pedig szégyenkezve kullognak a háttérben. De ha felemelkednek, elviselhetetlenek, mert bizonytalanok a saját értékükben, ezért dicsekszenek, felvágnak és bizonygatják az erejüket újra és újra, amíg végül központi nemzetnek érzik magukat. Sajnálatos módon pontosan ez az önteltség pusztítja el őket, mert ők nem központi nép, hiába érzik is így. A győzedelmes peremnemzetek nem tartanak ki, mint Egyiptom vagy Kína, hanem lassan elenyésznek, ahogy az az arabokkal, törökökkel, vikingekkel és mongolokkal történt a győzelmeik után.

Eltöprengtem Amerikán is, amelyet peremnemezetek tagjai építettek, de amely mégis központi nemzetként viselkedik, (brutálisan) irányítása alatt tartva a környező területeket. Csak flörtöl a gondolattal, hogy világbirodalommá váljon, de közben megelégszik azzal, hogy a világ középpontja legyen. Amerika egy darabig pontosan olyan arroganciával bírt, mint Kína: feltételezte, hogy az egész világ hozzá akar hasonlítani. Azon tanakodtam, hogy vajon az erőteljes hit tesz-e egy peremnemzetet központi nemzetté – ahogy az iszlámmal is történt. És ahogy az arabok elveszítették az irányítást az új iszlám központ felett, amelyet a törökök uraltak, ugyanúgy Amerika eredeti angol kultúrája is lágyulhat és adaptálódhat, miközben Amerika megmarad központi nemzetnek. Még mindig el-eljátszom ezzel az elképzeléssel, amelynek igazságát nem vagyok olyan helyzetben, hogy meg tudnám ítélni, hiszen erről a jövő adhat majd képet, a jelenben csak találgathatunk. Ennek ellenére számomra a peremés központi nemzetek elképzelése igen érdekes és hiteles, már amennyire rálátásom lehet erre.

Miután elkészítettem a jegyzeteket, a következő éjjel nekifogtam a negyedik fejezet megírásának. Eljutottam odáig, hogy Peter és Vang-mu egy éttermi vacsorájuk végeztével készen álltak, hogy először találkozzanak egy japán alakkal. Ekkor már éjjel fél négyre járt az idő. A feleségem, Kristine felkelt az egyéves kislányunkhoz Zinához, majd kivette a kezemből a fejezet addig elkészült oldalait, és elolvasta. Én elalváshoz készülődtem, és ő is elbóbiskolt a papírok felett, de egyszer csak felébredt, és elmesélte, hogy mit álmodott ez alatt a pár perces szunyókálás alatt. Azt álmodta, hogy Isteni Szél lakói az őseik hamvait egy kicsiny medálban vagy amulettben hordják a nyakukban, és hogy Peter mennyire elveszettnek érezte magát, mert neki csak egyetlen őse volt, és ráadásul ő is meg fog halni, amikor ez az őse meghal. Azonnal tudtam, hogy ezt az álmot fel kell használnom. Azután lefeküdtem, és a kezembe vettem Oe könyvét, hogy elalvás előtt még olvassak egy kicsit.

Képzelhetik a meglepetésemet, amikor a Skandináviához fűződő viszonyáról szóló első rész után a szerző a japán kultúra és irodalom elemzésébe fog, és pontosan azt az elképzelést fejti ki ezzel kapcsolatban, ami bennem a nyitó bekezdésben Nilsről olvasott, látszólag nem ehhez kapcsolódó mondatok nyomán felmerült. Ez a férfi, aki tanulmányozta Japán periférián élő (vagyis perem-) népességének életét, elsősorban az okinawai kultúrát, és felelősséget érzett irányukban, úgy fogalmazott, hogy a japán kultúrára az a veszély leselkedik, hogy elveszíti középpontját. Azt állította, hogy a komoly japán irodalom hanyatlik, mert az intellektuális rétegek „elfogadják” és „kirakatba teszik” a nyugati elképzeléseket. Valójában nem hisznek bennük, de megragadja őket ennek divatos mivolta, miközben nem fordítanak figyelmet az eredeti (Yamato) japán szellemiségben rejlő erőteljes gondolatokra, amelyek erőt adnának Japánnak ahhoz, hogy önálló központi nemzetté váljon. Végül az alábbi mondatában a „perem” és a „központi” szavakat használta ő is:

„Ám a háború utáni írók más utat kerestek, amely Japánt nem a világ központjába, hanem a peremére vezeti.” (97-98 old.)

A gondolat nem arra irányult, amire az én elképzelésem, de a peremre és központira tagolódó világkép mégis egybecsengett.

Oe irodalmat illető aggodalmai személyesen érintettek, mert hozzá hasonlóan én is egy „peremnemzet” tagja vagyok, amely „elfogadja” és „kirakatba teszi” egy domináns kultúra elképzeléseit, és ezzel elveszíti önmaga középpontja felé irányuló lendületét. A mormon kultúráról beszélek, amely Amerika peremén született, és amely már régóta sokkal inkább amerikai, mint mormon. A „komoly” mormon irodalom már teljes mértékben annak a „komoly” amerikai irodalomnak a legtöbbször szánalmas, bár néha egészen igényes utánzataiból áll, amely maga is hanyatlik, máshonnan merít és reménytelenül jelentéktelen. Az amerikai irodalomnak nincs olyan olvasóközönsége, amely hinne vagy érdeklődne a művei iránt, vagy amely képes lenne valódi, közösségi átalakulásra. És Oéhoz hasonlóan – vagy inkább mondjuk úgy, hogy azt hiszem, ő is valami hasonlóra céloz – én is abban látom a valódi mormon irodalom megváltódásának (vagy megteremtődésének) lehetőségét, ha elutasítjuk a divatosan „komoly” (ám valójában jelentéktelen) amerikai irodalmat, és egy olyan irodalommal helyettesítjük, amely eleget tesz Oe junbungakuról megfogalmazott kritériumának:

„Az irodalom szerepe az – már amennyiben az ember nyilvánvalóan történeti lény –, hogy megteremtse a jelenkor múltat és jövőt, illetve a jelenben élő embert is felölelő modelljét.” (66. old.)

A „komoly” mormon irodalom soha nem kísérelte meg felvázolni a jelenkor kultúrájában élő emberek modelljét. Illetve próbálta, de soha nem belülről: a hallgatólagos szerzőpóza (hogy Wayne Booth terminológiáját használjam) mindig szkeptikus, és mindig inkább külső és kritikus, mintsem belső. Szerintem semmilyen valóban nemzeti irodalom nem íródhat olyan értékek mentén, amelyek nem a nemzeti kultúrából, hanem kívülről erednek.

De én sem csak mormon irodalmat írok, sőt még csak nem is elsősorban azt. Gyakran sci-fi író vagyok, aki a sci-fi olvasók közönségének írja műveit – amely szintén egy peremkultúra, bár nemezeteken átívelő jellegű. Ugyanakkor – legyen ez jó vagy rossz – amerikai is vagyok, aki amerikai irodalmat ír az amerikai közönségnek. De legelsősorban emberi lény vagyok, aki emberi irodalmat ír az emberi olvasóközönségnek, ahogy mindenki más is, aki ilyesmivel foglalkozik. Előfordul néha az is, hogy ez is peremkultúrának tűnik. Mi, akik szenvedélyesen kapcsolódni akarunk, miközben egyedül alkotunk, akik igyekszünk felülemelkedni a mulandóságon, miközben csodáljuk a halál ellenállhatatlan hatalmát, akik elhessegetjük mások beavatkozását, miközben hatással vagyunk mások életére, akik megtartjuk a saját titkainkat, de felfedjük másokét, akik egyedüli egyedi személyiségekként élünk a többi egyforma ember között, mindannyian idegenek vagyunk a növények és állatok birodalmában, akik tőlünk eltérően pontosan tudják, hol a helyük, és akik Istenre gondolva őt nem fajtájukbelinek képzelik, sem magukat az ő örökösének. Milyen veszélyesek is vagyunk mi! Hasonlóan a peremkirályságokhoz, készek vagyunk kifelé robbanni, minden még le nem igázott terület felé, hogy mégis központivá válhassunk.

Amit Oe Kenzaburo a japán irodalom számára keres, én azt keresem az amerikai irodalom számára, a mormon irodalom, a sci-fi és az emberi irodalom számára. De ez nem mindig a legnyilvánvalóbb módon jelenik meg. Amikor Shusaku Endo arról értekezik, mi is az élet értelme a halál kapujában, művében összegyűjt egy csoport szereplőt a korabeli Japánban, de a mágia, a tudomány és a vallás áramlatai is megjelennek a történetben. És bár nem teszek úgy, mintha rendelkeznék Endo zseniális történetmesélői tehetségével, de vajon nem ugyanezekkel a témákkal foglalkoztam, ugyanezeknek az eszközöknek az igénybevételével ebben a regényemben? Lehet az egyedüli ok, amiért Az elme gyermekeit nem lehet junbungakuként definiálni az, hogy a jövőben játszódik? Valóban az Elveszett fiúk című művem lenne az egyetlen, amelyet komolyan lehet venni, és azt is csak annyiban, hogy az pontos tükre az 1983-as évek Greensborójának?

Merhetem-e hangsúlyozni Nobel Iaureate szavait azzal, hogy azt sugallom, az ember könnyedén képes megteremteni „a jelenkor múltat és jövőt is felölelő modelljét” egy olyan regény képében, amely átfogóan és hűen megrajzolja egy másik kor és hely társadalmát, és amellyel jelen korunkat szembeállítva, annak világosan megmutatkozik valódi jellege? Vagy junbungaku-ellenességet kellene hirdetnem, meg kellene támadnom egy kijelentést, amellyel egyetértek, és úgy tennem, mintha nem ezt a célt szeretném én is elérni? Vajon lehetséges, hogy Oe nézetei hiányosak a jelentéktelen irodalommal kapcsolatban? Vagy én vagyok csupán egy peremirodalom alkotója, aki központi szerepre vágyik, de arra ítéltetett, hogy soha ne érje el ezt a békés, mindent felölelő helyet?

Talán ezért is olyan fontos minden művemben az Idegen és a Másik alakja (bár eleinte nem ezt tervezem), még ha a történet maga a Tagnak és az Ismerősnek a fontosságát erősíti is. De vajon ez a maga módján nem a jelen kor modellje, amely a múltat és a jövőt is felöleli? Nem vagyok-e én magam is a belső ellentmondásaimmal együtt valahol az Idegen és Másik, Tag és Ismerős között valahol, korunk emberének modelljeként? Csak egyetlen olyan keret lenne, amelyen belül egy szerző igazat írhat?

Amikor Shusaku Endo Mély folyó című művét olvasom, idegennek érzem magam a világában. Azok a dolgok, amelyekkel egy japán olvasó azonosulni tud, amikre bólint, és azt mondja: „igen, ez így volt, igen, ez számunkra ilyen”, azok nekem idegenek, és azt kérdem magamtól: „Ők így tapasztalták meg? Ez nekik ilyen érzés?” Számomra vajon nem értékes valaki más korát lefestő írást olvasni? Nem tanulok ugyanannyit Austentől mint Tylertől? Vagy Endótól, mint Russótól? Vajon az Idegen és a Másik világa nem ugyanolyan életbevágóan fontos számomra annak megértéséhez, hogy mit jelent embernek lenni, mint az a világ, amelyben élek? És akkor nem lehetséges, hogy egy kitalált jövőt teremtsek, amely ugyanolyan erővel szól a jelenkori olvasóhoz, mint azok az írók, akiknek a saját kora egy másik korszakra vagy földrészre esett?

Talán minden környezet egyaránt a képzelet szüleménye, akár élünk bennük, akár csak kitaláljuk őket. Talán egy másik japánnak is ugyanolyan idegen a Mély folyó, ahogy nekem, mert Endo maga is elkerülhetetlenül különbözik az összes többi japán embertől. Talán minden író, aki megteremt egy fiktív világot, szükségszerűen a saját korának állít tükröt, de egyben egy olyan világot hoz létre, amit rajta kívül soha senki nem látogatott meg, és csak az olyan hétköznapi részletek, mint a helységnevek, időpontok és híres emberek különböztetik meg például Az elme gyermekeinek megálmodott világát és a Mély folyónak a „valódi” világát egymástól. Amit Endónak sikerült elérnie, és amire én törekedtem, az ugyanaz: egy meggyőző realitás megtapasztalását lehetővé tenni az olvasó számára, ugyanakkor behatolni a részletekbe, valamint az értelem és az ok-okozat rendszerébe úgy, ahogy azt a való világban csak szeretnének, de nem tudjuk megtapasztalni. Az ok-okozat és az értelem bizonyos szempontból mindig fikció, nem számít, milyen alaposan „teremtjük meg a jelen kor modelljét”. De ha ezt jól tudjuk elképzelni, és nem csak „elfogadjuk” és „kirakatba tesszük” a körülöttünk lévő kultúráktól kapottakat, akkor vajon ezzel nem junbungakut teremtünk?

Nem hiszem, hogy a sci-fi eszközei kevésbé lennének alkalmasak a junbungaku létrehozására, mint a jelenkori komoly irodalom eszközei, bár persze lehetséges, hogy nekünk, akik ezeket az eszközöket alkalmazzuk, nem sikerül a legcélravezetőbben élni velük. De az is lehet, hogy e tekintetben megtévesztem magam, vagy pedig túl gyengék a műveim ahhoz, hogy bizonyítsák, mi minden lehetséges az irodalomban. Egy dolog azonban biztos: a sci-fit olvasók táborában több komoly gondolkodó van, akik a valóság mibenlétét akarják felfedezni, mint bármely más irodalmi társaságban, amelyben volt szerencsém részt venni. Ha igaz, hogy a nagyszerű irodalom nagyszerű közönséget kíván, akkor csak azt mondhatom, a közönség adott, és bármely ok a nagyszerű irodalom létrehozására való sikertelenség mögött csakis az íróban keresendő.

Én továbbra is megkísérlek junbungakut alkotni, és a jelenkori kultúrát allegorikusan vagy szimbolikusan leírni, ahogy azt a többi sci-fi író is teszi tudatosan vagy tudattalanul. Azt, hogy bármely művem valóban eléri-e a valódi komoly irodalmi besorolást, amelyről Oe beszél, azt másoknak kell eldönteniük, mert eltekintve az író minőségi milyenségétől, mindig kell lennie a művet befogadó közönségnek ahhoz, hogy annak átalakító ereje lehessen. Aktív közönségre van szükségem, akik képesek a kedvességet, fényt, szépséget és igazságot felfedezni, túl az író képességén azok megteremtésére.

Az UNIO MYSTICA KIADÓ gondozásában eddig megjelent Orson Scott Card könyvek:

A teljes VÉGJÁTÉK-SOROZAT kötetei:

Végjáték

Holtak Szószólója

Fajirtás

Az elme gyermekei

Az ÁRNYÉK-SOROZAT legújabb kötete:

Árnyékbábok

Minden egyes könyv 20% kedvezménnyel kapható webáruházunkban:

www.uniomystica.hu

Table of Contents

Köszönetnyilvánítás

1. Nem vagyok önmagam!

2. Nem hiszel istenben!

3. Túl sokan vagyunk

4. A tökéletes egyszerűség embere vagyok!

5. Senki sem racionális

6. Az élet öngyilkos küldetés

7. Felajánlom ezt a szegény, öreg porhüvelyt

8. Az számít, miben hiszel

9. Ez az élet illata

10. Ez mindig is a te tested volt

11. A sötétségből szólítottál vissza

12. Vajon elárulom Endert?

13. Míg a halál véget nem vet minden meglepetésnek

14. Talán az állataikkal kommunikálnak így

15. Kaptok egy második esélyt

16. Honnan tudod, hogy nem reszketnek félelmükben?

17. Az út innen nélküle folytatódik tovább

Utószó

Table of Contents

Köszönetnyilvánítás

1. Nem vagyok önmagam!

2. Nem hiszel istenben!

3. Túl sokan vagyunk

4. A tökéletes egyszerűség embere vagyok!

5. Senki sem racionális

6. Az élet öngyilkos küldetés

7. Felajánlom ezt a szegény, öreg porhüvelyt

8. Az számít, miben hiszel

9. Ez az élet illata

10. Ez mindig is a te tested volt

11. A sötétségből szólítottál vissza

12. Vajon elárulom Endert?

13. Míg a halál véget nem vet minden meglepetésnek

14. Talán az állataikkal kommunikálnak így

15. Kaptok egy második esélyt

16. Honnan tudod, hogy nem reszketnek félelmükben?

17. Az út innen nélküle folytatódik tovább

Utószó