Ender in Exile – Ender

Copyright © Orson Scott Card

A szerző arcképe: Bob Henderson, Henderson Photography, Inc.

Fordította: Hargittai Krisztina

Copyright © Unio Mystica Kiadó

Borító-és könyvterv: Földi Hajnal

Kiadja az Unio Mystica Kiadó © Minden jog fenntartva A könyv - a kiadó írásos jóváhagyása nélkül - sem egészben sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, fénymásolást, a rögzítést vagy az információközlés bármely formáját.

www.uniomystica.hu

UNIO MYSTICA

k ö n y v k i a d ó

Unio Mystica Kiadó, Fót, 2016

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

ISBN 978-615-5546-14-3

BAYDON HILTONNAK,

JORDAN HILTONNAK

ÉS RICKY FENTONNAK

AJÁNLOM E KÖNYVET

Rómeó, Mercutio és Benvolio,

kedves útitársaim az élet kacskaringós útján, továbbra is minden bizalmam és csodálatom a tiétek.

Címzett: jpwiggin@gso.nc.pub , twiggin@uncg.edu

Feladó: hgraff%educadmin@ifcom.gov

Tárgy: Amikor Andrew hazatér

Kedves John Paul és Theresa Wiggin!

Önök is tisztában vannak vele, hogy a Varsói Szerződés legújabb, a Nemzetközi Flotta feletti uralom megszerzésére szolgáló kísérlete során nekünk itt, az Oktatási Igazgatóságnál a gyermekek biztonsága volt a kizárólagos célunk, most pedig végre el tudjuk kezdeni kidolgozni a gyermekek hazaszállításának menetét.

Biztosíthatjuk önöket, hogy Andrew a Flottától az amerikai kormány ellenőrzési hatáskörébe való átszállítása során folyamatos felügyeletet és testőri védelmet fog élvezni.

Arról, hogy az átszállítása után milyen mértékben fogja továbbra is az NF ellátni a védelmét, még folynak a tárgyalások.

Az Oktatási Igazgatóság mindent megtesz annak érdekében, hogy Andrew-nak a továbbiakban minél normálisabb gyermekkora lehessen. Ugyanakkor a véleményüket kérem azzal kapcsolatban, hogy vajon itt tartsuk-e elszigetelve addig, amíg lezárulnak az Oktatási Igazgatóságra irányuló felülvizsgálatok, melyek feltérképezik az intézmény legutóbbi hadjárat során tanúsított tevékenységét. Igen valószínű, hogy olyan vallomások is napvilágra kerülnek, amelyek Andrew-t és a tetteit ártalmasnak tüntetik fel, azzal a céllal, hogy az ő személyén (és a többi gyermeken) keresztül támadják az Oktatási Igazgatóságot.

Itt, a Nemzetközi Flotta Parancsnokságán megóvhatjuk attól, hogy szembesüljön ezekkel, a Földön ez a fajta lehetőségünk nem lenne meg, és az is valószínűbb lenne, hogy őt is „beidéznék tanúskodni".

Hyrum Graff

Theresa Wiggin felült az ágyban, kezében Graff kinyomtatott levelével.

- „Beidéznék tanúskodni.” Ez azt jelenti, hogy közszemlére tennék - de vajon a hős szerepébe bújtatva?

Valószínűbb, hogy szörnyetegnek állítanák be, hiszen már eddig is több szenátor felszólalt a gyermekek ez irányú felhasználása ellen.

- Ezzel minden bizonnyal kapna egy leckét az emberi faj megmentéséről - mondta a férje, John Paul.

- Ez most tényleg nem megfelelő pillanat a viccelődésre!

- Theresa, gondolkozz már egy kicsit! - mondta John Paul. - Én ugyanannyira szeretném, ha Ender hazajönne, mint te.

- Egyáltalán nem! - támadt neki Theresa. - Téged nem gyötör a hiánya a nap minden pillanatában.

Már amikor kimondta, érezte, hogy igazságtalan a férjével szemben. Eltakarta a szemét és megrázta a fejét.

John Paul becsületére legyen mondva, teljesen megértette a feleségét, és nem kezdett vele vitatkozni arról, hogy mit érez vagy mit nem.

- Theresa, soha nem kaphatod vissza azokat az éveket, amelyek már elszálltak. Ender már nem az a kisfiú,

akinek mi ismertük.

- Akkor majd megismerjük azt a fiút, aki lett belőle. Itt, az otthonunkban.

- Testőrökkel körbevéve.

- Ez az a része, amivel nem értek egyet. Ugyan ki akarná bántani őt?

John Paul letette a könyvet, már nem tett úgy, mintha belefeledkezne az olvasásba.

- Theresa, de hiszen te vagy a legértelmesebb ember, akit ismerek.

- Még csak egy gyerek!

- Egy gyerek, aki háborút nyert egy hihetetlen túlerővel szemben.

- Csak működésbe hozott egy fegyvert. Nem arról van szó, hogy hadműveleteket tervezett meg vagy hajtott végre.

- Ő juttatta azt a fegyvert hatótávolságon belülre.

- A hangyoknak végük! Ender egy hős, nincs veszélyben.

- Rendben, Theresa, hős. És hogyan fog iskolába járni? Melyik nyolcadik osztályos tanító áll készen arra, hogy őt tanítsa? És milyen iskolabálra áll ő maga készen?

- Időbe fog telni, de itt, a családjával...

- Na igen, mert mi olyan melegszívű, kellemes emberek vagyunk, ez meg egy szerető fészek, amibe olyan könnyen beilleszkedne.

- Igenis szeretjük egymást!

- Theresa, Graff ezredes csak arra próbál figyelmeztetni, hogy Ender nem csak a mi fiunk.

- Hát nem is másé!

- Te is tudod, hogy ki szeretné megölni a fiunkat.

- Nem tudom.

- Minden olyan kormány, amelyik azt gondolja, hogy az amerikai haderő veszélyt jelent a terveikre nézve.

- De Ender nem a katonaságnál lesz, ő...

- Az első héten még nem lesz az amerikai katonaságnál. Talán. Theresa, Ender tizenkét évesen megnyert egy háborút. Miből gondolod, hogy a mi jóindulatú, demokratikus kormányunk nem fogja besorozni abban a pillanatban, ahogy a Földre teszi a lábát? Vagy nem fogják védőőrizetbe venni? És akkor lehet, hogy megengedik, hogy vele menjünk, de az is lehet, hogy nem.

Theresa arcán könnyek csorogtak végig.

- Tehát azt mondod, hogy amikor elment, akkor örökre elveszítettük?

- Azt mondom, hogy ha a gyermeked háborúba megy, akkor soha nem kapod vissza. Úgy nem, amilyen volt, ugyanazt a fiút nem. Ha egyáltalán hazatér, akkor is más lesz. Úgyhogy hadd kérdezzem meg, azt akarod, hogy Ender oda menjen, ahol a legnagyobb veszély leselkedik rá, vagy maradjon ott, ahol viszonylagos biztonságban van?

- Szerinted Graff azt a választ próbálja a szánkba adni, hogy tartsa ott Endert maga mellett az űrben?

- Szerintem Graff törődik Enderrel, és azt akarja a tudomásunkra hozni - anélkül, hogy ezt valóban szavakba öntené, mert minden levelét felhasználhatják ellene a bíróságon -, hogy Ender rettenetes veszélyben forog. Alig tíz perccel Ender győzelme után az oroszok máris belekezdtek a Flotta feletti ellenőrzésért folyó brutális játszmájukba. A katonáik több ezer flottatisztet megöltek, mire az NF megadásra tudta kényszeríteni őket. Szerinted mit csináltak volna, ha ők győznek? Hazahozzák Endert és ünnepséget rendeznek a tiszteletére?

Theresa is tudta mindezt. Legalábbis ösztönösen tudta, már abban a pillanatban, ahogy elolvasta Graff levelét. Nem is... már azelőtt tisztában volt vele, émelygő rettegéssel tudta, amint meghallotta, hogy vége a Hangy Háborúnak. Tudta, hogy Ender nem jön haza.

Érezte John Paul kezét a vállán. Lerázta magáról, de a kéz visszatért. John Paul a karját simogatta, miközben ő háttal feküdt neki, és zokogott, mert tudta, hogy ezt a vitát elveszítette. Siratta , hogy még ő maga sem áll a saját oldalán ebben a vitában.

- Tudtuk, amikor megszületett, hogy nem tartozik hozzánk.

- De igenis hozzánk tartozik!

- Ha hazajön, az élete azé a kormányé , amelyiknek van ereje megvédeni és használni őt - vagy amelyik képes megölni. Ő a legfontosabb eszköz, amelyik megmaradt a háborúból. A leghatalmasabb fegyver. Mindig is ez lesz - ráadásul olyan híres, hogy valószínűleg amúgy sem lehetne soha normális gyerekkora. És vajon mi tudnánk neki segíteni bármiben, Theresa? Értjük egyáltalán, hogy milyen volt az élete az elmúlt hét évben?

Milyen szülei lehetnénk annak a fiúnak - annak a férfinek -, aki lett belőle?

- Csodás szülei lennénk - felelte Theresa.

- Ez abból is látszik, hogy milyen tökéletes szülei vagyunk azoknak a gyermekeinknek, akik itthon vannak velünk.

Theresa a hátára fordult.

- Igen, szegény Peter! Biztosan szenved a gondolattól, hogy Ender esetleg hazajön.

- Ez biztosan meghiúsítaná a terveit.

- Ebben nem vagyok biztos - mélázott Theresa. - Lefogadom, hogy Peter már most azon töpreng, hogyan tudna hasznot húzni Ender hazatéréséből.

- Egészen addig, amíg rá nem jön, hogy Ender túl okos ahhoz, hogy ki lehessen használni.

- Ugyan mennyire ért Ender a politikához? Végig a hadseregben volt.

John Paul felkuncogott.

- Jó, igen, természetesen a katonaság is pont annyira politikai jellegű, mint a kormány.

- Nem, igazad van - mondta John Paul. - Ender ott védelem alatt állt. Ugyan azok védelme alatt, akik használni akarták, de mégsem neki magának kellett a bürokratikus harcokat megharcolni. Ha ilyen manőverezésekre kerülne sor, valószínűleg teljesen elveszett lenne.

- Akkor tehát Peter tényleg kihasználhatná?

- Engem nem ez aggaszt, inkább az, hogy mit tesz majd Peter, amikor rájön, hogy mégsem tudja használni

Endert.

Theresa felült, és szembefordult a férjével.

- Nem gondolhatod, hogy Peter valaha is kezet emelne Enderre!

- Peter sohasem saját maga teszi meg azt, ami nehéz vagy veszélyes lehet. Te is tudod, hogyan használta erre mindig is Valentine-t.

- De csak azért, mert Valentine engedte kihasználni magát.

- Pontosan erre utaltam - mondta John Paul.

- Endert nem fenyegeti veszély a saját családjában.

- Theresa, el kell döntenünk, hogy mi a legjobb Ender számára, hogy mi a legjobb Peter és Valentine számára, és hogy mi a legjobb a világ jövője szempontjából!

- Most, itt, az ágyon ülve, az éjszaka közepén mi ketten fogjuk eldönteni a világ sorsát?

- Kedvesem, már akkor eldöntöttük a világ sorsát, amikor Ender megfogant.

- És milyen jól éreztük magunkat közben - tette hozzá az asszony.

- Jó lenne Endernek, ha hazajönne? Boldoggá tenné ez őt?

- Tényleg azt hiszed, hogy elfelejtett bennünket? - kérdezte Theresa. - Valóban azt hiszed, hogy Endert nem érdekli, hogy hazajöhet-e?

- Maga a hazajövetel egy-két napig tart, de azután már az itt élésről van szó. Arról a veszélyről, amely az idegen hatalmak részéről fenyegetné, arról a természetellenességről, amit az iskolai élet jelentene számára, arról, hogy a privát szféráját folyamatosan áthágnák, nem is szólva Peter olthatatlan ambícióiról és irigységéről. Újra megkérdezem tehát, boldogabb lenne Ender élete itt, mint ha...

- Mint ha az űrben marad? És az vajon milyen élet lenne számára?

- Az NF kötelezettséget vállalt a teljes semlegességre bármilyen földi történést illetően. Ha Ender náluk marad, akkor az egész világ, minden kormány tudni fogja, hogy jobban teszik, ha nem húznak velük ujjat.

- Tehát azzal, hogy Ender nem jön haza, tovább folytatja a Föld megmentését - mondta Theresa. - Micsoda hasznos élete lesz!

- A lényeg az, hogy senki nem fogja tudni használni őt.

Theresa elővette a legmézesmázosabb hangját.

- Tehát úgy véled, azt kellene válaszolnunk Graffnak, hogy nem akarjuk, hogy Ender hazajöjjön?

- Semmi ilyesmit nem tehetünk - szögezte le John Paul. - Visszaírunk, hogy alig várjuk, hogy láthassuk a fiunkat, és hogy nem hisszük, hogy szüksége lesz testőrökre.

Theresának beletelt egy pillanatba, míg megértette, miért pont az ellenkezőjét mondja a férje annak, amilyen állásponton eddig volt.

- Minden levél, amit Graffnak küldünk - mondta lassan ugyanúgy nyilvános lesz, ahogyan az övé is az volt. És pontosan annyira semmitmondónak is kell lennie. Nem teszünk semmit, és hagyjuk, hogy a dolgok menjenek a saját útjukon.

- Nem, kedvesem - felelte John Paul. - Véletlenül épp a mi házunkban, a mi fedelünk alatt él a két

legbefolyásosabb közvélemény-formáló személyiség.

- De John Paul, mi hivatalosan nem tudjuk, hogy a gyermekeink a hálózatokon garázdálkodnak, és befolyásolják az események alakulását Peter kapcsolatrendszere és Valentine zseniálisan kiforgatott demagógiai tehetsége révén.

- Ők pedig nem tudják, hogy nekünk is van sütnivalónk - mondta John Paul. - Úgy tűnik, azt hiszik, hogy tündérek rejtették őket a bölcsőjükbe, nem pedig tőlünk örökölték a génjeiket. A tudatlan közvélemény kéznél lévő mintapéldányainak tekintenek bennünket. Akkor hát, hadd kapjanak rajtunk keresztül olyan véleményeket, amelyek arra ösztönzik őket, hogy azt tegyék, ami az öccsüknek a legjobb!

- Ami a legjobb... - visszhangozta Theresa. - De hát nem tudjunk, mi a legjobb neki.

- Nem - értett egyet John Paul -, csak azt tudjuk, hogy mi tűnik a legjobbnak. De egy dolog biztos: sokkal többet tudunk arról, hogy mi jó Endernek, mint bármelyik gyerekünk.

Valentine-nak harag dúlt a szívében, amikor hazaért az iskolából. Ostoba tanárok! Néha megőrjítette, hogy ha feltett egy kérdést, akkor a tanár azt olyan szájbarágósan magyarázta el neki, mintha a kérdés azt mutatná, hogy Valentine hibája, hogy nem érti az anyagot, nem pedig az övé. De Valentine nyugodtan ült és hallgatta a magyarázatot, miközben az asztalokon lévő holografikus kivetítőkön megjelent az egyenlet. Azután egy kört rajzolt a levegőbe a probléma azon része köré, amelyet a tanár nem megfelelően közelített meg - ez volt az oka annak, hogy a válasz nem volt helyes. Ez a kör nem látszott minden kivetítőn, csak a tanárén volt látható -, aki ezután megrajzolta (most már a többiek számára is láthatóan) a saját körét ugyanazon szám köré, és így folytatta:

- Amit nem vettél észre, Valentine, az az, hogy itt van még ez az elem is. Ha ezt figyelmen kívül hagyod, nem kapod meg a helyes választ.

Ezzel nyilvánvalóan az egóját akarta védeni, de ez természetesen csak Valentine számára volt egyértelmű.

A többi diák számára, akik amúgy is alig értették az anyagot (főleg mivel egy hozzá nem értő, alkalmatlan tanár magyarázta el nekik), Val volt az, aki nem vette észre a körrel jelölt számot - holott valójában ő volt az, aki az egyenletnek pontosan erre az elemére vonatkozó kérdést eredetileg feltette. A tanár azután Valra villantott egy lenéző mosolyt, ami egyértelműen azt jelentette, hogy: „Te engem nem fogsz legyőzni, és megszégyeníteni az osztály előtt.” De Valentine-nak nem is ez volt a célja. Őt nem a tanár érdekelte, hanem az, hogy az anyagot elég jól megtanítsák ahhoz, hogy ha az egyik osztálytársából mérnök válna, ne dőljön össze a híd, amit tervez. Ez volt a különbség közte és a világban szaladgáló idióták között. Utóbbiak próbáltak okosnak tűnni és megtartani a társadalmi megbecsültségüket, míg Valentine-t nem érdekelte a társadalmi rang, csak a helyes válaszok. Meg akarta tudni az igazságot - ha azt meg lehetett tudni.

Nem felelt a tanárnak, az osztálytársainak sem mondott semmit, és tudta, hogy otthon sem kapna megértést.

Peter csak kigúnyolná, amiért annyira érdekli az iskola, hogy engedte, hogy az a bohóc, aki tanárnak képzeli magát, felidegesítse. Az apja egyszerűen ránézne a példára, megmondaná a helyes választ, azután

visszatemetkezne a munkájába, és észre sem venné, hogy Val nem segítséget, hanem együttérzést szeretett volna kapni tőle. És az anyja? Ő berohanna az iskolába, hogy tegyen valamit, hogy a tanár körmére nézzen.

Meg sem hallaná, ha Val elmagyarázná, hogy nem a tanárt akarja megszégyeníttetni, csak azt szeretné, ha valaki azt mondaná: „Hát nem ironikus, hogy ebben a kifejezetten okos diákok számára létrehozott, speciális iskolában olyan tanár tanít, aki a saját tantárgyával sincs tisztában?” Amire ő, Val így felelne: „De bizony az!”, és ettől aztán jobban érezné magát. Olyan lenne, mintha valaki kiállna mellette. Mintha valaki megértené, és nem lenne egyedül.

Olyan kevés szükségletem van, és azok is olyan egyszerűek, gondolta Valentine. Étel. Ruha. Egy kényelmes ágy. És hogy ne idióták vegyenek körbe.

De persze egy idióták nélküli világ elég magányos lenne. Még az sem biztos, hogy ő maga tagja lehetne egy ilyen világnak. Hiszen ő is követett már el hibákat. Például, amikor hagyta, hogy Peter Démoszthenészt csináljon belőle. Peter még mindig azt gondolta, hogy meg kell mondania neki, hogy mit írjon Démoszthenészként - mintha az évek során Valentine nem azonosult volna már teljesen ezzel a személyiséggel. Már álmában is meg tudta volna írni Démoszthenész esszéit.

Ha pedig segítségre volt szüksége, elég volt egyszerűen meghallgatnia az apja eszmefuttatásait a világpolitikai eseményekről - mivel úgy tűnt, ő előszeretettel visszhangozza Démoszthenész hazafias, egyben háborúra uszító, demagóg vélekedéseit annak ellenére, hogy állítólag soha nem olvasta az írásait. Ha megtudná, hogy az ő drága kicsi lánya írja azokat az esszéket, teljesen padlót fogna.

Valentine beviharzott a házba, egyenesen a számítógépe elé telepedett, átfutotta a híreket, és nekiállt megírni az esszét, amit tudta, hogy Peter kiadna neki: egy vádiratot arról, hogy az NF-nek nem kellett volna beszüntetnie az ellenségeskedést a Varsói Szövetséggel szemben anélkül, hogy először Oroszország atomfegyvereinek átadását ne követelte volna, mert illene, hogy egy nyíltan agresszív háború megvívásának valamilyen ára legyen. Vagyis leírta a Démoszthenésztől, az anti-avatárjától megszokott fordulatokat.

Vagy Démoszthenészként én vagyok Peter valódi avatárja? Vajon egy virtuális személlyé váltam?

Csipogás. Egy mail érkezett. Bármi jobb, mint amit éppen fogalmaznia kell.

A levél az anyjától jött. Graff ezredes mailjét továbbította neki, amelyben arról írt, hogy Endernek testőre lesz, ha hazatér.

„Gondoltam, téged is érdekel - írta neki Anya. - Hát nem IZGALMAS, hogy Andrew ILYEN HAMAR

hazatér?”

Hagyd abba a kiabálást, Anya! Miért használod a nagybetűket a hangsúlyozáshoz? Ez annyira iskolás dolog. Többször mondta már Peternek, hogy Anya olyan, mint egy pompomlány.

Anya levélkéje ugyanígy folytatódott: „SEMENNYI időbe nem telik Ender szobáját rendbe hozni, és úgy tűnik, EGY PILLANATIG SEM érdemes halogatni, de mit gondol, vajon Peter nem akarná MEGOSZTANI a szobáját a kisöccsével, hogy KÖZELEBB KERÜLJENEK EGYMÁSHOZ? És mit gondol, Ender mit szeretne enni az ELSŐ otthoni vacsoráján?”

Ételt, Anya. Bármi legyen is az, elég KÜLÖNLEGESNEK kell lennie ahhoz, hogy Ender érezze, mennyire

SZERETIK és HIÁNYOLTÁK.

Akárhogy is, Anya elég naiv volt ahhoz, hogy Graff levelét szó szerint értse. Val újra elolvasta a levelet.

Felügyelet. Testőr. Graff nem azért írt, hogy izgatottan várhassa Ender hazatérését, hanem figyelmeztetést küldött neki. Ender veszélyben lesz. Anya ezt nem látja?

Graff megkérdezte, hogy ott tartsa-e Endert az űrben, amíg a vizsgálatok lezajlanak. De az hónapokba telik.

Honnan vette Anya, hogy Ender olyan hamar hazajön, hogy már most ideje nekiállni, hogy kipakoljuk a szobájából az ott felhalmozódott sok kacatot? Graff azt sugallta, hogy Anyának kérnie kellene, hogy Endert egyelőre még ne küldje haza. És ezt azért tette, mert Ender veszélyben van.

Egy pillanat alatt felderengett lelki szemei előtt az Endert fenyegető összes veszély. Az oroszok azt feltételeznék, hogy Ender egy olyan fegyver, amelyet Amerika ellenük szándékozik felhasználni. A kínaiak ugyanezt gondolnák: hogy Amerika Enderrel felfegyverkezve esetleg Ismét agresszívan betörne a kínai befolyási övezetbe. Mindkét nemzet megkönnyebbülne, ha Ender halott lenne. De persze ezt merényletnek kellene feltüntetniük, amit valamilyen terrorista mozgalom hajtott végre. És ez azt jelenti, hogy nem csak egyszerűen Endert tüntetnék el az útból, hanem valószínűleg az iskoláját is felrobbantanák.

Nem, nem, nem! - hajtogatta Valentine magában. Csak mert Démoszthenész valami ilyesmit mondana, attól még neked nem kell így gondolnod! Mégis folyamatosan az a kép villogott az agyában, ahogy valaki felrobbantja vagy lelövi Endert - az összes módszer, amit csak bevethettek ellene, felvillant Val szeme előtt.

Hát nem lenne ironikus (bár tipikusan emberi), ha az az ember, aki megmentette az emberiséget, merénylet áldozatává válna? Olyan lenne, mint Abraham Lincoln vagy Mohandas Gandhi megölése. Az a tény, hogy Ender még gyerek, nem állítaná meg a gyilkosát.

Nem jöhet haza! - gondolta. Anya ezt soha nem értené , soha nem mondhatnám meg neki, de... még ha nem is gyilkolnák meg, ugyan milyen élet várna itt rá? Ender soha nem kereste az elismerést vagy a hírnevet, most viszont mindent, amit tenne, videóra vennék , és az emberek megvitatnák, milyen frizurát hord (Szavazzanak!

Tetszik önöknek vagy sem?), és milyen órái vannak az iskolában (Mi lesz a hősből, ha felnő? Szavazzanak, hogy önök szerint milyen foglalkozás lenne megfelelő Wiggin számára!).

Ez egy lidércnyomás lenne, nem hazatérés. Amúgy sem hozhatják haza Endert. Az az otthon, ahonnan elvitték, már nem létezik. És nem létezik az a gyermek sem, akit elragadtak abból az otthonból. Amikor Ender itt volt - nem egészen egy évvel ezelőtt -, amikor Val elment a tóhoz és órákat töltött vele, Ender annyira idősnek tűnt. Néha játékos volt, igen, de ott érezte a világ terhét a vállain. Most ez a teher lehullott - de a következmények továbbra is ott vannak, lehúzzák, lerombolják az életét.

A gyerekkori évei elszálltak. Ennyi. Ender nem lehetett az a gyerek, aki a szülei házában nő tinédzserré. Az éveit és a hormonjait tekintve már tini, a vállán hordott felelősséget tekintve pedig már felnőtt ember.

Ha az iskola értelmetlennek tűnik nekem, akkor Endernek milyen lenne?

Még az orosz atomfegyverekről és a vereség áráról szóló esszéje befejező sorait írta, de már gondolatban egy másik esszét fogalmazott. Azt, amelyben elmagyarázza, hogy Endert miért nem lehet visszahozni a Földre , amelyben felvázolja, hogy minden őrültnek , minden paparazzinak, az összes merénylőnek ő lenne a

célpontja, és esélye sem lenne a normális életre.

De végül mégsem írta meg ezt az esszét , mert tudta, hogy lenne vele egy komoly gond: Peter utálná ezt az írást.

Mert Peternek már meg voltak a tervei. Az ő online személyisége , Locke már elkezdte lefektetni az alapokat Ender hazatéréséhez. Valentine számára nyilvánvaló volt , hogy amikor Ender visszatér , Peternek szándékában áll felvállalni, hogy ő a Locke-esszék valódi szerzője - és ily módon az a személy, aki a Varsói Szerződés és az NF között jelenleg is fennálló fegyverszünet feltételeivel előállt. Peter Ender hírnevét akarta meglovagolni. Ender megmentette az emberi fajt a hangyoktól, a bátyja, Peter pedig megmentette a világot az Ender győzelmének következtében kitörő polgárháborútól. Két hős!

Ender gyűlölné a hírnevet, Peter viszont olyan mértékben ki van éhezve rá, hogy annyit szándékszik ellopni Enderéből, amennyit csak tud.

Persze, ezt soha nem ismerné el, gondolta Valentine. Peter számtalan Indokot tud majd felsorakoztatni, hogy ez miért Ender érdekeit szolgálja. Valószínűleg pontosan azokat, amikre én is gondoltam.

És mivel ez a helyzet, vajon én is azt teszem, amit Peter? Vajon én is csak azért álltam elő az Ender hazatérése ellen szóló indokokkal, mert a szívem mélyén nem akarom, hogy itt legyen?

Erre a gondolatra olyan érzelmi hullám söpört át rajta, hogy az íróasztalánál ülve zokogni kezdett. Azt akarta, hogy Ender itthon legyen. És bár megértette, hogy nem igazán jöhet haza - ebben Graff ezredesnek igaza van -, mégis vágyott a kisöccse után, akit olyan korán elszakítottak tőle. Olyan sok időt töltöttem a bátyámmal, akit gyűlölök, és most az öcsém a kedvéért, akit szeretek, azon fogok dolgozni, hogy távol tartsam őt...

Tőlem? Nem, magamtól nem kell távol tartanom. Utálom a sulit, utálom az itteni életemet, és gyűlölöm, gyűlölöm, gyűlölöm azt, hogy Peter a hatalmában tart. Miért kellene itt maradnom? Miért ne tarthatnék Enderrel az űrbe? Legalább egy kis időre. Én állok hozzá a legközelebb.

Én vagyok az egyetlen, akivel az elmúlt hét évben találkozott. Ha ő nem jöhet haza, akkor legalább egy darabka otthon elmehet hozzá az én személyemben. Az egész csak azon múlik, hogy Petert meggyőzzem, nem szolgálja az érdekeit, ha Ender visszatér a Földre - mégpedig anélkül, hogy rájönne, hogy megpróbálom manipulálni.

Ez fárasztó lesz, mert Petert nem könnyű manipulálni. Átlát mindenen. Úgyhogy Valnak nyíltan és őszintén kell tennie, amit tesz - de az alázatnak, a komolyságnak, a szenvedélymentességnek olyan finom felhangjaival , hogy Peter képes legyen túllépni a saját lekezelő viszonyulásával mindennel kapcsolatban , amit Val mond, és elhiggye, hogy ezt ő, Peter is végig így gondolta...

Vajon az igazi mozgatórugóm az, hogy én magam szeretnék elkerülni erről a bolygóról? Enderről szól ez, vagy arról, hogy én szabad akarok lenni?

Mindkettőről. Mindkettő igaz lehet. És meg fogom mondani Endernek az igazat - hogy nem kell semmit sem feladnom azért, hogy vele legyek. Inkább mellette leszek az űrben, és soha többé nem látom újra a Földet, mint hogy itt maradjak, vele vagy nélküle. Nélküle egy fájó űr lenne bennem. Vele pedig az a fájdalom, hogy

látom, milyen szerencsétlen, frusztrált életet él.

Val nekiállt levelet írni Graff ezredesnek. Anya elég óvatlanul Graff mailcímét is csatolta az üzenethez. Ez már szinte a biztonsági előírások megszegésének számított. Anya néha olyan naiv. Ha az NF tisztje lenne, már réges-régen kirúgták volna.

Aznap vacsoránál Anya folyamatosan Ender hazajöveteléről beszélt. Peter csak fél füllel hallgatta, mert persze Anya nem tudott messzebbre látni „az elveszett kisfiú hazatér a fészekbe” érzelgős szólamánál, míg Peter értette, hogy Ender hazatérése szörnyen bonyolult dolog lesz. Annyi mindent elő kell készíteni - és nem csak azt az ostoba szobát. Petert az sem érdekelte volna, ha Ender az ő ágyában alszik - ami számított neki, az az volt, hogy rövid idő múlva Ender a világ érdeklődésének középpontjába kerül. És ekkor Locke felfedi magát, kibújik az anonimitás köntöséből , és véget vet a személyéről szóló találgatásoknak , kiderül , hogy ki „az emberiség nagyszerű jótevője, aki szerénysége okán névtelenségbe burkolózik, és így nem kaphatta meg a Nobel-díjat, amit pedig annyira kiérdemelt azért, hogy elvezetett bennünket az emberiség utolsó háborújának végéig”.

Ez utóbbit Locke egyik áradozó rajongója fogalmazta meg, aki véletlenül éppen a nagy-britanniai ellenzéki párt vezetője volt. Ez az úriember túl naiv volt ahhoz, hogy akár egy percre is felmerüljön benne, hogy az általa emlegetett „utolsó háború” az Új Varsói Szerződésnek az NF feletti hatalom átvételére irányuló kérészéletű kísérlete volt. Csak egyetlen módja van annak, hogy egy háború „az utolsó” legyen: az egész Földet egyetlen sikeres, erős, ám népszerű vezető uralma alatt kell egyesíteni.

És ezt az új vezetőt úgy lehet behozni a köztudatba, ha az emberek látják a videókon, amint ott áll a nagy Ender Wiggin mellett, karjával átölelve a hőst, mert - és ezen ugyan ki lepődne meg? - a „Háború Fia”és a „Béke Embere” testvérek!

Most meg Apa kezdett valamiről fecsegni. De ő közvetlenül Peterhez intézte a szavait, úgyhogy Peternek el kellett játszania az engedelmes gyermeket, és úgy hallgatni az apját, mintha érdekelné, hogy mit mond.

- Tényleg azt hiszem, hogy el kellene döntened, milyen foglalkozást válassz, még mielőtt az öcséd hazatér, Peter.

- Miért is? - kérdezte Peter.

- Jaj, ne tégy úgy, mintha ennyire naiv lennél! Nem jöttél még rá, hogy Ender Wiggin bátyja bármelyik főiskolára bekerülhet, ahová csak akar?

Apa úgy mondta ezt, mintha ezek lettek volna a valaha is kiejtett legzseniálisabb szavak egy olyan ember szájából, akit még nem emelt isteni hangra a római szenátus, vagy nem avatott szentté a pápa. Fel sem merült benne, hogy Peter a tökéletes jegyeinek és a felvételiken elért kimagasló eredményének köszönhetően amúgy is bejutna bármelyik általa választott iskolába. Nincs szüksége arra, hogy Ender hírnevét lovagolja meg ehhez.

De nem, Apa szerint bármi jó Peter életében Enderen keresztül érkezhet csak. Ender, Ender, örökké csak Ender. Micsoda ostoba név ez az Ender!

Ha Apa így gondolkodik, akkor kétségtelenül mindenki más is ezt fogja gondolni. Vagy legalábbis mindenki, egy bizonyos minimális intelligencia-hányados alatt.

Peter Ender hazatérésében eddig csak a nagyobb nyilvánosság elé lépés lehetőségét látta. De Apa most emlékeztette valami másra: hogy minden, amit tett, le fog értékelődni az emberek szemében, pontosan azért, mert ő a nagy Ender bátyja. Igen, az emberek látni fogják őket egymás mellett - de azon fognak töprengeni, hogy vajon Ender bátyja miért nem került be a Hadiiskolába. Ettől ő, Peter gyengének, alacsonyabbrendűnek és sebezhetőnek fog látszani.

Ott fog állni, észrevehetően magasabb lesz Endernél - és ő lesz az a báty, aki otthon maradt és nem tett semmit. „De én írtam Locke összes esszéjét, és véget vetettem az Oroszországgal fennálló konfliktusnak, mielőtt az világháborúba torkollt volna!” Nos, ha ilyen okos vagy, akkor miért nem segítettél a kisöcsédnek megvédeni az emberi fajt a teljes kipusztulástól?

Ott van benne a nagyobb nyilvánosság lehetősége, igen. De ez egyben egy rémálom is.

Hogyan tudná használni Ender hatalmas győzelme nyújtotta lehetőséget úgy, hogy közben mégse tűnjön csupán egy parazitának, aki az öccse sikerén élősködik? Szörnyű lenne, ha a bejelentése úgy hangzana, mint valami szánalmas utánzási kísérlet! Igen, szerintetek remek fickó az öcsém? Akkor tudjátok meg, hogy én is megmentettem a világot. A magam szánalmas, piti kis módján.

- Jól vagy, Peter? - kérdezte Valentine.

- Valami baj van? - kérdezte Anya. - Hadd nézzelek, kedvesem!

- Nem fogom levenni a pólómat vagy hagyni, hogy végbélhőmérőért rohanj, Anya. Val csak hallucinál, teljesen jól vagyok.

- Vedd tudomásul, hogy ha én hallucinálni akarnék - felelte Val -, akkor jobbat is ki tudnék találni, mint hogy az arcodat lássam elzöldülni.

- Micsoda remek üzleti ötlet! - kiáltott fel Peter szinte reflexszerűen. - „Válassza meg a saját hallucinációját!" Ja, nem, várj, ilyen már van - illegális drogoknak hívják.

- Ne gúnyolódj rajtunk, szerencsétleneken! - vágott vissza Val. - Persze nektek, akik az egó függőségében éltek, nincs szükségetek drogokra.

- Gyerekek! - szólt rájuk Anya. - Ezt fogja látni Ender, ha hazajön?

- Igen! - vágta rá Val és Peter egyhangúan.

Apa is megszólalt.

- Szeretném azt hinni, hogy ennél felnőttebbek lesztek!

Ám erre már Peter és Val harsány nevetésbe kezdett, és mivel abba sem tudták hagyni, Apa elküldte őket az asztaltól.

Peter átfutotta Val orosz atomtöltetekről szóló esszéjét.

- Ez annyira unalmas!

- Nem hinném - tiltakozott Valentine. - Náluk vannak az atomtöltetek, és ezért a többi ország nem meri rendreutasítani őket, amikor erre lenne szükség - márpedig ez gyakran előfordul.

- Mi a bajod állandóan Oroszországgal?

- Démoszthenésznek van vele baja - felelte Val tettetett nemtörődömséggel.

- Remek - mondta Peter. - De Démoszthenészt nem az orosz nukleáris fegyverek fogják aggasztani, hanem az, hogy Oroszország ráteszi a kezét a létező legértékesebb fegyverre.

- A Molekuláris Destrukciós Készülékre? - csodálkozott Val. - Az NF soha nem hozná azt a Föld közelébe lőtávolságon belülre.

- Nem a Kis Doktorról beszélek, te szerencsétlen! Az öcsénkre gondoltam, Ifjabb testvérünkre, aki a civilizációk réme.

- Ne merészelj róla ilyen hangon beszélni!

Peter arca gúnyos vigyorba torzult. De az arckifejezése mögött düh és megbántottság rejlett. Val még mindig meg tudta bántani, elég volt, ha egyértelművé tette, mennyivel jobban szereti nála Endert.

- Démoszthenész írni fog egy esszét, amelyben rámutat, hogy Amerikának azonnal vissza kell hoznia Andrew Wiggint a Földre, mindenféle további halogatás nélkül. A világ túlságosan veszélyes hely ahhoz, hogy Amerika ne vegye igénybe a világon valaha is ismert legnagyszerűbb katonai vezető azonnali szolgálatait.

Valentine-t azonnal elöntötte a Peter iránt érzett gyűlölet friss hulláma részben azért, mert rájött, hogy Peter megközelítése sokkal jobban működne mint az általa már megírt esszé. Ezek szerint még nem azonosult annyira Démoszthenésszel, amennyire hitte. Démoszthenész feltétlenül Ender visszatérését és az amerikai hadseregbe történő besorozását szorgalmazná.

És ezt a követelése a maga módján pontosan annyira bomlasztó lenne, mint a nukleáris töltetekkel kapcsolatos felvetése. Démoszthenész esszéje nagy figyelmet fordítanak az Egyesült Államok riválisai és ellenségei. Ha Ender azonnali hazatérését indítványozza, ezek rögtön meg fognak tenni mindent, hogy Endert az űrben tartsák - és néhányuk nyíltan azzal vádolja majd Amerikát, hogy agresszívek a szándékai. Ezután Locke feladata lesz, hogy néhány nap vagy hét múlva kompromisszummal, politikai megoldással álljon elő: hagyják fent Endert az űrben.

Valentine pontosan tudta, hogy Peter miért gondolta meg magát. Apa vacsora közben elejtett ostoba megjegyzése volt az oka - az emlékeztette Petert arra, hogy mindegy, mit tett, mindig Ender árnyékában lesz majd.

Nos, néha a politikai analfabéták is tudnak olyasmit mondani, aminek jó a kimenetele. Valnak most már nem kell meggyőznie Petert arról, hogy Endert távol kell tartani a Földről - ez Peter ötlete lesz, és nem az övé.

Theresa megint az ágyon ült és zokogott. Körülötte szétszórva hevertek Démoszthenész és Locke kinyomtatott esszéi, amelyekről tudta, hogy megakadályozzák Ender hazatérését.

- Nem tehetek róla - zokogta a férjének tudom, hogy ez a helyes, pont úgy, ahogy Graff is ezt akarta megértetni velünk, de én azt hittem, hogy megint láthatom Endert. Tényleg azt hittem.

John Paul leült mellé az ágyra és átölelte.

- Ez a legnehezebb, amit valaha is tettünk.

- Nem az volt a legnehezebb, amikor először elengedtük?

- Az is nehéz volt - bólintott John Paul -, de akkor nem volt más választásunk. Mindenképpen elvitték volna. Most viszont... Tudod, hogy ha videókat tennénk fel a netre, amelyben a fiunk hazatéréséért könyörgünk, akkor elég jó esélyünk lenne.

- És a kisfiúnk, gondolom, csodálkozik is, hogy miért nem tesszük ezt.

- Biztosan nem.

- Szóval azt hiszed, olyan okos, hogy tudja, mit csinálunk? Hogy miért nem teszünk semmit?

- Miért ne lehetne így?

- Mert nem ismer bennünket! - felelte Theresa. - Nem tudja, hogy mit érzünk vagy gondolunk. Amennyire ő tudja, akár el is feledkezhettünk róla.

- Ami ebben az egész katyvaszban jó érzéssel tölt el - mondta John Paul az az, hogy még mindig remekül tudjuk manipulálni a zseniális utódainkat.

- Na igen - felelte Theresa elutasítóan. - Könnyű manipulálni a gyerekeidet, ha azok meg vannak győződve róla, hogy teljesen ostoba vagy.

- Ami viszont elszomorít, az az - folytatta John Paul -, hogy Locke aratja le a babérokat azért, hogy bárki másnál jobban törődik Enderrel. Amikor tehát kiderül Locke valódi személyazonossága, úgy fog tűnni, mintha Peter hűségesen védelmezte volna az öccsét.

- Nem hiába a mi fiunk ez a Peter - mondta Theresa. - Nem semmi ő sem.

- Lenne egy költői kérdésem. Mi van, ha az, amit mi jóságnak nevezünk, valójában nem más, mint az alkalmazkodásra való képtelenség jele? Amíg az emberekben ez ott van, és a társadalom erénynek tekinti, addig szabadon ténykedhetnek azok, akik természetüknél fogva uralkodni akarnak. Ender jósága miatt van most Peter itthon velünk a Földön.

- Peter is jó ám - mondta Theresa keserűen.

- Igen, el is felejtettem - bólintott John Paul. - Azért lesz a világ ura, hogy az emberi faj javát szolgálja. Egy önzetlen áldozat ez a részéről.

- Amikor azokat az affektáló esszéit olvasom, legszívesebben kikaparnám a szemét!

- Ő is a mi fiunk - mondta John Paul. - Ugyanúgy a mi génjeink eredménye, mint Val vagy Ender. És mi noszogattuk ebbe az irányba.

Theresa tudta, hogy a férjének igaza van, de ez nem segített.

- Azért nem kellene ennyire élveznie, nem igaz?

Címzett: hgraff%educadmin@ifcom.gov

Feladó:demosthenes@LastBestElopeOfEarth.pol

Tárgy: Tudja az igazságot

Tudja, hogy ki dönti el, miket írjak. Kétségtelenül azt is tudja, hogy miért. Nem akarom az esszéimet védeni, vagy arról beszélni, hogy mások hogyan használják fel azokat.

Ön egyszer arra használta Andrew Wiggin nővérét, hogy a segítségével meggyőzze Andrew-t, térjen vissza az űrbe, és nyerje meg a maga kis háborúját. A lány megtette, amit kellett, igaz?

Hiszen olyan remek kislány, mindig teljesíti a feladatát.

Nos, most nekem is lenne számára egy feladatom. Ön anno hozzá küldte az öccsét, hogy vigasza és társasága legyen. A fiúnak most ismét szüksége lesz rá, jobban, mint valaha, de nem jöhet el a nővéréhez. Most szó sem lehet egy tóparti kis házról. Viszont semmi oka annak, hogy a lány ne mehessen ki a fiúhoz az űrbe. Sorozza be a lányt az NF-hez, vegye fel tanácsadónak, tegye meg, amit kell - mert a testvéreknek szükségük van egymásra. Jobban, mint amennyire bármelyiküknek is arra lenne szüksége, hogy a Földön éljen.

Ne vonja kétségbe, hogy a lánynak ebben igaza van! Ne feledje, hogy ő okosabb önnél, és az öccsét is jobban szereti, mint ön. Ráadásul ön egy becsületes ember, tudja, hogy ez így lenne jó és helyes, és ön mindig megpróbál ennek érdekében tenni, nem igaz? Tegyen egy szívességet mindkettőnknek! Fogja ezt a levelet, semmisítse meg és felejtse el!

Odaadó és alázatos szolgája - mindenki odaadó és alázatos szolgája - az igazság és a nemes hazaszeretet odaadó és alázatos szolgája:

Démoszthenész

Hogyan tölti a napjait egy tizenhárom éves admirális?

Nem egy hajó irányításával - ezt világossá tették Ender előtt már a kinevezése napján.

- A sikereidhez mért katonai fokozatod van - mondta neki Chamrajnagar admirális -, de a feladataidat ahhoz szabjuk, hogy milyen kiképzésben részesültél.

Milyen kiképzésben részesült? Arra képezték ki, hogy virtuális háborút játsszon a szimulátoron. Most, hogy nem volt ki ellen harcolni, a kiképzése mit sem ért.

Ja, igen, volt még egy dolog, amire megtanították: hogy gyerekeket vezessen harcba, hogy kipréselje belőlük az utolsó csepp erőt, koncentrációt, tehetséget és intelligenciát is. Azután már nem volt velük egyéb cél, egymás után hazamehettek.

Mindannyian eljöttek Enderhez elbúcsúzni.

- Hamarosan te is otthon leszel - mondta neki Forró Leves. - De egy hős érkezésére alaposan fel kell készülniük.

Ő maga maga a Taktikai Iskolába ment, hogy befejezze a képzését, és megkaphassa a középiskolai bizonyítványát.

- Hogy ezzel rögtön bekerülhessek a főiskolára - magyarázta.

- Ja igen, a tizenöt évesek mindig jól teljesítenek a főiskolán - kacsintott rá Ender.

- A tanulmányaimra kell fókuszálnom - felelte Han Tzu. - Befejezni a főiskolát, kitalálni, hogy mit akarok kezdeni az életemmel, azután találni valakit, feleségül venni és családot alapítani.

- Részt venni az élet körforgásában? - kérdezte Ender.

- Feleség és gyerek nélkül az ember fenyegetést jelent a társadalomra - fejtegette Han Tzu. - Egyetlen agglegény még csak idegesítő, tízezer agglegény már háború.

- Imádom, amikor ontod a kínai bölcsességeket!

- Kínai vagyok, csak úgy jön - vigyorgott rá Han Tzu. - Ender, majd gyere és látogass meg! Kína gyönyörű

ország. Sokkal változatosabb, mint az egész világ együttvéve.

- Mindenképpen elmegyek, ha tehetem - ígérte Ender. Nem volt szíve rámutatni, hogy Kína is tele van emberi lényekkel, akik pontosan ugyanolyan arányban jók és rosszak, erősek és gyengék, bátrak és gyávák, mint ahogy bármely más országban, kultúrában vagy civilizációban élők... vagy ahogy a bármilyen városban vagy házban vagy valaki szívében élők.

- Persze, hogy meg fogod tudni tenni! - jelentette ki Han Tzu. - Te vezetted győzelemre az emberi fajt, és ezt mindenki tudja. Azt tehetsz, amit csak akarsz.

Csak éppen haza nem mehetek, gondolta magában Ender. Hangosan azonban így válaszolt: - Látszik, hogy nem ismered a szüleimet.

Ezt a megjegyzést ugyanabban a viccelődő hangnemben szerette volna előadni, mint amit Han Tzu használt, de valahogy mostanában semmi sem sikerült. Az is lehet, hogy a benne rejlő szomorúság színezte meg tudta nélkül a szavait. Vagy Han Tzu nem volt képes meghallani, hogy Ender mikor viccel - talán neki és a többi gyereknek túlságosan sok emléke volt arról, hogy milyen is volt Ender a háború vége felé, amikor attól féltek, hogy eszét veszti.

Ám Ender tudta, hogy nem fogja elveszíteni az eszét. Éppen hogy megtalálta. Rálelt az elméje mélyére, a legbelső lelkére, meglelte azt a szívből jövő, együttérzéssel bíró embert önmagában, aki olyan mélyen képes szeretni másokat, hogy megérti őket, mégis olyan távolságtartó marad, hogy a tudását az elpusztításukra használhatja.

- Szülők! - legyintett Han Tzu bánatosan. - Tudod, az én apám börtönben van. De az is lehet, hogy már kiengedték. Arra biztatott, hogy csaljak a teszten, hogy mindenképpen bekerüljek ide.

- Nem kellett csalnod - felelte Ender. - Te tényleg idevaló vagy.

- De az apámnak az kellett, hogy úgy érezze, ezt a helyet ő szerezte meg nekem. Az nem volt jó, ha én megszerzem magamnak. Ő ettől érezte, hogy fontos. Most már értem. Én jobb apa szeretnék lenni nála. Én a Jó Ember és a Jó Apuka leszek!

Ender nevetett, megölelte Han Tzut és elbúcsúzott tőle. De a beszélgetés tovább visszhangzott a fejében.

Arra gondolt, hogy Han Tzu a kiképzésén tanultak segítségével tökéletes apát fog faragni magából. Amit a hadiiskolában és a Parancsnokképzőben tanult, abból sok minden a segítségére lesz: a türelem, a teljes

önkontroll, a tehetség az alárendeltjei képességeinek kiismerésére, ami aztán lehetővé teszi, hogy a hiányosságaikat a képzésükön keresztül pótolja.

Engem mire képeztek ki?

Én törzsi ember vagyok, mélázott Ender. A törzsfőnök. A törzs tagjai teljes mértékben megbízhatnak bennem, és abban, hogy a törzs számára a lehető legjobb dolgot fogom tenni. De ez a bizalom azt is jelenti, hogy én vagyok, aki dönt életről és halálról. Bíró, végrehajtó, hadvezér, isten. Erre képeztek ki. És jó munkát végeztek - jól szerepeltem, megtettem, amire tanítottak. Most viszont, ha végignézem az álláshirdetéseket a hálózaton egyetlenegyet sem találok, amelyik ezekkel a képesítésekkel keresne munkaerőt. Egy törzs sem keres törzsfőnököt, egy város sem keres királyt, egy vallás sem keres harcos-prófétát.

Endert hivatalosan nem informálhatták az ezredesi rangját vesztett Hyrum Graff elleni bírósági eljárásról.

Hivatalosan Ender még túl fiatal volt ehhez, és túl személyes volt a viszonya Graffal. Több igen unalmas pszichológiai felmérést követően a gyermekpszichológus kijelentette, hogy Ender túlságosan gyenge ahhoz, hogy a saját tettei következményeivel szembesüljön.

Na, Igen, most aggódtok értem.

De erről szól ez a tárgyalás, nem igaz? Arról, hogy Graff és a többi tiszt - főleg Graff - megfelelően cselekedett-e, amikor felhasználta a gondjaikra bízott gyerekeket. Az egészet nagyon komolyan vették, és abból ahogy a felnőtt tisztek elhallgattak vagy félrenéztek, amikor Ender belépett a szobába, a fiú biztosra vette, hogy valami, amit tett, szörnyű következménnyel járt.

Elment Mazerhez, mielőtt a tárgyalás elkezdődött volna, és elmondta neki a feltevését azzal kapcsolatban, hogy valójában mi is történik.

- Szerintem Graff ezredest azért rángatták bíróság elé, mert őt tartják felelősnek azért, amit én tettem. De kétlem, hogy a hangyok anyabolygójának felrobbantásáról, és egy egész értelmes faj elpusztításáról lenne szó - azzal egyetértettek.

Mazer bölcsen bólogatott, de nem szólt semmit - ez volt a megszokott válaszadási módszere, ami még abból az időből maradt meg, amikor Ender tanítója volt.

- Tehát valami másról van szó - folytatta Ender. - Csak két dologra tudok gondolni, két olyan dolgot tettem, amiért bíróság elé állíthatják, azzal vádolva, hogy hagyta, hogy megtegyem őket. Az egyik egy verekedés volt a Hadiiskolában. Egy nagyobb fiú sarokba szorított a fürdőben. Azzal kérkedett, hogy addig fog verni, amíg már nem lesz akkora nagy arcom - és magával hozta a bandáját is. Addig cukkoltam, amíg végül hajlandó volt egyedül kiállni ellenem, és aztán egyetlen mozdulattal elintéztem.

- Szép - mondta Mazer.

- Bonzó Madrid. Bonito de Madrid. Azt hiszem, hogy halott.

- Hiszed?

- A következő nap kivettek a Hadiiskolából. Soha senki nem hozta őt szóba. Feltételeztem, hogy ez azt

jelenti, nagyon megsérült. Szerintem halott. Egy ilyen eset miatt tarthatnak bírósági eljárást, nem igaz? Mert el kell számolniuk Bonzó szülei előtt azzal, hogy miért halott a fiuk.

- Érdekes gondolatmenet - mondta Mazer. Mazer mindig ezt mondta, akkor is, ha helyes volt az elképzelése, akkor is, ha nem. Így hát Ender nem próbálta megfejteni, hogy most melyik eset áll fenn. - Ez minden?

- Vannak kormányok és politikusok, akik szeretnének lejáratni. Egy egész mozgalom próbálja megakadályozni, hogy visszatérjek a Földre. Olvasom a neten a híreket, tudom, miket mondanak - hogy csak a politikusok bábja leszek, a merénylők célpontja, vagy egy eszköz, amit a hazám a világ leigázására fog használni, és más hasonló ostobaságokat. Úgyhogy azt hiszem, vannak, akik Graff bírósági tárgyalását arra akarják használni, hogy velem kapcsolatban olyasmiket hozzanak nyilvánosságra, amik normál esetben nem látnának napvilágot. Olyasmiket, amiknek a fényében szörnyetegnek tűnök.

- Ugye tudod, hogy eléggé paranoia-gyanús azt hinned, hogy Graff tárgyalása rólad szól.

- Ami csak valószínűbbé teszi, hogy zárt osztályra való vagyok - felelte Ender.

- Tudod, hogy nem mondhatok semmit - mondta Mazer.

- Nem is kell - biztosította Ender. - Arra is gondoltam, hogy volt egy másik fiú is. Évekkel ezelőtt, amikor még kicsi voltam. Ő sem volt sokkal nagyobb nálam, de ott volt vele a bandája. Addig beszéltem neki, amíg kihagyta őket a játékból - és csak ketten voltunk, szemtől-szemben. Pont úgy, mint Bonzóval. Akkoriban nem voltam túl jó harcos. Nem tudtam verekedni. Csak annyit tudtam tenni, hogy dühödten nekitámadtam, mint az őrült - akkora fájdalmat akartam neki okozni, hogy soha többé ne merjen kikezdeni velem. Annyira meg akartam verni, hogy a bandája is hagyjon nyugton utána. Muszáj voltam tejesen kivetkőzni magamból, csak hogy megmutassam nekik, mennyire őrült vagyok. Azt hiszem, ez a történet is elő fog kerülni a tárgyaláson.

- Valóban nagyon cuki ez az önteltség - tényleg meg vagy győződve róla, hogy te vagy a világ közepe.

- A bírósági tárgyalás közepe - javította ki Ender. - Ez rólam szól, különben az emberek nem próbálnának olyan kétségbeesetten távol tartani az egésztől. Az információ hiánya is információ.

- Ti gyerekek olyan okosak vagytok! - mondta Mazer, pont annyi szarkazmussal a hangjában, ami mosolyra késztette Endert.

- Stilson is halott, ugye? - mondta Ender, de ez nem igazán kérdés volt.

- Ender, nem hal meg mindenki, akivel összeverekedsz. - De egy pillanatnyi hezitálás előzte meg a választ, így hát Ender tudta az igazat.

Mindenki, akivel harcolt - akivel tényleg harcolt -, halott. Bonzó. Stilson. És az összes hangy is. Minden hangykirálynőnek, minden hangytojásnak, minden lárvának - vagy bárhogy is szaporodjanak - annyi.

- Tudja - suttogta Ender -, állandóan rájuk gondolok. Hogy soha nem lehetnek gyerekeik. Mert ezt jelenti az, ha életben vagyunk, igaz? Azt, hogy tudunk szaporodni. Még azok is képesek bizonyos értelemben a szaporodásra, akiknek nincs gyerekük - hiszen a testük sejtjei folyamatosan újratermelődnek, megújulnak. De Bonzónak és Stilsonnak már nincs meg ez a lehetősége. Nem éltek addig, hogy utódaik legyenek. Az ő

vérvonaluk megszakadt. Számukra én voltam a kegyetlen természet, én döntöttem az alkalmatlanságukról.

Ender már akkor tudta, hogy tisztességtelenül játszik, amikor kimondta a szavakat. Mazert utasították, hogy ne beszéljen vele erről az egészről, és ne erősítse meg a találgatásait, akkor sem, ha igaza lenne. De ha a férfi abbahagyja a beszélgetést, az is megerősítés lehet, ahogy az igazság tagadása is egyfajta megerősítés volt.

Ender most gyakorlatilag ki akarta erőszakolni, hogy Mazer beszéljen, hogy megnyugtassa, hogy vigasztalja.

- Nem kell felelnie - mondta Ender. - Nem vagyok annyira elkeseredve, mint ahogy ez most hangzik. Mert, tudja, nem hibáztatom magam.

Mazer hunyorított.

- Nem, nem vagyok bolond - folytatta Ender. - Sajnálom a halálukat. Tudom, hogy felelős vagyok Stilson és Bonzó haláláért, és az összes hangy pusztulásáért. De nem én vagyok a hibás. Nem én kerestem az összetűzést Stilsonnal és Bonzóval. Ők jöttek és fenyegettek meg. Borzalmas fenyegetést jelentettek. Mondja el ezt nekik ott a tárgyaláson. Vagy játssza le nekik azt a felvételt, amit kétségtelenül készít erről a beszélgetésünkről. Nem szándékoztam megölni őket, de határozottan szándékomban állt megakadályozni, hogy a jövőben bánthassanak. És ez csak úgy sikerülhetett, ha valami brutálisat teszek. Sajnálom, hogy belehaltak a sérüléseikbe. Visszacsinálnám, ha tehetném. Sajnos nem tudtam, hogyan sebesítsem meg őket annyira, hogy többé ne akarjanak velem ujjat húzni, de ne haljanak bele - vagy legyen az bármi, amit tettem velük. Ha lebénultak vagy maradandó agykárosodást szenvedtek, akkor megteszek értük mindent, amit tudok, feltéve, hogy a családjuk azt nem követeli, hogy maradjak távol tőlük. Nem szeretnék több bajt okozni.

De a lényeg az, Mazer Rackham, hogy tudtam, mit teszek. Röhejes, hogy ezért Hyrum Graffot idézik bíróság elé. Neki fogalma sem volt róla, hogyan is gondolkodom, amikor a Stilson-eset történt. Nem tudhatta, hogy mit fogok tenni. Azt csak én tudhattam. És én bántani akartam - fájdalmat akartam okozni neki. Ez nem Graff hibája, hanem Stilsoné. Ha békén hagyott volna... Én megadtam neki a lehetőséget, hogy egyszerűen elsétáljon. Könyörögtem neki, hogy hagyjon békén. Ha így tett volna, most is élne. Ő döntött. Csak azért, mert azt hitte, hogy gyengébb vagyok nála, csak azért, mert azt hitte, hogy nem tudom megvédeni magam, ez még ugyanúgy az ő hibája. Úgy döntött, hogy rám támad, pontosan azért, mert azt hitte, nem lesznek következményei. Csak sajnos lettek.

Mazer megköszörülte a torkát, azután megszólalt.

- Na, most már elég lesz.

- Bonzó esetében viszont Graff szörnyű kockázatot vállalt. Mi lett volna, ha Bonzó és a haverjai bántanak engem? Mi lett volna, ha meghalok? Vagy agykárosodást szenvedek? Vagy egyszerűen csak félénkké és bátortalanná válok? Graff elveszítette volna azt a fegyvert, amelyet belőlem kovácsolt. Bean megnyerte volna a háborút akkor is, ha én nem lettem volna ott, de ezt Graff nem tudhatta. Borzalmas játékot játszott - mert azzal is tisztában volt, hogy ha én kerülök ki élve és győztesen a Bonzóval történt konfliktusból, akkor hinni fogok magamban. Hinni fogok abban, hogy képes vagyok győzni bármilyen körülmények között. A videojáték ezt nem adta meg nekem - az csak egy játék volt. De Bonzó megmutatta, hogy a való életben képes vagyok győzni. Győzni tudok, ha megértem az ellenfelet. Maga tudja, hogy ez mit jelent, Mazer.

- Még ha igaz is lenne, amit mondasz...

- Vigye el ezt a felvételt, és tegye a bizonyítékok közé! Vagy ha valami véletlen folytán senki nem rögzítené ezt a beszélgetésünket, akkor tanúskodjon maga ezzel kapcsolatban! Tudassa velük, tudassa a bírósággal, hogy Graff helyesen cselekedett. Dühös voltam rá, hogy így tett, és azt hiszem, még mindig haragszom. De ha a helyében lettem volna, én is így teszek. Ez része volt a háború megnyerésének. A háborúban vannak veszteségek. Csatába küldik az embereiket, és tudják, hogy lesznek, akik nem térnek vissza. De Bonzót nem Graff küldte harcba. Bonzó önként vállalta a feladatot, amit saját maga ruházott magára: megtámadott, és ezzel lehetővé tette, hogy mindannyian ráébredjünk, hogy én soha nem hagyom, hogy legyőzzenek. Soha. Bonzó önként vette magára ezt a feladatot, ahogy a hangyok is önként jöttek ide és próbálták elpusztítani az emberi fajt. Ha békén hagytak volna minket, akkor mi sem bántottuk volna őket. A bíróságnak meg kell értenie, hogy az lett belőlem, aminek a megteremtésére létrehozták a Hadiiskolát -

aminek a megteremtését az egész világ elvárta tőle. Nem hibáztathatják Graffot azért, mert megalkotta és élesítette ezt a fegyvert. De nem ő volt az, aki használta ebben a helyzetben. Senki sem használta. Bonzó talált egy kést, és megvágta vele magát - a bíróságnak így kellene tekintenie ezt az ügyet.

- Befejezted? - kérdezte Mazer.

- Miért, lassan elfogy a szalag a felvevőből?

Mazer felállt és kiment.

Azután visszatért, de egy szóval sem említette a beszélgetésüket. Ender viszont ezután szabadon járhatott-kelhetett bárhol. Többé nem próbálták eltitkolni előle az eseményeket. Elolvashatta a Graff elleni vádirat másolatát is.

Endernek minden pontban igaza volt, amit Mazernek felsorolt.

Azzal is tisztában volt, hogy Graffot semmilyen komoly vádpontban nem találják majd bűnösnek, nem küldik börtönbe. A bírósági anyagra csak azért van szükség, hogy az Ender ellen szóljon, és hogy lehetetlenné tegye Amerika számára, hogy őt katonai vezetőként alkalmazza. Ender hős volt, igen, de most hivatalosan egy szörnyetegnek állították be. A bírósági tárgyalás ezt a képet fogja bebetonozni róla a közvéleménybe. Az emberek esetleg felsorakozhatnak az emberi faj megmentője mögé. De egy olyan szörnyű gyerek mögé, aki megölt két másik gyereket? Még ha ez önvédelem volt, akkor is borzalmasnak tetszett. Ender földi politikai pályafutásának ezzel lőttek.

Ender figyelemmel kísérte, hogy Démoszthenész hogyan reagál a tárgyaláson felmerülő dolgokra. Attól kezdve, hogy világossá vált, hogy Endert nem küldik azonnal haza, a híres amerikai hazafi hónapokon át azért agitált a hálózaton, hogy „hozzák haza a fiút!”. Még most is, hogy Ender gyilkosságaira fényt derült, azt hajtogatta, nem is egyszer, hogy Ender „egy olyan fegyver, amely az amerikai emberek tulajdona”.

Ezzel gyakorlatilag elérte, hogy egyetlen nemzet se egyezzen bele abba, hogy ez a fegyver Amerika kezébe kerüljön.

Ender először azt gondolta, hogy Démoszthenész komplett idióta, aki nem jó módszert választott a célja elérésére. Azután rájött, hogy Démoszthenész esetleg szándékosan így közelít a kérdéshez, ezzel szítja az ellenérzést Ender hazajövetelével kapcsolatban, mert az utolsó, amit szeretne, az egy ellenfél felbukkanása az

amerikai politikai vezetésért folyó küzdelem színterén.

Lehet, hogy ez az ember ennyire körmönfont? Ender újra meg újra átfutotta Démoszthenész írásait - ugyan mi más dolga lett volna? -, és meglátta a csapdát, amelybe minduntalan beleesett az író. Ékesszóló volt, de mindig egy kicsit túltolta a szekeret - pont annyira, hogy ébren tartsa az ellenérzést Amerikán belül és kívül.

Saját érveit járatta le.

Vajon szándékosan?

Valószínűleg nem. Ender tisztában volt a történelem vezetőinek működésével - főleg az eredeti Démoszthenész történetével. Az ékesszólás nem feltétlenül utal intelligenciára vagy mély elemzőképességre.

Egy ügy elszánt hívei gyakran maguk ellen dolgoznak, mert azt hiszik, hogy ha elég világosan fogalmaznak, akkor mások is átlátják az igazukat. Ezért hát felfedik a lapjaikat, és aztán nem értik, hogy miért fordul mindenki ellenük.

Ender figyelte a hálózatokon kibontakozó vitát, figyelte, hogyan formálódik a két oldal, látta, hogy a Locke által vezetett „mérsékeltek” miként húznak hasznot Démoszthenész kirohanásaiból.

Most pedig azzal, hogy folytatta az Ender mellett szóló agitációt, Démoszthenész okozta számára a legnagyobb kárt. Mindenkinek a szemében, aki félt Démoszthenész mozgalmától - vagyis az egész Amerikán kívüli világ szemében -, Ender nem hős lett, hanem egy szörnyeteg. Hazahozni őt, hogy Amerikát egy neoimperialista ámokfutásba vezesse? Hagyni, hogy egy amerikai Nagy Sándor, Dzsingisz kán, Adolf Hitler legyen belőle, aki leigázza a világot, vagy arra kényszeríti az országokat, hogy összefogjanak ellene egy véres háborúban?

Szerencsére Ender soha nem akart hódító lenni, így nem bántotta, hogy ki kell hagynia ezt a lehetőséget.

Viszont örült volna, ha lehetőséget kap elbeszélgetni Démoszthenésszel, és elmagyarázni neki egyet s mást.

Nem mintha az valaha is beleegyezne, hogy egyedül maradjon a gyilkos hőssel egy szobában.

Mazer soha nem vitatta meg Enderrel a bírósági tárgyalás aktuális állását, de beszéltek Graffról.

- Hyrum Graff a tökéletes bürokrata - mondta Mazer Endernek. - Gondolatban mindig tíz lépéssel jár mindenki előtt. Nem igazán számít, milyen tisztséget tölt be. Bárkit képes használni - feljebbvalóját, alárendeltjét vagy azokat az idegeneket, akikkel életében először találkozik -, hogy elérje, ami szerinte az emberi faj javát szolgálja.

- Örülök, hogy a hatalmát jóra használja.

- Nem tudom, hogy ez így van-e - mondta Mazer. - Arra használja, amit ő jónak hisz. De azt nem tudom, hogy olyan jól meg tudja-e ítélni, hogy mi is a „jó”.

- Úgy emlékszem, hogy filozófiaórán végül abban maradtunk, hogy a „jó” egy rekurzív fogalom - csakis önmagára hivatkozva lehet meghatározni. A jó azért jó, mert jobb a rossznál, de hogy miért jobb jónak lenni, mint rossznak, az attól függ, hogyan határozod meg a jót - és így tovább, és így tovább.

- Hogy miket nem tanít a modern flotta az admirálisainak!

- Maga is admirális, és nézze, hova jutott vele.

- Egy pimasz fiú tanítója lettem, aki megmenti az emberiséget, de nem hajlandó megcsinálni a házi feladatát.

- Néha azt kívánom, bárcsak szemtelen lennék! - felelte Ender. - Álmodozom arról, hogy fittyet hányok a hatalomra. De még amikor el is határozom, hogy így teszek, akkor sem tudom félretenni a felelősséget. Az emberek számítanak rám - engem ez irányít.

- Tehát nincs más ambíciód, csak a kötelesség? - kérdezte Mazer.

- És most még kötelességem sincs. Tehát irigylem Graff ezredest... Graff urat. Az a sok terv. Az a sok cél.

Kíváncsi vagyok, hogy számomra mi a terve.

- Gondolod, hogy van neki? - érdeklődött Mazer. - Mármint úgy értem, terve számodra.

- Talán nincs - felelte Ender. - Graff borzasztó keményen dolgozott, hogy megformálja ezt a fegyvert. De most, hogy nem lesz többé szükség rá, lehet, hogy leteszi, hagyja megrozsdásodni, és többé nem is gondol rá.

- Lehetséges - bólintott Mazer. - Nem szabad elfelednünk, hogy Graff... nos, nem túl kedves ember.

- Hacsak éppen nem arra van szükség.

- Hacsak éppen nem olyannak kell tűnnie - javította ki Mazer. - Nem áll távol tőle, hogy lehazudja a csillagokat is az égről, ha ezzel a dolgokat úgy alakíthatja, hogy az ember azt akarja tenni, amit ő akarja, hogy tegyen.

- Így szervezte be magát is, hogy a háború alatt a tanítóm legyen?

- Pontosan - sóhajtotta Mazer.

- És most hazamegy? Tudom, hogy van családja.

- Dédunokáim vannak - pontosította Mazer. - Meg ükunokáim. A feleségem már meghalt, az egyetlen gyermekem pedig teljesen szenilis - legalábbis az unokáim szerint. Nekik nem esik nehezükre ezt kimondani, mert elfogadták, hogy az apjuk vagy a nagybátyjuk teljes életet élt, és már valóban nagyon öreg. De én hogyan fogadjam el? Én nem ismerem ezeket az embereket.

- Ha az embert hősként ünneplik, amikor hazatér, az sem kárpótolja az elveszett ötven érvért, igaz? -

kérdezte Ender.

- Hősként ünneplik? - morogta Mazer. - Tudod te, milyen ünneplésben lesz részem? Még nem döntötték el, hogy engem is megvádoljanak-e Graffal együtt. Szerintem valószínűleg meg fognak.

- Ha Graffal együtt megvádolják - mondta Ender akkor Graffal együtt fogják felmenteni is.

- Felmenteni? - kérdezte Mazer búsan. - Persze, nem fognak bebörtönözni minket, semmi ilyesmi nem lesz. De megrovásban részesítenek. Bizalmatlansági pecsét kerül az aktáinkra. És Graffot valószínűleg kirúgják. Azok, akik ezt az egész tárgyalást összehozták, nem engedhetik, hogy ostobának tűnjenek, amiért ragaszkodtak hozzá. Muszáj, hogy nekik legyen igazuk.

Ender sóhajtott.

- Szóval az ő büszkeségük érdekében magukat mindkettőjüket meghurcolják. És lehet, hogy Graff karrierjének is annyi.

Mazer nevetett.

- Azért annyira nem rossz a helyzet. Az én aktámban már azelőtt is rengeteg elmarasztalás volt, mielőtt legyőztem a hangyokat a Második Hangyháborúban. Az én karrierem megrovások és figyelmeztetések tengerében kovácsolódott. Ami pedig Graffot illeti... a katonaság soha nem a hivatása volt, csak egy mód arra, hogy megszerezze azt a befolyást és hatalmat, amelyre a tervei eléréséhez szüksége volt. Most már nincs szüksége a katonaságra, úgyhogy hajlandó hagyni, hogy kiebrudalják.

Ender kuncogva bólintott.

- Lefogadom, hogy igaza van. Graff valószínűleg azt tervezi, hogy hasznot húz a helyzetből. Kihasználja azoknak a bűntudatát, akik számára előnyös lesz az ő távozása, hogy rajtuk keresztül elérje, amit valójában akar. Begyűjt egy vigaszdíjat - amiről aztán kiderül, hogy valójában mindig is azt akarta elérni.

- Hát, nem igazán adhatnak neki kitüntetést pont azért a tettéért, amiért bíróság elé idézték - mondta Mazer.

- A kolonizációs tervét fogják jóváhagyni - jelentette ki Ender.

- Nem hinném, hogy ekkora bűntudatuk lenne - tiltakozott Mazer. - Több milliárd dollárba kerülne a flotta hajóit telepeshajókká alakítani és felszerelni, és nincs rá garancia, hogy a Földről bárki is jelentkezne erre a feladatra, hiszen ez azt jelentené, hogy örökre el kell hagynia a bolygót. És akkor a hajók legénységéről még nem is szóltam.

- Valamit kezdeniük kell ezzel a hatalmas flottával és a személyzetével. A hajóknak menniük kell valahova. Ráadásul ott vannak a túlélő NF katonák a leigázott világokon. Szerintem Graff megkapja a kolóniáit - nem fogunk hajókat küldeni a katonákért, hogy hazajöhessenek, hanem új telepeseket küldünk, akik csatlakoznak hozzájuk.

- Látom, mesterien elsajátítottad Graff érvelési módszerét.

- Maga is. És lefogadom, hogy maga is a telepesekkel fog tartani.

- Én? Én már túl öreg vagyok telepesnek.

- Hajót fog vezetni - mondta Ender. - Egy telepeshajót. Ismét útra fog kelni. Egyszer már megtette, miért ne tenné meg újra? Fénysebességgel elvinné a hajót az egyik, korábban hangyok lakta bolygóra.

- Talán.

- Miután már mindenkit elveszített, mi veszítenivalója maradt? - kérdezte Ender. - És hisz abban, amit Graff csinál. Végig ez volt az ezredes terve, igaz? Hogy az emberi faj szétszóródjon a naprendszerben, és többé ne legyen egyetlen bolygó sorsának kiszolgáltatva a fennmaradása. Hogy olyan messze szétszóródjunk a csillagrendszerekben, amilyen messzire csak tudunk, és kipusztíthatatlan legyen a fajunk. Ez Graff szent célja. És maga is azt hiszi, hogy érdemes belevágni.

- Soha nem került elő ez a téma.

- Ha valamikor szóba kerül, és Graff elsorolja az érveit, akkor majd ne vágjon olyan arcot, mint aki citromba harapott!

- Na tessék, most meg azt hiszed, hogy tudsz olvasni az arcomról! Maori vagyok, nem látszik rajtam

semmi.

- Csak félig maori - és én hónapokig tanulmányoztam magát.

- De nem vagy gondolatolvasó. Meg akkor sem, ha abba az illúzióba ringattad magad, hogy olvasni tudsz a vonásaimból!

- A kolonizációs terv az egyetlen értelmes dolog, amit még érdemes az űrben tenni.

- Nem kértek fel arra, hogy hajót vezessek - mondta Mazer. - Túl öreg vagyok már pilótának.

- Nem is pilóta lesz, hanem hajóparancsnok.

- Kész szerencse, ha pisilni hagynak egyedül, nem hogy egy hajót rám bízzanak - felelte Mazer. - Nem bíznak bennem. Ezért is idéznek bíróság elé.

- Amikor véget ér a tárgyalás - mondta Ender -, már magának sem veszik több hasznát, mint nekem. El kell küldeniük jó messzire, hogy az NF megint biztonságos legyen a bürokraták számára.

Mazer félrenézett és várt, de Endernek megsúgta valami, hogy valami fontosat készül mondani.

- És veled mi lesz, Ender? - kérdezte végül Mazer. - Te is elmennél?

- Telepesnek? - Ender nevetett. - Én tizenhárom éves vagyok. Mire lennék jó egy kolónián? Földet művelni? Tudja, hogy mihez van tehetségem - hasznavehetetlen lennék egy kolónián.

Mazer kurtán felvakkantott.

- Szóval engem elküldenél, de te magad nem mennél.

- Én nem küldök senkit - felelte Ender. - Legkevésbé saját magamat.

- Valamit kezdened kell az életeddel - mondta Mazer.

Hát itt volt: a hallgatólagos elismerése annak, hogy Ender nem fog hazamenni. Hogy soha nem. lesz normális, földi élete.

A többi gyerek egymás után kapta a parancsot a hazatérésre, és mindegyikük elbúcsúzott, mielőtt elindult.

Egyre kínosabb lett minden egyes ilyen búcsú, mert Ender egyre idegenebbé vált számukra. Nem lógott velük, és ha véletlenül be is kapcsolódott egy beszélgetésbe, nem maradt sokáig, és soha nem volt igazán lelkes.

Nem szándékosan döntött úgy, hogy eltávolodik tőlük, csak egyszerűen nem érdekelték azok a dolgok, amit a többiek csináltak vagy amiről beszéltek. Másról sem tudtak beszélgetni, csak a tanulmányaikról meg a Földre való hazatérésről. Hogy mit fognak csinálni. Hogyan fognak majd összejárni, ha már otthon lesznek.

Hogy mennyi végkielégítést fognak kapni a katonaságtól. Hogy milyen hivatást válasszanak. Hogy a családjuk vajon mennyit változott. Ez mind nem vonatkozott Enderre. Nem is tudott úgy tenni, mintha vonatkozna, vagy mintha neki lenne bármilyen jövője. Azt pedig még kevésbé tudta megosztani velük, hogy mi nyomja a lelkét. Nem értették volna meg.

Ő maga sem értette. Képes volt elengedni minden mást, mindazokat a dolgokat, amikre olyan sokáig annyira keményen fókuszált. Katonai taktika? Stratégia? Most már egyáltalán nem érdekelte egyik sem. Hogy mi módon kerülhette volna el a Bonzóval és Stilsonnal való összetűzést? Ezzel kapcsolatban erőteljes

érzelmei voltak, de egyetlen racionális ötlete sem, úgyhogy már nem vesztegette az idejét arra, hogy ezen rágódjon. Elengedte ezt is, ahogyan elengedte a csapatába tartozókkal kapcsolatos mélységes tudását is -

elengedte a zseniális gyerekekből álló kis hadserege tagjainak mélységes ismeretét, akikkel végigcsinálta a kiképzését, amelyről utóbb kiderült, hogy maga a háború volt.

Egykor a munkája része volt, hogy ismerje ezeket a gyerekeket, a velük kapcsolatos tudása elengedhetetlenül szükséges volt a győzelemhez. Akkoriban végül már úgy gondolt rájuk, mint a barátaira. De ő soha nem volt egy közülük - a kapcsolatuk túlságosan egyenlőtlen volt.

Szerette őket, ezért meg tudta ismerni őket, és így használni is tudta őket. Most nem vehette hasznukat - ez nem az ő döntése volt, egyszerűen nem volt olyan cél, amelynek érdekében a csapatnak együtt kellett volna maradnia. Már nem voltak egy csapat, csak egy pár gyerek, akik egy hosszú és nehéz közös kempingező túrán vettek részt - Ender most így látta őket. Korábban összetartottak, hogy visszajuthassanak a civilizációba, de most mindegyikük visszatér a saját családjához. Most már nem tartoznak össze. Csak az emlékeikben.

Így hát Ender elengedte őket. Azokat is, akik még ott voltak. Látta, hogy ez bántja őket - főleg azokat, akik többek akartak lenni egyszerű haveroknál -, amikor nem engedi be őket a gondolataiba. De nem tudta elmagyarázni nekik, hogy nem kizárja őket, csak egyszerűen nem értenék meg, hogy mi az, ami állandóan foglalkoztatja, amikor nem kell valami másra gondolnia: nem értenék, hogy a gondolatai állandóan a hangykirálynők körül forognak.

Semmi értelme nem volt annak, amit a hangyok tettek. Nem voltak ostobák, mégis elkövették azt a taktikai hibát, hogy az összes királynőjüket - nem is a „királynőiket”, mert hiszen ők maguk voltak a királynők, és a királynők a hangyok - az anyagbolygójukra gyűjtötték, ahol egyszerre el lehetett pusztítani őket, és Ender a Kis Doktorral meg is tette ezt.

Mazer elmagyarázta, hogy a hangykirálynők már minden bizonnyal azelőtt összegyűltek az anyabolygójukon, mielőtt megtudhatták volna, hogy az emberek flottája rendelkezik a Molekuláris Destrukciós Készülékkel. Tudták - abból, ahogyan Mazer legyőzte a Föld csillagrendszerébe vezetett expedíciójukat hogy a legnagyobb gyengeségük az, hogy ha az emberek rátalálnak egy hangykirálynőre és megölik, akkor azzal annak az egész hadereje is elpusztul. Ezért hát visszavonták a királynőket a frontvonalakból, összegyűjtötték őket az anyabolygójukon, és azután azt a bolygót védték mindennel, amijük csak volt.

Igen, igen, ezt Ender is tudta.

De Ender már a hangyvilágok elleni invázió elején is használta a Kis Doktort arra, hogy elpusztítson egy hangyhajókból álló alakzatot. A hangykirálynők azonnal tisztában voltak a fegyver erejével, és soha többé nem engedték a hajóikat elég közel ahhoz, hogy a Kis Doktor láncreakciót indíthasson el.

Tehát: ha egyszer már tudták, hogy a fegyver létezik, és az emberek készek bevetni is, akkor miért maradtak mind egyetlen bolygón? Tudniuk kellett, hogy a flotta közeleg. Ahogy Ender egyik csatát a másik után nyerte, fel kellett ismerniük, hogy a vereség lehetősége igenis létezik. Könnyű lett volna csillaghajókra szállniuk, és szétszóródni az anyabolygójukról. Kijuthattak volna az M.D. Készülék hatósugarából már

azelőtt, mielőtt az utolsó ütközet megkezdődött.

Akkor az embereknek egyenként le kellett volna vadászniuk minden hajót, minden egyes királynőt. A különböző hangybolygókon még mindig élnének hangyok, akik minden egyes világban véres csatákat vívnának az emberekkel, miközben új hajókat építenek és egy új flottát küldenek ellenük.

De ők maradtak. És elpusztultak.

Félelemből? Lehetséges. De Ender nem így gondolta. A hangykirálynők háborúra voltak tervezve. A Második Hangyháborúból hátramaradt hangy holttestek anatómiáját és molekuláris szerkezetét tanulmányozó tudósok összes vizsgálata ahhoz a következtetéshez vezetett, hogy a hangyok elsősorban és mindenekelőtt a harcra és a gyilkolásra teremtettek. Ez azt sugallta, hogy olyan világban fejlődtek ki, ahol az ilyesféle harc szükségszerű volt.

A leglogikusabb feltevés szerint - vagy legalábbis aszerint, amelyiknek Ender szerint a legtöbb értelme volt - a hangyoknak nem valamilyen ragadozó faj ellen kellett küzdeniük a világukban. Az emberekhez hasonlóan ők is minden bizonnyal már a fejlődésük korai szakaszában elpusztították a számukra valóban fenyegetést jelentő ragadozókat. Nem, ők azáltal fejlődtek, hogy egymással harcoltak. A királynők a királynők ellen küzdöttek, hatalmas hangyseregeket szülve, és mindenféle eszközöket és fegyvereket kifejlesztve számukra.

Mindegyik királynő azért versengett, hogy a domináns - vagy az egyetlen túlélő - királynő legyen.

Aztán valahogy túlléptek ezen. Felhagytak egymás gyilkolásával.

Vajon ez azelőtt történt, hogy feltalálták az űrrepülést, és kolonizálták a világokat? Vagy egy bizonyos királynő volt az, aki kifejlesztette a majdnem fénysebességgel haladó csillaghajókat, kolóniákat hozott létre, majd a hatalmát arra használta, hogy eltiporja a többieket?

Majdnem mindegy volt. Később minden bizonnyal a nyertes királynő ellen is fellázadtak a saját leányai - és ez így ment folyamatosan: generációról generációra egymást próbálták elpusztítani. Legalábbis a méhek így tesznek a Földön: a rivális királynőt elüldözik vagy elpusztítják. Csak a szaporodásra nem képes dolgozók maradhatnak, mert azok nem ellenfelek, hanem szolgák.

Olyan ez, mint egy élő szervezet immunrendszere. Minden hangykirálynőnek biztosnak kell lennie abban, hogy a dolgozói által termelt összes élelem csakis az ő dolgozóinak, az ő utódainak, az ő partnereinek és természetesen saját magának az etetésére szolgál. Minden egyes hangyot, aki megpróbál behatolni a felségterületére és lopni az erőforrásaiból - legyen az dolgozó vagy királynő - el kell űzni vagy el kell pusztítani.

A hangyok mégis felhagytak az egymás elleni harccal, és elkezdtek együttműködni.

Ha képesek voltak ezt egymással, a fejlődésre ösztönző, engesztelhetetlen ellenfelükkel megtenni, méghozzá elég sok ideig ahhoz, hogy azokká a csodás, érző lényekké váljanak, akik végül lettek, akkor miért nem tudták megtenni velünk, emberekkel? Miért nem próbáltak kommunikálni velünk? Miért nem próbáltak valamilyen megállapodásra jutni velünk, ahogy azt egymással tették? Miért nem osztoztak meg velünk a galaxison? Miért nem alkalmazták az élni és élni hagyni elvét?

Ender tudta, hogy ha az ütközetek során a kommunikáció felvételére irányuló jelet vagy kísérletet látott

volna, akkor abban a pillanatban rájött volna, hogy ez nem egy játék - hiszen a tanároknak nem lett volna okuk tárgyalási kísérletet szimulálni. Nem Ender feladatának tekintették egy tárgyalás lebonyolítását - nem akarták volna erre kiképezni. Ha ténylegesen történt volna valamilyen kapcsolatfelvételi kísérlet, akkor a felnőttek nyilván azonnal megállították volna Endert, úgy tettek volna, mintha a „feladat” véget ért volna, és saját maguk próbálkoztak volna a tárgyalásokkal.

Ám a hangykirálynők nem próbálkoztak meg a kommunikációval. És a szétszóródás nyilvánvaló stratégiáját sem alkalmazták, hogy mentsék magukat. Csak ültek ott és várták Endert. És Ender jött és győzött, az egyetlen módon, ahogy tudott: elsöprő erővel.

Ender mindig is így küzdött. Mindig biztosítani akarta, hogy nem lesz további harc. A győzelmét mindig arra használta, hogy a további veszély lehetőségét kizárja.

Akkor is megpróbáltam volna ugyanezt tenni, ha tudom, hogy a háború valós.

Most tehát, bár tudta, hogy a hangykirálynők halottak és nem tudnak lelelni, mégis gondolatban újra és újra azt kérdezte tőlük: Miért? Miért döntöttetek úgy, hogy hagyjátok magatokat elpusztítani?

A racionális elméje felsorakoztatta az összes lehetőséget - többek között azt is, hogy a királynők talán valóban ostobák voltak. Vagy lehetséges, hogy annyira kevés tapasztalattal rendelkeztek egy egyenlőségre épülő társadalom működtetésében, hogy képtelenek voltak közösen racionális döntést hozni. Vagy, vagy, vagy - Ender gondolatban folyamatosan a lehetséges magyarázatokat kereste.

Ender most, hogy már nem a valaki - még mindig Graff vagy épp Graff riválisai? - által még mindig kijelölt iskolai dolgaival foglalkozott, az egykor tudta nélkül a parancsnoksága alatt álló katonák jelentéseit olvasgatta. Most emberek éltek minden volt hangykolónián. És az onnan érkező jelentések mind hasonlóak voltak: minden hangy halott, hatalmas farmjaik és gyáraik az emberiség rendelkezésére állnak. A katonákból lett felderítők éberen figyeltek, nehogy beleszaladjanak egy esetleges csapdába, de ahogy múltak a hónapok, és nem történt semmiféle támadás, a jelentéseik egyre nagyobb mértékben azokról az információkról szóltak, amelyeket a velük odaküldött xenobiológusoktól megtudtak: hogy nem csak a levegő belélegezhető majdnem minden hangybolygón, hanem az ételeik is alkalmasak az emberi fogyasztásra. Így hát minden hangybolygóból emberi kolónia vált, a katonák letelepedtek, az ellenségeik hamvain új életet kezdtek. Nem volt köztük elég nő, de elkezdtek olyan különféle társadalmi felállásokat kidolgozni, amelyek maximalizálhatják a szaporodási lehetőségeket, és nem engedik, hogy túl sok férfi maradjon az utódnemzés lehetősége nélkül. Egy-két generációval később, ha az utódok a normális fele lány-fele fiú megoszlásban születnek, akkor vissza lehet állítani a monogámia megszokott emberi intézményét.

De Ender csak marginális érdeklődéssel viseltetett aziránt, hogy mit csinálnak az emberek az új világokban. Ő a hangyeszközöket tanulmányozta. A hangytelepülések szerkezetét. A járatokat, amelyek egykor a hangykirálynők peterakásának színterei voltak, telis-tele lárvákkal, amelyek kemény fogaikkal képesek voltak a sziklába újabb járatokat rágni. A hangyok kénytelenek voltak a felszínen művelni a földeket, de a föld alatt szaporodtak és nevelték az utódaikat, akik pontosan ugyanannyira erősek és halálosak voltak, mint a kifejlett példányok. Átrágták a sziklát is - a felderítők ott találták a járatokban az oszlásnak indult

lárvatetemeket, amelyeket lefényképeztek, felboncoltak, tanulmányoztak.

- Szóval ezzel töltöd a napjaidat - szólította meg Petra. - A hangyjáratok képeit nézegeted. Ez egy amolyan „térjünk vissza az anyaméhbe” dolog?

Ender mosolyogva félretette a képeket, amiket tanulmányozott.

- Azt hittem, hogy te már hazamentél Örményországba.

- Addig nem, amíg nem látom, hogyan ér véget ez az ostoba bírósági tárgyalás - mondta a lány. - Addig nem, amíg az örmény kormány készen nem áll a nagyszabású fogadásomra. Vagyis amíg ki nem találják, hogy kellek-e nekik.

- Hát persze, hogy kellesz!

- Nem tudják, mit akarnak. Politikusok. Jó lesz az nekik, ha visszakapnak engem? Rosszabb számukra, ha itt tartanak fent, mintha hazamennék? Ezek nagyon-nagyon nehéz kérdések, ha nincs semmilyen meggyőződésed, csak az a vágy életet, hogy hatalomban maradj. Ugye milyen remek, hogy mi nem vagyunk politikusok?

Ender sóhajtott.

- Én soha többé nem fogok betölteni semmilyen hivatalt. A Sárkány Hadtest Parancsnoksága is túl sok volt nekem, pedig az csak gyerekjáték volt.

- Én is erről próbáltam biztosítani őket. Nem pályázom senki állására. A családommal akarok élni, szeretném látni, hogy emlékeznek arra, ki vagyok, és vica versa.

- Szeretni fognak - mondta Ender.

- És te ezt onnan tudod, hogy...

- Hogy én is szeretlek.

A lány megdöbbenve nézett rá.

- Hogyan lehet egy ilyen megjegyzésre reagálni?

- Hát mit kellett volna mondanom?

- Nem tudom. Nekem kellene előre megírnom a szövegedet?

- Rendben - mondta Ender. - El kellett volna viccelnem, mondván, hogy „Szeretni fognak, mert valakinek azt is kell, és itt fent tuti senki nem tenne ilyet”? Vagy esetleg fajgyűlölő irányt kellett volna követnem, mondván, hogy „Biztosan szeretni fognak, mert hát ők örmények, te pedig nő vagy”?

- Ez meg mit jelent?

- Ezt egy azeri mondta még a Hadiiskolában, amikor az az egész Mikulás-nap körüli felhajtás volt.

Nyilvánvalóan arra akarnak utalni, hogy az örmények tudják, hogy ők az egyetlenek, akik szerint az örmény nők... Eh, inkább nem magyaráznám meg az ilyen faji alapú sértéseket, Petra! Ezek a végtelenségig folytathatók.

- Téged mikor engednek haza? - kérdezte Petra.

Most az egyszer ahelyett, hogy megkerülte vagy elviccelte volna a kérdést, Ender őszinte választ adott: - Azt hiszem, lehetséges, hogy ez nem fog megtörténni.

- Hogy érted? Azt gondolod, hogy ez az ostoba bírósági színjáték azzal végződik, hogy téged ítélnek el?

- Én vagyok a vádlott, nem igaz?

- Egyáltalán nem.

- Csak mert még gyerek vagyok, és ezért nem vagyok felelősségre vonható. De az egész akkor is arról szól, hogy milyen gonosz kis szörnyeteg vagyok.

- Dehogyis!

- Petra, láttam, hogy mit hangsúlyoznak az írások a hálózaton. A világ éppen azzal szembesül, hogy az emberi faj megmentőjének van egy kis problémája: gyerekeket gyilkol.

- Terrorizáltak, te csak megvédted magad. Ezt mindenki megérti.

- Kivéve azok az emberek, akik olyan kommenteket írnak, hogy háborús bűnös vagyok, rosszabb Hitlernél vagy Pol Potnál. Egy tömeggyilkos. Miből gondolod, hogy haza akarok menni és szembenézni ezzel az egésszel?

Petra abbahagyta a videojátékot, leült mellé és megfogta a kezét.

- Ender, van egy családod.

- Volt.

- Ne mondd ezt! Van családod. A családok akkor is szeretik a gyerekeiket, ha nyolc éve nem látták.

- Én csak hét évig voltam távol. Majdnem annyit. És igen, tudom, hogy szeretnek. Legalábbis néhányan közülük. Szeretik azt, aki voltam - azt az aranyos kis hatévest. Biztosan annyira dögönyöznivaló voltam. Na persze csak két gyerekgyilkosság között.

- Tehát ezért vagy a hangypornó megszállottja?

- Pornó?

- Ahogyan te tanulmányozod, az tipikus függőség. Többet és még többet akarsz belőle. Képeket, amelyek nyíltan mutatják a rothadó lárvatetemeket. Boncoláson készült felvételeket. A molekuláris szerkezetükről készült diákat. Ender, nekik annyi, és nem te ölted meg őket! Vagy ha igen, akkor is közösen tettük. De nem mi tettük - mi egy játékot játszottunk! A háborúra képeztek ki bennünket - ez az egész csak ennyi volt.

- És ha tényleg csak egy játék lett volna? - kérdezte Ender. - És azután ha végeztünk, besoroztak volna a flottához, és ténylegesen mi repültünk volna ezekkel a hajókkal vagy irányítottuk volna a hajórajokat? Akkor nem tettük volna meg valóban?

- De igen - felelte Petra. - De nem tettük. Nem történt meg.

- Megtörtént. És a hangyoknak annyi.

- De a testszerkezetük és a sejtkémiájuk tanulmányozása nem hozza vissza őket.

- Nem visszahozni próbálom őket - mondta Ender. - Az egy lidércnyomás lenne.

- Nem, te megpróbálod meggyőzni magadat, hogy rászolgáltál az összes borzalmas dologra, amit a tárgyaláson mondanak rólad, mert ha mindez igaz, akkor nem érdemled meg, hogy hazamehess a Földre.

Ender megrázta a fejét.

- Petra, én haza akarok menni, még ha nem is maradhatok ott. És nincsenek ambivalens érzéseim a

háborúval kapcsolatban. Örülök, hogy harcoltunk, örülök, hogy győztünk, és örülök, hogy vége van.

- De mindenkitől távol tartod magad. Megértettük, együttéreztünk veled, vagy legalábbis úgy tettünk, te mégis eltoltál minket magadtól. Ha bármelyikünk odalépett hozzád beszélgetni, azt mímelted, hogy eldobsz mindent a kezed ügyéből, hogy odafigyelhess - de ebben elutasítás volt.

Milyen borzalmas gondolat!

- Egyszerű udvariasság volt!

- Soha nem mondtad, hogy „Egy pillanat!”, csak egyszerűen ledobtál mindent a kezedből. Ez annyira...

átlátszó volt. Nyíltan az volt az üzenete, hogy „Ugyan sok dolgom van, de még mindig azt hiszem, hogy én vagyok a felelős érted, úgyhogy eldobok kapát, kaszát, kanalat, mert szükséged van rám”.

- Hű, Petra, te aztán nagyon ismersz. És mennyi ész szorult beléd! Egy ilyen lánynak tényleg helye lenne a Hadiiskolában!

- Ez aztán az őszinte válasz!

- Nem annyira őszinte, mint amit az előbb mondtam.

- Az, hogy szeretsz? Ender, te nem vagy a terapeutám. Vagy a gyóntatópapom. Nem kell bókolnod, sem azt mondanod, amit szerinted hallani akarok.

- Igazad van - bólintott Ender. - Nem kellene mindent eldobnom, amikor egy barát odalép hozzám. - Azzal ismét a kezébe vette a papírjait.

- Tedd le azokat!

- Most persze letehetem őket, csak mert ilyen gorombán kérted.

- Ender, mindannyian visszatértünk a háborúból - mondta Petra. - Te nem. Te még mindig ott vagy. Még mindig harcolsz... valamivel. Állandóan rólad beszélünk, és azon tanakodunk, hogy miért nem fordulsz hozzánk. És reméljük, hogy legalább van valaki, akivel megosztod, hogy mi jár a fejedben.

- Mindenkivel beszélek róla. Locsi-fecsi a második nevem.

- Kőfalat építettél magad köré, és amit most mondtál, az is egy tégla ebben a falban.

- Tégla egy kőfalban?

- Tehát figyelsz rám! - kiáltotta a lány győzedelmesen. - Ender, én nem próbálok a magánéletedben vájkálni. Tartsd nyugodtan magadban, bármi legyen is az.

- Semmit nem tartogatok magamban - mondta Ender. - Nincsenek titkaim. Az egész életem fent van a hálózaton, nyitott könyv már az emberiség előtt - és ez nem zavar túlzottan. Olyan, mintha nem is a testemben élnék, hanem csak az elmémben. És csak próbálom megfejteni azt a kérdést, ami nem hagy nyugodni.

- Milyen kérdést?

- Azt a kérdést, amit folyamatosan felteszek a hangykirálynőknek, de amire ők soha nem felelnek.

- Mi a kérdés?

- Állandóan azt kérdem tőlük, hogy miért haltak meg.

Petra kutatóan nézett rá... Talán egy jelet keresett, hogy Ender csak viccel?

- Ender, azért haltak meg, mert mi...

- Miért voltak még ott, azon a bolygón? Miért nem repültek el a hajóikkal? Úgy döntöttek, hogy maradnak, pedig tudták, hogy van az a fegyverünk, tisztában voltak vele, hogy mire képes és hogyan működik, mégis ott maradtak és vártak ránk.

- Olyan keményen küzdöttek ellenünk, ahogy csak tudtak. Nem akartak meghalni, Ender. Nem követtek el öngyilkosságot a mi kezünk által.

- Tudták, hogy újra és újra legyőztük őket. Tudniuk kellett, hogy legalábbis a lehetősége megvan annak, hogy újra ez történjen. Mégis maradtak.

- Pontosan ezért maradtak.

- Nem valószínű, hogy bizonyítaniuk kellett volna a bátorságukat és lojalitásukat az alárendeltjeiknek. A dolgozók és a katonák olyanok voltak nekik, mint a saját testrészeik. Ez olyan lenne, mintha mi azt mondanánk, hogy „Ezt kell tennem, mert azt akarom, hogy a karom tudja, hogy milyen bátor vagyok”.

- Látom, sokat gondolkodtál már ezen. Megszállottan, szinte az őrület határán. De ha téged ez tesz boldoggá... Mert tudod, boldog vagy. Az emberek Erosz-szerte arról beszélnek, hogy milyen vidám mindig ez a Wiggin gyerek. De azért a fütyörészésből visszavehetnél - mindenkit megőrjít.

- Petra, én már elvégeztem a dolgomat. Nem hiszem, hogy visszaengednek a Földre, még csak egy látogatás erejéig sem. Gyűlölöm ezt, dühös vagyok miatta, de ugyanakkor megértem. És valahogy rendben is van. Én már vállaltam az összes felelősséget, amit akartam - befejeztem. Leteszem a lantot. Nincs több kötelezettségem senki felé, úgyhogy most gondolkodhatok azon, ami tényleg foglalkoztat. Rágódhatok ezen a megoldásra váró problémán.

Kiterítette a képeket a könyvtár asztalára.

- Kik ezek az emberek? - kérdezte.

Petra ránézett a halott lárvákat és hangydolgozókat ábrázoló képekre, és azt mondta: - Ender, ezek nem emberek. Hangyok. És halottak.

- Petra, hosszú évekig minden gondolatom arra irányult, hogy megértsem őket. Hogy jobban ismerjem őket, mint bármilyen emberi lényt az életemben. Hogy szeressem őket. És azután ezt a tudást arra használhassam, hogy legyőzzem és elpusztítsam őket. Most már elpusztultak, de ez nem jelenti azt, hogy el tudom terelni róluk a figyelmemet.

Petra arca felderült: - Értem! Végre felfogtam!

- Mit értesz?

- Azt, hogy miért vagy olyan furcsa, Ender Wiggin. Illetve egyáltalán nem is vagy furcsa!

- Petra, ha azt hiszed, hogy nem vagyok fura, akkor az csak azt bizonyítja, hogy nem értesz.

- Mi, többiek, harcoltunk egy háborúban, győztünk, és most hazamegyünk. De te, Ender, te házasságban éltél a hangyokkal. És amikor vége lett a háborúnak, megözvegyültél.

Ender sóhajtott és hátrébb gurult a székével az asztaltól.

- Nem viccelek! - magyarázta Petra. - Ez olyan, mint amikor a dédnagypapám meghalt. A dédnagymamám egész életében gondoskodott róla - a dédnagypapám örökösen ugráltatta, ő pedig mindig mindent megtett,

amit a férje akart. Az anyám állandóan azt mondogatta, hogy „Lányom, soha nem menj férjhez olyan emberhez, aki így viselkedik veled!”. Amikor a dédnagypapám meghalt, mindenki azt hitte, hogy a dédnagymamám végre szabad lesz. Végre szabad! De nem így történt. A dédnagymamám nem találta a helyét, állandóan őt kereste, szüntelenül arról beszélt, hogy mi mindent csinál majd neki. Azt hajtogatta, hogy „ezt nem lehet, azt nem tehetem, Babónak nem tetszene”, míg végül a nagypapám (a fia) azt mondta: „Babó nincs többé.”

- Petra, én tudom, hogy a hangyok nincsenek többé.

- A dédnagymamám is tudta ezt a dédnagypapámmal kapcsolatban. Azt mondta: „Tudom, hogy ő nincs többé, csak arra nem tudok rájönni, hogy én miért vagyok még itt”.

Ender a homlokára csapott.

- Köszönöm neked, ó zseniális doktorom, végre fényt derítettél legbelső késztetéseimre, és most már képes leszek továbblépni az életemben!

Petra figyelmen kívül hagyta Ender szarkasztikus megjegyzését.

- Anélkül mentek el, hogy válaszokat adtak volna neked. Ezért nem vagy képes odafigyelni arra, ami körülötted történik, ezért nem tudsz normális barátként viselkedni senkivel, ezért tűnik úgy, mintha nem is érdekelne, hogy vannak emberek odalent a Földön, akik próbálják meggátolni, hogy valaha is hazatérhess. Te győztél, ők pedig most egész életedre száműzetésbe akarnak kényszeríteni, és ez téged nem is érdekel, mert csak a hangyok járnak a fejedben, akiket elveszítettél. Ok a te halott féleséged, és nem tudod elengedni őket.

- Hát, nem volt egy hosszú házasság - mondta Ender.

- Te még mindig szerelmes vagy.

- Petra, a kevert fajok közötti románc nem az én asztalom.

- Te magad mondtad: szeretned kellett őket ahhoz, hogy legyőzhesd őket. Most nem kell egyetértened velem - majd később rájössz, hogy igazam volt. Leizzadva ébredsz fel, és azt kiáltod: „Heuréka! Petrának igaza volt!”. És elkezdesz majd harcolni azért, hogy visszatérhess arra a bolygóra, amelyet megmentettél.

Megint lesz valami, amivel törődni fogsz.

- Petra, veled törődök - mondta Ender. Azt viszont nem mondta ki, hogy azzal is törődik, hogy megértse a hangykirálynőket, de ezt Petra nem tekinti törődésnek, mert nem érti.

A lány megrázta a fejét.

- Nem tudok átjutni a falaidon. De gondoltam, megér egy utolsó próbát. Igazam van. Majd te is meglátod.

Nem hagyhatod, hogy a hangykirálynők tönkretegyék a hátralévő életedet. El kell fogadnod, hogy meghaltak, és tovább kell lépned!

Ender mosolygott.

- Remélem, megtalálod otthon a boldogságot, Petra! És a szerelmet is! És remélem, hogy megszületnek a vágyott gyermekeid, és értelmes, sikeres életed lesz! Olyan ambiciózus vagy - és szerintem mindened megvan ahhoz, hogy mindent elérj: az igaz szerelmet, az boldog otthont és a nagyszerű sikereket.

Petra felállt.

- Miből gondolod, hogy gyerekekre vágyom?

- Ismerlek - felelte Ender.

- Azt hiszed, hogy ismersz.

- Ahogy te is azt hiszed, hogy ismersz engem?

- Én nem fülig szerelmes tinilány vagyok - mondta Petra. - És ha az is lennék, akkor sem érted epekednék.

- Tehát zavar, ha valaki azt hiszi, hogy ismeri a legbelső késztetéseidet.

- Az zavar, hogy annyira a megszállottságod rabja vagy.

- Nos, remekül felvidított, Miss Arkanian. Mi, megszállottak nagyon hálásak vagyunk, ha valaki az épeszűek közül leereszkedik hozzánk.

Petra hangja dühös és dacos volt, amikor odavágta a csattanót: - Nos, én tényleg szeretlek és törődöm veled, Ender Wiggin. - Azután megfordult és elsétált.

- Én is szeretlek és törődöm veled, csak nem akarod elhinni, amikor ezt mondom.

Petra az ajtóban megállt és visszafordult felé: - Ender Wiggin, én viszont sem szarkasztikus, sem lekezelő

nem voltam, amikor ezt mondtam neked.

- Én sem!

De a lány már nem hallotta.

- Lehet, hogy nem a megfelelő idegen fajt tanulmányozom - suttogta Ender.

Ránézett az asztala feletti kivetítőre. Az még mindig működésben volt - bár lehalkítva, de folyamatosan mutatta Mazer vallomását. Nagyon hidegnek, távolságtartónak tűnt, mintha megvetné ezt az egész ügyletet.

Amikor Ender erőszakosságáról kérdezték, és hogy az megnehezítette-e a kiképzését, Mazer szembefordult a bíróval és azt mondta:

- Elnézést, félreértettem volna valamit? Ez nem a hadbíróság? Nem katonák vagyunk mindannyian, akiket arra képeztek ki, hogy erőszakos cselekedeteket hajtsanak végre?

A bíró kalapácsával kopogva leintette és megrótta, de a lényeg elhangzott. A katonaság egy erőszakszervezet - erről szól az egész: irányított erőszak megfelelő célpontok ellen. Anélkül, hogy egy szót is kellett volna szólnia Enderről, Mazer egyértelművé tette, hogy az erőszakossága nem hátrány volt, hanem pont a lényeg.

Ender ettől jobban érezte magát. Lekapcsolta a híradást és visszatért a munkájához. Felállt, hogy összeszedje a fotókat, amiket Petra odébb tett. Az egyik képen egy távoli bolygó halott hangy földművesének arca bámult rá - a teste felnyitva, a szervei szépen elrendezve körülötte.

Nem tudom elhinni, hogy feladtátok - mondta Ender gondolatban a képnek. - Nem hiszem, hogy egy egész faj elvesztette volna az élni akarását. Miért hagytátok, hogy elpusztítsalak benneteket?

- Nem lesz nyugtom, amíg ezt meg nem tudom-suttogta.

De a hangyoknak végük volt - és ez azt jelentette, hogy neki soha nem lesz nyugodalma.

Címzett: mazerrackham%nonexistent@unguessable.com/imaginary.heroes Feladó: hgraff%educadmin@ifcom.gov {önmegsemmisítő protokoll}

Tárgy: Mit szólna egy rövidke utazáshoz?

Kedves Mazer!

Pontosan olyan jól tudom, mint mindenki más, hogy majdnem visszautasította az utolsó útjáról való visszatérést, és én bizonyosan nem hagyom, hogy most bárhova is elküldjék. De túl nagy kockázatot vállalt azzal, hogy tanúskodott mellettem (vagy Ender mellett, vagy az igazság és törvény mellett - nem is teszek úgy, mintha tudnám, mi motiválta), és most forró lett a talaj. Azt hiszem, a legjobb módja annak, hogy most kicsit kevésbé legyen szem előtt és így kevésbé zaklathassák, az lenne, ha bejelentenénk, hogy egy bizonyos telepeshajó parancsnoka lesz -

mégpedig azé, amely Endert biztonságos helyre viszi.

Amint teljesen elfeledkeznek magáról (hiszen egy 40 évig tartó utazásra indul), az utolsó pillanatban könnyűszerrel áthelyeztethetnénk egy másik hajóra, mely később indul. Ezt nem hoznánk nyilvánosságra, csak egyszerűen úgy alakulna, hogy maga mégsem megy. Ami Endert illeti, őt az elejétől fogva beavatnánk az igazságba. Nincs szüksége újabb hazugságokra, és nem érdemel újabb kellemetlen meglepetéseket. De nincs szüksége a maga vagy az én védelmemre sem. Azt hiszem, ezt már sokszor bizonyította.

Hyrum

Ui.: Annyira aranyos, hogy a valódi nevét használja titkos azonosítóként az Unguessable.com-on. Ki gondolta volna, hogy hajlamos az iróniára?

Anya és Apa sem volt otthon. Ez sajnálatos dolog, mert azt jelentette, hogy ha Peter szükségét érezte, akkor nyugodtan kiborulhatott - és a dolgok határozottan ebbe az irányba haladtak.

- Nem tudom elhinni, hogy ekkora baklövést követtem el! - őrjöngött Peter.

- Milyen baklövést?

- Azt, hogy Locke és Démoszthenész Ender űrben maradását követelje.

- Nem figyelsz oda eléggé! - felelte Valentine. - Démoszthenész pont azt követeli, hogy Ender térjen haza, és állítsa vissza Amerika hajdani dicsőségét. Locke pedig a mérsékelt békéltető szerepében tetszeleg, és próbál középutat találni - ahogyan mindig is teszi ez a szánalmas alak.

- Jaj, fogd be! - kiáltotta Peter. - Késő elkezdened az ostobát játszani. De honnan sejthettem volna, hogy ezt az idióta hadbírósági tárgyalást a Wiggin név lejáratására fogják használni?

- Ja, értem! - gúnyolódott Valentine. - Nem Enderről van szó, hanem arról, hogy nem tudod az előnyödre fordítani azt, hogy te vagy Locke, anélkül, hogy fel ne fednéd a személyazonosságodat és azt, hogy Ender bátyja vagy. Ez pedig nem jelentene jó reklámot.

- Semmit nem tudok elérni, ha nem jutok befolyásos pozícióba, és ez most sokkal nehezebb lesz, mert

Ender megölt pár embert.

- Önvédelemből.

- Amikor még kisgyerek volt.

- Határozottan emlékszem - mondta Valentine -, hogy egyszer te is megfogadtad, hogy megölöd.

- Nem gondoltam komolyan.

Valentine-nak ezzel kapcsolatban kétségei voltak. Ő volt az egyetlen, aki nem bízott Peter jó pár karácsonnyal ezelőtt beköszöntött, hirtelen támadt kedvességében - ami valószínűleg annak lehetett a következménye, hogy maga a Mikulás kente meg az altruizmus kenőcsével a fiú homlokát.

- Arra céloztam ezzel, hogy Ender nem ölt meg mindenkit, aki fenyegetést jelentett a számára.

Erre megjelent Peter arcán a régi düh fellobbanása. Valentine magában mulatva nézte, ahogy a fiú leküzdi ezt, és visszanyeri az önuralmát.

- Túl késő megváltoztatnunk az álláspontunkat Ender hazatérésével kapcsolatban. - Peter ezt úgy mondta, mint egy vádemelést, mintha ez az egész Valentine ötlete lett volna. Nos, bizonyos értelemben az is volt. De nem maga a kivitelezés - az teljes egészében Peter forgatókönyvén alapult.

- De mielőtt hagyjuk, hogy kiderüljön, ki is Locke valójában, helyre kell állítanunk Ender hírnevét. Ez nem lesz könnyű. Egyszerűen nem tudok rájönni, hogy melyikünknek kellene megtennie. Egyrészről Démoszthenész lenne a megfelelő személy - de az ő motivációjában senki nem bízna. Másrészt viszont, ha Locke nyíltan lép fel, akkor mindenki azt fogja hinni, hogy hátsó szándékom volt vele, amikor kiderül, hogy ki vagyok valójában.

Valentine megállta, hogy ne mosolyodjon el, bár tudta - évek óta tudta -, hogy Graff ezredes és valószínűleg az NF fél tiszti kara tisztában van vele, hogy kicsoda valójában Locke és Démoszthenész. Eddig titokban tartották, hogy ne kompromittálják Endert. De egyszer valaki ki fogja fecsegni - és az nem akkor fog megtörténni, amikorra Peter időzíti.

- Nem, azt hiszem, mégiscsak haza kell hoznunk Endert - folytatta Peter. - De nem az Egyesült Államokba, vagy legalábbis nem az amerikai kormány fennhatósága alá. Azt hiszem, Locke-nak meleg együttérzéssel kellene beszélnie a fiatal hősről, aki nem tehetett róla, hogy kihasználták. - Peter elővette a Locke-hangját -

egy engesztelőnek szánt, nyávogó hangot, amit ha valaha is a nyilvánosság előtt használna, Locke azonnal a süllyesztőben találná magát. - Engedjük hazatérni, annak a világnak a polgáraként, amelyet megmentett!

Engedjük, hogy a Hegemón Tanácsa vegye védelmébe! Ha senki nem fenyegeti, akkor a fiú nem jelent veszélyt. - Peter diadalmasan nézett Valentine-ra, és a saját hangján folytatta. - Látod? Hazahozzuk, és aztán, amikor kiderül, ki vagyok, látni fogják, hogy lojális testvére voltam, ugyanakkor az egész világ javát tartottam szem előtt, és nem az Egyesült Államok érdekeit.

- Elfeledkezel egy pár apróságról - hűtötte le Valentine.

Peter rábámult. Gyűlölte, amikor Val azzal vádolta, hogy hibát követ el, de muszáj volt meghallgatnia, mert a lánynak gyakran igaza volt. Bár ő olyankor úgy tett, mintha már korábban is gondolt volna a lány által felhozott ellenérvekre.

- Először is, azt feltételezed, hogy Ender haza akar jönni.

- Hát persze, hogy haza akar jönni.

- Ezt nem tudhatod. Nem ismerjük. Másodszor is, azt feltételezed, hogy ha hazajön, akkor olyan édibédi gyerek lesz, hogy mindenki azonnal látni fogja, valójában nem is egy gyermekgyilkos szörnyeteg.

- Mindketten láttuk a hadbíróság felvételeit - mondta Peter. - Azok az emberek imádják Ender Wiggint.

Látni lehetett abból, amiket mondtak és tettek. Csak az számított nekik, hogy megvédjék. És pontosan így viselkedett mindenki akkor is, amikor Ender itt élt.

- Valójában soha nem élt itt - javította ki Valentine. - Azután költöztünk ide, hogy ő elment, emlékszel?

Peter megint rábámult.

- Ender eléri, hogy az emberek készek legyenek meghalni érte.

- Vagy megölni őt - mondta Val mosolyogva.

- Ender a felnőtteknél éri el, hogy szeressék.

- Akkor visszatérhetünk az első problémára.

- Ender haza akar jönni - mondta Peter magabiztosan. - Ő is emberből van. Az emberek pedig haza akarnak menni.

- De hol van Ender otthona? - kérdezte Valentine. - Több mint az élete felét a Hadiiskolában töltötte.

Egyáltalán mire emlékszik azokból az időkből, amikor velünk élt? Egy bátyra, aki állandóan bántotta, és megfenyegette, hogy megöli...

- Bocsánatot kérek tőle. Tényleg sajnálom, hogy úgy viselkedtem.

- De nem tudsz bocsánatot kérni, ha nem jön haza. Azonkívül, ő egy értelmes gyerek, Peter. Okosabb, mint mi - ez is az egyik oka annak, hogy ő bekerült a Hadiiskolába, mi meg nem. Úgyhogy rá fog jönni, hogy pontosan hogyan használod őt. A Hegemón Tanácsa - hogy ez micsoda baromság! Ender nem fog úgy ugrálni, ahogy te fütyülsz.

- Őt a háborúra képezték ki, nem a politikára - mondta Peter.

Olyan alattomosan mosolygott, hogy Valentine legszívesebben beverte volna az orrát.

- Nem számít - mondta. - Mindegy, hogy Locke mit ír, nem fogod tudni hazahozni.

- Miért is nem?

- Mert nem te teremtetted azokat az erőket, akik tartanak tőle és félnek a visszatéréstől, te csak meglovagolod őket. Ezek az erők nem fogják meggondolni magukat, még Locke kedvéért sem. Ráadásul Démoszthenész sem fogja engedni, hogy hazahozd.

Peter gúnyos megvetéssel nézett rá.

- Ó, szóval magánakcióba kezdesz?

- Szerintem sokkal jobban meg tudom ijeszteni az embereket és rávenni őket, hogy Endert az űrben akarják tudni, mint amennyire te az együttérzésükre tudsz apellálni a hazahozatala ügyében.

- Azt hittem, hogy te szereted a legjobban Endert. Azt hittem, hogy Itthon akarod tudni.

- Az elmúlt hét évben szerettem volna itthon tudni, Peter - felelte Valentine -, te pedig boldog voltál, hogy

nincs itt. De most... hazahozni, hogy a Hegemón Tanácsának az ellenőrzése alatt álljon - vagyis a te ellenőrzésed alatt, hiszen ezt már lezsíroztad a talpnyalóiddal...

- Locke talpnyalóival - helyesbített Peter.

- Nem segítek neked hazahozni Endert, hogy egy eszköz lehessen a karriered előmozdításához.

- Tehát inkább kint hagynád szeretett öcsédet száműzetésben az űrben, csak hogy ezzel keresztbe tegyél a rémes bátyádnak? - kérdezte Peter. - Nos, minő öröm, hogy nem én vagyok az, akit szeretsz!

- Eltaláltad - bólintott Valentine. - Én a te uralmad alatt töltöttem az elmúlt éveket, pontosan tudom, milyen érzés. Ender gyűlölné. Tudom, mert én is gyűlölöm.

- Imádtad az egészet. Démoszthenész lehettél - tudod, milyen érzés hatalommal bírni.

- Azt tudom, milyen érzés, amikor a hatalom átfolyik rajtam, egyenesen a te mancsodba.

- Hát erről van szó? Hirtelen hataloméhes lettél?

- Peter, akkora egy idióta vagy azokkal kapcsolatban, akiket a legjobban kellene ismerned. Nem azt mondtam, hogy a hatalmadat akarom. Azt mondtam, hogy kilépek az uralmad alól.

- Remek. Akkor majd én magam írom meg Démoszthenész esszéit.

- Nem fogod, mert az emberek rájönnének, hogy valami nem oké. Te nem tudsz Démoszthenész lenni.

- Amit te meg tudsz tenni...

- Megváltoztattam a jelszavakat. Elrejtettem Démoszthenész összes tagságát és pénzét, ezekhez nem tudsz hozzájutni.

Peter szánakozva nézte.

- Rá fogok találni, ha akarok.

- Nem lesz hasznod belőle. Démoszthenész visszavonul a politikától, Peter. A megromlott egészségére fog hivatkozni, és Locke lelkes támogatására fogja felszólítani a híveit.

Peter rémülten nézett rá.

- Ezt nem teheted! Locke-ot teljesen tönkretenné, ha Démoszthenész őt támogatná!

- Látod? Nekem is vannak ütőkártyáim.

- Miért tennél ilyet? Ennyi év után hirtelen most jut eszedbe összepakolni a babáidat és az edénykéidet, és otthagyni a teadélutánt?

- Én soha nem babáztam, Peter. Nyilván te igen.

- Hagyd ezt abba! - szólt rá Peter. - Tényleg! Ez nem vicces. Hozzuk haza Endert! Nem fogom megpróbálni irányítani úgy, ahogy te hiszed.

- Úgy érted, hogy úgy, ahogyan engem irányítasz.

- Gyerünk már, Val! - mondta Peter. - Csak még pár év, aztán felfedhetem, hogy én vagyok Locke - és egyben Ender bátyja. A hírneve megmentése nyilván segíteni fog nekem, de neki is.

- Igen, szerintem meg kellene tenned, Peter. Mentsd meg a jó hírét! De azt nem hiszem, hogy Endernek haza kellene jönnie. Inkább én megyek el hozzá. És lefogadom, hogy Apa és Anya is jönnek.

- Nem fognak befizetni téged egy űrkirándulásra - az Eroszig tuti nem. Az amúgy is hónapokba telne.

Jelenleg gyakorlatilag a Nap másik oldalán található.

- Nem egy kirándulás lesz - helyesbített Valentine. - Elhagyom a Földet. Elmegyek Enderrel a száműzetésbe.

Peter egy pillanatra hitt neki. Val örömmel látta az arcán felvillanó valódi ijedtséget. Azután a fiú lazított.

- Anya és Apa úgysem engedik meg - jelentette ki.

- A tizenöt éves nőknek nem kell szülői beleegyezés ahhoz, hogy önkéntesnek jelentkezzenek egy kolóniára. Pont ideális az életkorunk a szaporodáshoz, de még elég ostobának tartanak ahhoz, hogy jelentkezzünk egy ilyen küldetésre.

- Mi köze ennek a kolóniákhoz? Ender nem telepes lesz.

- Ugyan mi mást tehetnének vele? Ez az egyetlen feladata maradt az NF-nek, és Ender az ő felelősségük.

Így hát elintézem, hogy felvegyenek, és ugyanarra a kolóniára küldjenek, ahová őt.

- Honnan szeded ezeket a sületlenségeket? - Ha Val nem érti a hadiiskolai szlenget, az az ő baja. -

Kolóniák, önkéntes száműzetés, az egész egy nagy ostobaság. A jövő itt van, a Földön, nem pedig odakint a galaxis mélyén.

- A hangyok bolygói a galaxisnak pont ugyanazon a karján találhatók, ahol mi is - ez a galaxisok léptékével mérve nem akkora nagy távolság - mondta Valentine mesterkélten, hogy ezzel is heccelje. - És csak mert a te jövőd arról szól, hogy megpróbálsz a világ ura lenni, az még nem jelenti azt, hogy nekem azzal kell töltenem az életemet, hogy ebben segítselek. Tiéd volt a fiatalságom, használtál épp eleget, de életem hanyatló éveit nélküled fogom eltölteni, kedvesem.

- Émelyítő, amikor úgy beszélsz, mintha házasok lennénk.

- Úgy beszélek, mintha egy régi filmben lennénk - mondta Valentine.

- Nem nézek filmeket, úgyhogy ezt nem tudhatom.

- Annyi minden van, amit nem tudsz - szögezte le Valentine. Egy pillanatra kísértésbe esett, hogy elmesélje Peternek Ender látogatását a Földön, hogy beszéljen neki arról, hogy Graff megpróbálta őt, Valt arra használni, hogy a kiégett Endert meggyőzze, hogy térjen vissza a feladatához. Szerette volna azt is elmondani Peternek, hogy Graff tud a titkos személyiségükről. Ez minden bizonnyal letörölné a vigyort Peter arcáról. De ugyan mit érne el vele? Jobb lesz mindenkinek, ha Petert meghagyja az áldott tudatlanságban.

Miközben beszélgettek, Peter kapkodva bökdöste a képernyőt és gépelt. Most meglátott valamit a holografikus kivetítőn, ami úgy feldühítette, hogy Valentine még soha nem látta ilyen mérgesnek.

- Mi van? - kérdezte, feltételezve, hogy valami szörnyűség történhetett a világban.

- Blokkoltad a hátsó ajtóimat!

Valentine-nak beletelt egy pillanatba, hogy megértse, mire gondolt Peter. Azután rájött, hogy a fiú nyilván azt hitte, nem veszi észre a titkos belépési pontokat, amiket Démoszthenész oldalaihoz és személyazonosságaihoz fenntartott. Micsoda idióta! Hiszen akkor felhajtást csinált azzal kapcsolatban, hogy hogyan hozta létre ezeket a csodálatos személyazonosságokat és számlákat a lány számára, így Valentine természetesen rájött, hogy Peter nyilván mindegyikhez kreált egy hátsó ajtót is, hogy bármikor beléphessen és

módosíthassa, amiket írt. Miért hitte, hogy Valentine ezt úgy fogja hagyni? Néhány héten belül megtalálta az összes ilyen hátsó ajtót - és Peter bármit is tett Démoszthenész nevében a hálón, azt ezután visszavonhatta. Így hát, amikor most megszüntette a jelszavakat és a belépési kódokat, akkor egyértelmű volt, hogy a hátsó ajtókat is blokkolja. Ugyan mit is gondolt Peter?

- Peter, nyilván nem maradnának blokkolva, ha megadnám neked a kulcsot hozzájuk, nem igaz?

Peter felállt, az arca vörös volt a dühtől, a kezei ökölbe szorultak.

- Te hálátlan ribanc!

- Mit fogsz tenni, Peter? Megütsz? Készen állok. Azt hiszem, ki fogom tudni védeni.

Peter visszaült.

- Menj! - köpte. - Menj el az űrbe! Szüntesd meg Démoszthenészt. Nincs rád szükségem. Senkire nincs szükségem.

- Ezért vagy ekkora lúzer. Soha nem leszel a világ ura, amíg rá nem jössz, hogy nem lehet uralkodni mindenki más együttműködése nélkül. Nem tudod csőbe húzni az embereket, nem tudod kényszeríteni őket -

nekik kell akarniuk követni téged. Ahogy Nagy Sándort követték a katonái, akik készek voltak meghalni érte.

És abban a pillanatban, ahogy nem akarták követni többé, Nagy Sándor hatalma is odalett. Mindenkire szükséged van, csak túlságosan önimádó vagy ahhoz, hogy ezt elismerd.

- A Föld kulcsfiguráinak a készséges együttműködésére van szükségem - vágott vissza Peter -, de te nem fogsz közéjük tartozni, nem igaz? Úgyhogy menj csak oda Anyához és Apához, és mondd el nekik, hogy miben sántikálsz! Törd össze a szívüket! Ugyan, mit érdekel az téged? Úgyis itt hagyod őket, és elmész a te drágalátos Enderedhez.

- Te még mindig gyűlölöd őt - jegyezte meg Valentine.

- Soha nem gyűlöltem - mondta Peter. - De jelen pillanatban téged gyűlöllek. Nem nagyon, de annyira bizonyosan, hogy az ágyadra hugyozzak.

Ez állandó vicc volt közöttünk, és Valentine nem tehetett róla, de muszáj volt nevetnie.

- Jaj, Peter, olyan gyerek vagy!

Anya és Apa meglepően jól fogadták a döntését, de visszautasították, hogy vele tartsanak.

- Val - mondta az apja -, azt hiszem, igazad van: Ender nem fog hazajönni. Majdnem megszakadt a szívünk, amikor erre rájöttünk. És annyira csodálatos tőled, hogy szeretnél csatlakozni hozzá, még akkor is, ha a végén egyikőtök sem megy el egy kolóniára, hanem csak pár hónapot vagy pár évet együtt töltőtök az űrben. Jót fog tenni neki, ha ismét veled lehet.

- Jobb lenne, ha ti ketten is ott lennétek.

Apa megrázta a fejét. Anya megnyomkodta a szemét - ez a gesztus azt jelentette, hogy „nem, nem fogok sírni!”.

- Nem mehetünk - mondta Apa. - Ideköt a munkánk.

- Egy-két évre nyugodtan tudnának nélkülözni benneteket.

- Te könnyen beszélsz. Fiatal vagy. Ugyan mit jelent neked egy-két év?

De mi idősebbek vagyunk - még nem öregek, de idősebbek nálad. Nekünk az idő más jelentéssel bír.

Szeretjük Endert, de nem tudunk hónapokat vagy éveket arra áldozni, hogy elmenjünk meglátogatni. Nekünk már nincs olyan sok időnk hátra.

- Pontosan ez a lényeg! - mutatott rá Valentine. - Már nincs sok időtök hátra - és még kevesebb időtök van arra, hogy esélyetek legyen még egyszer látni Endert.

- Val - mondta Anya remegő hangon -, semmi, amit most tehetünk, nem adná vissza az elveszített éveket.

Igaza volt, és Valentine tudta ezt. De nem érezte, hogy ennek lenne bármi jelentősége.

- Akkor úgy fogjátok kezelni, mintha meghalt volna?

- Val, tudjuk, hogy nem halt meg - mondta Apa. - De azt is tudjuk, hogy nem akar velünk lenni. Irtunk neki, miután a háborúnak vége lett. Graff írt vissza - tudod, az, akinek a tárgyalása zajlik. Ender nem akar levelet írni nekünk. Elolvassa a mi leveleinket, de azt mondta Graffnak, hogy neki nincs mit mondania.

- Graff hazudik - mondta Valentine. - Valószínűleg meg sem mutatta Endernek a leveleteket.

- Lehetséges - mondta Apa. - De Endernek nincs ránk szüksége. Tizenhárom éves. Férfivé érik. Remekül megállta a helyét, mióta elment, de borzalmas dolgokon is átment, és nem voltunk mellette. Nem vagyok biztos benne, hogy valaha is megbocsátja, hogy hagytuk elmenni.

- Nem volt választásotok - mondta Valentine. - Mindenképpen elvitték volna a Hadiiskolába, akár tetszik nektek, akár nem.

- Biztos vagyok benne, hogy ezt ő is tudja - szólalt meg Anya. - De így is érzi?

- Szóval nélkületek megyek - mondta Valentine. Meg sem fordult a fejében, hogy a szülei esetleg nem akarnak majd menni.

- Te is továbblépsz - mondta Apa. - A gyerekek mindig továbblépnek. Otthon laknak, azután továbblépnek, elköltöznek - és még ha később látogatóba is jönnek, vagy akár visszaköltöznek, az már soha nem lesz ugyanolyan. Azt hisszük, hogy lehet ugyanolyan, de nem lesz. Ez történt Enderrel, és veled is ez fog történni.

- A jó oldala az - fűzte hozzá Anya, aki most már pityergett -, hogy így nem leszel többé Peter társaságában.

Valentine alig tudta elhinni, hogy az anyja ilyet mond.

- Túl sok időt töltöttél vele - folytatta Anya -, és nem volt rád jó hatással. Boldogtalanná tett. Annyira belevont az életébe, hogy neked nem lehetett sajátod.

- Innentől kezdve ez a mi dolgunk lesz - mondta Apa.

- Sok sikert hozzá! - Valentine csak ennyit tudott mondani. Lehetséges, hogy a szülei valóban, tényleg ismerik Petert? De ha igen, akkor miért hagyták, hogy ennyi éven át úgy történjen minden, ahogy ő akarta?

- Tudod, Val - mondta Apa -, ha most elmennénk Enderhez, akkor a szülei akarnánk lenni, pedig már semmi tekintélyünk nincs előtte. És semmink sincs, amit kínálhatnánk neki. Nincs szüksége többé szülőkre.

- Viszont egy nővér, az más - mondta Anya. - Egy nővérnek hasznát venné. Megfogta Valentine kezét.

Valamit szeretett volna tőle, úgyhogy Valentine megadta neki az egyetlen dolgot, amiről el tudta képzelni, hogy szeretné: egy ígéretet.

- Vele maradok, amíg csak szüksége van rám.

- Tőled nem is vártunk mást, drágám - Anya megszorította Valentine kezét, aztán elengedte. Nyilvánvalóan ezt szerette volna hallani tőle.

- Ez nagyon kedves dolog tőled - tette hozzá Apa. - Mindig is ilyen volt a természeted. És Ender mindig a te drága kisöcséd volt.

Valentine összerázkódott erre a gyerekkorából ismerős kifejezésre. Drága kisöcsém. Brr.

- Majd így fogom hívni.

- Tedd azt! - kérte Anya. - Ender szereti, ha a szép dolgokra emlékeztetik.

Anya vajon tényleg azt hiszi, hogy bármi, amit Enderről hat éves korából tud, az most is igaz rá, tizenhárom évesen?

Anya, mintha csak olvasott volna Valentine gondolataiban, így felelt a ki nem mondott kérdésre: - Az emberek nem változnak, Val. Az alapvető személyiségük nem. Aki a születésedtől fogva valóban ismer, az előre látja, hogy mivé válsz felnőttkorodban.

Valentine nevetett.

- Akkor... miért hagytátok életben Petert?

A szülei is nevettek, de kicsit feszélyezetten.

- Val, nem várjuk, hogy ezt megértsd, de néhány olyan dolog, ami Petert... nos, nehézzé... teszi, azok pont azok a dolgok, amelyek egy nap naggyá is tehetik - mondta Apa.

- És mi a helyzet velem? - kérdezte Val. - Ha már jövendőmondásba fogtatok...

- Jaj, Val, neked csak élned kell az életedet, és körülötted mindenki boldog lesz.

- Tehát szó sincs naggyá válásról.

- Val, a jóság bármikor üti a nagyságot.

- A történelemkönyvek szerint nem - csóválta a fejét Valentine.

- Akkor nem a megfelelő emberek írják a történelmet, nem igaz? - felelte erre Apa.

Címzett: qmorgan%rearadmiral@ifcom.gov/fleetcom

Feladó: chamrajnagar%polemarch@ifcom.gov/centcom {önmegsemmisítő protokoll}

Tárgy: Benne van?

Kedves Quince!

Tisztában vagyok azzal, hogy mi a különbség egy ütközet irányítása és egy telepeshajó néhány fényévnyire való elnavigálása között. Ha úgy érzi, hogy többé nem vehetjük hasznát az űrben, akkor természetesen nyugodtan vonuljon vissza, és élvezze annak minden előnyét!

Ám ha továbbra is szolgálatban marad, és a Föld közelében akarna maradni, akkor sajnos nem tudok kinevezést ígérni önnek az NF-nél.

Hirtelen ránk köszöntött a béke, és ez mindig katasztrófa azok számára, akiknek a karrierje még nem érte el a csúcsát.

Az általam ajánlott telepeshajó parancsnoki tisztsége - az ön túlságosan is gyakran hangoztatott vélekedésével ellentétben (néha próbáljon diszkrétebb lenni, Quince, hátha az előnyösebb) - nem arra szolgál, hogy önt a feledés homályába süllyesszük. A nyugdíjba vonulás lenne a feledés, barátom. Egy negyven-ötven évig tartó utazás ezzel szemben azt jelenti, hogy túlél mindnyájunkat, akik itt maradunk. Minden barátja halott lesz, de maga élni fog, és új barátokra tehet szert. És egy hajó parancsnoka lesz. Egy szép, nagy, és ráadásul gyors hajóé.

Az egész flottára ez a sors vár. Hőseink vannak odakint, akik megharcolták azt a háborút, amelynek megnyerését A Fiú érdemének tartják. Róluk sem feledkezünk meg. Az ÖSSZES

fontosabb küldetés évtizedekig tartó repülést fog jelenteni, mégis a legjobb tisztjeinket kell elküldenünk, hogy a hajók parancsnokaként részt vegyenek az úton. Tehát a legtöbb tiszt egy ponton idegen lesz a Központi Parancsnokság többi tisztje számára, hiszen egy fél életet repüléssel töltenek.

Végül a TELJES központi személyzet csillagutazókból fog majd állni. Le fognak nézni mindenkit, aki NEM vett részt évtizedekig tartó csillagutazáson. Ezek az emberek megszabadulnak a földi idő fogságából. Egymást pedig az ansibleon használt felhasználónevükről fogják ismerni.

Amit ajánlok önnek, az a karrierépítő utazások egyetlen lehetséges formája: egy telepeshajó.

És nem is akármilyen hajót kínálok, hanem azt, amelynek egy tizenhárom éves fiúból lett kormányzó lesz az utasa. Most komolyan azt mondja, hogy nem érti, hogy ettől még nem a dadája lesz a fiúnak, hanem azzal a nagyon felelősségteljes pozícióval bízzuk meg, hogy biztosítsa egyrészt A Fiú távolmaradását a Földtől olyan messze, amilyen messze csak lehetséges, másrészt elősegítse, hogy teljes sikert érjen el az új feladatában, és a következő

generációk ne mondhassák, hogy nem jól bántunk vele?

Természetesen én nem írtam meg ezt a levelet, és ön nem olvasta. Semmi, ami benne foglaltatik, nem értelmezhető valamiféle titkos parancsként. Mindez csupán a személyes észrevételem azzal a lehetőséggel kapcsolatosan, amelyet a Polemarkhosz fog önnek felkínálni, mivel hisz abban, hogy ön az NF egyik nagyszerű admirálisa lehet.

Benne van? Vagy passzolja a lehetőséget? Még a héten meg kell írnom a papírokat, akár így dönt, akár úgy.

Barátja:

Cham

Ender tudta, hogy a kolónia névleges kormányzói kinevezése egy vicc. Mire odaér, a kolónia már működni fog, mégpedig a saját megválasztott vezetőivel. Ő csak egy tizenhárom éves - na jó, addigra már tizenöt éves -

fiú lesz, akinek az egyetlen jogalapja a hatalomra az, hogy negyven évvel azelőtt ő volt a telepesek nagyszüleinek, vagy jobb esetben a szüleinek a parancsnoka egy olyan háborúban, ami addigra már történelem lesz. A telepesek egy zárt közösséget fognak alkotni, és felháborító lesz számukra, hogy az NF a nyakukra ültet egy kormányzót - aki ráadásul egy tinédzser.

De hamarosan rá fognak jönni, hogy ha senki nem kívánja, hogy kormányozza a kolóniát, Ender nagyon boldogan tölti az idejét mással. Őt semmi más nem érdekelte, mint hogy eljusson egy hangybolygóra, és a saját szemével lássa, hogy mit hagytak hátra.

A most felboncolt hangytestek addigra már régen el fognak rothadni, de a telepesek még biztosan nem fogják tudni a hangyok civilizációjából hátramaradt épületeknek és eszközöknek egy elenyésző százalékánál nagyobb részét felfedezni és tanulmányozni. A kolónia kormányzása csak nyűg lenne a nyakán - Ender inkább azt akarta látni, hogy lenne-e bármilyen módja annak, hogy megértse az ellenséget, akit szeretett és legyőzött.

Mégis át kellett esnie a kormányzói hivatalára történő felkészülés lépésein. Például órákat kellett vennie azoktól a jogszakértőktől, akik az összes kolóniára érvényes alkotmányt megszövegezték. És bár Endert az egész nem érdekelte, azért azt látta, hogy az alkotmány összeállításánál valóban próbálták figyelembe venni mindazt, amit a katonákból lett telepesek a jelentéseikben közöltek. Ez persze várható is volt. Bármi, amit Graff tett (vagy ami mögött ő állt), az jól volt elvégezve.

Aztán ott voltak a csillaghajók működésével kapcsolatos, a kormányzói pozíciója szempontjából még lényegtelenebb leckék. Ugyan mi köze neki ehhez? Ő soha nem lesz a flotta rendes tagja - nem érdekelte, hogyan kell irányítani egy hajót, legyen az bármilyen méretű.

Amikor már harmadik napja azzal a telepeshajóval ismerkedett, amely őt és a telepeseket fogja szállítani, Ender annyira belefáradt a csillaghajókra vonatkozó szakterminológiába, hogy azon kapta magát, hogy szarkasztikus megjegyzéseket tesz. Szerencsére nem mondta ki őket hangosan, csak gondolatban fanyalgott.

Felmossuk a fedélzetet, haver? Vajon a fedélzetmester üdvözöl a hajón? Hány fokos szögben váltsunk irányt széllel szemben, uram?

- Tudja - mondta épp a kapitány, aki aznap körbevezette Endert -, a csillagközi utazás valódi nehézsége nem a fénysebesség elérésének kérdése volt, hanem az ütközés problémájának kiküszöbölése.

- De hiszen az egész űr a rendelkezésre áll a manőverezéshez... - De a kapitány vigyorából Ender rájött, hogy beleesett a csapdába. - Ja, az űrben lévő törmelékkel való ütközésre gondolt.

- Vannak azok a régi videók, amelyeken látjuk az űrhajókat egy-egy aszteroida övezetben cikázni - nos, azoknál igen kis híja volt az ilyen ütközéseknek. Mert amikor majdnem fénysebességgel ütközünk egy

hidrogénmolekulával, akkor rengeteg energia szabadul fel - pont olyan, mint amikor jóval kisebb sebességgel egy hatalmas sziklának csapódunk.

Darabokra szakít. Bármilyen védőpajzs, amellyel akkoriban előálltak, akkora plusz tömeget vagy plusz energia-befektetést jelentett, és ezáltal annyival több üzemanyagot igényelt, hogy egyszerűen nem volt praktikus. Akkora lett tőle a hajó tömege, hogy nem tudott elegendő üzemanyagot szállítani ahhoz, hogy bárhová is eljusson.

- És végül hogyan oldottuk meg a problémát? - kérdezte Ender.

- Természetesen sehogy - felelte a kapitány.

Ender látta, hogy ez egy régi vicc, amit minden újoncnak elsütnek, úgyhogy megszerezte a kapitánynak azt az örömet, hogy kérkedhessen a tudásával, és ahelyett, hogy azt mondta volna, hogy „ja, akkor hangytechnológia”, azt kérdezte:

- Akkor most hogyan jutunk el egyik csillagtól a másikig?

- A hangyok oldották meg a kérdést - magyarázta a kapitány örömmel. - Amikor odaértek a Földre, Kína bizonyos területeit teljesen elpusztították, és majdnem kiirtottak minket az első két háborúban. De tanultunk is tőlük. Maga a tény, hogy ők megjelentek, bizonyította, hogy lehetséges a csillagközi utazás. Azután igen előzékenyen hátrahagytak több tucat működő csillaghajót, amit tanulmányozhattunk.

A kapitány addigra Endert számtalan, csak a legmagasabb biztonsági fokozatú kóddal nyitható ajtón keresztül a csillaghajó legelejébe vezette.

- Nem mindenki láthatja ezt, de azt mondták, önnek mindent mutassak meg.

Anyagát tekintve kristály, formáját tekintve pedig ovális volt a tárgy, leszámítva, hogy a hátulja egy hegyes pontban végződött.

- Nehogy azt mondja, hogy ez egy tojás! - szólalt meg Ender.

A kapitány felkuncogott.

- Ne árulja el senkinek, de ennek a hajónak a motorjai, és az a sok üzemanyag, az mind csak a közeli bolygók és holdak és hasonlók közötti manőverezésre szolgál. És persze a hajó elindítására. De amint elérjük a fénysebesség egy százalékát, bekapcsoljuk ezt a szépséget, és onnantól már csak az intenzitás és az iránytartás a dolgunk.

- Minek az irányát és intenzitását kell tartani?

- A vezérlő mezőnek - világosította fel a kapitány. - Olyan elegáns megoldás - de mi akkor még nem fedeztük fel a tudománynak azt a területét, amely eljuttatott volna ide.

- És az melyik terület?

- A magerő dinamikája - magyarázta a kapitány. - Amikor az emberek erről beszélnek, szinte mindig azt mondják, hogy a magerő széttöri a molekulákat, de nem ez az igazi lényege. Valójában az erő irányát változtatja meg. A molekulák egyszerűen nem tudnak egyben maradni, amikor fénysebességen az őket felépítő összes atom atommagja egy bizonyos irányba kezd el mozogni.

Ender tudta, hogy a kapitány szándékosan szakkifejezésekkel bombázza, de belefáradt a játékba.

- Tehát azt mondja, hogy az ezen eszköz által generált mező fogja az összes molekulát és tárgyat, amivel találkozik a mozgása során, és az atommag magerejét felhasználva fénysebességnél arra kényszeríti őket, hogy vele azonos irányba mozogjanak.

A kapitány elvigyorodott.

- Megfogott. De hát ön admirális, uram, így hát megmutattam mindent, amit az admirálisoknak szoktam. -

Kacsintott. - A legtöbbjüknek fogalma sincs, hogy miről beszélek, de túl gőgösek ahhoz, hogy ezt bevallják, és megkérjenek, hogy magyarázzam el.

- Mi történik azzal az energiával, amely akkor szabadul fel, amikor a molekulák az őket felépítő atomokra bomlanak?

- Az a hajó energiaforrása, uram. Nem is, pontosabban fogalmazok. Az az, ami valójában mozgatja a hajót.

Csodaszép az egész. Elindulunk a rakétákkal, aztán kikapcsoljuk a motorokat - nem generálhatunk saját molekulákat! -, és bekapcsoljuk a tojást (igen, tojásnak hívjuk). Létrejön a mező, ami pont olyan alakú, mint ez a kristálylabda, a belépő élek pedig elkezdnek ütközni a molekulákkal és széttörik őket. Az atomok áthaladnak a mezőn, és megjelennek hátul, a záróponton - hihetetlen erejű lökést biztosítva számunkra.

Beszéltem olyan fizikusokkal, akik még mindig nem értik az egészet. Azt hajtogatják, hogy a molekuláris kötésekben nem tárolódik annyi energia, hogy az létrehozhassa ezt a lökést - számtalan elmélettel álltak elő, hogy honnan ered a plusz energia.

- És ezt a szerkezetet a hangyoktól szereztük.

- Amikor első alkalommal bekapcsoltuk az egyik ilyet, szörnyű baleset történt. Természetesen nem a mi hajónkon használtuk. De az egyik cirkálónk egyszerűen eltűnt, mert éppen a hangyhajó mellett állt, amikor a tojás működésbe lépett. A cirkáló minden molekulája - beleértve a történelem legszerencsétlenebb legénységét is - bekerült a mezőbe, majd hátul kilökődött, és a hangyhajót puskagolyóként repítette át egy ugrással a fél naprendszeren.

- Ez nem pusztította el a hangyhajón lévő embereket is? Túlélnek egy Ilyen gyors ugrást?

- Túlélték, mert a hangy antigravitáció - gyakorlatilag inkább antitehetetlenség - is működésbe lépett, amelynek természetesen szintén a tojásban végbemenő reakció volt az energiaforrása. Olyan, mintha az űr molekulái azért lennének, hogy olcsó üzemanyagot jelentsenek a hajóink és a rajtuk lévő berendezések számára. Mindenesetre az antigravitáció kompenzálta az ugrást - az egyetlen gond az volt, hogyan jelentsük a történteket az NF Parancsnokságnak. A cirkáló nélkül nem tudtunk kommunikálni, csak a rövid hatótávolságú rádión.

A kapitány elmesélte azt is, hogy az emberek a hangyhajón milyen okos módszereket találtak ki arra, hogy a mentőakció figyelmét felkeltsék, de Ender már másra figyelt - valami annyira nyugtalanító dologra, hogy a hirtelen sokktól szédülés és enyhe hányinger fogta el.

Nyilván a tojás, ez a magerő-generátor volt a molekuláris részecske daraboló forrása. Amit a kapitány az előbb felvázolt, az egyben az M.D. készülékben, a „Kis Doktorban” végbemenő folyamat is - amit Ender a hangy-anyabolygó és az összes hangykirálynő elpusztítására használt.

Ender azt hitte, hogy ezt a technológiát az emberek saját maguk találták fel, pedig az eszköz nyilvánvalóan hangytechnológiára épült. Az emberek egyszerűen kivették azt a vezérlést, amely a mezőt megformálja, és máris a kezükben volt egy olyan mező, amely felfal mindent, ami az útjába kerül, és aztán atomonként köpi ki őket. Egy olyan mező, amely abból az energiából tartja fenn magát, amit a nukleonok közötti erős kölcsönhatásból szerez. Egy bolygópusztító eszköz.

A hangyoknak azonnal rá kellett jönniük erre, amikor Ender az első alkalommal használta a Kis Doktort.

Az nem egy titokzatos eszköz volt számukra - rögtön felismerték, hogy a hangyhajók energiaellátását szolgáló elvet használták ebben a nyers, irányítatlan fegyverzetben.

A csata és a végső összecsapás közt eltelt időben a hangyoknak minden bizonnyal lett volna lehetőségük megtenni ugyanezt - fegyverré alakíthatták volna a magerő-generátort, és bevethették volna az emberek ellen, mielőtt azok hatótávolságba érnek. Tökéletesen tisztában voltak vele, hogy pontosan mi volt az Ender által használt fegyver. Elkészíthették volna a sajátjukat, ha akarják. De nem tették meg. Csak ültek, és várták Endert.

Tőlük kaptuk a csillagközi utazás módszerét, és azt a fegyvert, amellyel elpusztítottuk őket. Mindent tőlük kaptunk. Mi, emberek állítólag olyan okosak vagyunk. Olyan találékonyak. Mindez azonban teljesen elérhetetlen volt számunkra. Mi okos kis holografikus kijelzőket készítünk, amiken szórakoztató játékokat tudunk játszani. Meg levelet tudunk rajta küldeni egymásnak hatalmas távolságokból. De a hangyokhoz viszonyítva még azt sem tudjuk, hogyan kell rendesen gyilkolni. Ők viszont tudták, hogyan lehetne - ám úgy döntöttek, hogy ezt a technológiát nem arra használják.

- Igen, a bemutatónknak ez a része általában untatja az embereket - jegyezte meg a kapitány.

- Nem unatkoztam. Tényleg. Csak elgondolkodtam.

- Min gondolkodott?

- Annyira titkosított dolgokon, hogy maximum telepátia útján mesélhetnék róluk - felelte Ender. És ez igaz is volt: az M.D. Készülék létezéséről csak azok tudtak, akiknek muszáj volt, és a titkot jól megőrizték. Még azok az emberek sem tudták, hogy mi az és mire képes, akik a fegyvert használták. Azok a katonák, akik látták, ahogy a Kis Doktor felemészt egy bolygót, halottak voltak - ugyannak a megállíthatatlan láncreakciónak lettek az áldozatai, mint a bolygó maga. Azok a katonák pedig, akik az egyik korábbi csatában látták bevetés közben, azt hitték, hogy egy hihetetlenül erőteljes bomba. Csak a legfelső vezetőség értette a szerkezetet - és Ender, mert Mazer Rackham ragaszkodott hozzá, hogy elmondják neki, hogy pontosan milyen fegyverek állnak a rendelkezésére, és azok hogyan működnek.

Ahogy Mazer később elmesélte:- Megmondtam Graffnak, hogy az ember nem ad valakinek egy láda szerszámot sem anélkül, hogy elmondaná, mik azok, mire valók és milyen balesetet lehet velük okozni.

Megint Graff. Graff úgy döntött, hogy Mazernek igaza van, és megengedte neki, hogy elmondja Endernek, mi is a Kis Doktor, és hogyan működik.

A hangyok pusztulása itt van ebben a tojásban.

- Megint elkalandozott - jegyezte meg a kapitány.

- Azon gondolkodtam, hogy a csillagközi utazás milyen nagy csoda. Bármit is gondoljunk a hangyokról, ők adták át nekünk a csillagokba vezető út kulcsát.

- Tudom - bólintott a kapitány. - Erre már én is gondoltam. Ha egyszerűen elkerülik a mi naprendszerünket, ahelyett, hogy odajönnek és megpróbálnak elpusztítani bennünket, akkor azt sem tudnánk, hogy léteznek. És a mi technológiai szintünkön valószínűleg ki sem jutottunk volna a csillagok közé, csak annyival később, amikorra már az összes közeli naprendszer bolygóin hangyok élnek.

- Kapitány, ez egy nagyszerű, jól sikerült körút volt.

- Hát igen. Enélkül meg sem tudná találni a mosdót sem.

Ender nevetett a viccen - részben mert igaz is volt. Az utazás során naponta többször szüksége lesz a mellékhelyiségre.

- Gondolom, nem hibernációban utazik - mondta a kapitány.

- Ki nem hagynám a látványt!

- De hát nem lesz semmilyen látvány, mert fénysebességnél... ja, hogy ez vicc volt. Elnézést, uram!

- Dolgoznom kell egy kicsit a humoromon, ha a vicceim csak arra jók, hogy mások elnézést kérjenek tőlem.

- Megbocsásson, uram, de nem úgy beszél, mint egy gyerek.

- Úgy beszélek, mint egy admirális? - kérdezte Ender.

- Mivel ön admirális, ezért mindenképpen úgy beszél, mint egy admirális, uram - felelte a kapitány.

- Nagyon bölcsen megkerülte a választ. Mondja, ön is velem tart az úton?

- Családom van a Földön, uram, és a feleségem nem szeretne egy másik világbeli kolónián élni. Attól tartok, nem igazán úttörő lélek.

- Önnek van egy élete a Földön - ez jó ok arra, hogy itthon maradjon.

- Ön viszont megy - mondta a kapitány.

- Látnom kell a hangyok anyabolygóját - felelte Ender. - Illetve legalább egy bolygójukat, tekintve, hogy az anyabolygójuk többé nem létezik.

- Aminek én személy szerint nagyon örülök, uram - mondta kapitány. - Ha ön nem arat felettük ilyen elsöprő győzelmet, akkor az emberi történelem következő tízezer évét azzal tölthetnénk, hogy állandóan a hátunk mögé nézegetünk, hogy mikor bukkannak fel.

Egy pillanatra bevillant a megértés szikrája, de mire Ender igazán megragadta volna, már el is illant -

valami a hangykirálynők gondolkodásával kapcsolatban. Hogy miért hagyták, hogy Ender elpusztítsa őket.

Ha igaz volt, akkor majd megint eszembe jut - Ender remélte, hogy ez az optimista gondolat helytállónak bizonyul.

Amikor a gyakorlati képzés és a bemutatók véget értek, Ender végre beszélhetett a Kolóniaügyi Miniszterrel.

- Kérlek, ne hívj ezredesnek! - mondta neki Graff.

- Kolóniaügyi Miniszternek mégsem nevezhetem.

- A Hegemónia minisztereinek a hivatalos megszólítása „excellenciás uram”.

- És ezt képesek az emberek rezzenéstelen arccal kimondani?

- Néha sikerül nekik - felelte Graff. - De mi kollégák vagyunk, Ender. Én a keresztneveden szólítalak. Te is szólíthatsz engem a keresztnevemen.

- Soha az életben! - ellenkezett Ender. - Nekem ön Graff ezredes, és mindig is az marad.

- Nem számít - vont vállat Graff. - Én úgyis halott leszek, mire te odaérsz a kolóniára.

- Ez nem tűnik igazságosnak. Jöjjön velünk!

- Itt kell maradnom, hogy befejezzem, amit elkezdtem.

- Az én munkám befejeződött.

- Hát, nem tudom, hogy ez így van-e - csóválta a fejét Graff. - Az a munka, amit mi szántunk neked, befejeződött. De azt, hogy mi lesz a te saját dolgod, azt még nem tudhatod.

- Azt tudom, hogy nem leszek egy kolónia kormányzója, uram.

- Mégis elfogadtad azt a munkát.

Ender megrázta a fejét.

- A címet fogadtam el. Hogy mennyire vagyok kormányzó, azt majd a kkor látjuk meg, amikor odaérek a kolóniára. Az Alkotmány, amit összehoztak, nagyon jó, de a valódi alapszabály mindig az, hogy a vezetőnek annyi hatalma van, amennyivel a követői felruházzák.

- És ennek ellenére ébren akarsz odautazni, nem hibernációban.

- Csak pár évről van szó - mondta Ender. - Így tizenöt éves leszek, amikor odaérek. Remélem, addigra meg is növök egy kicsit!

- Remélem, jó sok olvasnivalót viszel az útra!

- Eltároltak nekem pár ezer címet a hajó könyvtárában - felelte Ender.

De számomra az a fontos, hogy amíg utazom, az ansibleon keresztül juttassa el nekem az összes információt, ami kiderül a hangyokról.

- Természetesen - nyugtatta meg Graff. - Ezeket az információkat minden hajónak továbbítjuk.

Ender halványan elmosolyodott.

- Rendben, oké, neked közvetlenül is eljuttatom őket. Csak nem azt gyanítod, hogy a hajó kapitánya korlátozni fogja az adatokhoz való hozzáférésedet?

- Ha ön lenne a helyében, ön nem ezt tenné?

- Ender, én soha nem hoznám magam olyan helyzetbe, ahol megpróbálnálak irányítani téged az akaratod ellenére.

- Ha jól emlékszem, pontosan ezt tette az elmúlt hat évben.

- És hadbíróság elé állítottak érte, ha nem tűnt volna fel.

- És azzal büntették, hogy megkapta azt az állást, amire mindig is vágyott. Lássuk csak! A Kolóniaügyi

Miniszter nem tér vissza a Földre, hogy úgy ugráljon, ahogy a Hegemón fütyül - inkább itt marad az űrben, a Nemzetközi Flotta védelme alatt. Így hát, ha új Hegemón kerül is hatalomra, önt az sem érinti. És ha kirúgják...

- Nem fognak - biztosította Graff.

- Olyan biztosnak tűnik ebben.

- Ez nem jóslat volt - ez a célom.

- Uram, ön egy elképesztő alak - mondta Ender.

- Ha már az elképesztő alakoknál tartunk, hallottad, hogy Démoszthenész visszavonult?

- Az a fickó a hálózaton?

- Hát nem is a görög szónokra gondolok!

- Nem igazán érdekel - mondta Ender. - Az csak a hálózat.

- A hálózat volt az, ahol a csata lezajlott, és te veszítettél - elsősorban ennek a demagóg alaknak a beszédei miatt - világosította fel Graff.

- Ki mondta,hogy veszítettem? - kérdezte Ender.

- Megfogtál! - nevetett Graff. - De ami a lényeg, hogy a Démoszthenész online személyisége mögött megbújó személy valójában fiatalabb, mint azt az emberek hinnék. Ez a visszavonulás tehát nem azért történik, mert a kora miatt nyugdíjba vonul, hanem mert elhagyja a Földet.

- Démoszthenész telepes lesz?

- Hát nem furcsa döntés? - mondta Graff, de egyáltalán nem úgy hangzott, mintha ő maga furcsállaná.

- Kérem, csak azt ne mondja, hogy az én hajómon utazik ő is!

- Nos, technikailag az Quincy Morgan admirális hajója. Te csak azután veszed át az irányítást, miután a kolónia földjére lépsz. Így szól a törvény.

- Szokás szerint megkerüli a kérdést.

- Igen, Démoszthenész azon a hajón lesz. De persze senki nem ezt a nevét fogja használni.

- Semmilyen jelzőt nem használt vele kapcsolatban, ami arra utalna, hogy férfi - mondta Ender - Tehát ez azt jelenti, hogy Démoszthenész nő.

- És alig várja, hogy láthasson.

Ender hátradőlt a székben.

- Jaj, uram, kérem!

- Nyugi, Ender, nem a megszokott hősimádat vezeti. És mivel ő sem hibernációban utazik, gondoltam, nem árt, ha előre felkészülsz rá, és találkozol vele.

- Mikor érkezik?

- Már itt van.

- Az Eroszon?

- Az én otthonos kis előszobámban.

- Azt akarja, hogy most rögtön találkozzak vele? Graff ezredes, nekem nem tetszik, amiket ez a nő irkált.

Sem az, ahova az írásai vezettek.

- Köszönet illeti. Ő már jóval azelőtt figyelmeztette a világot arra, hogy a Varsói Szerződés megpróbálja átvenni az uralmat a Flotta felett, mielőtt még bárki más komolyan vette volna ezt a fenyegetést.

- Ja, és ő vészmadárkodott arról is, hogy Amerika hogyan fogja leigázni a világot, ha egyszer végre a markába kaparint engem.

- Erről is elbeszélgethetsz vele.

- Nem áll szándékomban.

- Hadd mondjak neked egy igen egyszerű és mély igazságot! Bármit is írt rólad, az volt a szándéka, hogy megmentsen téged azoktól a borzalmaktól - a kihasználásodtól vagy akár a meggyilkolásodtól -, amik rád vártak volna, ha a Földre teszed a lábad.

- Tudtam volna kezelni a helyzetet.

- Ezt már nem tudjuk meg, nem igaz?

- Eléggé jól ismerem önt, uram, hogy tudjam, amit most elmondott, az azt jelenti, hogy ön állt emögött.

Mármint a mögött, hogy távol tartsanak a Földtől.

- Nem igazán. De igen, egyetértettem a dologgal.

Ender legszívesebben sírva fakadt volna a puszta erkölcsi kimerültségtől.

- Mert ön persze jobban tudja nálam, hogy nekem mi lenne jó.

- Ebben az esetben, Ender, azt hiszem, hogy minden kihívással meg tudtál volna birkózni, egyet kivéve. A bátyád, Peter feltett szándéka, hogy ő lesz a világ ura. Te pedig ebben vagy az eszköze, vagy az ellensége lettél volna. Melyiket választottad volna?

- Peter? - kérdezte Ender. - Ön tényleg azt hiszi, hogy esélye lenne rá?

- Nos, ahhoz képest, hogy még csak egy tinédzser, eddig nagyon jól halad.

- Nem húsz éves már? Nem is, talán tizenhét vagy tizennyolc lehet.

- Nem követem nyomon a családi születésnapokat, Ender - mondta Graff.

- De ha olyan jól teljesít, akkor miért nem hallottam még róla? - érdeklődött Ender.

- Dehogynem hallottál.

Ez azt jelentette, hogy Peter álnevet használ. Ender gondolatban gyorsan végigfutotta az összes online személyiség nevét, akik esetleg a világuralom megszerzésének közelébe kerülhettek, és felsóhajtott, amikor rájött a megoldásra.

- Peter Locke.

- Akkor hát, te nagyokos, kicsoda Démoszthenész?

Ender felugrott, és akaratlanul is kicsordultak a könnyei - csak úgy, maguktól. Észre sem vette, hogy sír, csak amikor már nedves volt az arca a könnyektől és homályosan látott.

- Valentine - suttogta.

- Én most elmegyek az irodából, és hagyom, hogy ti ketten beszélgessetek - mondta Graff.

Amikor Graff kiment, nyitva hagyta az ajtót. Valentine belépett.

Címzett: imo%testadmin@colmin.gov

Feladó: hgraff%mincol@heg.gov

Tárgy: Mi alapján rostáljunk?

Kedves Imo!

Sokat gondolkodtam a beszélgetésünk során elhangzottakon, és azt hiszem, igazad lehet.

Ostoba gondolat volt, hogy teszteljük a kívánatos és hasznos tulajdonságokat, és ideálisan kiegyensúlyozott telepescsapatokat állítsunk össze. Mivel nem állnak sorba a jelentkezők, így nem engedhetjük meg magunknak, hogy túlságosan válogatósak legyünk. És ahogy azt a történelem is mutatja, amikor önkéntes alapon zajlik a gyarmatosítás, az emberek maguk sokkal jobban összeválogatódnak, mint az bármilyen kritériumrendszer alapján történhetne.

Az ötletem pont ugyanolyan elhibázott volt, mint azok az ostoba próbálkozások, amelyek anno arra irányultak, hogy az Amerikába történő bevándorlást, a kívánatosnak minősített személyiségjegyekre alapozva, igyekezzenek kontrollálni. Pedig valójában az egyetlen személyiségjegy, amely az amerikaiakat történelmileg meghatározza, az az, hogy „valaki olyannak a leszármazottai, aki hajlandó volt mindent feladni, hogy ott élhessen". Azt ausztráliai telepesek kiválasztásának módját meg aztán végképp nem akarjuk követni. Ahogy mondtad, a hajlandóság a lehető legfontosabb kritérium. Ám ez azt jelenti, hogy az összes többi kritérium... micsoda? Nem haszontalan, ahogy azt te állítottad. Ellenkezőleg. Szerintem a teszteredmények értékes források. Még ha az összes telepes bolond is, a kormányzónak akkor is jól jön egy akta arról, hogy az egyes személyek elmebetegsége pontosan miben is áll, nem igaz? Tisztában vagyok vele, hogy senki olyat nem fog elengedni a kolóniára, akinek minden nap gyógyszert kell szednie az épelméjűsége megőrzéséért. Sem olyanokat, akikről tudja, hogy valamilyen függőségben szenvednek, alkoholisták, szociopaták, genetikai rendellenességekkel bírnak vagy hasonlók. Ebben mindig is egyetértettünk - nem szabad a kolóniákat ilyen plusz tehernek kitenni. Néhány generáció alatt úgyis kitermelik majd a saját genetikailag problémás vagy agyilag defektes tagjaikat, de most hadd legyen egy kis könnyebbségük!

Ami azt a családot illeti, amelyikkel kapcsolatban aggályai voltak - amelyiknek az volt a terve, hogy a lányukat a kormányzóhoz adják feleségül... nos, abban bizonyára egyetért velem, hogy egy távoli kolóniához való csatlakozás sokféle motivációja közül a házasság az egyik legnemesebb és társadalmilag leggyümölcsözőbb ok.

Hyrum

- Tudod, hogy mit csináltam ma, Alessandra?

- Nem, Anya. - A tizennégy éves Alessandra ledobta a táskáját a földre az ajtó mellé, elsétált az anyja mellett, és a konyhai csapnál töltött magának egy pohár vizet.

- Találgass!

- Visszakapcsoltattad az áramot?

- A manók nem hajlandók szóba állni velem - mondta Anya. Valamikor vicces volt, hogy úgy tettek, mintha az áram a manóktól származna. De most, a tikkasztó mediterrán nyárban nem tűnt mulatságosnak, hogy nincs hűtőjük, légkondijuk, és Alessandra még csak videót sem tud nézni, hogy elterelje a figyelmét a hőségről.

- Akkor nem tudom, mit csináltál, Anya.

- Megváltoztattam az életünket - ujjongott Anya. - Jövőt teremtettem a számunkra.

Alessandra ledermedt, és egy csendes imát mormolt magában. Már réges-régen feladta a reményt, hogy bármilyen imája is meghallgatásra találna, de úgy gondolta, hogy minden egyes megválaszolatlan ima legalább növeli annak a panaszlistának a hosszát, amit Isten elé fog tárni, ha egyszer alkalom adódik rá.

- Milyen jövőt, Anya?

Anya alig bírt magával.

- Telepesek leszünk!

Alessandra megkönnyebbülten felsóhajtott. Az iskolában tanultak a kolonizációs tervről. Az volt az elképzelés, hogy most, hogy a hangyok elpusztultak, az emberek gyarmatosítják a hangyvilágokat, és így az emberiség sorsa nem függ majd egyetlen bolygó jövőjétől. De a követelmények nagyon szigorúak voltak ahhoz, hogy valakiből telepes lehessen. Esélytelen volt, hogy egy olyan felelőtlen és labilis - jaj, bocsánat, úgy értettem: „gyámoltalan és elvarázsolt” - személyből, mint Anya, telepes lehessen.

- Ez remek, Anya.

- Nem úgy hangzik, mintha túlzottan örülnél.

- Sokáig tart, amíg elbírálják a jelentkezést. És miért fogadnák el a mi jelentkezésünket? Mit tudunk nyújtani nekik?

- Annyira pesszimista vagy, Alessandra! Nem lesz jövőd, ha minden új dologra ferde szemmel nézel. -

Anya körültáncolta, kezében egy papírlapot lebegtetett. - Alessandra, drágám, hónapokkal ezelőtt beadtam a jelentkezésünket. És ma megkaptam a választ: elfogadták!

- Eddig titokban tartottad?

- Jól tudok titkot tartani - somolygott Anya. - Sokféle titkom van, de ez nem titok. Ez a darab papír azt jelenti, hogy egy új világba utazunk, és abban az új világban nem a felesleges, névtelen tömeg tagjai leszünk -

ott szükség lesz ránk, és elismerik és csodálják majd a tehetségünket és bájunkat.

A tehetségét és a báját. Hát, a gimiben úgy tűnt, senkit nem érdekel egyik sem. Csak az egyik esetlen, nyakigláb lány volt a sok közül, aki hátul ült, mindig megírta a házi feladatát, és nem okozott gondot senkinek.

Csak Anya gondolta, hogy Alessandra különleges, varázslatos lény.

- Anya, elolvashatom, mit írtak? - kérdezte Alessandra.

- Miért, nem hiszel nekem? - Anya arrébb táncolt a levéllel.

Alessandra túl fáradt volt ahhoz, hogy beszálljon a játékba, és amúgy is túl melege volt. Nem kezdte kergetni Anyát.

- Hát persze, hogy nem hiszek.

- Ma nem vagy túl szórakoztató, lányom.

- És még ha igaz is, elég szörnyű ötlet. Meg kellett volna kérdezned engem is! Tudod egyáltalán, milyen egy telepes élete? Földet kell művelni vérrel-verejtékkel.

- Ne butáskodj már! - torkolta le Anya. - Arra megvannak a gépeik.

- És az sem biztos, hogy megehetjük az ott őshonos növényeket. Amikor a hangyok először támadtak a Földre, egyszerűen elpusztították a növényzetet Kínának azon a részén, ahol leszálltak. Eszükbe sem jutott megenni bármit, ami itt termett. Mi pedig nem tudjuk, hogy a mi növényeink megélnek-e az ő bolygóikon.

Lehet, hogy az összes telepes meg fog halni.

- A flotta túlélői a legyőzött hangybolygókon már réges-régen megoldják ezeket a problémákat, mire mi odaérünk.

- Anya, én nem akarok menni! - jelentette ki Alessandra.

- Azért, mert az a sok agyhalott az iskolában meggyőzött arról, hogy te csak egy átlagos lány vagy. De ez nem így van! Varázslatos vagy. És el kell kerülnöd a kosz és szenvedés bolygójáról egy olyan helyre, amely harsogóan zöld és ősi erőkkel van átitatva. A halott óriások barlangjaiban fogunk élni, és azokon a mezőkön fogunk szüretelni, amelyek egykor az övék voltak. A hűvös estéken pedig édes szellők fogják libegtetni a szoknyádat, miközben olyan szépreményű fiatalemberekkel táncolsz, akik csodálják szépségedet és kecsességedet.

- És hol is találunk majd ilyen fiatalembereket?

- Majd meglátod - mondta Anya, azután dalra fakadt. - Meglátod, meglátod, egy csinos fiatalember szívét fogod rabul ejteni.

A papír végre elég közel libbent ahhoz, hogy Alessandra kikaphassa az anyja kezéből. Elolvasta, miközben Anya a válla felett kukucskált, és arcán tündéri mosoly ült. Tényleg igaz volt! Dorabella Toscano (29) és a lánya, Alessandra Toscano (14) jelentkezését elfogadták az I-es számú Kolóniára.

- Nyilván mégsincs semmiféle pszichológiai szűrés - mondta Alessandra.

- Megpróbálsz megbántani, de nem fog sikerülni. Anya tudja, hogy mi a legjobb neked. Te nem fogod azokat a hibákat elkövetni, amiket én elkövettem.

- Nem, de én fogok fizetni a te hibáidért is - felelte Alessandra.

- Gondolj csak bele, kedvesem, én drága, csodálatos, bájos, kedves, nagylelkű, duzzogó leánykám, hogy mi vár rád itt, Monopoliban, Olaszországban, ebben a Via Luigi Indelli lepukkant végében lévő lakásban?

- A Via Luigi Indellinek nincs divatos oldala.

- Nagyon jól rámutattál a lényegre!

- Anya, én nem álmodozom arról, hogy férjhez megyek a fehér lovon érkező herceghez, és együtt ellovagolunk a naplementébe.

- Ez remek, kedvesem, mert nincsenek hercegek - csak férfiak vannak, meg állatok, akik úgy tesznek, mintha férfiak lennének. Én az egyik ilyenhez mentem hozzá, de legalább megörökölted tőle azt a csodálatos állvonaladat és az elbűvölő mosolyodat. Apádnak nagyon szép fogsora volt.

- Bárcsak kicsit figyelmesebb biciklista lett volna!

- Nem az ő hibája volt, drágám.

- A villamos sínen közlekedik, Anya. Ha az ember nem hajt a sínek közé, akkor nem üti el!

- Apád nem volt egy lángész, de szerencsére én az vagyok, így hát benned is tündérvér folyik.

- Ki gondolta volna, hogy a tündérek ennyit izzadnak? - Alessandra kisimított Anya egyik hajfürtjét, ami belelógott az arcába. - Jaj, Anya, nem való nekünk a kolónia. Kérlek, ne tedd ezt!

- Az út negyven évig tart. Átmentem a szomszédba, és megnéztem a neten.

- Most legalább megkérdezted őket, hogy bemehetsz-e?

- Természetesen megkérdeztem - most már zárják az ablakaikat. Rettentően izgatottak lettek, amikor meghallották, hogy telepesek leszünk.

- Nem kétlem.

- De valami csoda következtében, nekünk csak két év fog eltelni az életünkből út közben.

- A majdnem fénysebességgel történő utazás relativisztikus hatása miatt.

- Micsoda zseni az én kislányom! És még azt a két évet is átalusszuk, úgyhogy mi nem fogunk öregedni.

- Túl sokat...

- Olyan lesz, mintha a testünk egy hetet aludt volna, és mégis negyven év múlva ébredünk fel.

- És mindenki, akit itt a Földön ismerünk, negyven évvel idősebb lesz, mint mi.

- Ráadásul a legtöbbjük halott is - énekelte Anya. - Köztük az én anyám, az a boszorkány, aki kitagadott, amikor hozzámentem a férfihez, akit szerettem, és aki ezért aztán az életben nem láthatta az én csodálatos kislányomat. - A mondat utolsó fele szinte örömteli dallamot kapott. Alessandra soha nem találkozott a nagyanyjával. Most viszont szöget ütött a fejében a gondolat, hogy a nagyanyja talán kihúzhatná anyjának ebből az egész kolónia-őrületéből.

- Én nem megyek, Anya!

- Fiatalkorú vagy, és oda mész, ahova én megyek, tra-la-la!

- Örült vagy, és én inkább a nagykorúsításomért folyamodom, minthogy veled tartsak, tra-la-li!

- Át fogod ezt gondolni, először is azért, mert én megyek, akár jössz, akár nem, és ha azt hiszed, hogy nehéz az életed velem, látnod kellene, milyen lenne nélkülem!

- Igen, azt kellene! Hadd találkozzam a nagyival!

Anya azonnal dühbe gurult, de Alessandra nem hagyta annyiban.

- Hadd éljek vele! Te meg elmehetsz telepesnek.

- De nekem semmi okom elmenni a kolóniára, kedvesem. Én ezt érted teszem. Úgyhogy nélküled én sem megyek.

- Akkor meg nem megyünk. Mondd meg nekik!

- De igenis megyünk, és nagyon izgatottak vagyunk miatta!

Itt akár abba is hagyhatjuk, hogy ugyanazokat a köröket fussunk, gondolta Alessandra. Anyát nem zavarta, ha ugyanazokat kellett ismételgetni újra és újra, de ő beleunt.

- Milyen hazugságokat kellett előadnod ahhoz, hogy elfogadják a jelentkezésünket?

- Nem hazudtam - mondta Anya, és úgy tett, mintha a feltételezés is sértő lenne. - Csak igazolnom kellett a személyazonosságomat. Azután ők néznek utána mindennek, úgyhogy ha hamis információt szereztek he, az az ő hibájuk. Tudod, hogy miért akarnak bennünket?

- Te tudod? - kérdezte Alessandra. - Tényleg megmondták neked?

- Nem kell zseninek lenni ahhoz, hogy kitaláljam, sőt még tündérnek sem! - felelte Anya. - Azért akarnak minket, mert mindketten szülőképes korban vagyunk.

Alessandra undorral felnyögött, de Anya egy képzeletbeli, teljes alakos tükör előtt illegette magát.

- Én még fiatal vagyok, te pedig most érsz nővé. A kolónián rengeteg férfi maradt a flottából, fiatal férfiak, akik soha nem voltak házasok. Alig várják, hogy megérkezzünk. Én persze egy kanos hatvanasnak fogok jutni, aki meghal, miután megszülöm a gyerekeinket - de ehhez már hozzá vagyok szokva. Te viszont egy csinos fiatalember jutalma leszel. Kincs leszel a számára.

- A méhem lesz az, úgy érted - nyögte Alessandra. - Igazad van, pontosan ez lehet a tervük. Fogadok, hogy gyakorlatilag minden egészséges nőt felvettek, aki jelentkezett.

- Mi, tündérek, mindig egészségesek vagyunk.

Ez igaz volt - Alessandra nem emlékezett, hogy valaha is beteg lett volna, kivéve egy ételmérgezést egyszer, amikor egy kivételesen forró napon Anya ragaszkodott hozzá, hogy egy utcai árustól vegyenek vacsorát.

- Szóval egy csapat nőt küldenek fel - egy tehéncsordát...

- Csak akkor leszel tehén, ha úgy döntesz - mondta Anya. - Az egyetlen, amit el kell döntenem, az az, hogy át akarjuk-e aludni az utazást és csak a leszállás előtt akarunk felkelni, vagy ébren töltsük azt a két évet, és megkapjuk a szükséges kiképzést és elsajátítjuk a készségeket ahhoz, hogy a telepesek első hullámában már készen álljunk a szaporodásra.

Alessandra meg volt lepve.

- Te tényleg elolvastad az összes dokumentumot?

- Alessandra, kedvesem, ez életünk legfontosabb döntése, úgyhogy hihetetlenül alapos voltam.

- Bárcsak az áramszolgáltató számláit is elolvastad volna!

- Azok nem voltak ilyen érdekesek, mindig csak arra emlékeztettek, hogy milyen szegények vagyunk.

Most viszont látom, hogy Isten mindezzel felkészített bennünket arra a világra, ahol nem lesz légkondi és videó és net. A természet világára. Mi a természetre születtünk, hiszen tündérek vagyunk. Eljössz a bálba, és a tündéri kecsességeddel elbájolod a király fiát, aki addig táncol veled, míg végül fülig beléd szeret. És akkor te eldöntheted, hogy ő kell-e neked.

- Kétlem, hogy lesz ott egy király.

- De kormányzó lesz. Meg magas rangú tisztek is. És szépreményű fiatalemberek. Én majd segítek neked választani.

- Nekem aztán biztosan nem fogsz segíteni!

- Pont ugyanolyan könnyű beleszeretni egy gazdag emberbe, mint egy szegénybe.

- Te már csak tudod.

- Nálad biztosan jobban tudom - főleg mert egyszer már elhibáztam a dolgot. A hirtelen fellángolás a legsötétebb mágia - ezt meg kell szelídíteni. Nem szabad, hogy elragadjanak az érzések, amíg nem olyan embert választasz, aki érdemes a szerelmedre. Én majd segítek neked választani.

Semmi értelme vitatkozni. Alessandra már régen megtanulta, hogy semmit nem ér el azzal, ha szembeszáll az anyjával, de ha nem figyel rá, az be szokott válni.

Kivéve ezt. A kolóniát. Nos, határozottan ideje felvenni a kapcsolatot a nagyanyjával. Polignano a Mare-ben lakik, amely a legközelebbi városnak mondható település az Adriai-tenger partján - Alessandra mindössze ennyit tudott róla. Meg azt, hogy Anya anyja biztosan nem a Toscano nevet viseli. Komoly kutatómunka vár rá.

Egy héttel később Anya még mindig azon rágódott, hogy hibernációban töltsék-e az utat vagy sem, Alessandra pedig rájött, hogy rengeteg olyan információ van, amelyek nem elérhetők a gyerekek számára. A házban kutakodva megtalálta a születési anyakönyvi kivonatát, de az nem segített semmit, mert csak a szülei neve volt feltüntetve rajta. Anya anyakönyvi kivonatára volt szüksége, de azt nem találta a lakásban.

A kormányzatnál alig akartak róla tudomást venni, és amikor megtudták, mit szeretne, egyszerűen elzavarták. Akkor sikerült csak némi előrelépésre szert tennie, amikor végül eszébe jutott, hogy a Katolikus Egyházhoz forduljon. Bár Alessandra kiskora óta nem vettek részt misén, a pap segített neki megkeresni a kereszteléséről szóló feljegyzéseket. Volt egy bejegyzésük Alessandra Toscano keresztszüleiről és a szüleiről is, és Alessandra arra jutott, hogy a keresztszülei vagy a nagyszülei is egyben, vagy tudják, kik azok.

Az iskolában rákeresett a neten, és megtalálta, hogy Leopoldo és Isabella Santangelo Polignano a Mare-ben él, ami jó jel volt, mert az volt az a város, ahol a nagyanyja is lakott. Ahelyett, hogy hazament volna, az iskolai bérletét használva felszállt a Polignanóba induló vonatra, azután háromnegyed órán keresztül a városban járkált, a címet keresve. Undorral fedezte fel, hogy a Via Antonio Arditóról nyíló egyik kis zsákutca vonatsínek mögötti, mocskosnak tűnő házáról van szó. Nem volt csengő. Alessandra felmászott a negyedik emeletre, és bekopogott.

- Ha kopogni akarsz, használd a fejedet! - kiáltott egy női hang bentről.

- Maga Isabella Santangelo?

- A Szent Szűz vagyok, és nagyon lefoglal, hogy meghallgassam a hozzám szóló imákat. Menj innen!

Alessandra első gondolata az volt, hogy Anya ezek szerint hazudott, és nem tündérek gyermeke, hanem valójában Jézus kishúga.

De aztán úgy döntött, hogy a humor most nem a jó hozzáállás lenne. Már amúgy is bajban van, mert engedély nélkül elhagyta Monopolit - és mindenképpen meg akarta tudni ettől a Szent Szűztől itt, hogy ő-e a nagyanyja vagy sem.

- Elnézést a zavarásért, Dorabella Toscano lánya vagyok és...

A nő minden bizonnyal közvetlenül az ajtó mögött állva várt, mert azonnal kicsapta az ajtót, még mielőtt

Alessandra befejezhette a mondatot.

- Dorabella Toscano halott ember! Hogyan lehetne egy halottnak gyereke?

- Az anyám nem halott! - kiáltotta Alessandra meglepődve. - És maga szerepelt nagyanyámként a parókia jegyzékében.

- Az volt életem legnagyobb hibája! Hozzáment ahhoz a disznóhoz, amikor még alig volt tizenöt - és miért? Mert ott voltál már a pocakjában, azért! Azt hiszi, hogy ezt egy esküvővel tisztára moshatta! Aztán meg az az idióta férje megöleti magát. Megmondtam neki, hogy ez is azt bizonyítja, hogy nincs Isten! Most pedig eredj a pokolba!

Becsapta az ajtót Alessandra orra előtt.

Olyan messzire eljött. A nagyanyja minden bizonnyal nem akarja csak így elküldeni. Hiszen még alig vetettek egy pillantást egymásra.

- De az unokája vagyok! - kiáltotta Alessandra.

- Hogyan lehetne unokám, ha lányom sincsen? Mondd meg anyádnak, hogy mielőtt ideküldi a kis fattyát könyörögni az ajtómhoz, azelőtt neki magának kellene idejönni bocsánatért esedezni.

- Elmegy egy kolóniára - mondta Alessandra.

Az ajtó megint kivágódott.

- Bolondabb, mint valaha - mondta a nagyanyja. - Gyere be! Ülj le! Mondd el, milyen ostobaságot csinált már megint!

A lakás teljesen tiszta volt. Minden tárgy hihetetlenül olcsó volt benne, és az elképzelhető legócskább minőségű, de sok volt belőlük - kerámiák, bekeretezett művészi alkotások -, és minden leporolva, kifényesítve ragyogott. A kanapé és a székek olyannyira roskadoztak az ágytakaróktól és a giccses hímzett párnáktól, hogy nem lehetett leülni sehova. Isabella nagyi nem tett arrébb semmit, úgyhogy Alessandra végül az egyik párnahalomra kuporodott. Hirtelen annyira pletykásnak és gyerekesnek érezte magát, amiért így beárulja Anyát, mint egy iskolás spicli, hogy próbálta tompítani az elhangzottak súlyát.

- Megvan rá az oka, én tudom, és szerintem valóban azt hiszi, hogy értem teszi...

- Mit, mit, mit tesz érted, amit te nem akarod, hogy tegyen? Nem ülök itt egész nap, hogy kibökd!

Annak a nőnek, aki ennyi párnát kihímezett, más dolga sincs, mit egész nap itt ülni. De Alessandra megtartotta magának ezt a pimasz megjegyzést.

- Jelentkezett egy telepeshajóra, és mindkettőnket felvettek.

- Telepeshajóra? Nincsenek is kolóniák! Azok a helyek most már mind saját országként funkcionálnak.

No, nem mintha Olaszországnak valaha is lett volna valódi gyarmata - legalábbis a Római Birodalom kora óta.

Azután veszítették el a férfiak a férfiasságukat. Az olasz férfiak azóta tejesen használhatatlanok. A nagyapád -

az Isten tartsa a föld alatt - elég használhatatlan alak volt, soha nem állt ki magáért, hagyta, hogy mindenki ugráltassa, de legalább keményen dolgozott és eltartott minket, amíg az a hálátlan lányom szemen nem köpött, és hozzá nem ment ahhoz a disznóhoz. Nem úgy, mint a te használhatatlan apád, aki soha nem keresett egy petákot sem.

- Nem nagyon, mivel meghalt! - csattant fel Alessandra, akit eléggé megbotránkoztattak a nagyanyja szavai.

- Arról beszélek, amikor még élt! A lehető legminimálisabb időt töltötte a munkahelyén. És szerintem drogozott. Te is valószínűleg kokainos baba voltál.

- Nem hinném.

- Ugyan, honnan tudnád? Még beszélni sem tudtál akkoriban - mondta Nagymama.

Alessandra csendben ült és várt.

- Szóval? Mondd!

- Már elmondtam, de nem akarta elhinni.

- Mit mondtál?

- Anya jelentkezett egy telepeshajóra. Egy hangybolygóra induló csillaghajóra, farmernek és kutatónak.

- A hangyoknak nem lesz ehhez egy-két szavuk?

- Már nem léteznek hangyok, Nagymama. Elpusztultak.

- Hát az egy csúnya ügy volt, de valakinek muszáj volt megtennie. Ha az az Ender Wiggin gyerek még rendelkezésre áll, akkor nekem is van egy listám azokról, akikre ráférne, hogy komolyan elbánjanak velük.

Amúgy mit akarsz?

- Nem akarok elmenni az űrbe Anyával. De még kiskorú vagyok. Ha hajlandó lennél a gyámom lenni, akkor független lehetnék, és itthon maradhatnék. Ez a törvény.

- A gyámod?

- Igen, felügyelnél rám és gondoskodnál rólam. Itt lakhatnék.

- Tűnj el!

- Tessék?

- Állj fel és tűnés! Azt hiszed, hogy ez egy hotel? Mégis pontosan hol aludnál? A földön, hogy aztán éjjel átessek rajtad és kitörjem a bokám? Itt nincs hely számodra. Tudhattam volna, hogy csak azért jössz, hogy követelőzz. Kifelé!

Szó sem lehetett ellenérvekről. Egy pillanattal később Alessandra már lefele dübörgött a lépcsőkön, dühösen és megalázottan.

Ez a nő még Anyánál is dilisebb. Nincs hova mennem, gondolta Alessandra. De hát a törvény csak nem engedheti, hogy az anyám erőszakkal kényszerítsen az űrbe, nem igaz? Nem vagyok már csecsemő, nem vagyok már gyerek! Tizennégy éves vagyok, tudok írni-olvasni, és racionális döntéseket hozni.

Amikor a vonat visszaért Monopoliba, Alessandra nem ment egyenesen haza. Úgyis ki kellett találnia valami hihető hazugságot arra, hogy hol volt, ennyi erővel hazudhat olyat is, amivel az egész délutánjára magyarázatot ad. Hátha még nyitva van a Kolonizációs Terv Hivatal.

De nem volt. Még egy szórólapot sem tudott szerezni. Mondjuk, mit érne vele? Minden, ami érdekes lehet, fent van a hálózaton. Ott maradhatott volna az iskolában az órák után, és megkereshetett volna mindent, amit tudni akart, a neten. Ehelyett elment meglátogatni a nagyanyját. Ez is azt bizonyítja, milyen remek döntéseket

tudok hozni.

Anya az asztalnál ült, előtte egy csésze forró csokoládé. Felnézett, és figyelte, ahogy Alessandra becsukja az ajtót és leteszi a táskáját, de nem szólt semmit.

- Anya, sajnálom, én...

- Mielőtt bármilyen hazugsággal kezdenél etetni, jelzem, hogy az a boszorka felhívott, és leüvöltötte a fejemet, amiért a nyakára küldtelek. Rácsaptam a telefont, ahogy általában szoktam, aztán kihúztam az egészet a falból.

- Sajnálom - mondta Alessandra.

- Nem gondoltad, hogy jó okom van arra, hogy távol tartsalak tőle?

Valamilyen oknál fogva ettől Alessandrában elpattant a húr, és ahelyett, hogy megpróbálta volna elsimítani a dolgot, kitört.

- Nem számít, hogy volt-e rá okod! Tőlem akár tízmillió okod is lehetett rá, de nekem egyiket sem mondtad el soha! Csak elvártad, hogy vakon engedelmeskedjek neked! Pedig te sem engedelmeskedsz vakon a te anyádnak!

- A te anyád nem egy szörnyeteg!

- Szörnyetegből is sokféle van! - vágott vissza Alessandra. - Te az vagy, amelyik röpköd, mint egy kis pillangó, de soha nem száll le olyan közel hozzám, hogy egyáltalán tudja, ki is vagyok.

- Mindent érted teszek!

- Semmit nem értem teszel. Mindet azért a gyerekért teszel, akit elképzeltél magadnak - azért a nem létező

gyerekedért, aki tökéletes, boldog, mert tőled származik, aki pontosan az anyád ellentéte vagy. De én nem ez a gyerek vagyok! És a te anyád lakásában legalább van áram!

- Akkor eredj, és lakjál nála!

- Nem engedi!

- Amúgy is utálnád az egészet. Soha semmihez nem nyúlhatnál. És mindig mindent úgy kellene csinálnod, ahogy ő mondja.

- Például felülni egy telepeshajóra?

- Miattad jelentkeztem arra a telepeshajóra!

- Ez pont olyan, mintha vennél nekem egy D kosaras melltartót! Miért nem nézed meg, ki vagyok, mielőtt eldöntöd, hogy mire van szükségem?

- Megmondom én neked, ki vagy. Egy lány, aki túl fiatal és tapasztalatlan ahhoz, hogy tudja, mire van szüksége egy nőnek. Én tíz kilométerrel előtted járok ezen az úton, pontosan tisztában vagyok vele, hogy mi áll előtted, és próbálom megszerezni neked azt, amitől könnyű és sima utad lesz. És tudod mit? Az összes ellenállásod ellenére megcsináltam! Minden egyes lépést meg kellett harcolnom veled, de jó munkát végeztem. Te még nem is tudod, milyen jó munkát, mert fogalmad sincs róla. hogy mi lehetett volna belőled.

- Mi lehetett volna belőlem, Anya? Olyan lehettem volna, mint te?

- Te soha nem leszel olyan, mint én - mondta Anya.

- Akkor mit akarsz mondani ezzel? Hogy olyan lehettem volna, mint ő?

- Soha nem tudjuk meg, mi lehetett volna, nem igaz? Mert most már az vagy, akivé én tettelek.

- Tévedsz. Olyannak látszom, amilyennek látszanom kell ahhoz, hogy túléljek melletted. De aki mélyen belül vagyok, az számodra egy idegen. Egy Idegen, akit magaddal akarsz hurcolni az űrbe anélkül, hogy egyáltalán megkérdezted volna, akarnék-e menni. Régen volt egy szavuk azokra az emberekre, akiket így kezeltek. Úgy hívták őket, hogy rabszolga.

Alessandra még soha életében nem akart ennyire berohanni a szobájába és becsapni maga mögött az ajtót.

De nem volt szobája. Abban a szobában aludt a kanapén, amely egyben a konyha is volt az étkezőasztallal.

- Értem - mondta Anya. - Bemegyek a szobámba, és rám csaphatod az ajtót.

Az, hogy Anya tényleg tudta, hogy mire gondol, még dühítőbb volt Alessandra számára. De nem kezdett sikítozni, nem ugrott neki az anyjának, nem vágta földhöz magát, nem kezdett hisztizni, sőt még csak a kanapéra sem bújt a párnák alá. Ehelyett leült az asztalhoz, szemben az anyjával és azt kérdezte: - Mi lesz a vacsi?

- Szóval csak így? Vége a beszélgetésnek?

- Beszélgessünk főzés közben! Éhes vagyok.

- Nincs semmi ennivaló itthon, mert nem adtam be a végleges beleegyezésünket, mert még nem döntöttem el, hogy átaludjuk-e az utat vagy ébren legyünk, így nem kaptuk meg a feliratkozási jutalmat, és nem volt pénzem vásárolni.

- Akkor mi legyen a vacsorával?

Anya elfordult.

- Tudom már! - kiáltotta Alessandra izgatottan. - Menjünk át Nagymamához!

Anya visszafordult és dühösen rábámult.

- Anya, hogy futhatunk ki állandóan a pénzből, ha segélyből élünk? - kérdezte Alessandra. - Mások, akik segélyből élnek, tudnak ételt venni, és be tudják fizetni az áramszámlájukat.

- Szerinted? - felelte Anya. - Nézz körül! Szerinted mire költöttem a kormányzattól kapott pénzt? Hol látsz te itt luxust? Nézz be a szekrényembe, számold meg, hány ruhám van!

Alessandra egy pillanatra elgondolkozott.

- Erre sosem gondoltam. Akkor tartozol a maffiának? Vagy Apa tartozott, mielőtt meghalt?

- Nem - mondta Anya megvetően. - Most már minden információ a rendelkezésedre áll ahhoz, hogy megértsd, de mégsem jöttél még rá, bármilyen okosnak és felnőttnek is hiszed magad.

Alessandrának fogalma sem volt róla, hogy Anya miről beszél. Semmilyen új információt nem kapott.

Ahogy vacsorát sem.

Felállt és elkezdte nyitogatni a konyhaszekrényeket. Talált egy doboz száraz csigatésztát és egy üvegben borsot. Vizet töltött az egyik edénybe a mosogatónál, majd a tűzhelyre tette, és meggyújtotta a gázt.

- Nincs szósz a tésztához - jegyezte meg Anya.

- Van bors. És olaj.

- Nem ehetsz csak olajos-borsos tésztát! Az olyan, mintha egy maroknyi vizes lisztet tömnél a szádba.

- Nem érdekel - felelte Alessandra. - Jelen pillanatban vagy a tészta, vagy a cipőtalp, úgyhogy jobban teszed, ha nekiállsz keresni egy cipőt a szekrényedben.

Anya próbálta viccelődéssel elütni a dolgot.

- Természetesen a lányom vagy, nyilván az én cipőmet eszed meg.

- Csak örülj, ha megállók, mielőtt a lábadhoz érnék!

Anya úgy tett, mintha még mindig viccelődne, amikor könnyedén azt mondta: - A gyerekek élve felfalják a szüleiket - mind ezt teszik.

- Akkor miért él még az az utálatos boszorkány abban a lakásban Polignano a Mare-ben?

- Beletört a fogam. - Anya még egy utolsó vicces megjegyzéssel próbálkozott.

- Azt mondod, hogy a gyerekek milyen borzalmas dolgokat tesznek, de te is a lánya vagy valakinek. Te is borzalmas dolgokat tettél?

- Hozzámentem az első férfihez, aki megmutatta, hogy milyen lehet a kedvesség vagy öröm egy morzsája.

Ostoba házasságot kötöttem.

- Bennem felerészben annak a férfinak a génjei vannak, akihez hozzámentél - jegyezte meg Alessandra. -

Ezért vagyok túl ostoba ahhoz, hogy eldöntsem, melyik bolygón akarok élni?

- Nyilvánvalóan bármelyiken, ahol én nem vagyok ott.

- Te jöttél ezzel a kolónia-ötlettel, nem én! De azt hiszem, most kibökted az okot, amiért te menni akarsz.

Igen! Azért akarsz egy másik bolygón élni, mert a te anyád nincs ott!

Anya leroskadt egy székbe.

- Igen, részben ez is benne van. Nem fogok úgy tenni, mintha nem gondoltam volna, hogy ez az egyik legjobb dolog az egészben.

- Szóval elismered, hogy nem értem csináltad az egészet.

- Nem ismerem el, mert ez hazugság. Az egész érted van.

- Az, hogy megszabadulsz az anyádtól, az nem értem van! - mondta Alessandra.

- De, érted van.

- Hogyan lenne már értem? Egészen máig azt sem tudtam, hogyan néz ki. Életemben nem láttam. Még a nevét sem tudtam.

- És tudod, hogy ez mibe került nekem? - kérdezte Anya. Elfordult. - Forr a víz.

- Nem, én fortyogok! Mondd el, hogy értetted, amit mondtál! Mibe került neked, hogy én ne ismerjem meg a nagyanyámat?

Anya felállt, bement a hálóba és becsukta az ajtót.

- Elfelejtetted becsapni, Anya! Mellesleg ki itt a szülő? És ki az, aki felelősségteljesen viselkedik? Ki készít vacsorát?

A víz három perc múlva felforrt. Alessandra beledobott egy maroknyi csigatésztát, azután elővette a könyveit, és tanulni kezdett a konyhaasztalnál. Mire feleszmélt, túlfőtt a tészta, az olcsó alapanyagok miatt

összeragadt egy csomóba, és az olaj sem tapadt rá, csak egy tócsába gyűlt a tálon. A bors sem igazán segített az egészen.

Alessandra a könyveit és a jegyzeteit olvasta, miközben evett - gépiesen nyelt, mígnem az egyik falattól öklendezni kezdett. Felállt, a mosogatóba köpte a ragacsot, ivott egy pohár vizet, de majdnem kihányta az egész vacsorát. Öklendezett párat, majd végre sikerült visszanyerni uralmát a gyomra felett. - Hmm, de fincsi!

- mormolta, azután visszafordult az asztalhoz.

Anya ott ült, épp egy darabka tésztát vett ki a lábosból az ujjaival. A szájába tette.

- Milyen remek anya vagyok - mondta lágyan.

- Anya, most a leckémet csinálom. A veszekedésre szánt időt ma már elhasználtuk.

- Légy őszinte, drágám! Szinte soha nem is veszekszünk.

- Ez igaz. Te boldogsággal telve röpködsz körbe-körbe, oda sem figyelve arra, amit mondok. De hidd el, a veszekedés az én fejemben azért mindig lezajlik.

- Elmondok neked valamit, mert igazad van, elég idős vagy ahhoz, hogy megértsd.

Alessandra leült.

- Rendben, mondd! - Az anyja szemébe nézett. Anya félrefordult. - Szóval nem fogod elmondani.

Befejezem a leckémet.

- Elmondom, csak nem akarok rád nézni közben - felelte Anya.

- Körülbelül a hónap tizedik napján az anyám mindig telefonál. Felveszem a telefont, mert ha nem, akkor felül a vonatra és idejön, és akkor nehéz kidobni, mielőtt hazaérsz az iskolából. Ezért hát felveszem a telefont, ő pedig elmondja, hogy nem szeretem, hogy hálátlan gyermek vagyok, mert ő ott van egyedül abban a házban, és nincs pénze, és semmi öröm és szépség nem lehet az életében. „Költözz ide - mondja -, hozd a csodaszép lányodat, élhetünk az én lakásomban, és megosztozhatunk a pénzen, úgy elég lenne.” Én erre azt felelem, hogy „Nem, Anya, nem költözöm hozzád”. Mire ő sírni kezd és átkozódni, hogy förtelmes gyerek vagyok, aki minden örömet és szépséget sajnál tőle, aki egyedül és pénz nélkül hagyja, mire én megígérem, hogy küldök neki egy kis pénzt. Erre ő rákezd, hogy ne küldjem el, mert az plusz postaköltség, inkább idejön érte, én pedig igyekszem meggyőzni, hogy ne jöjjön, mert a vonat többe kerül, mint a postaköltség, úgyhogy inkább feladom. Ezzel nagy nehezen sikerül leráznom, mielőtt te hazaérsz. Azután egy darabig csak ülök, és igyekszem nem felvágni az ereimet, majd beleteszek némi pénzt egy borítékba, elviszem a postára, feladom, ő

pedig fogja azt a pénzt, és vesz rajta valami undorító szemetet, amit feltesz a falra vagy az egyik polcra. Már tele van a lakása velük - a sok csetresszel, amiért én fizettem abból a pénzből, ami a lányom felnevelésére kellett volna. Minden hónapban kifutok a pénzből, pedig pont ugyanannyi segélyt kapok, mint amennyit ő kap - de fizetek neki, mert megéri. Megéri éhezni. Megéri, még ha dühös is vagy rám, mert neked nem kell ismerned azt a nőt, nem része a te életednek. Tehát, Alessandra, igen, mindent érted teszek. És ha elkerülhetek erről a bolygóról, akkor többé nem kell neki pénzt küldenem, és soha nem fog felhívni, mert mire mi odaérünk arra a másik bolygóra, ő már halott lesz. Csak azt kívánom, bár bíztál volna bennem annyira, hogy anélkül érjünk oda, hogy valaha is látnod kellett volna azt a gonosz képét vagy hallanod kellett volna a sátáni hangját!

Anya felállt az asztaltól, és visszament a szobájába.

Alessandra befejezte a leckéjét, visszatette a könyveket a hátizsákjába, azután leült a kanapéra és csak bámulta a sötét tévéképernyőt. Visszaemlékezett, hogy nap mint nap hazajött az iskolából, ennyi éven át, és mindig ott találta az Anyját, aki ide-oda röpködött a lakásban, és ostobaságokat mesélt tündérekről és varázslatról, és mindarról a csodálatos dologról, amit napközben csinált - holott egész nap mást sem tett, csak próbálta megakadályozni, hogy az a szörnyeteg betegye a lábát a házba, és rátegye a mancsát a kis Alessandrára.

Ez megmagyarázta az éhezést. Megmagyarázta az áramot. Megmagyarázott mindent.

Nem azt jelentette, hogy Anya nem bolond egy kicsit. De ez a bolondság most egy kis értelmet nyert. És a kolónia azt jelentette, hogy Anya végre szabad lenne. Nem Alessandra állt készen arra, hogy független legyen, hanem Anya.

Alessandra felállt, odament a hálószobaajtóhoz és bekopogott.

- Azt mondom, aludjuk át az utazást.

Hosszú ideig csönd volt. Azután az ajtó másik oldaláról Anya hangja hallatszott.

- Én is így gondolom. - Majd egy pillanat múlva hozzátette: - A kolónián egy fiatalember fog várni rád.

Egy szépreményű fiatalember.

- Bizonyosan - felelte Alessandra. - És tudom, hogy csodálni fogja az én boldog és bolondos anyámat. És az én csodás anyám is szeretni fogja őt.

Ismét csönd lett.

Elviselhetetlenül meleg volt a lakásban. Még a nyitott ablakok mellett sem mozdult meg a levegő, semmi nem adott enyhülést. Alessandra alsóneműben feküdt a kanapén, és azt kívánta, bárcsak kevésbé puha és tapadós lenne az ágynemű. Lefeküdt a padlóra, remélve, hogy egy kicsit hűvösebb lesz odalent, mert a meleg levegő elvileg felfele száll. Csak sajnos úgy tűnt, hogy az alattuk lévő lakásban is felfele szállt a meleg, és felmelegítette az ő padlójukat, úgyhogy ez sem segített - és a padló amúgy is kényelmetlenül kemény volt.

De lehet, hogy mégsem annyira, mert másnap reggel ott ébredt. Leheletnyi hűvös szél szállt a tenger felől, Anya pedig sütött valamit a konyhában.

- Honnan szereztél tojást? - kérdezte Alessandra, miután visszajött a fürdőszobából.

- Könyörögtem - felelte Anya.

- Az egyik szomszédnak?

- A szomszédok csirkéinek.

- Senki nem látott meg?

- Nos, akár láttak, akár nem, senki nem szólt rám.

Alessandra nevetett és megölelte. Elment az iskolába, és most nem volt túl büszke ahhoz, hogy megegye az ingyen ebédet, mert arra gondolt, hogy „Anya eleget fizetett ezért az ételért”.

Aznap este étel került az asztalra - nem is akármilyen, volt hal és szósz és friss zöldségek. Anya biztosan beadta a végleges beleegyezésüket, és megkapta a feliratkozási jutalmat. Tehát mennek.

Anya nagyon lelkiismeretes volt. Alessandrát is magával vitte, amikor meglátogatta a két szomszédjukat, akik tyúkokat tartottak, megköszönte nekik, hogy nem hívták ki rá a rendőrséget, és kifizette nekik a tojásokat, amiket elvett. A szomszédok megpróbálták visszautasítani a pénzt, de Anya ragaszkodott hozzá, hogy elfogadják, hajtogatta, hogy nem tudna úgy elmenni, hogy az adósuk legyen, és hogy a kedvességüket biztosan számon tartják a mennyben is. Volt puszilkodás, sírás-rívás, Anya pedig végre nem azon a színlelt tündérke módon lépkedett, mint máskor, hanem könnyedén, mint egy olyan nő, aki megszabadult a vállát nyomó tehertől.

Két héttel később Alessandra az iskolai könyvtárban a hálózaton böngészve valami olyasmit talált, amitől szó szerint elakadt a lélegzete. Többen odasiettek hozzá, hogy jól van-e, mire gyorsan egy másik weboldalra kellett lépnie, úgyhogy mindenki azt hitte, hogy biztosan pornót nézett.

De ez sem érdekelte, alig várta, hogy hazaérjen, és elmondja az Anyjának a hírt.

- Tudod, hogy ki lesz a mi kolóniánk kormányzója?

Anya nem tudta.

- Számít az? Egy hájas öregember. Vagy egy vakmerő kalandor.

- És mi van, ha nem is egy férfi? Mi van, ha egy fiú lesz az, egy alig tizenhárom vagy tizennégy éves fiú, aki olyan zseniálisan okos és jó, hogy megmentette az emberiséget?

- Miről beszélsz?

- Közzétették, hogy kik lesznek a telepeshajónk legénységének a tagjai. A hajó pilótája Mazer Rackham lesz, a kolónia kormányzója pedig Ender Wiggin.

Most Anyán volt a sor, hogy megdöbbenjen.

- Egy fiú? Egy fiút tesznek meg kormányzónak?

- Ő volt a flotta parancsnoka a háborúban, akkor biztosan egy kolóniát is el tud kormányozni - felelte Alessandra.

- Egy fiú. Egy kisfiú.

- Nem olyan kicsi. Velem egykorú.

Anya odafordult.

- Micsoda, hát te olyan nagy vagy?

- Elég nagy vagyok. Ahogy te mondtad, szülőképes korú.

Anya arcán látszott, hogy elgondolkodik.

- És pont annyi idős, mint Ender Wiggin.

Alessandra érezte, hogy elpirul.

- Anya! Ne is gondolj arra, amire szerintem gondolsz!

- És miért ne? El kell vennie valakit azon a távoli, magányos bolygón. Miért ne lehetnél az éppen te? -

Anya is elpirult, és a kezével legyezni kezdte az arcát. - Jaj, Alessandra, annyira féltem elmondani neked, de most olyan boldog vagyok, és te is az leszel!

- Mit féltél elmondani?

- Emlékszel, hogy úgy döntöttünk, hogy átalusszuk az utat? Na már most, amikor bementem az irodába, hogy aláírjam a papírokat, láttam, hogy véletlenül a másik helyre tették az x-et: azt jelölték be, hogy ébren maradunk, tanulunk és a telepesek első hullámában leszünk. Gondoltam, hogy szólok az elírás miatt, és átíratom velük, de amikor ott ültem azzal a nővel szemben, olyan félelmetesnek tűnt, hogy végül nem mertem szólni neki, csak gyáván beadtam a papírt. De most már azt hiszem, hogy ez nem gyávaság volt, hanem Isten vezette a kezemet, igazán ő. Mert most ébren leszel az utazás alatt. És hány tizennégy éves lesz ott a hajón, méghozzá ébren? Szerintem csak te és Ender. Ti ketten.

- Nem fog beleszeretni egy ostoba lányba, amilyen én vagyok.

- Nagyon jó jegyeid vannak, és különben is, egy okos fiú nem olyan lányt keres, aki még nála is okosabb, hanem egy olyat, aki szereti őt. Ender egy katona, aki soha nem térhet haza a háborúból. Te a barátja leszel. Jó barátja. Még évekbe telik, mire meg kell házasodnia. De mire eljön az idő, ismerni fog téged.

- Te meg lehet, hogy hozzámész Mazer Rackhamhez.

- Ha elég szerencsés - kacsintott Anya. - De én megelégszem bármilyen öregemberrel, aki megkér, csak téged boldognak lássalak!

- Nem leszek Ender Wiggin felesége, Anya. Ne is reménykedj abban, hogy ez lehetséges!

- Ne merészeld megmondani nekem, hogy mit remélhetek és mit nem! De azzal is megelégszem, ha jó barátok lesztek.

- Én meg azzal leszek elégedett, ha nem pisilem össze magam, amint meglátom. Ő a leghíresebb ember a világon, a történelem legnagyobb hőse.

- Ha nem pisilsz be, az már jó kezdet. A pisis nadrág nem tesz jó benyomást.

Véget ért az iskola. Megkapták az utasításokat és a jegyeket. Vonattal mennek Nápolyba, onnan repülővel Kenyába, ahol az európai és amerikai telepesek gyülekeznek, hogy felszálljanak az űrhajókra. Az utolsó lapjaikat azzal töltötték, hogy olyasmiket csináltak, amit szerettek - elmentek a mólóra, végigjárták a parkokat, ahol Alessandra gyerekkorában játszottak, bementek a könyvtárba, elbúcsúztak mindentől, ami kedves volt a szívüknek a városkában. Elmentek Apa sírjához is, hogy ott hagyták az utolsó virágokat.

„Bárcsak te is velünk jöhetnél!” - suttogta Anya, de Alessandra azon gondolkodott, hogy vajon ha Apa nem hal meg, akkor is elmennek az űrbe, hogy megtalálják a boldogságot?

Az utolsó Monopoliban töltött estéjükön későn értek haza, és a ház előtti verandán ott találták Nagymamát.

Abban a pillanatban, ahogy meglátta őket, felállt, és sipítozni kezdett, bár még nem voltak olyan közel, hogy hallják, amit mond.

- Ne menjünk oda! - javasolta Alessandra. - Úgysincs ott semmi, amire szükségünk lenne.

- Szükségünk van a ruháinkra a kenyai utazáshoz - felelte Anya. - Meg amúgy sem félek tőle.

Így hát végigbaktattak az úton, miközben a szomszédok mindenütt kikukucskáltak, hogy lássák, mi történik. Nagymama hangja egyre tisztábban hallatszott, ahogy közeledtek.

- Hálátlan gyermek vagy! El akarod lopni tőlem az imádott unokámat, és elvinni az űrbe. Soha többé nem láthatom, és nekem még annyit sem mondtatok, hogy viszlát! Milyen szörnyeteg az, aki ilyet tesz? Soha nem

gondoskodtál rólam! Egyedül hagysz öregkoromra - milyen kötelességtudat ez? Vajon a szomszédjaitok mit gondolnak, milyen gyerekem van? Micsoda szörnyeteg élt köztetek, micsoda hálátlan szörnyeteg! - És így tovább, és így tovább.

De Alessandra nem szégyenkezett. Holnap ezek az emberek már nem lesznek a szomszédjaik. Nem számított. Mellesleg, ha bármelyiküknek is volt egy csepp esze, rájött, hogy nem csoda, ha Dorabella Toscano elviszi a lányát ennek a gonosz boszorkánynak a közeléből. Még az űrben sem lehetnek eléggé messze ettől a banyától.

Nagymama egyenesen Anya elé perdült, és az arcába üvöltött. Anya nem szólt egy szót sem, csak egyszerűen kikerülte, és odament a bejárati ajtóhoz. De nem nyitotta ki. Megfordult, és feltartotta a kezét, hogy belefojtsa a szót Nagymamába.

Nagymama azonban nem hagyta abba.

Anya csak állt ott, feltartott kézzel. Ettől Nagymama egyre bőszebben rikácsolt.

- Most bezzeg beszélni akarna velem! Bezzeg az elmúlt hetekben, amikor ezt az egész űrutazásosdit tervezgette, nem akart beszélgetni, csak most, hogy összetört szívvel idejöttem, most hajlandó szóba állni velem! Beszélj hát! Mire vársz? Beszélj! Hallgatlak. Miért nem szólalsz meg?

Alessandra nem bírta tovább, közéjük lépett és a nagyanyja arcába kiáltotta: - Senki nem jut szóhoz, ha nem fogod be!

Nagymama arcul csapta, méghozzá olyan erővel, hogy Alessandra megtántorodott, és lépnie kellett egyet, hogy megtartsa az egyensúlyát.

Anya egy borítékot nyújtott Nagymama felé.

- Itt az összes pénz, ami a feliratkozási jutalomból maradt. Mindenemet, amim csak van, neked adom -

kivéve a ruhákat, amiket Kenyába viszünk. És most végeztem veled. Odaadtam az utolsó dolgot, amit valaha is kapni fogsz tőlem. Kivéve ezt!

Azzal Anya erőteljesen pofon vágta Nagymamát.

Nagymama megingott, és már épp elkezdett volna sikítozni, amikor Anya, a légies, tündéri Dorabella Toscano odahajolt közvetlenül Nagymama arcába és azt ordította: - Soha senki nem ütheti meg az én kislányomat! Soha! - Azután belegyömöszölte a pénzt tartalmazó borítékot Nagymama blúzába, a vállánál fogva megfordította, és egy enyhe lökéssel útnak indította.

Alessandra átölelte az anyját, és zokogott.

- Mama, mostanáig nem értettem... nem tudtam...

Anya szorosan tartotta, és a válla felett a szomszédokat nézte, akik döbbenten bámultak rájuk.

- Igen, borzalmas gyerek vagyok - mondta - De nagyon-nagyon jó anya!

Több szomszéd tapsolt és nevetett, bár voltak olyanok is, akik a fejüket csóválva elfordultak. Alessandrát nem érdekelte.

- Hadd nézzelek! - mondta neki Anya.

Alessandra hátrébb lépett. Anya megvizsgálta az arcát.

- Egy horzsolás, azt hiszem, de nem túl komoly. Gyorsan meg fog gyógyulni. Szerintem nyoma sem lesz majd, mire azzal a szépreményű, csinos fiatalemberrel találkozol.

Címzett: GovNom%Colony1@colmin.gov

Feladó: GovAct%Colony1@colmin.gov

Tárgy: A kolónia elnevezése

Egyetértek azzal, hogy meglehetősen unalmas lenne egy idő után l-es számú Kolóniának nevezni ezt a helyet. Azt is elismerem, hogy sokkal jobb lenne most ELnevezni valahogy, ahelyett, hogy ÁTneveznénk, amikor majd ön és a telepeshajó ötven év múlva megérkeznek.

Viszont a Prospero név, amit javasolt, a mostani helyzetben nem lenne jó megoldás.

Nagyjából naponta temetünk el valakit a vadászrepülő-pilótáink soraiból, miközben a xenobiológusaink próbálnak olyan gyógyszert vagy kezelést találni, amely kordában tarthatja vagy elpusztíthatja a levegőben terjedő férgeket. Ha ezeket belélegezzük, akkor olyan lyukacsossá rágják az ereinket, hogy végül belső vérzésben meghalunk.

Sel (az XB) biztosított róla, hogy az a gyógyszer, amit most szedünk, lelassítja a férgeket, és így nyerünk egy kis időt. Tehát van esélye, hogy még lesz itt egy kolónia, amikor ideérnek. Ha magukról a porférgekről szeretne többet tudni, írjon Selnek a SMenach%Colony1@colmin.gov\xbdiv címen.

Az én mail-címemben a hivatali posztom megjelölése szerepel, de a nevem Vitalij Kolmogorov, és állandó rangom szerint admirális vagyok. Önnek is van neve? Kinek írom ezt a levelet?

Címzett: GovAct%Colony1@colmin.gov

Feladó: GovNom%Colony1@colmin.gov

Tárgy: Re: A kolónia elnevezése

Kedves Kolmogorov Admirális!

Nagy megnyugvással olvastam legutóbbi beszámolóját, mely szerint a porférgeket sikerült megfékezni azzal a gyógyszerkeverékkel, amit Sel Menach xenobiológus fejlesztett ki. A férget róla fogják elnevezni, de a pontos névvel kapcsolatban még nincs döntés, mert a bizottságok vég nélkül vitatkoznak, hogy vajon a latin lesz-e a megfelelő nyelv az idegen fajok elnevezésére. Néhányan azért kardoskodnak, hogy minden világban egy másik nyelvet használjanak e célra, mások az összes kolónia egységes nyelvhasználata mellett érvelnek, megint mások az egyes bolygókon honos fajok és a hangy-anyabolygóról az összes kolóniára odatelepített fajok közti nyelvi megkülönböztetésért szálltak síkra. A földlakók ilyesmikkel foglalják el magukat, amíg önök elvégzik a valódi munkát: megpróbálnak egy idegen ökoszférában egy hídfőállást kiépíteni. Nyilván én is része vagyok ennek a nyelvi vitának a kolónia nevével kapcsolatos okvetetlenkedésemmel. Kérem, bocsássa meg, hogy az ön idejét rabolom ezzel, de ennek is meg kell lennie, és ön e tekintetben már megóvott egy nagy baklövéstől, amely aláásta volna a jó viszonyt a telepesek, a Minisztérium, valamint annak alattvalói (köztünk jómagam) között. Igaza volt, a Prospero név nem válna be, de én valamiért mégis úgy érzem, szívesen használnék egy nevet William Shakespeare Vihar című művéből: talán magát a Vihar szót, vagy a Miranda, esetleg az Ariel nevet? Attól tartok, a Caliban nem lenne jó választás. Esetleg a Sycorax?

Ami az én nevemet illeti, viták dúlnak azzal kapcsolatosan is, hogy az ön telepeseit informálják-e a kilétemről. Még azt is szigorúan megtiltották, hogy önnek, a „megbízott kormányzónak" eláruljam. Ugyanakkor a nevem nyíltan kering a hálózaton, nem csinálnak nagy titkot abból, hogy engem neveztek ki az I-es számú Kolónia élére. De az információt egyszerűen nem küldik át önnek az ansibleon keresztül. Így olyan könnyű megtéveszteni vagy tudatlanságban hagyni önt - ezt majd észben fogom tartani, amikor negyven év múlva én kapok híreket a Kolóniaügyi Minisztériumból. Hacsak nem sikerül rávennem őket, hogy változtassanak ezen az ostoba gyakorlaton.

Azt hiszem, hogy a majdani hatalomra kerülők azt gondolják, egy tizenhárom éves gyerek kinevezése az önök kolóniájának élére esetleg rontaná a morált a telepesek között, hiába van még negyven év addig, amíg megérkezem. Ugyanakkor mások azt gondolják, hogy egy győztes hadvezér kinevezése inkább jó hatással lenne a morálra. Amíg ők ezt eldöntik, addig bízom mind az ön deduktív képességeiben, mind a diszkréciójában.

Címzett: GovNom%Colony1@colmin.gov

Feladó: GovAct%Colony1@colmin.gov

Tárgy: Re: A kolónia elnevezése

Kedves Wiggin Kinevezett Kormányzó Úr!

Lenyűgöz az a gyorsaság, amellyel a Kolóniaügyi Minisztérium reagált a beadványára, melyben azt kéri, hogy a telepesek számára az ansible sávszélessége korlátlan hálózati hozzáféréssel legyen elérhető - a kormányzók belátása szerint.

Az első gondolatom az volt, hogy informálom az összes telepest a leendő kormányzójuk kilétéről. Az Ender Wiggin név nagy tiszteletet parancsol itt. A mi győzelmünk után tanulmányoztuk az ön csatáit, és megvitattuk, hogy melyik felsőfokú jelző lenne megfelelő az ön katonai zsenialitásának jellemzésére. Ugyanakkor láttam a Graff ezredes és Rackham admirális hadbírósági tárgyalásáról szóló jelentéseket is.

Az ön hírnevét megtépázták, és én nem akarok ösztönzést adni a telepeseknek ahhoz, hogy most, hogy végre szabadon kapcsolatot létesíthetnek az emberiség otthonával, azon kezdjenek töprengeni, vajon ön megváltó-e vagy szociopata.

Bevallom, újra kellett olvasnom a Vihart, miután megkaptam a listáját a nevekről. Sycorax -

valóban? És mégis, bármilyen kétes hírű is a név a műben, meglepően helyénvalónak tűnik erre a helyzetre. Caliban anyja, a boszorkány, aki varázslattal vette körül a térképeken nem szereplő szigetet - Sycorax megfelelő név lenne annak a hangykirálynőnek, aki egykor ezt a bolygót uralta, és távozása után ennyi tárgyi emléket és csapdát hagyott hátra.

Az XB-nk - egy figyelemre méltó fiatalember, aki hallani sem akarja a hálálkodásunkat, amiért megmentette az életünket - azt mondja, hogy a hangytestek is tele voltak porférgek okozta sérülésekkel. Nyilván az egyes hangyokat olyan feláldozhatónak tekintették, hogy meg sem próbálták megállítani vagy megakadályozni a fertőzést. Micsoda pocsékolása az életnek!

Szerencsére Sel rájött, hogy a porférgek életciklusa egy bizonyos fajta növény fogyasztásához kötődik. Egy olyan módszeren dolgozik, amellyel ezt a növényfajt teljesen kiirthatjuk.

Környezeti pusztításnak nevezi ugyan - ami szörnyű biológiai bűn. Állandó bűntudata van. De sajnos a másik alternatíva az, hogy örökké injekciózni kell magunkat, vagy genetikai módosításokat kell végrehajtani minden ebbe a világba születő gyermeken, hogy a vérük mérgező legyen a porférgek számára. Röviden szólva tehát, Sel MAGA Prospero. A

hangykirálynő volt Sycorax. A hangyok: Caliban. Eleddig Ariel sehol sincs, bár minden szülőképes korú nőt nagy tisztelet övez. Egy lottózási szisztémát dolgozunk ki a párosodásra.

Én kihúztam magam a sorsolásból, nehogy azzal vádoljanak, hogy csaltam, hogy megszerezzem az egyik hölgyet. Senkinek nem tetszik ez a minden romantikát nélkülöző, nem a szabad döntésre épülő terv - de szavaztunk a szűkös szaporodási források elosztásának módjáról, és Sel meggyőzte a többséget, hogy ez a jó módszer. Nincs időnk az udvarlásra, az összetört szívekre és az elutasításokra.

Magának mesélek, mert senkivel nem beszélhetek itt, még Sellel sem. Neki anélkül is elég teher nyomja a vállát, hogy még én is az enyémmel terheljem.

Mellesleg a hajója kapitánya állandóan úgy ír nekem, mintha azt gondolná, hogy joga van utasításokat adnia nekem az l-es számú Kolónia kormányzásával kapcsolatban, bármilyen önre történő hivatkozás nélkül. Azt hiszem, erről önnek is tudnia kell, hogy megtehesse a megfelelő lépéseket, nehogy az érkezése után egy feltörekvő, önjelölt régenssel találja szemben magát. Nekem úgy tűnik, hogy ez a tiszt az a fajta katona, akit én „a béke emberének" nevezek - egy bürokrata, aki békeidőben boldogul igazán jól a hadseregben, mert az igazi ellensége a többi tiszt, akik olyan pozícióban vannak, amit ő akar megszerezni. És ön az, akit ez a fajta a legjobban gyűlöl: a háború embere. Figyeljen a háta mögé - a béke emberei ott szoktak ólálkodni, tőrrel a kezükben.

Vitalij Deniszovics

Címzett: GovAct%Colony1@colmin.gov

Feladó: GovNom%Colony1@colmin.gov

Tárgy: Re: Megtaláltam a nevet

Kedves Vitalij Deniszovics!

Megvan a név: Shakespeare. Ez lehetne a bolygó és az első telep neve is. A későbbi telepeket pedig elnevezhetjük a Vihar és a többi Shakespeare-darab szereplőiről.

Arra a bizonyos admirálisra pedig utalhatnánk Cawdor thánjaként, hogy emlékeztessük magunkat arra, hova vezet az elbizakodott ambíció.

Önnek megfelelne a Shakespeare név? Nekem helyénvalónak tűnik az emberiség nagy írójáról elnevezni egy új világot. Ám ha azt gondolja, hogy ez a név túlságosan is angol, túlságosan egyetlen kultúrához kötődik csak, akkor elindulok egy teljesen más vonalon. Hálás vagyok a bizalmáért! Remélem, hogy az utazásom során végig élvezhetem, bár az időtorzulás miatt minden egyes üzenetváltás heteket vesz igénybe. Természetesen ebből nyilvánvaló, hogy nem hibernációban töltöm az utat - tizenöt évesen érkezni mégiscsak jobb, mint tizenhárom évesen.

És, amint azt már ön is biztosan tudja, az utazás nem ötven évet fog igénybe venni, hanem csak negyvenvalamennyit - finomításokat hajtottak végre a hajókat energiával ellátó tojásokban és a hajók tehetetlenségi potenciáljában, így gyorsabban tudunk gyorsulni és lassulni, és több időt tudunk relativisztikus sebességen tölteni. Lehet, hogy a technológiát a hangyoktól szereztük, de ez nem jelenti azt, hogy nem vagyunk képesek továbbfejleszteni.

Ender

Címzett: GovNom%Colony1@colmin.gov

Feladó: GovAct%Colony1@colmin.gov

Tárgy: Re: A kolónia elnevezése

Kedves Ender!

Shakespeare mindenkihez tartozik, de most már elsősorban a mi kolóniánkhoz.

Megkérdeztem néhány telepest, és azok, akiket egyáltalán érdekelt az egész, azt mondták, hogy ez jó név lesz. Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy életben maradjunk, amíg megérkeznek, hogy növeljük a telepesek létszámát. De emlékszem a saját utazásomra a háború során: a két év hosszabbnak fog tűnni önöknek, mint nekünk itt a negyven. Mi elfoglaljuk magunkat, ön bezárva érzi magát és unatkozik. A hibernációban utazók jobban jártak. Ugyanakkor bölcs az az érve, hogy így nem tizenhárom, hanem tizenöt évesen fog ideérni. Én jobban tudom, milyen áldozatot hoz, mint ön.

Néhány havonta jelentést küldök majd önnek - ami ott néhány naponta fog érkezni -, hogy legyen valamilyen elképzelése arról, hogy kik az itteni telepesek, és hogyan is működik a kolónia társadalmi, mezőgazdasági és technológiai téren, valamint hogy lássa, milyen eredményeket érünk el, és milyen gondokat kell megoldani. De nem mondom el a telepeseknek, hogy ezeket a jelentéseket megírom önnek, nehogy úgy érezzék, hogy kémkedem utánuk.

Amikor megérkezik, majd igyekezzen nem mutatni, hogy mennyi mindent mondtam el önnek.

így éleslátónak fog tűnni - az pedig jó, ha az embernek ilyen híre van.

Ugyanígy teszek Morgan admirálissal is, mert van rá esély, hogy végül ő kerül hatalmi pozícióba - a katonák a hajón neki engedelmeskednek, nem önnek, és ha ő úgy dönt, hogy jogtalanul elbitorolja az ön jogait ezen a bolygón, akkor a legközelebbi jogorvoslati lehetőség negyven év távolságban van. A mi telepeseink fegyvertelenek és minden kiképzést nélkülöznek, így az admirális nem ütközne ellenállásba.

Viszont Morgan admirális továbbra is utasításokat küld nekem, anélkül, hogy egyszer is érdeklődött volna az itteni viszonyok iránt, legalábbis a jelentéseimben foglaltakon túl - amit vagy elolvas, vagy sem. Ugyanakkor egyre ingerlékenyebb, mivel nézete szerint nem kielégítőek a válaszaim (bár kimerítő tájékoztatást írtam az összes jogszerű érdeklődésére és kérésére). Gyanítom, hogy ha megérkezésükkor ő veszi át az irányítást, az első dolga lesz, hogy engem elmozdít a hivatalomból. Szerencsére én valószínűleg addigra már halott leszek, így ez a kérdés okafogyottá válik.

Lehet, hogy ön tizenhárom éves, de ön legalább tisztában van azzal, hogy idegeneket nem lehet vezetni, csak maximum kényszeríteni vagy lefizetni.

Vitalij

Menach-nak már fájt a háta és a nyaka attól, hogy órák óta idegen minták fölé görnyedt a mikroszkóp alatt.

Ha így folytatom, úgy fogok kinézni harmincöt éves koromra, mint egy hajlott hátú öregember.

De ugyanez lenne a földeken is, a kapa fölé görnyedne, és próbálná megakadályozni, hogy a kúszónövények rácsavarodjanak a kukoricára, és elfogják előlük a napfényt. Ott is hajlott lenne a háta egy idő

után, és cserzett barna a bőre. Ezen a kegyetlen napon szinte már meg sem lehet különböztetni az egyik

emberfajt a másiktól. Olyan az egész, mint egy vízió a jövőből: a Föld különböző nációiból válogatták össze a sebészeket, geológusokat, xenobiológusokat és klimatológusokat - és persze a vadászpilótákat, hogy megöljék az ellenséget, amely egykor uralta a bolygót és most, hogy vége a háborúnak, ezek a nációk egymással keverednek, méghozzá olyan zárt körben, hogy három generáció alatt, sőt lehet, hogy már kettő alatt, nem is lehet majd fajról vagy nemzetiségről beszélni idefent.

És mégis, minden kolóniának saját arculata lesz, a saját akcentusával fogja beszélni az NF közös nyelvét (amely tulajdonképpen az angol volt, néhány betűzésbeli változtatással). Ahogy a telepesek elkezdenek majd egyik világról a másikra látogatni, új csoportok alakulnak ki. Közben odalent a Földön megmaradnak a régi fajok és nemzetiségek, a sok különböző nyelv, úgyhogy idővel a telepesek és a földlakók közti különbség egyre nyilvánvalóbbá és fontosabbá válik.

Nem az én gondom, gondolta Sel. Látom a jövőt, bárki láthatja. De itt, ezen a most már Shakespeare-nek nevezett bolygón nem lesz jövő, ha csak rá nem jövök, hogyan lehet elpusztítatni ezt a penészgombát, amely megtámadja a Földről származó gabonát. Hogyan lehet itt egy olyan penészgomba, amely eleve a fűfélékre ártalmas, holott a földi fűfélék, köztük a gabona, nem rendelkeznek genetikus analógiákkal ezen a bolygón?

Afraima lépett be, újabb mintákat hozott a melegházi ültetvényekből. Ironikus volt: ott volt mindaz a sok kimagasló minőségű mezőgazdasági felszerelés, amelyet a csillaghajók gyomrában a vadászrepülőkkel együtt ideszállítottak, ám ha tönkremegy az egyik, akkor nem lehet alkatrészhez vagy egy új géphez jutni a következő ötven évben. Talán negyven, ha az új csillagvezérlő tényleg hamarabb ide tudja hozni a telepeshajót. Mire ideér, lehet, hogy - mindenféle működő technológia híján - az erdőben fogunk élni, és gyökerek után fogunk kutatni, hogy éhen ne haljunk.

Vagy sikerül átalakítanom, módosítanom a gabonáinkat annyira, hogy alkalmazkodni tudjanak ehhez a helyhez, és olyan hatalmas élelemfelesleggel fogunk rendelkezni, amely elegendő lesz ahhoz, hogy időt tudjunk fordítani a technológiai infrastruktúránk fejlesztésére.

Kimagasló technológiai szintre érünk - de semmi nem lesz, ami ezt fenntartaná. Ha zuhanunk, nagyot esünk.

- Ide nézzen! - mondta Afraima.

Sel kötelességtudóan felállt a mikroszkóp elől, és átsétált a lányhoz.

- Igen, mit is nézzek itt?

- Mit lát? - kérdezte a lány.

- Ne játsszon velem!

- Pártatlan ellenőrzést szeretnék kérni. Én nem tudok mit mondani magának.

Szóval valami fontos lehet. Sel közelebbről megnézte a mintát.

- Ez egy kukoricalevél keresztmetszeti képe. A steril részlegből, tehát teljesen tiszta.

- De nem onnan való - mondta a lány. - A D-4-esből hoztam.

Sel annyira megkönnyebbült, hogy majdnem sírva fakadt - ugyanakkor dühös is volt. Átmenetileg a düh nyert.

- Nem! - mondta. - Biztosan összekeverte a mintákat.

- Én is ezt gondoltam - felelte a lány. - Úgyhogy visszamentem, és hoztam egy újabb mintát a D-4-esből.

Aztán újra. Maga most a harmadik onnan hozott ellenőrző mintámat nézi.

- Ráadásul a D-4-et könnyű előállítani a helyi anyagokból. Afraima, megcsináltuk!

- Azt még nem néztem meg, hogy működik-e az amaránton is.

- Az már túlságosan nagy szerencse lenne.

- Vagy áldás. Még sosem gondolt arra, hogy talán Isten azt akarja, hogy sikerrel járjunk?

- Akkor elpusztíthatta volna ezt a penészgombát, mielőtt ideértünk - jegyezte meg Sel.

- Remek! Türelmetlenkedjen csak az ajándékaival kapcsolatban és szólja le Istent!

Csak ugratás volt, de volt benne igazság. Afraima szigorúan hithű zsidó volt - nevet változtatott, amikor a szaporodási szavazást tartották: felvette azt a nevet, amely a héberben „termékenyt” jelent, remélve, hogy ezzel valahogy rábírja Istent, hogy zsidó férjet kapjon. Ehelyett a kormányzó egyszerűen kijelölte, hogy a telepesek közti egyetlen másik ortodox zsidónak dolgozzon. Kolmogorov kormányzó tisztelte a vallást.

Ahogyan Sel is.

Sel csak abban nem volt biztos, hogy Isten tudja-e, hogy ez a hely létezik. Mi van, ha a Biblia igazat ír azzal kapcsolatban, hogy Isten teremtette a Napot, a Holdat és a Földet - de ez az egész, amit ő hozott létre, ezeket a világokat itt pedig idegen istenek teremtették, akiknek hat végtagjuk vagy háromoldalú szimmetriájuk vagy valami más olyan tulajdonságuk van, mint az itteni létformáknak (legalábbis azoknak, amelyeket Sel őshonos fajoknak tartott).

Nemsokára ismét a laborban voltak, de most már az amaránt mintákkal, amelyeket a kukoricához hasonlóan kezeltek.

- Szóval ez az! Kezdetnek nem rossz.

- De olyan sokáig tart elkészíteni - mondta Afraima.

- Az már nem a mi gondunk. Most, hogy tudjuk, hogyan működik, a vegyészek kitalálhatják, hogyan lehet gyorsabban és nagyobb mennyiségben előállítani. Ugye látszólag egyik növényben sem tett kárt?

- Ön egy zseni, dr. Menach!

- Nincs meg a doktori fokozatom.

- Az én meghatározásom szerint a „doktor” az az ember, aki eleget tud ahhoz, hogy fajmentő

felfedezéseket tegyen.

- Ezt majd beleírom az önéletrajzomba.

- Ne! - kiáltott fel a lány.

- Ne?

A lány megérintette a karját.

- Most érek a termékeny időszakomba, doktor. Szeretném, ha a magjai ezen a területen kamatoznának.

Sel próbált viccet csinálni az egészből.

- Legközelebb majd a Salamon Énekéből fog idézni.

- Nem romantikus kapcsolatot ajánlok, dr. Menach. Végül is együtt kell dolgoznunk, és én Evenezer felesége vagyok. De neki nem kell tudnia, hogy a baba nem az övé.

Ez úgy hangzott, mintha a lány már alaposan átgondolta volna az egészet. Sel most már komolyan zavarban volt. És bosszankodott.

- Afraima, nekünk együtt kell dolgoznunk.

- A lehető legjobb géneket akarom a gyerekem számára.

- Rendben - mondta Sel. - Akkor maga itt marad, és irányítja a módosítási vizsgálatokat, én pedig elmegyek a mezőkre dolgozni.

- Hogy érti ezt? Arra rengeteg ember van.

- Nos, vagy magát rúgom ki vagy magamat. De ezután biztosan nem fogunk együtt dolgozni.

- De senkinek nem kellene megtudnia!

- Felebarátod házastársát ne kívánd! - idézte Sel. - Ezt hívőként magának jobban kellene tudnia!

- De Midian lányai...

- Az apjukkal háltak, mert fontosabb volt, hogy gyerekek szülessenek, mint az exogámia. - Sel sóhajtott. -

De fontos, hogy teljes mértékben tiszteletben tartsuk a monogámia szabályait, hogy a kolónia ne váljon a nők közötti konfliktusok küzdőterévé.

- Rendben, akkor felejtse el, amit mondtam! - indítványozta Afraima.

- Nem tudom elfelejteni - felelte Sel.

- Akkor meg miért nem...

- Afraima, veszítettem a lottón. Így most már illegálisnak minősülne, ha gyermekem lenne. Főleg egy másik férfi párjától. Ugyanakkor én nem szedhetem a libidócsökkentőket, mert frissnek és energikusnak kell lennem ahhoz, hogy tanulmányozni tudjam ennek a világnak az életformáit. Nem maradhat itt a laborban, most, hogy felajánlkozott nekem.

- Csak egy ötlet volt - mondta a lány. - És szüksége van rám a munkájához.

- Szükségem van valakire - pontosított Sel. - Nem kell, hogy az pont maga legyen.

- De az emberek kíváncsiskodni fognak, hogy miért rúgott ki. Evenezer azt fogja hinni, hogy volt köztünk valami.

- Ez a maga gondja.

- És mi van, ha azt mondom mindenkinek, hogy maga teherbe ejtett?

- Azonnal ki van rúgva! Most rögtön! És visszavonhatatlanul.

- Csak vicceltem.

- Használja már a fejét egy kicsit! Apasági tesztet csinálnának. DNS-tesztet. Ráadásul a férjét nevetségessé tenné ezzel, és az összes többi férfi is ferde szemmel kezdené figyelni a nejét, hogy vajon felajánlkozott-e valaki másnak, és kakukkfiókát hozott-e a fészekbe. Szóval ki van rúgva. Mindenkinek így lesz a legjobb.

- Ha ennyire nyilvánvalóan kirúg, akkor azzal ugyanolyan károkat okoz mások házasságba vetett bizalmában, mintha ténylegesen megtettük volna.

Sel leült az üvegház padlójára és a kezébe temette a fejét.

- Sajnálom - szólalt meg Afraima. - Csak félig gondoltam komolyan.

- Úgy érti, hogy ha igent mondtam volna, akkor azt mondta volna, hogy nem gondolta komolyan, és itt hagyott volna megszégyenülten, amiért beleegyeztem volna ebbe a házasságtörésbe?

- Nem - rázta a fejét a lány. - Megtettem volna. Sel, maga a legokosabb, ezt mindenki tudja. És nem szabadna, hogy pont magának ne legyen gyermeke. Ez nem helyes. Szükségünk van a maga génjeire is.

- Ez a genetikai érvelés - csóválta a fejét Sel. - De ott van a társadalmi érv is. Újra és újra bebizonyosodott, hogy a monogámia a legoptimálisabb társadalmi berendezkedés. Nem a génekről van szó, hanem a gyerekekről - egy olyan társadalmi berendezkedésben kell felnőniük, amilyet szeretnénk, ha ők is tovább vinnének. Megszavaztuk.

- Én pedig arra szavazok, hogy a maga gyermekét hordjam ki. Csak egyet.

- Kérem, menjen el! - könyörgött Sel.

- Én logikusan gondolkodom, hiszen zsidó vagyok. És maga is az.

- Kérem, menjen! És csukja be az ajtót maga után! Dolgom van.

- Nem küldhet el! - mondta a lány. - Azzal ártana a kolóniának.

- Azzal is, ha megölném - felelte Sel. - Pedig ez egyre erősebb kísértés számomra, minél tovább marad itt, hogy kínozzon.

- Csak azért érzi kínzásnak, mert maga is vágyik rám.

- A testem emberi, férfiből vagyok, természetesen szeretnék részese lenni egy szaporodási aktusnak, a következményektől függetlenül. A logikus gondolkodásom máris homályosabb, úgyhogy nagyszerű, hogy már korábban visszavonhatatlanul meghoztam a döntést. Ne kelljen most ezt a döntésemet fájdalmasan valóságossá tennem azzal, hogy levágom a golyóimat!

- Szóval erről van szó? így is, úgy is kasztrálja magát. Hát, én meg nőből vagyok, és arra a párra vágyom, aki a legjobb utóddal ajándékoz meg,

- Akkor keressen egy nagydarab, erős és egészséges férfit, ha már házasságtörést akar elkövetni, de vigyázzon, nehogy rajtakapjam, mert be árulom a hatóságoknál!

- Az agya a lényeg. Az agyát akarom.

- Nos, annak a gyereknek valószínűleg a maga agya és az én kinézetem jutna. Most menjen, fogja a D-4-es kezelésről szóló anyagokat és vigye át a vegyészeknek.

- Nem vagyok kirúgva?

- Nem - felelte Sel. - Én fogok visszavonulni. Kimegyek a mezőkre dolgozni, és itt hagyom magát.

- Én csak a segéd-xenobiológus vagyok. Nem tudom megcsinálni a munkát.

- Erre azelőtt kellett volna gondolnia, mielőtt lehetetlenné tette a közös munkát!

- Ki hallott már olyan férfiról, aki nem volt vevő egy kis enyelgésre a szénaboglyában?

- Most már ez a kolónia az életem, Afraima - nyögte Sel. - És a magáé is. Az ember nem szarik a saját fészkébe. Mondhatom ezt ennél világosabban?

A lány sírva fakadt.

- Mit tettem, hogy Isten ezzel büntet? Mi jöhet még? Legközelebb a fáraó pohárnokának és sütőmesterének az álmát kell megfejtenem? - fogta a fejét Sel.

- Sajnálom - mondta a lány -, de magának kell az XB-nek maradnia, maga valóban zseniálisan ért hozzá.

Én azt sem tudnám, hol kezdjek neki a dolognak. És most mindent elrontottam.

- Igen, valóban - bólintott Sel. - De magának meg igaza volt az én megoldásommal kapcsolatban: majdnem annyira romboló lenne a közösségre nézve, mint a maga eredeti ötlete. Szóval a következőt fogjuk tenni.

A lány várt - közben könnyek csorogtak az arcán.

- Semmit nem teszünk. Maga soha többé nem említi ezt az egészet. Soha. Nem érint meg. Tökéletes visszafogottsággal öltözködik. Csakis a munkára korlátozódnak a beszélgetéseink. Tudományos nyelvezet, merev udvariasság. Az emberek azt fogják hinni, hogy utáljuk egymást. Mert azt sajnos nem tehetem, hogy libidócsökkentőt szedek - akkor nem tudom ezt a munkát végezni. Értette?

- Igen.

- Még negyven év, mire megérkezik az új XB, és én itt hagyhatom ezt a fránya munkát.

- Nem akartam elkeseríteni. Azt hittem, örülni fog.

- A hormonjaim odavoltak a boldogságtól. Ok azt gondolták, hogy ez az ötlet a legjobb, amit valaha hallottak.

- Akkor egy kicsit jobban érzem magam.

- Azért érzi jobban magát, mert a következő negyven évben a poklok kínját fogom átélni?

- Ne legyen ostoba! - felelte Afraima. - Amint gyerekeim lesznek, elhízok, cseppet sem leszek vonzó, és amúgy is túl elfoglalt leszek ahhoz, hogy ide járjak segíteni. A gyerekszaporulat az első, nem igaz? És hamarosan a következő generációból lehet majd egy segítsége, akit betaníthat. Maximum egy pár hónapig lehet kellemetlen ez az egész. Talán egy évig.

- Maga könnyen beszél.

- Dr. Menach, valóban sajnálom! Tudósok vagyunk, és én kezdek úgy gondolni az emberi szaporodásra is, mint az állatokéra. Nem akartam elárulni Evenezert, és magát sem akartam megbántani. Csak hirtelen elöntött a vágy. Tudtam, hogy ha gyerekem lesz, annak a magáénak kellene lennie - mert azt a babát lenne a legérdemesebb megszülni. De ettől még racionális személy vagyok. Tudós. Pontosan azt fogom tenni, amit mondott - csak a munkára koncentrálunk. Mintha utálnánk egymást, és egyikünk sem vágyna a másikra. Hadd maradjak addig, amíg muszáj lesz majd a gyerekek miatt itt hagynom ezt a munkát!

- Rendben. Most menjen, vigye el a mintát a vegyészeknek, és hagyjon egyedül, hogy a következő

problémára koncentrálhassak!

- És az mi is? A porférgek, illetve az amaránt meg a kukorica gombásodása után mi a következő?

- A következő probléma az, hogy hogyan találok valamilyen unalmas dolgot, amibe beletemetkezhetek, és amihez nincs szükségem magára. Most elmenne, kérem?

Afraima elment.

Sel megírta a jelentését, és elküldte a kormányzó gépére, hogy továbbküldhessék az ansibleon keresztül.

Ha kiderül, hogy ez a penészgomba más bolygókon is felütötte a fejét, akkor az ő megoldása ott is működőképes lehet. Mellesleg a tudomány erről szól: az információk megosztásáról, a tudás összegyűjtéséről.

Ez az én genetikai örökségem, Afraima, gondolta. A tudomány egész, összegyűjtött tudása. Amit én felfedezek itt, amire rájövök, a problémák, amelyeket megoldok - azok lesznek az én gyermekeim. És ez része lesz minden generációnak, amely ezen a bolygón él.

Sel befejezte a jelentést, de Afraima még nem tért vissza. Remek, gondolta Sel. Hadd töltse a napot a vegyészekkel!

Átsétált a városkán, ki a közös mezőkre. Fernao McPhee volt a szolgálatos munkafelügyelő.

- Adjon valami munkát nekem! - kérte Sel.

- Azt hittem, a penészgombák problémáján dolgozik.

- Úgy néz ki, hogy megoldottam. Most már a vegyészek dolga, hogy kitalálják, hogyan tudjuk a növényekbe eljuttatni az anyagot.

- Már megvan az ember minden feladatra. Az ön ideje amúgy is túl értékes ahhoz, hogy kétkezi munkára fecsérelje.

- Mindenki végez kétkezi munkát. A kormányzó is.

- Minden csapatban elég ember van. Ön nem ismeri ezt a munkát, ön a saját munkájával van tisztában, ami sokkal fontosabb. Menjen, csinálja azt, és ne zavarjon engem!

Viccelődve mondta, de komolyan gondolta. És ugyan mit válaszolhatott volna neki Sel? Hogy muszáj, hogy valami kemény, izzasztó munkát végezzek, hogy levezessem a gőzt, mert a gyönyörű asszisztensem épp az imént ajánlotta fel a testét, hogy gyereket csináljak neki?

- Ön nem túl nagy segítség számomra - mondta Sel Fernaonak.

- Akkor kvittek vagyunk.

Így hát Sel hosszú sétát tett. Elsétált a mezőkön túlra, be az erdőbe, és mintákat gyűjtött. Amikor nincs megoldandó sürgős vészhelyzet, akkor ráér a tudománnyal foglalkozni: gyűjtögetni, osztályozni, elemezni, megfigyelni. Ez mindig munkát ad számára.

Így nem fantáziál a lányról, arról, hogy mi történhetett volna. A szexuális fantáziák a jövőbeli viselkedés forgatókönyvei. És mire lenne jó ma nemet mondani, ha hat hónap múlva igent mondana, mert állandóan újra meg újra leperegnek a szeme előtt a házasságtörés képei?

Annyival könnyebb lenne, ha nem ragaszkodnánk ahhoz, hogy azt tesszük, ami mindenki számára a legjobb. Bárki is mondta, hogy az erény magában hordja a jutalmát, egy nagy marha volt!

Címzett: jpwiggin@gso.nc.pub, twiggin@uncg.edu

Feladó: vwiggin%Colony1@colmin.gov/citizen

Tárgy: Ender jól van

Azt, hogy „jól van", természetesen úgy értem, hogy a teste és az elméje úgy tűnik, normálisan működik. Boldog volt, hogy lát. Könnyedén elbeszélgettünk. Látszólag megbékélt mindennel.

Senki felé nem agresszív. Mindkettőtökről nagy szeretettel beszélt. Rengeteg gyerekkori emléket felidéztünk.

De amint a beszélgetésnek vége lett, láttam, hogy visszahúzódik a csigaházába. Megszállottja a hangyoknak.

Azt hiszem, a bűntudat terhe nyomja a vállát, amiért elpusztította őket. Tisztában van vele, hogy ez nem jogos bűntudat - hiszen nem tudta akkor, hogy mit tesz, ráadásul a hangyok megpróbáltak elpusztítani minket, tehát amúgy is önvédelem volt-, de a lelkiismeret útjai kifürkészhetetlenek. Azért fejlődött ki a lelkiismeretünk, hogy képesek legyünk a közösség értékeit magunkévá tenni, és saját magunk felett ellenőrzést gyakorolni. De mi történik, amikor túlérzékeny lelkiismerete van az embernek, és olyan szabályokat állít fel, amelyekről mások nem tudnak - csak hogy büntethesse magát, amiért áthágta azokat?

Ender a kinevezett kormányzó, de már két különböző ember is figyelmeztetett bennünket, hogy Quincy Morgan admirálisnak esze ágában sincs hagyni, hogy Ender bármit is kormányozzon. Ha Peter lenne ebben a helyzetben, ő már biztosan azon dolgozna, hogy Morgant még az utazás megkezdése előtt elmozdítsák a pozíciójából. De Ender csak kuncog, és azt mondja: „Képzeld csak el azt a helyzetet." Amikor igyekeztem nyomást gyakorolni rá, akkor azt mondta: „Morgan nem vetélkedhet, ha én nem szállok ringbe." Amikor tovább győzködtem, ideges lett, és azt mondta: „Én egy háborúra születtem. Azt már megnyertem, végeztem!"

Úgyhogy most őrlődöm. Megpróbáljak én intézni valamit? Vagy tegyem azt, amit ő akar, és ne is törődjek a helyzettel? Ender szerint nekem vagy hibernációban kellene töltenem az utat, és akkor egykorúak lennénk, amikor megérkezünk, mindketten tizenöt évesen lépnék a kolónia földjére - vagy ha ébren leszek, akkor pedig meg kellene írnom a Hadiiskola történetét. Graff megígérte, hogy rendelkezésemre bocsátja az összes anyagot a Hadiiskolával kapcsolatban, bár ezekhez a közösségi oldalak feljegyzései között is hozzájuthatnék, mert a hadbírósági tárgyalás során nyilvánosságra kerültek. Íme, a filozófiai kérdésem: Mi a szeretet? Ha szeretem Endert, az vajon azt jelenti, hogy azt teszem, ami szerintem a legjobb számára, még akkor is, ha ő azt kéri, hogy ne tegyem? Vagy a szeretet azt jelenti, hogy azt teszem, amire kér, még akkor is, ha szerintem pokoli élmény lesz neki hatalom nélküli bábként kormányozni?

Jaj, drága szüleim, olyan ez, mint a zongoraleckék. Annyi felnőtt panaszkodik, hogy milyen rémes volt gyerekként, amikor állandóan gyakorolni kellett. De annyian vannak azok is, akik azt vágják a szüleik fejéhez, hogy: „Miért nem KÉNYSZERÍTETTETEK RÁ a gyakorlásra?

Akkor ma tudnék játszani."

Szeretettel:

Valentine

Címzett: vwiggin%Colony1@colmin.gov/citizen

Feladó: Twiggin@uncg.edu

Tárgy: re: Ender jól van

Drága Valentine!

Apád azt mondja, bosszús leszel, ha elmondom, mennyire sokkoló volt számomra rájönni, hogy az egyik gyerekem nem mindentudó, és ezt el is ismeri - ráadásul a szüleitől kér tanácsot. Az elmúlt öt évben te és Peter annyira elzárkóztatok tőlünk, mintha csak egy közös nyelvet beszélő ikerpár lennétek. Most pedig, alig pár héttel azután, hogy kikerültél Peter befolyása alól, megint felfedezted, hogy vannak szüleid. Ez igen örömteli élmény számomra.

Ezennel kijelentem, hogy te vagy a kedvenc gyermekem.

Mi apáddal továbbra is vigasztalanok vagyunk (lassú, pusztító bánat emészt), hogy Ender nem hajlandó írni nekünk. Te azt mondod, nem haragszik ránk. Mi meg nem értjük az egészet. Nem tudja, hogy anno megtiltották nekünk, hogy írjunk neki? És most miért nem olvassa el a leveleinket? Vagy elolvassa őket, és aztán úgy dönt, hogy nem veszi a fáradtságot, hogy a válasz gombra bökjön, és legalább annyit írjon, hogy „Megkaptam a leveleiteket"?

Ami a kérdéseidet illeti, a válasz egyszerű. Te nem az apja vagy az anyja vagy Endernek.

Nekünk van jogunk arra, hogy beleavatkozzunk az életébe, és azt tegyük, ami jó neki, akár tetszik neki, akár nem. Te viszont a nővére vagy. Gondolj magadra társként, barátként, bizalmasként! A te felelősséged abban áll, hogy elfogadd, amit ad, és megadd neki, amit kér, ha az szerinted jó neki.

De sem jogod, sem felelősséged nincs azt tenni, amire határozottan megkér, hogy ne tedd. Az nem ajándék lenne számára - és aki így tesz, az nem barát és nem is nővér.

Mi, szülők különleges esetek vagyunk. Ender is felhúzott egy falat oda, ahova először a Hadiiskola épített egyet. Ez a fal kívül tart bennünket. Ő azt hiszi, hogy nincs szüksége ránk -

de ebben téved. Szerintem pont mi tudjuk megadni azt, amire éhezik. Mert egy anya az, aki képes szavakkal ki sem fejezhető vigaszt nyújtani egy sérült léleknek. És egy apa az, aki azt tudja mondani: „Ego te absolvo1" és azt, hogy „jól vagyon, jó és hű szolgám" - és az ember hinni tud neki a lelke mélyéből.

Ha képzettebb lennél, és nem egy ateista iskolába jártál volna, ismernéd és értenéd ezeket az idézeteket. Amikor utánanézel majd, hogy mik is ezek, ne feledd, hogy nekem nem kellett keresnem őket!

Szeretettel - a te szarkasztikus, túlságosan analitikus, mélyen megbántott, ám mégis elégedett:

Anyád

Címzett: jpwiggin@gso.nc.pub , twiggin@uncg.edu

Feladó: vwiggin%Colony1@colmin.gov/citizen

Tárgy: Ender jól van

Mindent tudok Apa gyóntatásairól és a te King James-féle Bibliádról2, és egyiknek sem kellett utána néznem. Azt hiszed, hogy a vallásotok titokban maradt előttünk, a gyerekeitek előtt?

Még Ender is tud róla, pedig ő hat évesen hagyta el a házat.

1

Latin, jelentése: 'Feloldozlak.' A gyónás után a pap így bocsátja el a híveket.

2

Jakab király nevéhez kötött angol Biblia-fordítás.

Megfogadom a tanácsodat, egyrészt, mert bölcs tanács, másrészt meg, mert nincs jobb ötletem. És megfogadom Ender és Graff tanácsát is, és megírom a Hadiiskola történetét. A célom egyszerű: szeretném, ha olyan gyorsan kiadnák a művemet, amilyen gyorsan csak lehetséges, hogy része lehessen a hadbíróságon elhangzott galád rágalmazások megcáfolásában, valamint segítsen visszaállítani a jó hírét azoknak a gyerekeknek, akik megnyerték ezt a háborút, és azoknak a felnőtteknek, akik kiképezték őket. Nem mintha nem gyűlölném őket még mindig amiatt, hogy elvették tőlünk Endert. De valamiért képes vagyok arra, hogy úgy utáljam őket, hogy közben mégis lássam az ő oldalukat is a nézeteltérésünkben. Talán ez a képesség az egyetlen valamirevaló ajándék, amit Petertől kaptam.

Peter nem írt nekem, és én sem írtam neki. Ha kérdezi, mondjátok meg neki, hogy gyakran gondolok rá, és hogy ráébredtem, hogy soha többé nem látom - ha ez „hiányzásnak" minősül, akkor ezek szerint hiányolom.

Időközben lehetőségem volt találkozni Petra Arkaniannal az átszállás során, és beszéltem -

egészen pontosan ÍRTAM nekik - „Beannel", Dink Meekerrel, Han Tzuval és sok más fiúval.

Minél jobban megértem, hogy Ender min ment keresztül (és erről Ender maga nem mesél), annál jobban fogom tudni, hogy mit tegyek vagy mit ne tegyek. Szóval, ha megértem, akkor nem azért nem fogok tenni valamit, mert nem vagyok az anyja - ahogy erre te is rámutattál -, vagy mert ő azt kéri, hogy ne tegyem. De úgy teszek, mintha ez az informálódás csakis a könyv megírásának céljából történne.

Megdöbbentően gyorsan írok. Biztos vagy benne, hogy nem vagyunk Winston Churchill utódai? Esetleg egy száműzetésben élő lengyellel folytatott II. világháborús enyelgésének eredményeként? Úgy érzem, rokonlélek, persze a politikai ambíciókat, az állandóan az egekben lévő véralkoholszintet és az otthoni meztelenkedést leszámítva. A félreértések elkerülése végett, ezeket ő tette, és nem én.

Szeretettel - a te ugyannyira szarkasztikus, éppen eléggé analitikus, még nem megbántott, de nem is elégedett lányod:

Valentine

Graff nem sokkal a bírósági tárgyalás után eltűnt az Eroszról, de most megint felbukkant. Úgy tűnt, hogy Kolonizációs Miniszterként nem hagyhatja ki a nyilvánosság előtti szereplés lehetőségét, amit az első

telepeshajó indulása jelentett.

- A nyilvánosság jót tesz a Kolonizációs Tervnek - jelentette ki Graff, amikor Mazer kinevette.

- Azt hittem, maga is szereti, ha fényképezik.

- Nézzen rám! - mondta Graff. - Huszonöt kilót fogytam. Csak árnyéka vagyok egykori önmagamnak.

- A háború alatt apránként ugyan, de elég sokat hízott. A hadbírósági tárgyalás alatt olyan volt, mint egy lufi. Most pedig fogy? A földi gravitáció az oka?

- Nem a Földön jártam - csóválta a fejét Graff. - Azzal voltam elfoglalva, hogy a Hadiiskolából gyülekezési pontot varázsoljak a telepesek számára. Anno senki nem értette, hogy miért ragaszkodom a felnőtt méretű ágyakhoz. Most meg azt hajtogatják, milyen előrelátó voltam.

- Miért hazudik nekem? Nem maga volt felelős pozícióban, amikor a Hadiiskola felépült.

Graff a fejét rázta.

- Mazer, akkor sem voltam felelős pozícióban, amikor magát rábeszéltem arra, hogy hazajöjjön, nem igaz?

- Maga akkor a „hozzuk haza Rackhamet, hogy Ender Wiggint kiképezze” projekt felelőse volt.

- De a kutya sem tudta, hogy van ilyen projekt.

- Kivéve magát.

- Na, ugyanígy én voltam a felelős a „biztosítsuk, hogy a Hadiiskola fel van szerelve az Emberi Genom Elterjesztése Programhoz” projektért is.

- Akkor hát ezért fogy - jelentette ki Mazer. - Mert végre megkapta a hatalmat és az anyagi hátteret ahhoz, hogy megvalósíthassa a valódi tervét, amit mindig is a fejében forgatott.

- A háború megnyerése volt a legfontosabb. Az eszem mindig is a gyerekek kiképzésére irányuló feladatomon járt. Ki tudhatta, hogy olyan körülmények között nyerjük meg a háborút, hogy a győzelemmel együtt megszerezzük ezeket a lakatlanná vált, de már terraformált, teljesen lakható bolygókat is? Igen, hittem benne, hogy Ender győzni fog - vagy Bean, ha Endernek nem sikerül de azt gondoltam, hogy azután világról világra haladva mindenhol meg kell küzdenünk a hangyokkal, és közben lóhalálában új kolóniákat kell alapítanunk (lehetőleg a velük ellenkező irányban), hogy ne legyünk ennyire sebezhetőek az ellentámadásuk során.

- Most tehát azért van itt, hogy lefényképezzék a telepesekkel.

- Azért vagyok itt, hogy egy mosolygós képet csináljanak rólam magával, Enderrel és a telepesekkel együtt.

- Á! - mondta Mazer. - A hadbírósági különítmény.

- Az volt a legkegyetlenebb abban a tárgyalásban, ahogyan sárba taposták Ender hírnevét. Szerencsére a legtöbb ember a győzelmére emlékszik, nem a hadbírósági bizonyítékokra. Most pedig egy másik képet ültetünk a fejükbe.

- Szóval maga valóban törődik Enderrel.

Graff megbántottnak tűnt: - Én mindig is szerettem azt a fiút. Aki nem kedveli, az egy erkölcsi nulla. Én felismerem a mély jóságot, amikor találkozom vele. És gyűlölöm, hogy Ender nevét gyerekgyilkosságokhoz kötik.

- De hát megölte azokat a gyerekeket.

- Nem tudta, hogy mit tesz.

- Azok a tettei akkor sem olyanok voltak, mint amikor úgy nyerte meg a háborút, hogy azt hitte, csak egy játék, Hyrum - mondta Mazer.

- Azokban az esetekben tudta, hogy valóságos élet-halál harcban vesz részt, és tudta, hogy végleges győzelmet kell aratnia. Tudnia kellett, hogy az ellenfele halála is egy lehetőség.

- Ezzel azt akarja mondani, hogy Ender csakugyan bűnös, ahogy azt az ellenségeink állították?

- Én csak azt mondom, hogy megölte azokat a gyerekeket, és tudatában volt annak, hogy mit tesz. Nyilván a küzdelem végkimenetelével nem volt tisztában előre, de olyasmiket tett, amivel valódi, maradandó

sérüléseket okozhat nekik.

- Azok a fiúk meg akarták ölni!

- Bonzó kétségtelenül - bólintott Mazer. - De Stilson csak egy piti alak volt, aki másokat terrorizált.

- De Ender akkor még nem kapott kiképzést, fogalma sem lehetett róla, hogy milyen sérülést okoz, ahogy arról sem, hogy a cipőjének acélsarka van. Hát nem voltunk előrelátóak, hogy egy ilyen cipővel szavatoltuk a biztonságát?

- Hyrum, Ender tettei szerintem is teljesen indokoltak voltak. Nem ő döntött úgy, hogy megküzd ezekkel a fiúkkal, úgyhogy az egyetlen döntés, amit hozhatott, az az volt, hogy mennyire elsöprő győzelmet arat.

- Vagy, hogy veszít.

- Ender sosem dönthetett volna a vereség mellett, Hyrum. Az egyszerűen nincs a karakterében - még ha ő

azt is hiszi.

- Nos, az a lényeg, hogy megígérte, megpróbál a napirendjébe beszorítani egy közös fényképezkedést magával és velem.

Mazer bólintott.

- És maga azt hiszi, hogy ez azt jelenti, hogy meg is teszi.

- Mivel neki nincs napirendje, azt gondoltam, amikor mondta, hogy csak ironizált. Ugyan mi dolga lenne azon kívül, hogy Valentine-nal beszélget?

Mazer nevetett:

- Ugyanaz, amit több mint egy éve csinál: elfoglalja magát a hangyok tanulmányozásával. Olyan megszállottan teszi ezt, hogy mindannyian aggódunk a mentális épségéért. Bár azt meg kell mondanom, hogy a telepesek megérkezésével elkezdett felkészülni arra is, hogy ne csak névlegesen legyen kormányzó.

- Morgan admirális csalódott lesz.

- Morgan admirális azt hiszi, hogy az lesz, amit ő akar - mondta Mazer -, mert nem jött még rá, hogy Ender komolyan veszi a kolónia kormányzását. Memorizálta az összes telepes aktáját - a teszteredményeiket, a többi telepessel és az otthon hagyott családtagjaikkal való kapcsolatukat, a lakhelyüket és a szülőhazájukat, utánanézett, hogy ezek az országok és városok hol vannak és milyen jellemzőik vannak, valamint tanulmányozta az ottani történéseket az elmúlt egy évben, illetve a telepesek feliratkozásának időszakában.

- És Morgan admirális ebből nem értette meg a lényeget?

- Morgan admirális parancsnok - mondta Mazer. - Parancsokat ad, amelyeket az alárendeltjei végrehajtanak. Ezen a ranglétrán a piti kis tisztek dolga ismerni a bakákat.

Graff nevetett:

- És az emberek csodálkoznak, hogy miért gyerekekre bíztuk a végső összecsapás irányítását.

- Minden tiszt megtanulja, hogyan funkcionáljon abban a rendszerben, amely kinevezte - mondta Mazer. -

Az egész rendszer beteg - mindig is az volt, és mindig is az lesz. De Ender megtanulta, hogy miről is szól a valódi vezetés.

- Vagy már úgy született, hogy tudta.

- Mindenesetre minden telepest név szerint fog üdvözölni, és odafigyel rá, hogy legalább egy fél órát beszélgessen mindegyikükkel.

- Nem tudja ezt majd a hajón megtenni, indulás után?

- Azokkal találkozik most, akik hibernációban utaznak. Azokkal, akik ébren lesznek, majd az út során beszélget. Tehát amikor azt mondta, hogy igyekszik magának is időt szorítani a naptárában, akkor nem ironizált. A legtöbb telepes átalussza az utat, így Endernek alig van ideje arra, hogy mindenkivel értelmes társalgást folytasson előtte.

Graff sóhajtott.

- Egyáltalán alszik valamit ez a gyerek?

- Azt hiszem, arra jutott, hogy elég ideje lesz majd a kilövés után aludni, amikor Morgan admirális irányítja a hajót, és neki nem lesz semmilyen hivatalos kötelessége, maximum, amit ő maga irányoz elő saját magának. Legalábbis Valentine és én így dekódoltuk a viselkedését.

- Ender vele sem beszél?

- Természetesen beszél vele. Csak nem hajlandó elismerni, hogy lenne valamilyen terve vagy bármilyen oka arra, hogy úgy tegye a dolgokat, ahogyan teszi.

- Miért tartana titokban bármit is Valentine előtt?

- Nem vagyok benne biztos, hogy titkokról van szó - mondta Mazer. - Szerintem inkább arról van szó, hogy ő maga sem tudja, hogy van valamilyen terve. Azt hiszem, hogy azért üdvözli a telepeseket, mert azoknak erre van szükségük, és ezt várják el. Ez egy kötelesség - és mivel sokat jelent a telepeseknek, Ender megteszi.

- Ostobaság! - ellenkezett Graff. - Endernek mindig van egy terve - még a tervén belül is van egy másik terve.

- Azt hiszem, maga ezzel a jellemzéssel most inkább saját magára gondolt.

- Ender ebben még nálam is jobb.

- Kétlem - mondta Mazer. - A békeidőben végrehajtott bürokratikus manőverezésben? Abban senki nem tudja felülmúlni magát.

- Bárcsak velük mennék én is!

- Akkor menjen! - vonta meg a vállát Mazer. - De maga semmi ilyesmire nem vágyik.

- Miért ne? - kérdezte Graff. - A Kolóniaügyi Minisztériumot az ansibleon keresztül is irányíthatnám. És első kézből szerzett információim lennének arról, hogy mit értek el a telepeseink az elmúlt években, amíg várták a segítséget. Azon kívül a relativisztikus utazás előnyei következtében életben lehetnék addig, hogy láthassam a nagyszabású projektem végét.

- Előnyei?

- A maga számára nyilván szörnyűséges áldozat. De én nem házasodtam meg, Mazer. Nincs semmiféle eltitkolt reproduktív zavarom. A libidóm és a család iránti vágyam is pont olyan erős, mint bármely más emberé. De évekkel ezelőtt úgy döntöttem, hogy Éva anyánkkal kötök poszthumusz házasságot, és adoptálom az összes gyermekét. Mindannyian ugyanabban a zsúfolt házban laktak, ahol egyszer tűz ütött ki, amely

sokukat megölte. Az én munkám az, hogy jól elszórt házakba telepítsem át őket, hogy örökké élhessenek.

Mármint kollektíven, úgy értem. Így tehát bárhová is megyek, bárkivel is vagyok, mindig az adoptált gyermekeim vesznek körül.

- Maga valóban istent játszik.

- Én határozottan nem játszom.

- Maga kivénhedt színész - azt hiszi, hogy van közönsége és szerepe.

- Lehet, hogy csak beugró vagyok. Amikor Isten elfelejti a szerepét, én beugrok a helyére.

- Akkor tehát mi a terve az Enderrel készítendő képpel kapcsolatban?

- Egyszerű. Én vagyok az, aki eldönti, hogy mikor induljon a hajó. Utolsó pillanatban lesz egy kis technikai zavar. Endert, aki megtette a kötelességét és beszélt a telepesekkel, elküldjük, hogy szunyókáljon egyet.

Azután ha felébred, készítünk néhány képet, a technikai problémák varázslatos hirtelenséggel megoldódnak, a hajó pedig útnak indulhat.

- De maga nem lesz a fedélzeten - mondta Mazer.

- Nekem itt kell lennem, hogy tovább küzdjek ezért a projektért - magyarázta Graff. - Ha nem lettem volna itt, hogy minden lépésnél megharcoljak az ellenségeimmel, akkor azok néhány hónap alatt megfúrták volna a projektemet. El sem hinné, mennyi hatalommal rendelkező ember van a világon, akik elutasítanak minden lánglelkű elképzelést, ami nem az ő fejükből pattant ki.

Valentine élvezettel figyelte, ahogy Graff és Rackham Enderrel bánt. Graff volt a világ egyik leghatalmasabb embere, Rackhamet pedig még mindig legendás hősnek tekintették, mégis mindketten valami féle csendes tiszteletadással fordultak Ender felé. Soha nem utasították, hogy megtegyen valamit, inkább mindig valami ilyesmi hangzott el: „Mit szólnál ahhoz, ha a képhez ide állnál?”, „A 0800 megfelelő időpont lenne számodra?”, vagy „Bármit is viselsz, az tökéletes lesz, Wiggin admirális.”

Valentine természetesen tudta, hogy a „Wiggin admirális” megszólítás azoknak az admirálisoknak, tábornokoknak és politikai fejeseknek szólt, akik figyelték a történéseket - és közben belül fortyogtak, mert ők nem lehettek rajta a képen. De Valentine azt is megfigyelte, hogy Ender számos alkalommal kifejezte a véleményét - vagy csak látszólag bizonytalankodott valamivel kapcsolatban. Graff általában engedett neki mindenben. És amikor épp nem, akkor Rackham volt az, aki mosolyogva lelvállalta Ender véleményének határozott kifejezését, és ragaszkodott hozzá, hogy az úgy történjen.

Vigyáztak Enderre.

Őszinte szeretet és tisztelet volt jelen részükről. Lehet, hogy úgy formálták Endert, ahogy egy fegyvert szokás a tűzben edzeni, lehet, hogy abba a formába kalapálták, amilyet ők akartak, és aztán átszúrták vele az ellenség szívét. De valóban szerették a fegyvert, amit kovácsoltak, törődtek vele.

Mindketten azt gondolták, hogy Ender sérült. Azt gondolták, hogy megtörte az, amin keresztülment. Azt hitték, hogy a passzivitása a trauma eredménye, és abból ered, hogy ráébredt, mi minden szárad a lelkén - a

két fiú halála, a hangyok pusztulása, a több ezer katona halála az utolsó ütközetben, amikor ő azt hitte, csak egy játékot játszik.

Egyszerűen nem ismerik annyira, mint én, gondolta Valentine.

Igen, tisztában volt egy ilyen gondolat veszélyeivel. Állandó készenlétben volt, nehogy a saját gőgje csapdájába essen. Nem állíthatta, hogy Ismeri Endert. Úgy közelített hozzá, mint egy idegenhez, odafigyelve mindenre, hogy lássa, mit tesz, mit mond, és hogy látszólag mit akart azzal, amit mondott vagy tett.

Ám fokozatosan megtanulta felismerni a régi gyermeket a fiatalemberben. Látta, ahogy engedelmeskedik a szüleinek - azonnal, kérdés nélkül, hát sok terhes feladatból kihúzhatta volna magát könyörgéssel vagy érveléssel. Ender elfogadta a kötelességet, mint olyat, és elfogadta azt is, hogy nem mindig ő dönti el, hogy melyek az ő kötelességei, vagy mikor kell azoknak eleget tenni. Így hát ellenkezés nélkül engedelmeskedett a szüleinek.

De ennél többről volt szó. Ender valóban sérült volt - ebben Grafféknak Igazuk volt. Mert az engedelmessége több volt, mint amikor egy boldog gyermek ugrik, és teljesíti a szülei kérését. Ennek az engedelmességnek olyan felhangjai is voltak, mint amikor Ender Peternek engedelmeskedett: a konfliktus elkerülésére való törekvés színezte meg.

Ender hozzáállása valahol a lelkes szófogadás és a félelemmel vegyes beletörődés között ingadozott.

Lelkes volt az utazással és a rá váró munkával kapcsolatban. De megértette, hogy a kormányzóság az az ár, amit a jegyéért meg kell fizetnie. Így hát játszotta a szerepét, teljesítette a kötelességeit, többek közt a fényképezkedést, a formális búcsúzkodásokat, és elviselte azoknak a parancsnokoknak a búcsúbeszédeit, akik hagyták, hogy olyan csúnyán meghurcolják a nevét Graff és Rackham hadbírósági tárgyalása során.

Ender mosolyogva állt, amíg Chamrajnagar admirális neki adományozta a Nemzetközi Flotta által kiadható legmagasabb fokú érdemérmet - valódi mosoly volt az arcán, mintha szerette volna ezt az embert.

Valentine az egészet keserű szájízzel nézte végig. Miért nem a tárgyalás alatt kapta Ender a kitüntetést, amikor az nyílt cáfolata lehetett volna az összes borzalmas dolognak, ami elhangzott vele kapcsolatban? Miért a nyilvánosság előtt folyt a hadbírósági tárgyalás, amikor Chamrajnagarnak hatalmában állt volna mindent titkosítani? És miért volt egyáltalán hadbírósági tárgyalás? Semmiféle törvény nem követelte meg a tárgyalás lefolytatását. Chamrajnagar soha, egyetlen pillanatra sem kedvelte Endert - holott Ender volt az, aki a kezébe adta a győzelmet, amelyet máshogy nem tudott volna megszerezni.

Graffal és Rackhammel ellentétben Chamrajnagar a valódi tiszteletnek semmilyen jelét sem mutatta Ender irányában. Ó, igen, admirálisnak nevezte ő is, néhány kivétellel, amikor „fiamnak” szólította - de Rackham ilyenkor azonnal kijavította, Chamrajnagar nyilvánvaló bosszúságára. Természetesen Chamrajnagar nem tudott sehogy sem visszavágni Rackhamnek - maximum odarángathatta maga mellé minden képre őt is, mert az, ha két ünnepelt hős társaságában mutatkozik a nagyszerű Polemarkhosz, az még emlékezetesebbé teszi az eseményt.

Valentine számára egyértelmű volt, hogy Chamrajnagar boldog, és a boldogsága kétségkívül abból a kilátásból fakadt, hogy Ender egy csillaghajó fedélzetén hamarosan elhagyja ezt a világot. Chamrajnagar

számára ez az áhított esemény nem következhetett be elég hamar.

Mégis megvárták, hogy a képeket kinyomtassák, hogy mind Ender, mind Rackham, mind Chamrajnagar aláírhassa ezeket a kitűnő emléktárgyakat.

Rackham és Ender is kapott egy-egy példányt, méghozzá akkora csinnadratta kíséretében, mintha Chamrajnagar ezt valamiféle jutalom gyanánt vagy megtiszteltetésként szánta volna nekik.

Azután Chamrajnagar végre elment - „a megfigyelőállomásra, hogy megnézze, amint a hatalmas hajó elsuhan a küldetése felé, amely immár nem a pusztítás, hanem a teremtés”. Más szóval, hogy készíttessen egy képet önmagáról a hajóval a háttérben. Valentine kételkedett benne, hogy a sajtónak engedélyezték, hogy olyan képet készítsenek az esemény bármely mozzanatáról, amelyen nem szerepel Chamrajnagar mosolygós arca is.

Tehát nagy engedménynek számított, hogy Graff, Rackham és Ender közös képe egyáltalán elkészülhetett.

Talán Chamrajnagarnak nem volt tudomása róla, hogy van egy ilyen kép. Ugyan a hivatalos flottafényképész készítette, de lehet, hogy ő nem volt annyira lojális a főnökéhez, hogy ne lett volna hajlandó egy olyan képet csinálni, amiről tudta, hogy .a főnöke ellenezné.

Valentine elég jól ismerte Graffot ahhoz, hogy tudja, a Polemarkhosz képei jóval ritkábban fognak feltűnni, mint a Graffról, Enderről és Rackhamról készült kép, amely utóbbi az összes földi hírfelületen meg fog jelenni, legyen az elektronikus, virtuális vagy fizikai. Graff céljait fogja szolgálni, ha a Földön senki nem felejti el, hogy az NF-nek most már két feladata van: egyrészt a kolonizációs programot támogatja, másrészt fenyegetést jelent az űrből bármely olyan földi hatalomra, amely nukleáris fegyvereket merne használni -

vagy ezzel fenyegetőzne.

Chamrajnagar még nem jött rá, hogy az NF-hez a szervezet - annak bázisai és állomásai - fenntartására folyamatosan érkező pénzügyi támogatás Graff, kolóniaügyi miniszter révén áramlik oda. Graff viszont teljes mértékben tisztában volt azzal, hogy az ő projektjét támogató anyagi források hátterében az a félelem áll, hogy egy elégedetlen NF milyen lépésekre szánhatja el magát (például megszerezhetné a világ feletti hatalmat a politikusoktól, ahogy azt a Varsói Szerződés megpróbálta).

Chamrajnagar soha nem fogja megérteni, hogy ő miért csak egy pótkerék volt ebben az egész folyamatban, és hogy az ő lobbizása miért nem járt semmiféle sikerrel - kivéve persze Ender hírnevének sárba tiprását a hadíróságon.

Valentine ismét oda lyukadt ki, hogy Graff valószínűleg megakadályozhatta volna a hadbírósági tárgyalást, ha akarta volna, de lehetséges, hogy inkább úgy döntött, megfizeti ezt az árat valamilyen már előnyért cserébe.

Még ha a tárgyalás csak annyit „bizonyított” is, hogy nem minden úgy van, ahogy Graff akarja, az ellenfelei és riválisai akkor is önelégülten bólogathattak, és Valentine tudta, hogy. az önelégültség a lehető legjobb hozzáállás, amivel az ember ellenségei és riválisai rendelkezhetnek.

Graff szerette és tisztelte Endert, de ettől még hajlandó lett volna hagyni, hogy valami sajnálatos dolog történjen vele, ha az valamilyen nagyobb célt szolgál. Vagy nem ezt bizonyította újra és újra?

Nos, kedves kolóniaügyi miniszter úr, mire mi odaérünk a Shakespeare Kolóniára, maga már valószínűleg

halott lesz, de legalábbis nagyon-nagyon öreg. Kíváncsi vagyok, hogy akkor is maga fog-e még mindent irányítani.

Szegény Peter! Annyira igyekszik, hogy ő uralja a világot, miközben Graffnak ezt már sikerült elérnie. A különbség az, hogy Peternek szüksége van rá, hogy tudják, hogy ő uralja a világot - az összes külső

kormányzati formának láthatólag Peter trónusához kellett vezetnie. Míg Graffnak csak arra volt szüksége, hogy használhassa a hatalmát, és uralhassa azt, amivel eléri az egyetlen, fennkölt célját.

De ezt leszámítva, vajon nem ugyanolyanok? Manipulálnak másokat, és hagyják, hogy mások fizessék meg az árát annak, hogy ők elérik a szemük előtt lebegő célt. Graff esetében ez legalább jó cél volt. Valentine egyetértett vele, hitt benne, és boldogan együttműködött az érdekében. De vajon Peter célja is ugyanilyen jó lenne? Ő véget akart vetni a háborúnak úgy, hogy a világot egyetlen, erre alkalmas kormányzat égisze alatt egyesíti. Vajon, ha ezt véghezviszi, az ugyanannyira áldásos lesz az emberi faj számára, mint bármi, amit Graff elért?

Valentine mind Peter, mind Graff előtt elismeréssel adózott azért, hogy egyikük sem szörnyeteg. Nem várták el, hogy mindent mások fizessenek meg, míg ők semmivel nem járulnak hozzá: ők is hajlandóak voltak meghozni minden személyes áldozatot, amire szükség volt. Valóban mindketten egy saját maguknál többre tartott célt szolgáltak.

De vajon nem mondható el ugyanez Hitlerről? Sztálinnal és Maóval ellentétben, akik dagonyáztak a luxusban, míg mások húzták az igát és áldozatokat hoztak, Hitler takarékosan élt, és valóban hitt abban, hogy egy nála nagyobb cél szolgálatának szenteli az életét. Pontosan ettől vált ilyen szörnyeteggé. Így hát Valentine nem volt biztos benne, hogy Peter és Graff önfeláldozása elegendő ahhoz, hogy ettől ne szörnyetegként tekintsenek rájuk.

Mindenesetre ez most már mások problémája lesz mindkettőjük esetében. Rackham majd figyel Graffra, és megfékezi, ha nagyon elszalad vele a ló - bár ez valószínűleg nem következik be. Anya és Apa pedig megpróbálják majd a tőlük telhető legtöbbet megtenni azért, hogy Peterből ne válhasson egy sátáni alak.

Vajon rájöttek egyáltalán arra, hogy Peter jókisfiús viselkedése csak színjáték? Rájöttek, hogy Peter nyilvánvalóan hozott egy tudatos döntést jó pár évvel ezelőtt, hogy úgy tesz, mintha olyan lenne, mint Ender?

Mindez csak egy színjáték, drága, jó szüleim - rájöttetek erre? Néha azt hiszem, hogy igen, de máskor annyira naivnak tűntök.

Mindannyian a múlt ködébe vesztek majd, mire én elérek az úticélomhoz. Az én jelenem Ender lesz, és az, amit ő tesz. Ő az egész nyájam, és úgy kell terelgetnem, hogy soha ne vegye észre a pásztorbotot, amit az irányítására és a védelmezésére használok.

Jaj, miket is gondolok? Ki itt a megalomán? Azt hiszem, én jobban fogom tudni, hogy mi a jó Endernek, hogy hova kellene mennie, mit kellene tennie, és mitől kellene óvakodnia?

Igen, pontosan ezt gondolom, mert ez az igazság.

Ender olyan álmos volt, hogy alig tudott állva maradni, mégis ott állt, amíg elkészültek a képek, és igyekezett olyan melegen és valósághűen mosolyogni, ahogy csak tudott. Ezeket a képeket fogja látni Anya és Apa. Ezek a képek kerülnek majd Peter gyerekeinek a kezébe - ha lesznek neki egyáltalán -, hogy emlékezzenek Ender nagybácsikájukra, aki valami híres dolgot tett, még tinédzserkora előtt, azután pedig útra kelt a csillagok közé. Így nézett ki, mielőtt elindult. Látjátok? Nagyon boldog. Látjátok, Anya, Apa? Nem sérültem attól, hogy elengedtetek. Semmitől nem sérültem. Remekül vagyok. Nézzétek a mosolyomat! Ne azt nézzétek, milyen fáradt vagyok, vagy hogy milyen boldog leszek, ha elmehetek, amikor elengednek végre!

Végül aztán a fényképezkedésnek is vége szakadt. Ender kezet rázott Mazer Rackhammel. Azt akarta mondani, hogy bárcsak ő is jönne, de nem mondhatta, hogy ezt szeretné, mert tudta, hogy Mazer nem akar menni, így hát ez önző kívánság lenne részéről. Ezért hát inkább azt mondta: „Köszönök mindent, amire megtanított, és köszönöm, hogy mellettem állt!” Nem tette hozzá, hogy „mellettem állt a tárgyalás alatt”, mert lehetséges volt, hogy a szavait rögzíti valami kóbor mikrofon.

Azután kezet fogott Hyrum Graffal, és azt mondta: „Remélem, sikeres lesz az új munkájában!” Viccnek szánta, és Graff elértette, vagy legalábbis értette annyira, hogy egy halvány mosolyt megeresszen. Lehet, hogy azért sikerült olyan vékonykára az a mosoly, mert hallotta, hogy Ender és Mazer miről beszélgetett, és nem értette, hogy Ender neki miért nem mond köszönetet. De Graff nem a mestere volt, csak a tanára - és az nem ugyanaz. Hiszen nem pont az volt Graff egész tanítási programjának a lényege, hogy Ender a lelke mélyéig elhiggye, hogy soha senkire nem támaszkodhat?

- Köszönöm a szunyókálási lehetőséget! - mondta Graffnak.

Graff hangosan felkuncogott.

- Kívánom, hogy mindig tudj annyit szunyókálni, amennyire szükséged van!

Ender ekkor elhallgatott, a semmibe bámulva. Nézte az üres szobát, és azt gondolta: Viszlát, Anya! Viszlát, Apa! Viszlát, Peter! Viszlát, ti összes férfiak, nők és gyermekek a Föld nevű bolygón! Én megtettem értetek mindent, amit tudtam, mostantól valaki más lesz felelős értetek.

Felsétált az űrhajó rámpáján, nyomában Valentine-nal.

A hajó most utoljára repítette el őket az Eroszról. Viszlát, Erosz, viszlát, katonák! Viszlát, katonák, akik harcoltatok értem és a többi gyermekért! Viszlát, katonák, akik manipuláltatok és hazudtatok nekünk az emberiség javáért! Viszlát, katonák, akik összeesküdtetek, hogy lejárassátok a nevemet, és megakadályozzátok, hogy visszatérjek a Földre! Viszlát mindannyiótoknak, jók és rosszak, kedvesek és önzők! Isten veletek, én többé nem vagyok egy közületek - és nem vagyok sem gyalog a játszmátokban, sem a megváltótok! Lemondok minderről.

Ender nem szólt Valentine-hoz az utazással kapcsolatos triviális megjegyzéseken kívül. Körülbelül fél órás manőverezést követően az űrhajó sikerrel dokkolt a szállítóhajó felszínén. A szállítóhajót arra tervezték, hogy katonákat és fegyverzetet szállítson a háború alatt. Most hatalmas mennyiségű felszerelést és ellátmányt szállított a Shakespeare Kolónia mezőgazdasági és termelési szükségleteinek fedezésére, és még több embert, hogy csatlakozzanak a telepesekhez, növeljék a rendelkezésre álló genetikai állományt, és segítsenek a már ott

lévőknek olyan szintre emelni a termelékenységet, hogy jusson szabadidő a tudomány, a kreativitás és a luxus számára, vagyis egy a földihez hasonlóbb életforma megteremtéséhez.

A felszereléseket már berakodták, mindenki beszállt. Ender volt az Utolsó. Ender és Valentine. A fedélzetre vezető járóakna aljában Ender megállt, és szembefordult Valentine-nal.

Még mindig visszafordulhatsz - mondta. - Látod, hogy velem minden rendben lesz. Azok a telepesek, akikkel találkoztam, mind nagyon kedvesek, és nem leszek magányos.

Mi van, félsz elsőnek felmászni? - kérdezte Valentine. - Ezért álltál meg és rögtönöztél egy rövid beszédet?

Ender erre felmászott, Valentine követte - és így ő volt az utolsó a telepesek közül, aki elvágta a szálat, amely a Földhöz kötötte.

Alattuk először az űrrepülő, majd a hajó nyílása is bezárult. A zsilipben álltak, míg az ajtó kinyílt - akkor szembetalálták magukat a mosolygó Quincy Morgan admirálissal, aki feléjük nyújtotta a kezét. Ender arra gondolt, vajon mióta állhat ebbe a pózba merevedve, várva, hogy kinyíljon az ajtó. Lehet, hogy már órák óta ott ácsorog, mint egy próbababa?

- Isten hozta, Wiggin kormányzó! - szólalt meg Morgan.

- Morgan admirális - felelte Ender -, nem vagyok kormányzó, amíg a kolóniára nem érünk. Ezen az úton, az ön hajóján én csupán a xenobiológia és a Shakespeare Kolónia alkalmazott mezőgazdaságának tanulója vagyok. De azért remélem, hogy ha nem túl elfoglalt, lesz alkalmam beszélni önnel, és tanulni a katonai életről is!

- Ön az, aki részt vett a háborúban - jegyezte meg Morgan.

- Én egy játékot játszottam, semmit nem láttam a háborúból - szögezte le Ender. - De vannak olyan telepesek Shakespeare-en, akik évekkel ezelőtt tették meg ezt az utat, és soha reményük sem volt arra, hogy visszatérhetnek a Földre. Szeretnék valami fogalmat alkotni arról, hogy milyen kiképzést kaptak, milyen életük volt.

- Ezt könyvekből kell elolvasnia - mondta Morgan, még mindig mosolyogva. - Nekem is ez az első

csillagközi utazásom. Valójában, amennyire én tudom, még soha senki nem vett részt két ilyen úton. Még maga Mazer Rackham is csak egyetlen utat tett meg, amely ott ért véget, ahonnan elindult.

- Valóban, azt hiszem, igaza van, Morgan admirális - bólintott Ender. - Vagyis mi itt, az ön hajóján mindannyian úttörők vagyunk.

Na jó, most már elégszer mondta, hogy „az ön hajóján” ahhoz, hogy Morgan megnyugodjon, hogy ismeri a rangsort a hajón?

Morgan mosolya nem változott.

- Boldogan beszélgetek önnel bármikor. Megtiszteltetés, hogy ön a hajómon van, uram!

- Kérem, ne hívjon „uramnak”! - mondta Ender. - Mindketten tudjuk, hogy csak névleg vagyok admirális, és nem akarom, hogy a telepesek közül bárki is azt hallja, hogy bárhogy máshogy szólítanak, mint Mr.

Wigginként - de ha lehet, még úgy se! Hadd legyek csak Ender! Vagy Andrew, ha nagyon formális szeretne lenni. Ez megoldható lenne, vagy nagyon ellenkezne a hajó fegyelmi szabályzatával?

- Azt hiszem - felelte Morgan admirális -, hogy ez nem ütközik a szabályzatba, úgyhogy úgy lesz, ahogy kívánja. Most pedig Akbar zászlós megmutatja önnek és a nővérének az utasteret. Mivel olyan kevés utas döntött úgy, hogy nem hibernációban teszi meg az utat, így a legtöbb családnak hasonló méretű kabin jutott.

Ezt azért mondom el, mert ön jelezte, hogy nem szeretne szélsőségesen túlméretezett kabint a hajón.

- Az ön családja is a hajón van, uram? - kérdezte Ender.

- Én a feletteseimnek udvaroltam, és ők adtak életet a karrieremnek - felelte Morgan. - A Nemzetközi Flotta a jegyesem. Önhöz hasonlóan én is agglegényként utazom.

Ender rákacsintott.

- Az hiszem, mind az ön agglegénysége, mind az enyém nem is olyan sokára erőteljesen megkérdőjeleződik majd.

- A küldetésünk a fajunk elterjesztése a Föld határain kívül - mondta Morgan. - De az utazás simábban fog zajlani, ha az út során lelkesen őrizzük agglegényi mivoltunkat.

- Az enyémet óvja a tudatlan fiatalságom, az önét pedig a tekintély távolsága. Köszönöm, hogy megtisztelt minket azzal, hogy üdvözölt bennünket! Az elmúlt napokban nem sokat aludtam, úgyhogy remélem, megbocsátanak, ha egy tizennyolc órás pihenéssel kényeztetem magam! Attól tartok, így le fogok csúszni a gyorsítás elejéről.

- Mindenki más is, Mr. Wiggin - nyugtatta meg Morgan. - A hajó tehetetlenségi szupressziója fantasztikus.

Valójában már most gyorsítunk, méghozzá 2G-vel, mégis az egyetlen gravitációt, amit érzékelünk, a hajó forgása következtében előálló centrifugális erő adja.

- Ami furcsa - szólt közbe Valentine -, tekintve, hogy a centrifugális erő is tehetetlenségi erő, így az ember azt gondolná, hogy ez is szupresszálódik.

- A szupressziója nagymértékben irányított, és csak a hajó előre irányuló mozgását befolyásolja. Elnézést kérek, Ms. Wiggin, hogy szinte teljesen kihagytam a társalgásból! Attól tartok, hogy a bátyja hírneve és rangja elvonta a figyelmemet, és elfeledkeztem az udvariasságról.

- Felém nem kell udvariasságot tanúsítania - nevetett finoman Valentine. - Én csak kísérő vagyok ezen az úton.

Ezzel búcsút vettek, és Akbar zászlós elvezette őket a kabinjukba. Nem volt túl nagy a tér, de a kabin jól felszerelt volt. Hét-nyolc percbe telt, mire a vezetőjük megmutogatta nekik, hol vannak a ruháik, a felszereléseik, hova helyezték az asztalaikat, illetve hogy miképpen használják a hajó belső kommunikációs rendszerét. Akbar ragaszkodott hozzá, hogy lenyissa mindkettőjük ágyát, majd ismét visszacsukja és elzárja őket az útból - így Ender és Valentine láthatta az egész folyamatot. Azután megmutatta, hogyan húzzák le és emeljék fel ismét a térelválasztókat, amely a kabinjukat két hálórészre osztotta.

- Köszönjük! - mondta neki Ender. - Azt hiszem, akkor most ismét lenyitom az ágyat, hogy aludjak egyet.

Akbar zászlós nem is tudta, hogyan szabadkozzon, ismét lenyitotta mindkét ágyat, nem törődve az ellenkezésükkel, hogy a bemutatót követően ők is meg tudnák tenni maguknak. Amikor végre végzett, egy pillanatra megállt az ajtóban.

- Uram - kezdte -, tudom, hogy nem kellene ilyet kérnem... de... kezet foghatok önnel, uram?

Ender meleg mosollyal az arcán felé nyújtotta a kezét.

- Köszönöm, hogy segített nekünk, Akbar zászlós!

- Megtiszteltetés, hogy ön itt van ennek a hajónak a fedélzetén. - Akbar szalutált. Ender is szalutált, majd a zászlós kiment, az ajtó becsukódott mögötte.

Ender odament az ágyához, és ráült. Valentine is leült a sajátjára, szemben vele. Ender ránézett, és nevetni kezdett. Valentine is csatlakozott.

- Megkérdezhetem, hogy mindketten ugyanazon nevetünk-e? - kapkodta a levegőt Valentine.

- Miért? Te min nevettél?

- Mindenen Az egész indulás előtti fényképezkedésen, és azon, hogy Morgan olyan melegen üdvözölt bennünket, mintha nem azt tervezné, hogy hátba szúr az első adandó alkalommal, és Akbar zászlós hősimádatán, annak ellenére, hogy te ragaszkodtál ahhoz, hogy egyszerűen Mr. Wigginnek szólítsanak - ami persze szintén igen modorosra sikerült. Az egésztől nevethetnékem van.

- Értem, hogy ez mind vicces, ha így nézed. Én nem tudtam igazán szórakozni rajta, mert túlságosan elfoglalt, hogy próbáljak ébren maradni, és a megfelelő dolgokat mondani.

- Akkor te min nevettél?

- Csupa gyönyörűség volt az egész. Tiszta élvezet és megkönnyebbülés. Most semmi felelősség nem terhel.

Az utazás ideje alatt ez Morgan hajója, én pedig életemben először szabad ember vagyok.

- Ember? - kérdezte Valentine. - Maximum egy fiú - alacsonyabb vagy még nálam is.

- De Valentine, már minden héten borotválkoznom kell, különben kibújik a bajuszom.

Megint nevettek egy kicsit mindketten. Azután Valentine kiadta az utasítást, amely leeresztette a térelválasztót az ágyaik közé.

Ender kibújt az alsóneműjéből, bemászott a vékony takaró alá - ebben a klímakontrollált környezetben nem volt szükség vastagabb ágyneműre -, és pár pillanattal később már aludt is.

Címzett: GovDes%ShakespeareCol@ColMin.gov/voy

Feladó: MinCol@ColMin.gov

Fwd: Jelentés bolygóformálódásról

Kedves Ender!

Zavaros érzéseim voltak azzal kapcsolatban, hogy továbbítsam-e számodra ezt. Egyrészt érdekes, sőt lelkesítő a hír, másrészt tudom, hogy sokat szenvedtél a hangy-anyabolygó elpusztítása miatt, és az emlékek felkavarása fájdalmas lehet.

Én megkockáztatom a fájdalmat - neked fog fájni, nem nekem, szóval nem az én kockázatom, nem igaz? -, mert ha valakinek tudnia kell ezekről a jelentésekről, akkor az te vagy.

Hyrum

Továbbított üzenet: Címzett: MinCol@ColMin.gov

Feladó: LPo%formcent@IFCom.gov/bda

Tárgy: Jelentés bolygóformálódásról

Kedves Hyrum!

Nem vagyok biztos benne, hogy ön a „feltétlenül tájékoztatandók" körébe tartozik, hiszen még jó időbe telik, mire a szóban forgó bolygó kolonizálásra alkalmas lesz, de mivel nincsen ellenséges jelenlét a térségben, azt gondoltam, ön is szeretne értesülni az utóhatásokról - és elolvasni a hivatalos „kárfelmérési" jelentéseinket.

(Látni fogja, hogy az új feladatom során NEM kell a szokásos katonai rövidítéseket használnom, így nem fogom azt írni, hogy KF.)

SecureLinka7977@rTTu7&!a***********bdA.gov

Úgy állítottam be, hogy az ön teljes neve legyen az alkalmi jelszó a jövő héten.

Abban az esetben, ha nem lenne ideje elolvasni a teljes jelentést a fenti linken, röviden összefoglalom a lényeget: A korábbi hangy-anyabolygó, amelyet tavaly a molekuláris részecskedarabolóval elpusztítottak, most újraformálódik. A követő hajónk - ahelyett, hogy egy

vesztésre álló csatát kellett volna megmentenie - most hirtelen egy csillagászati küldetésen találta magát: azt figyeli, hogyan formálódik egy bolygó szó szerint az elemi porból.

Mivel a molekuláris részecskedaraboló mezeje mindent atomjaira bontott, ezért figyelemreméltó gyorsasággal történik az újraegyesülés. A megfigyelő hajónk nemrég abban a helyzetben volt, ahonnan láthatta a porfelhőt, és a közvetlenül mögötte lévő csillagot, és az elhaladása során elegendő spektroszkópiai és tömegmérési vizsgálatot végzett ahhoz, hogy biztosak lehessünk benne, az atomok döntő többsége újra visszaalakult a megszokott, előre megjósolható molekulákká, valamint a felhő gravitációja megfelelő ahhoz, hogy az anyag nagy részét a helyén tartsa. Volt némi veszteség a szökési sebességnek köszönhetően, valamint további veszteségek a szoláris gravitációnak, a napszélnek és hasonlóknak a következtében, de becsléseink szerint az új bolygó az eredeti tömegének legalább a 80%-át felöleli majd, ha nem többet. Az a méret garantálja, hogy lesz atmoszféra is, és talán belélegezhető levegő is.

Ugyancsak lesz egy olvadt mag és egy földköpeny, óceán, és a földkéreg vastagabb részeinek esetleges tektonikus mozgásából következően kontinensek is.

Röviden szólva tehát, bár a korábbi civilizáció nyomait lehetetlen fellelni, de maga a bolygó egy nap körüli pályán keringő golyó formájában újra itt lesz a következő ezer éven belül, és talán tízezer év alatt lehűl annyira, hogy felderíthető legyen. Vélhetőleg olyan százezer év múlva lesz kolonizálásra alkalmas, amennyiben az óceánok kialakulását követően azonnal oxigéntermelő baktériumokat, valamint más életformákat telepítünk ide.

Mi, emberek tudunk pusztítani, de az univerzum teremtés iránti szomja olthatatlan.

Li

Kevés közösségi tér volt a Lollipop Sétahajó (ahogy Valentine nevezte) - avagy az „IFcoltrans1” (ez volt a hajó oldalára festve és ez szólt folyamatosan a jeladóból), esetleg a „Mrs. Morgan” (így hívták a tisztek és a legénység tagjai a kapitány háta mögött) - neveken is ismert hajó fedélzetén.

Volt egy kantin, ahol az ember nem maradhatott sokáig, mert az étkezési turnusok óránként követték egymást. A könyvtár a személyzet komoly kutatásai számára volt fenntartva - az utasoknak teljes hozzáférést biztosítottak a könyvtár tartalmához a kabinjukban lévő asztalok kijelzőin, így nem szívesen látták őket a könyvtárban üldögélni.

A tiszti és a személyzeti fertályra csak meghívással volt szabad belépni, és ilyen meghívások igen ritkán adódtak. A színházterem remek volt a videók és holofelvételek megtekintésére, vagy hogy az utasok összegyűljenek egy bejelentés vagy találkozó erejéig, de a privát beszélgetéseket általában némileg ellenségesen elhallgattatták.

Így hát a kedélyes beszélgetések számára a megfigyelőfedélzet maradt, amelynek falai csak akkor

nyújtottak gyönyörű kilátást, amikor a csillagmeghajtás szünetelt, és a hajó egy bolygó közelében manőverezett, valamint az üresen hagyott területek a hajó rakterében, amelyek az út során számban és méretben növekednek majd a készletek fogyásával párhuzamosan.

Ender minden nap reggeli után a megfigyelőfedélzetre ment. Valentine meg volt lepődve, hogy öccse ennyire nyilvánvalóan társasági hajlamokat mutat. Az Eroszon Ender igyekezett elvonulni, kerülte az embereket, nem akart társalogni, teljesen beletemetkezett a tanulmányaiba. Most viszont köszöntött mindenkit, aki a megfigyelőfedélzetre lépett, és kedvesen elbeszélgetett bárkivel, aki igényt tartott az idejére.

- Miért hagyod, hogy feltartsanak? - kérdezte Valentin egyik este, miután visszatértek a kabinjukba.

- Nem tartanak fel - felelte Ender. - Én akarok beszélgetni velük - a többi munkámat akkor végzem, amikor senki nem igényli a társaságomat.

- Tehát kormányzó lett belőled.

- Nem - tiltakozott Ender. - Jelenleg semminek sem vagyok a kormányzója. Ez Morgan admirális hajója, és nekem semmiféle hatásköröm nincs.

Endernek ez volt az állandó válasza, valahányszor valaki azt kérte, oldjon meg valamilyen problémát -

mondjuk, hogy legyen döntőbíró egy vitában, kérdőjelezzen meg egy szabályt, vagy kérjen valamilyen változtatást vagy kiváltságot. „Attól tartok, hogy a hatásköröm csak onnantól él, amikor a Shakespeare bolygó földjére teszem a lábam - szokta mondani. - De biztos vagyok benne, hogy bármely tiszt, akit Morgan admirális megbízott a velünk, utasokkal való foglalkozással, az ön megelégedésére fog szolgálni az ügyben.”

- De hát ön is admirális - jegyezte meg ilyenkor sok ember. Néhányan azzal is tisztában voltak, hogy Endernek még az admirálisok közi is magasabb rangja van, mint Morgannek: „Ön magasabb rangú nála" -

mondták.

- Ő a hajó kapitánya - felelte ilyenkor Ender mosolyogva. - Annál senkinek nincs magasabb rangja.

Valentine nem volt hajlandó beérni ilyen válaszokkal - legalábbis amikor kettesben voltak.

- Mierda, mi hermano!3 - mondta Valentine. - Ha nincsenek hivatalos kötelezettségeid és itt nem vagy kormányzó, akkor miért töltesz annyi időt azzal, hogy ilyen nyájasan viselkedj?

- Feltételezhetően egyszer majd odaérünk a célállomásra - felelte Ender. - Addigra ismernem kell minden embert, aki ott lesz a kolónián. Jól kell ismernem őket. Tudnom kell, milyenek a családon belüli vi szonyaik, ismernem kell a hajón kötött barátságaikat. Tudnom kell, ki beszéli jól a közös nyelvet, és kinek okoz gondot, ha a saját anyanyelvén kívül más nyelven kell megszólalnia. Tudnom kell, ki ellenségeskedő, k i az, akinek figyelemre van szüksége, ki kreatív és találékony, tudnom kell, milyen iskolákat végeztek, és hogyan gondolkodnak a számukra korábban ismeretlen elképzelésekről. Azokkal az utasokkal, akik hibernációban utaznak, csupán alig fél órát tudtam beszélni. De azokkal, akik hozzánk hasonlóan ébren töltik az utat, sokkal több időm van. Lehet, hogy elég időm van arra, hogy rájöjjek, miért döntöttek úgy, hogy nem hibernációban töltik az utat. Félnek az eljárástól? Valamilyen, az ébrenlétből származó előnyre számítanak, amikor

3 'A fenéket, öcsém!' (spanyol)

odaérünk? Láthatod, nővérkém, hogy folyamatosan dolgozom, amikor velük vagyok. Nagyon elfáradok ebben.

- Arra gondoltam, hogy angolt tanítanék - mondta Valentine. - Órákat tartanék.

- De ne angolt! - javasolta Ender. - Inkább a közös nyelvet tanítsd! Könnyebb a betűzése - nincsenek benne igh meg ugh végződések -, van benne néhány speciális kifejezés, nincs kötőmód, nem használja a „whom”

szót, és a birtokos „of” szót egyetlen „v” betűvel jelöli - hogy csak néhányat említsek a különbségek közül.

- Akkor közös nyelvet fogok tanítani - bólintott Valentine. - Mit szólsz hozzá?

- Azt hiszem, nehezebb lesz, mint hinnéd, de tényleg hasznukra lenne azoknak az embereknek, akik elmennek az óráidra - már ha azok, akiknek szükségük lenne rá, tényleg el is mennek.

- Akkor megnézem, hogy milyen nyelvtanítási szoftverek vannak a könyvtárban.

- De remélem, hogy először Morgan admirálissal egyeztetsz!

- Miért is?

- Mert ez az ő hajója. Nyelvtanfolyamot csak az ő engedélyével indíthatsz.

- Ugyan mit érdekelné őt egy nyelvtanfolyam?

- Nem tudom, hogy mi érdekli és mi nem. Csak azt tudom, hogy az ő hajóján meg kell tudnunk, hogy érdekli-e, mielőtt belevágunk egy olyan rendszeres és hivatalos dologba, mint egy nyelvtanfolyam. Kiderült, hogy az utasösszekötő tiszt, egy Jarrko Kitunen nevű ezredes már tervezte, hogy indít egy közös nyelvi tanfolyamot, és abban a pillanatban, ahogy Valentin jelentkezett nála, el is fogadta oktatónak. Ráadásul szemérmetlenül flörtölni is kezdett a lánnyal, méghozzá finn akcentussal, Valentine pedig rájött, hogy élvezi a társaságát. Mivel Ender állandóan el volt foglalva azzal, hogy valakivel beszélt vagy valamit olvasott, amit épp az ansibleon kapott vagy a könyvtárból töltött le, így Valentine-nak jól jött, hogy valami kellemes elfoglaltsággal ütheti agyon az időt. A Hadiiskola történetéről szóló munkával csak alkalmanként pár órát bírt foglalkozni, és utána jólesett az emberi társaság.

Enderért vállalkozott az utazásra, de amíg ő nem hajlandó teljes mértékben a bizalmába avatni őt, addig Valentine nem érezte kötelességének, hogy lógassa az orrát, és arra vágyjon, hogy bárcsak Ender a lelke nagyobb részébe engedné be, mint amit jelenleg hajlandó megosztani vele. Ha pedig kiderülne, hogy Ender soha nem akarja beengedni őt az életébe, nem akarja visszaállítani kettőjük szoros kapcsolatát, akkor úgyis a saját életét kell élnie neki is, nem igaz?

Nem mintha Jarrko jelenthetné ezt az életet. Egyrészt legalább tíz évvel idősebb nála. Másrészt a legénység tagja. Ez azt jelentette, hogy ha a hajót megpakolják azokkal a régészeti leletekkel, kereskedelmi termékekkel és felszerelésekkel, amelyeket Shakespeare tud nyújtani, akkor a hajó vele együtt visszafordul a Földre, de legalábbis az Eroszra.

Valentine nem lesz a hajón, így hát bármilyen kapcsolata véget érne Jarrkóval. A férfinek ez lehet, hogy megfelelne, de neki, Valentine-nak nem.

Ahogy Apa mindig mondta: „Hosszú távon bármely társadalom számára a monogámia a leginkább működőképes. Ezért születünk fele részt férfinek, fele részt nőnek így megvan az egyenlő eloszlás.”

Valentine tehát nem volt mindig Enderrel. Ő is elfoglalt volt, megvolt a maga dolga, a saját élete. Erre Peter mellett soha nem volt lehetősége, így hát kifejezetten élvezte.

Mégis valami véletlen folytán pont ott volt Enderrel a megfigyelő-fedélzeten, és a könyvön dolgozott, amikor egy olasz nő és a tinédzser lánya odasétáltak Enderhez. Csak álltak ott anélkül, hogy egy szót szóltak volna, várták, hogy Ender észrevegye őket. Valentine ismerte őket, mert mindketten jártak a közös nyelv óráira.

Ender azonnal odafordult hozzájuk, és rájuk mosolygott.

- Dorabella és Alessandra Toscano - mondta - Micsoda öröm, hogy végre találkozhatok önökkel!

- Nem álltunk rá készen - mondta Dorabella akadozva, olasz akcentussal. - Amíg nővére meg tudott elég angolt tanítani nekünk. - Aztán kuncogni kezdett. - Úgy értem, közös nyelvet.

- Bárcsak beszélnék olaszul! - felelte Ender. - Csodaszép nyelv.

- Szerelem nyelve - mondta Dorabella. - Nem olyan, mint francia, tele cuppogással és köpködéssel.

- A francia is gyönyörű - mondta Ender nevetve, mert mulatságos volt, ahogy a nő a francia akcentust és viselkedést imitálta.

- Franciáknak és süketeknek biztosan - felelte Dorabella.

- Anya! - szólalt meg Alessandra. Neki alig volt olasz akcentusa, inkább úgy beszélt, mint egy művelt brit.

- Vannak francia anyanyelvűek is a telepesek között, nem bánthatod meg őket!

- Miért lennének bántva? Ők cuppognak ajkukkal, amikor beszélnek, tegyük, hogy nem vesszük észre?

Valentine hangosan felnevetett. Dorabella tényleg nagyon vicces volt, és a pózai! A pajkos a jó szó rá. Elég idős volt ahhoz, hogy Ender anyja legyen - tekintetbe véve, hogy a lánya egyidős Enderrel - mégis mintha flörtölt volna a fiúval. Lehet, hogy azok közül a nők közül való, akik mindenkivel flörtölnek, mert nem tudnak más módon kapcsolódni?

- Most vagyunk már készen - folytatta Dorabella. - Te nővéred tanít minket jól, szóval most vagyunk készen a fél óránkra önnel.

Ender pislogott.

- Ó, azt hitték...? Azért töltöttem csupán fél órát azokkal a telepesekkel, akik hibernációban utaznak, mert ennyi időm volt, mielőtt elindultunk. De azokkal, akik a hajón ébren vannak, 2 évet fogok eltölteni - rengeteg időnk van. Nem kell egy fél órát beütemezni,

- De ön van nagyon fontos ember, megmenti egész világot.

Ender a fejét rázta.

- Ez a korábbi feladatom volt. Most csak egy gyerek vagyok, egy számára túlméretezett feladattal.

Úgyhogy üljenek le és beszélgessünk! Nagyon jól haladnak az angollal - Valentine említette önöket és azt, hogy milyen keményen tanulnak. A lányának nincs is akcentusa, és teljesen folyékonyan beszél.

- Én Alessandrám nagyon okos lány - mondta Dorabella. - És csinos is igaz? Ön is gondolja? Jó alakja van tizennégy évhez képest.

- Anya! - Alessandra szinte összezsugorodott a székben. - Használt autó vagyok? Vagy egy utcai árus

szendvicse?

- Utcai árusok! - sóhajtott Dorabella. - Én hiányoznak mégis.

- Máris - javította ki Valentine.

- Én vagyok hiányoznak máris - mondta Dorabella , büszkén kijavítva saját magát. - Shakespeare bolygó lesz olyan kicsi. Nincs városok. Mit Mondtál, Alessandra? Mondd neki!

Alessandra zavartnak tűnt, de az anyja addig erőltette, amíg végül megszólalt.

- Csak azt mondtam, hogy több szereplő van Shakespeare darabjaiban, mint ahány telepes lesz a róla elnevezett bolygón.

Ender nevetett.

- Micsoda gondolat! Igazad van, valószínűleg nem tudnánk színre vinni a darabjait anélkül, hogy ne kellene több telepesnek egynél több szerepet játszania! Nem mintha azt tervezném, hogy eljátsszunk egy Shakespeare-művet. Bár lehet, hogy kellene. Mit gondolsz? Bárki az itteni telepesek közül készen állna eljátszani Shakespeare egyik darabját azoknak a telepeseknek, akik már ott vannak?

- Nem tudjuk, hogy tetszik-e az ottaniaknak az új név - szólt közbe Valentine. Közben azt gondolta: Vajon van fogalma Endernek arról, hogy mennyi munka egy darabot színre vinni?

- Tudják, hogy ez a kolónia neve - biztosította róla Ender.

- De tetszik is nekik? - kérdezte Valentine.

- Nem számít - mondta Alessandra. - Úgy sincs elég női ruloi, parti... hogy mondod ezt? - Segélykérően Valentine-ra pillantott.

- Szerep - mondta Valentine.

- Ó! - Alessandra kuncogott. Nem idegesítő kuncogás volt, inkább egy nagyon vonzó kis kuncogás. Nem úgy hangzott, mint egy ostoba vihorászás. - Hogy is nem jutott eszembe!

- Igaza van - fordult Valentine Enderhez. - A telepesek körülbelül fele-fele arányban nők és férfiak, Shakespeare műveiben pedig talán ha öt százalék a női szereplők aránya.

- Hát, azért jó ötletnek tűnt - vont vállat Ender.

- Bárcsak eljátszhatnánk egy színdarabot! - mondta Alessandra. - De talán az is jó lenne, ha együtt elolvasnánk egyet!

- Színházteremben - indítványozta Dorabella - A holografi helyén. Mind olvas. Én hallgat, én angolom nem elég jó.

- Jó ötlet! - bólintott Ender. - Miért nem szervezi meg, Signora Toscano?

- Kérem, hív engem Dorabella neve!

- Ide nem kell a „neve” - jegyezte meg Alessandra. - Az olaszban sem tennéd ki.

- Ah, angol olyan sok helyen más szó használ. - Dorabella nevetett , és közben Ender karjához ért. - Én használom, nem kell, nem teszem, hiányzik.

Dorabella valószínűleg nem vette észre, hogy Endernek mennyire vissza kellett fognia magát, hogy ne ugorjon hátra - nem szerette, ha idegenek megérintik, ezt soha nem bírta elviselni. De Valentine látta. Még

mindig a régi Ender volt.

- Soha nem láttam még színházi előadást - mondta Ender. - Olvastam színdarabokat, láttam holofelvételeket és videókat, de még soha nem voltam olyan teremben, ahol az emberek hangosan kimondták volna a darab sorait. Én soha nem tudnám ezt megszervezni, de szívesen ott lennék és meghallgatnám, amikor megtörténik!

- Akkor ön kell! - mondta Dorabella. - Ön kormányzó, ön teszi, hogy ez történjen!

- Én nem tudom - szabadkozott Ender. - Igazán. Kérem, inkább ön tegye meg!

- Én, én nem tudni - tiltakozott Dorabella. - Én angolom van túl rossz. Il teatro van fiataloknak. Én nézek és hallgatok. Ön és Alessandra csinálja. Önök diákok, gyerekek. Rómeó és Júlia!

Lehetne meg ennél is egyértelműbb a hölgy?, gondolta Valentine.

- Anya azt hiszi, hogy ha ön és én sokat vagyunk együtt - szólalt meg megint Alessandra akkor szerelmesek leszünk egymásba, és összeházasodunk.

Valentine majdnem hangosan felkacagott. Szóval a leányzó nem támogatja ezt az összeesküvést, csak az anyja kiosztott egy szerepet rá. Dorabella úgy tett, mintha ez a mondat sokkolta volna.

- Nekem nem van ilyen tervem!

- Jaj, Anya, az elejétől fogva ezt tervezed. Még otthon is, amikor elindultunk...

- Monopoliból - szólt közbe Ender.

- Anya „szépreményű fiatalembernek” nevezte önt. Lehetséges férjjelöltnek. A személyes véleményem az, hogy én még túl fiatal vagyok, és ön is.

Endert lefoglalta, hogy a felhevült anyát megnyugtassa.

- Dorabella, kérem, nem sértődtem meg, és természetesen tudom, hogy semmi ilyesmit nem tervezett.

Alessandra csak Viccel velem. Csak ugrat mindkettőnket.

- Én ugyan nem, de ön nyugodtan mondjon bármit, ami Anyát boldoggá teszi - mondta Alessandra. - A mi közös életünk olyan, mint egy hosszú színdarab. Anya engem... nos, eléri, hogy ne én legyek az életem főszereplője. De mindig a happy endet látja mindenben, már az elejétől fogva.

Valentine nem tudta, mit is gondoljon anya és lánya kapcsolatáról. A kimondott szavaknak éle volt, szinte ellenségesen hangzottak. Viszont miközben a lány kimondta őket, megölelte az anyját, és úgy tűnt, szeretettel teszi. Mintha a szavak egy hosszú rituálé részei lennének kettejük között, de már nem lenne fullánkjuk.

Mindenesetre Ender szavaitól Dorabella megnyugodott.

- Én szeretem happy end.

- Egy görög drámát kellene eljátszanunk! - vetette fel Alessandra.

- A Medeá t. Azt, amelyikben az anya megöli a saját gyermekeit.

Valentine teljesen megdöbbent: milyen kegyetlen dolog ilyet mondania a lánynak az anyja előtt! De nem, Dorabella reakciójából nyilvánvaló volt, hogy Alessandra nem rá célzott ezzel. Mert hiszen Dorabella nevetni kezdett, bólogatott és azt mondta: - Igen, igen, Medea, gonosz mama!

- Csak új nevet adunk neki - folytatta Alessandra. - Isabella lesz!

- Isabella lesz! - kiáltotta Dorabella is szinte ugyanabban a pillanatban. Azután annyira nevettek, hogy a könnyük is kicsordult, és Ender velük nevetett.

Majd Valentine legnagyobb meglepetésére - míg anya és lánya még a könnyeiket törölgették -, Ender hozzá fordult és elmagyarázta.

- Isabella Dorabella anyja. Igen kínos volt a búcsúzásuk.

Alessandra abbahagyta a nevetést , és kutatóan nézett Enderre, Dorabella viszont, ha meg is lepődött azon, hogy a fiú ennyit tud a múltjukról, nem mutatta.

- Azért jöttünk ez kolóniára, hogy megszabaduljunk én tökéletes anyám. Santa Isabella, nem imádkozunk neked több! - Azzal Dorabella felugrott és táncra perdült - talán keringő lehetett -, az egyik kezébe csippentette képzeletbeli szoknyáját, a másikkal titokzatos ábrákat rajzolt a levegőbe, miközben ellejtett körülöttük. -

Mindig nekem van Csodaországom, ahol vagyok boldog, és viszem magammal lányom, legyen mindig boldog. - Azután megállt, és Enderre nézett.

- Shakespeare Kolónia van az én Csodaországom. Ön királya a... foletti? - Segélykérően nézett a lányára.

- Tündék - segített Alessandra.

- Tündérek - javította ki Valentine.

- Igen, ez szó az! - örült meg Dorabella. - Ön királya tündéri.

- Tündérek - mondta Valentine és Alessandra egyszerre.

- A tündérek királya - nevetett Ender. - Kíváncsi vagyok, ehhez milyen e-mail címet kapnék.

TündérKirály@Tündér.gov? Vagy ez az a cím, ami után Peter annyira sóvárog?

Valentine mosolygott.

- Még mindig a Hegemón és az Isten között őrlődik.

Dorabella nem értette a Peterre tett utalást, visszatért hát a táncához, és most énekelt is mellé - egy szöveg nélküli, fülbemászó dallamot. Alessandra pedig, bár a fejét csóválta, de csatlakozott hozzá, együtt dúdolta anyjával a melódiát. Ezek szerint már hallotta ezt korábban is, ismerte, és együtt szokták énekelni. A hangjuk andalítóan csengett együtt.

Valentine megigézve nézte Dorabella táncát. Először gyerekesnek , sőt szinte őrültségnek tűnt , amit csinál.

Most viszont látta, hogy Dorabella tudja, hogy ostobán viselkedik, mégis szívből élvezi a táncot. Ez mind a mozdulatainak, mind az arckifejezésének egyfajta ironikus színezetet adott, és könnyen feledhetővé tette az egész ostobaságát és modorosságát, míg az őszinteség megragadóvá varázsolta az egészet.

Ez a nő egyáltalán nem öreg, gondolta Valentine. Még fiatal és csinos. Sőt akár szépnek is mondható, főleg most, ahogy ezt a különös, légies tündértáncot ropja.

A dal véget ért. Dorabella tovább táncolt a csendben.

- Anya, most már abbahagyhatod a röpködést! - szólt rá Alessandra.

- De nem tudom - felelte Dorabella , most láthatóan viccelődve. - Ebben csillaghajóban mi röpködünk ötven évig.

- Negyven évet - javította ki Ender.

- Két évet - mondta Alessandra.

Endernek kétségtelenül tetszett a színjátszás ötlete, mert ismét előhozta a témát.

- Ne a Rómeó és Júlia legyen! - mondta - Komédiára van szükség, nem tragédiára.

- A Windsori víg nők? - indítványozta Valentine. - Abban sok női szerep van.

- Makrancos Kata! - kiáltotta Alessandra, és Dorabella majdnem összerogyott a nevetéstől. Nyilván ez is egy újabb utalás volt Isabellára. Amikor abbahagyták a kacagást, továbbra is ragaszkodtak ahhoz, hogy a Makrancos Kata a tökéletes darab.

- Én olvas majd az őrült nő része - mondta Dorabella. Valentine észrevette, hogy Alessandra visszafojt valamilyen megjegyzést, ami majdnem kicsúszott a száján.

Végül aztán abban maradtak , hogy a darabot felolvassák a színházteremben három nap múlva - a napokat a hajó időszámítása szerint kell érteni , bár Valentine-nak az egész idő, mint olyan, abszurd koncepciónak tűnt egy olyan utazás során, ahol negyven év telik el kevesebb, mint kettő év alatt. Ezek után hány éves lesz a következő születésnapján? A hajó ideje szerint számolja a korát, vagy aszerint, amennyi a naptárakban közben eltelt? És vajon mit ér a földi naptár Shakespeare-en?

Dorabella és Alessandra természetesen gyakran megkeresték Endert az előkészületek napjaiban, és vég nélküli kérdésekkel bombázták. Bár Ender egyértelművé tette, hogy mindenben ők döntenek, és nem ő az esemény felelőse, mégsem volt velük türelmetlen. Úgy tűnt, hogy élvezi a társaságukat - bár Valentine gyanította, hogy ez nem azért van, amiben Dorabella reménykedik. Ender nem lett szerelmes Alessandrába -

ha valaki elbűvölte, az inkább az anya volt. Nem, Ender abba szeretett bele, amilyen család voltak. A két nő

olyan közel állt egymáshoz, amilyen közel valamikor ő és Valentine álltak - és most bevonták Endert is ebbe a körbe.

Én miért nem tudtam ezt megadni neki? Valentine féltékeny volt, de csakis a saját kudarca miatt, nem pedig azért, mert meg akarta volna fosztani Endert attól az örömtől, amit a két Toscano hölgy társasága jelentett számára.

Természetesen elkerülhetetlenül Enderre osztották Lucentiónak, Bianca csinos, fiatal kérőjének a szerepét - és Biancát ki más játszhatta volna, mint Alessandra? Dorabella Makrancos Kata szerepét olvasta, míg Valentine-ra az Özvegy szerepe maradt. Valentine nem is akart úgy tenni, mintha nem akarná ezt a szerepet olvasni - a színielőadás volt a legérdekesebb dolog a hajón, hát miért ne legyen része benne? Ráadásul ő Ender nővére, hadd hallják csak a hangját az emberek, az sem baj, ha a trágár, túlzó Özvegy szerepében.

Valentine jól szórakozott, amikor látta, hogy a többi szerepet játszó férfi és fiú mind mennyire Dorabellára figyel. A nőnek hihetetlen kacaja volt, mély, torokhangú és ragadós nevetés. Jó érzés volt megnevettetni, a férfiak versengtek, hogy a kedvére tegyenek. Valentine kezdte kétségbe vonni, hogy vajon Ender és Alessandra összeboronálása-e Dorabella valódi célja. Lehetséges, hogy Dorabella azt hitte, hogy ezt segíti elő

a színielőadással, de valójában ő maga állt a rivaldafénybe, és úgy tűnt, imádja, hogy minden szem rá szegeződik. Mindenkivel flörtölt, mindenkibe szerelmes volt, mégis mindig úgy tűnt, mintha egyszersmind a saját világában lenne elmerülve.

Vajon valaha is eljátszották-e így a Makrancos Katát?

Minden nőben megvan az, ami ebben a Dorabellában megvan? Valentine megvizsgálta a saját szívét: vajon megvan benne ez a pezsgés?

Tudom, hogyan kell jól szórakozni - bizonygatta magának. Tudom, hogyan kell játékosnak lenni.

De mindeközben tisztában volt vele, hogy az ő szellemességében mindig ott az irónia, és az incselkedése mindig kicsit epésre sikerül. Alessandra félénksége valahogy mindig felülírt mindent, amit tett - a lány merészen odamondogatott, de azután úgy tűnt, mintha a saját szavai meglepnék és zavarba hoznák őt magát is.

Dorabella viszont sem ironikus nem volt, sem ijedt. Olyan nő volt, aki szembenézett a vadállataival és győzedelmeskedett rajtuk - és most készen állt az ujjongó tömeg elismerésére. Kata szövegét szívből olvasta, minden dühét, szenvedélyét, ingerültségét, frusztrációját és szerelmét beleadva. A végső monológ, amelyben Kata megadja magát a férje akaratának, olyan gyönyörű volt, hogy Valentine megkönnyezte, és arra gondolt, milyen lehet annyira szeretni egy férfit és annyira bízni benne, hogy úgy megalázkodjon előtte az ember, ahogy azt Kata tette. Vajon van valami a nőkben, amitől szinte vágynak arra, hogy alárendelődjenek? Vagy ez az emberi lények sajátja, hogy amikor leigáznak bennünket, mi örvendezünk alárendeltségünknek? Ez sok mindenre magyarázatot jelentene a történelemben.

Mivel mindenki , akit érdekelt a színdarab, benne volt és részt vett a próbákon, így valószínűleg senkinek nem okoz majd nagy meglepetést maga az előadás. Valentine az utolsó próbán majdnem fel is tette a kérdést a csoportnak: „Ugyan, minek kínlódjunk az előadással? Épp most olvastuk fel az egészet, és csodás volt úgy, ahogy van.”

De mivel a hajón izgalommal tekintettek az előadás elé, Valentine rájött, hogy a főpróba mégsem az előadás , mindegy, mennyire jól ment. És azt is megállapította, hogy lesznek olyanok is az előadáson, akik nem vettek részt a főpróbán , mivel Dorabella körbejárta a legénységet, meghívásokat osztogatott, és sokan meg is ígérték, hogy elmennek.

Azok az utasok is lelkesen el akartak menni az előadásra, akik nem szerepeltek, sőt néhányuk komolyan szomorkodott, amiért korábban nem akart részt venni.

- Majd legközelebb - mondogatták.

Amikor a kijelölt időpontban odaértek a színházteremhez, ott találták Jarrkót az ajtóban, mereven állt, arcán szigorú arckifejezés. Nem, a színháztermet nem nyitják ki, ez az admirális utasítása, a színielőadás elmarad.

- Wiggin kormányzó! - szólította meg Jarrko Endert.

Nem jó jel, hogy Endert megint a címén szólítják, gondolta Valentine.

- Morgan admirális azonnal látni kívánja , uram.

Ender mosolyogva bólintott.

- Természetesen - mondta.

Tehát Ender számított erre? Vagy valóban annyira tökéletesen felkészült és magabiztos, hogy látszólag semmi sem zavarja?

Valentine indult, hogy elkísérje, de Jarrko megérintette a vállát.

- Kérlek, Val! - suttogta. - Egyedül kell mennie.

Ender rávigyorgott, és ruganyos léptekkel elindult, mintha tényleg alig várná, hogy láthassa az admirálist.

- Mi ez az egész? - kérdezte Valentine Jarrkótól halkan.

- Fogalmam sincs - felelte a férfi. - Tényleg. Parancsot kaptam. Nincs színielőadás, a színház ma este zárva, a kormányzó legyen szíves azonnal az admirálishoz fáradni.

Így hát Valentine Jarrkóval maradt, segített lecsillapítani a szereplők és a többi telepes kedélyét , akiknek a reakciói a csalódottságtól a forrongó dühig terjedtek. Néhányan elkezdték a szerepüket olvasni ott , kint a folyosón, de Valentine megkérte őket, hogy ezt hagyják abba.

- Szegény Kitunen ezredes bajba kerül, ha folytatják ezt, de ő túl kedves ahhoz, hogy ő maga utasítsa önöket hallgatásra.

A végeredmény az lett, hogy mindenki dühös volt Morgan admirálisra a teljesen ártalmatlan esemény önkényes betiltásáért , és Valentine teljesen értetlenül állt. Vajon mit gondolhatott magában az admirális? Még soha nem hallott a közhangulatról? Vagy az is lehet, hogy hallani hallott róla, csak nem érdekelte?

Valami zajlott a háttérben, és Valentine kezdte azt gondolni , hogy Ender áll az egész mögött. Lehetséges lenne , hogy Ender a maga módján ugyan, de pont ugyanolyan furfangosan alattomos, mint Peter?

Nem. Ez lehetetlen! Már csak azért is, mert Valentine mindig átlátott Peteren. Ender pedig egyáltalán nem körmönfont. Mindig azt mondja, amit gondol, és mindig azt gondolja, amit mond.

De akkor mit csinál ez a fiú?

Címzett: demosthenes@LastBestHopeOfEarth.pol

Feladó: PeterWiggin@hegemony.gov/hegemon

Re: Mióta te odakint vagy

Utasítottam az egyik beosztottamat, végezzen számításokat, hogy körülbelül mennyi ideje kezdted meg relativisztikus utadat a jövőbe. Ő legjobb esetben is csak egy lehetséges szubjektív időtartam-tartománnyal tudott szolgálni: körülbelül néhány hetet jelölt meg.

Számomra ez néhány év volt. Így hát teljes bizonyossággal mondhatom, hogy nekem sokkal jobban hiányzol, mint amennyire én hiányozhatok neked. Jelenleg te valószínűleg még úgy gondolod, hogy az életben nem fogsz engem hiányolni. A világ is tele van olyan emberekkel, akik meg vannak győződve arról, hogy nekik sem hiányoznék. Homályosan emlékeznek rá, hogy engem választottak meg a hegemóni tisztségbetöltésére - de azt képtelenek felidézni, hogy mit is csinál ez a hivatal. Ha pedig egyáltalán eszükbe jut a személyem, akkor is azt hiszik, hogy Locke a nevem.

Ennek ellenére háborúban állok. A haderőm kicsiny, parancsnoka pedig Ender régi barátja, Bean. A többi gyereket Ender régi, hadiiskolai seregéből mind elrabolták az oroszok, méghozzá egy Achilles nevet viselő, számító kis korcs tanácsára, akit anno kirúgtak a Hadiiskolából. Úgy tűnik, hogy ez az Achilles jobban választotta meg az ellenfelét, mint Bonito de Madrid tette - vele Bean szállt szembe a sötét szellőzőben (legalábbis a történet így tartja), és ahelyett, hogy megölte volna, átadta az illetékeseknek. Hallottad már ezt a történetet?

Ender tudott róla, amikor történt? Achilles Hitler, de titokban cselekszik, ő Sztálin, de esze is van, ő Mao energikus és Pol Pot kifinomult változata - nevezd meg bármelyik szörnyeteget, Achillesben megvan annak összes kellemetlen tulajdonsága, amitől igen nehéz megállítani, és még nehezebb elpusztítani. Bean esküszik rá, hogy megteszi, de ugye egyszer már megvolt rá a lehetősége, és akkor is eltolta, úgyhogy szkeptikus vagyok.

Bárcsak itt lennél!

Sőt, mi több, azt kívánom, bárcsak Ender is itt lenne! Alig néhány száz emberből álló sereggel viselek hadat - mind nagyon lojális, remekül kiképzett emberek, de csak kétszázan vannak!

Bean nem a legmegbízhatóbb parancsnok. Mindig győz, de nem mindig azt teszi, amit mondok neki, és nem mindig oda megy, ahová küldöm. Válogat a kiadott: feladatok között a saját szájíze szerint. De becsületére legyen mondva, legalább nem vitatkozik velem az emberei (akik állítólag, ugye, az én embereim) előtt.

A gond az, hogy ezek a Hadiiskolából való gyerekek mind igen cinikusak. Nem hisznek semmiben. BENNEM meg aztán végképp nem. Nem hiszik, hogy életük végéig személyes szolgálattal tartoznának Ender Wiggin bátyuskájának, csak mert Achilles folyamatosan azzal próbálkozik, hogy meggyilkoltassa Beant és rettegésben tartsa őket. (Csak vicceltem.

Természetesen semmivel nem tartoznak nekem.) Háborúk dúlnak szerteszét az egész világban, szövetségek cserélődnek - pontosan az történik, amit megjósoltam, hogy történni fog, miután hazatérnek a gyerekek a Hadiiskolából. Ezek a gyerekek kitűnő fegyverek -

hihetetlenül pusztítóak, de mégsem marad gombafelhő vagy radioaktív hamueső utánuk.

Valahogy mindig is úgy láttam magam, mint aki a hullám tetejét lovagolja meg. Most viszont azon kapom magam, hogy beszippant a hullám és lenyom a víz aljára, hogy azt sem tudom, merre van a fent és a lent, és állandóan kifogy a levegőm. Aztán feljutok a felszínre, levegőért

kapok, és egy újabb hullám ismét elborít. Átmenetileg azonban van néhány olyan kiváltság, amivel ez a hivatal együtt jár. Graff kolóniaügyi miniszter azt mondja, korlátlan ansible-hozzáférésem van - akkor beszélhetek veletek, amikor csak szeretnék. Remélem, értékelitek, hogy nem élek vissza ezzel! Tudom, hogy a Hadiiskola történetének megírásával foglalkozol, és arra gondoltam, talán hasznát vennéd a legkiemelkedőbb hadiiskolás diákok karrierjéről szóló információknak - talán epilógusként beletehetnéd a könyvbe. Ender serege harcolt a hangyokkal és győzött, a többi gyerek viszont most vagy így, vagy úgy - fogolyként, szolgaként, vezetőként, bábként, áldozatként -, de részese minden olyan nemzet katonai terveinek és cselekményeinek, amely elég szerencsés volt ahhoz, hogy legyen odafent diákja, és elég erős ahhoz, hogy meg is tartsa azt.

Szóval, készülj fel az információáradatra! Graff azt mondja, hetekbe telik elküldeni mindent az ő irodájából (ami most a régi hadiiskolai állomáson van), de neked ott úgy fog tűnni, hogy minden egyszerre érkezik meg. Remélem, a hajó kapitányát nem fogja zavarni - de úgy tudom, egy senki, távolról sem egy Mazer Rackham -, hogy amit küldök, az hegemóniai prioritással érkezik, úgyhogy ő nem fogja tudni elolvasni, és minden olyan üzenetnek, ami NEKI érkezik, annak várnia kell. Add át neki bocsánatkérésemet! Vagy ne - ahogy érzed. Soha életemben nem voltam még ennyire egyedül. Minden egyes nap azt kívánom, bárcsak itt lennél!

Szerencsére Apa és Anya meglepően hasznosnak bizonyulnak. Nem, inkább azt kellett volna írnom, hogy „segítőkésznek". De meghagyom a „hasznost", hogy azt mondhasd magadban, „na, ez sem változott semmit!". Ők is nagyon hiányolnak - az átküldött információk között lesznek tőlük származó levelek is. Endernek is küldtek leveleket. Remélem, a fiú túljutott már a hisztin, és hajlandó lesz válaszolni nekik!

Az, hogy hiányzol, segít megértenem, hogy ők mit is érezhettek Enderrel kapcsolatban (és most veled kapcsolatban is). Ha Ender írna nekik, az a világot jelentené számukra. Neki pedig nem kerülne semmibe.

Nem, én nem fogok írni neki. Ebbe a dologba én nem fektetnék energiát. Anya és Apa nem örülnek, hogy én vagyok az egyetlen látható bizonyítéka annak, hogy utódaik vannak.

Vidítsátok hát fel őket - mindketten! Ugyan mi MÁS dolgotok lehetne? Úgy képzelem, fénysebességgel siklotok, miközben szolgák hozzák elétek az édes italokat, az alázattól tágra nyílt szemű telepesek pedig könyörögnek Endernek, hogy ugyan mesélje el még egyszer, hogyan robbant a hangybolygó apró darabokra.

Miközben ezeket írom, néha szinte olyan érzésem van, mint amikor réges-régen beszélgettünk. De aztán fájdalmas rádöbbennem, hogy mégsem veled beszélgetek.

A család hivatalos szörnyetege cím birtokában reménykedem abban, hogy ha összehasonlítasz egy olyan valódi szörnyeteggel, mint Achilles, akkor elismered, hogy nem is voltam olyan szörnyű, amennyire lehettem volna. Azt is el kell mondanom, hogy megtanultam, ha senkiben sem bízhat az ember - és ezt valóban úgy értem, hogy senkiben a család akkor is ott van. És nekem valahogy sikerült elüldöznöm a négy emberből kettőt, akikben bízhattam volna. Ostoba voltam, n'est-ce pas?

Szeretlek, Valentine. Bárcsak jobban bántam volna veled gyerekkorunkban! És Enderrel is!

Most pedig, jó olvasgatást kívánok! A világ annyira zűrzavaros - örülök, hogy nem vagy részese ennek. De azt megígérem neked, hogy mindent meg fogok tenni, hogy a dolgok visszatérjenek a rendes kerékvágásba, és béke köszöntsön be ismét! Remélhetőleg anélkül, hogy túl sok háborút kellene vívnom az odavezető úton!

Szívből jövő szeretettel, a te csibész bátyád:

Peter

Morgan admirális két teljes órán keresztül várakoztatta Endert az irodája előtt. Ám Ender pontosan erre számított, úgyhogy behunyta a szemét, és arra használta a várakozást, hogy egy hosszú, jótékony szunyókálást ejtsen meg. Arra ébredt, hogy valaki az ajtó másik oldalán azt üvölti: „Akkor ébressze fel és küldje be, készen állok!”

Ender azonnal felült, és nyomban tisztában volt vele, hol is van. Bár soha nem volt csatában (legalábbis úgy, hogy tudott volna róla), de elsajátította azt a katonai szokást, hogy még álmában is éber maradjon. Mire a zászlós, akinek fel kellett volna ébresztenie, megérkezett, Ender már felállt, és mosolyogva mondta neki: - Úgy látom, ideje találkoznom Morgan admirálissal.

- Igen, uram, ha lenne szíves, uram. - A szerencsétlen gyerek (na, jó, hat vagy hét évvel idősebb lehetett Endernél, de még így is túl fiatal ahhoz, hogy egy admirális ordibáljon vele egész nap) azt sem tudta, hogyan próbáljon Ender kedvére tenni, úgyhogy Ender fontosnak érezte, hogy kimutassa elégedettségét.

- Őrjöng - súgta oda neki a zászlós.

- Lássuk, nekem sikerül-e kicsit jobb kedvre deríteni! - mosolygott Ender.

- Nem valószínű - suttogta a zászlós. Aztán az ajtó kinyílt. - Andrew Wiggin admirális, uram.

Ender belépett, amint a neve elhangzott, a zászlós pedig gyorsan visszahúzódott, és becsukta maga mögött az ajtót.

- Mit képzel, mi az ördögöt csinál? - ordította Morgan admirális, és arca szürke volt a dühtől. Mivel Ender két órát szunyókált, ez vagy azt jelentette, hogy Morgan ez idő alatt is dühöngött, vagy pedig képes volt a dühét ki-és bekapcsolni aszerint, hogy épp mivel éri el a legjobb hatást. Ender ez utóbbira tippelt.

- A hajó kapitányával találkozom, az ő kérésére.

- Uram! - tette hozzá Morgan admirális.

- Nem kell uramnak neveznie - mondta Ender. - Az Andrew is megteszi. Nem ragaszkodom a rang adta előjogokhoz. - Leült egy kényelmes székre Morgan asztala mellett - nem a vele közvetlenül szemben álló kényelmetlen széket választotta.

- Az én hajómon magának nincs rangja! - tajtékzott Morgan.

- Nincs hatalmam - javította ki Ender. - De a rangom attól még megmarad.

- Maga lázadást szít a hajómon, lefoglal értékes erőforrásokat, hátráltat egy küldetést, amelynek az a célja, hogy magát eljuttassa arra a kolóniára, amelyet állítása szerint készen áll kormányozni.

- Lázadást? A Makrancos Katát olvassuk fel, nem a III. Richárdot!

- Nem fejeztem be, maga taknyos! Talán azt gondolja, hogy maga a megtestesült hősiesség, mert a kis haverjaival játszott egy videojátékot, amiről kiderült, hogy valóság, de én nem tűröm a felforgató viselkedést a saját hajómon! Bármit is tett, amitől híres ember és amiért megkapta ezt a röhejes rangját, annak már vége!

Most már a való világban van, és itt csak egy taknyos kölyök, aki a nagyság illúziójában ringatja magát.

Ender csendben ült, és nyugodtan nézte a férfit.

- Most válaszolhat!

- Fogalmam sincs, hogy miről beszél - mondta Ender.

Erre Morgan a káromkodás olyan trágár, vulgáris özönét zúdította rá, hogy úgy hangzott, mintha az egész flotta kedvenc kifejezéseit egy csokorba szedte volna Ender tiszteletére. Ha korábban vörös volt az arca, most már bíborlilába fordult. Ender eközben próbálta kitalálni, hogy vajon mi lehetett a színielőadásban, ami a férfit ilyen szélsőséges dührohamba hajszolta.

Amikor Morgan egy pillanatra megállt levegőt venni, és nekidőlt - nem is, rárogyott - az asztalra, Ender felállt.

- Azt hiszem, akkor jobb, ha összekészíti a vádakat a hadbírósági tárgyalásomra, Morgan admirális!

- Hadbíróság! Nem viszem hadbíróság elé, maga taknyos! Nem fog kelleni! Az én parancsomra hibernálják magát az utazás egész időtartamára - egy tollvonásomba kerül!

- Attól tartok, egy admirálisi rangban lévővel nem teheti ezt - mondta Ender nyugodtan. - És úgy tűnik, hogy egyedül a hadbíróság előtt elhangzó formális vádakból tudok összefüggő, értelmes indoklást kapni arra vonatkozóan, hogy feltételezhetően mit is tettem, amivel megsértettem a méltóságát, és ekkora riadalmat okoztam.

- Formális indoklást akar? Mit szól ehhez: lefoglalta az ansible-kommunikációt három teljes órára, és ezzel eredményesen elvágott bennünket az ismert univerzum többi részétől - ehhez mit szól? Három óra több mint két napot jelent a valós időben - annyi idő alatt lehetett odalent egy forradalom, megváltozhattak a parancsaim, számtalan dolog történhetett, de én nem tudok üzenetet küldeni, sem értesülni ezekről!

- Ez valóban probléma - mondta Ender. - De miből gondolja, hogy nekem ehhez bármi közöm van?

- Mert mindenhol a maga nevébe ütközök! - süvöltötte Morgan. - Az üzeneteken a maga neve áll. És még mindig nem ért át az egész - és teljesen lefoglalja az egész ansible sávszélességünket!

- Az nem merült fel önben - kérdezte Ender lágyan hogy az üzenetek esetleg nekem szólnak, és nem én küldöm őket?

- Wiggin től Wiggin nek, titkosítva - és olyan kódolással, hogy a hajó egyetlen számítógépe sem tudta feltörni!

- Ön megpróbált feltörni egy titkosított üzenetet, amely egy rangidős tisztnek szól, anélkül, hogy először engedélyt kért volna attól a tiszttől?

- Ez egy felforgató üzenet, fiacskám, ezért is próbáltam feltörni!

- Onnan tudja, hogy felforgató üzenet, mert nem tudja feltörni, és megpróbálta feltörni, mert ön szerint felforgató üzenet - foglalta össze Ender. A hangja továbbra is lágy és szinte vidám volt. Nem azért, mert tudta, hogy Morgant az őrületbe kergeti, ha ő rendíthetetlen marad - ez csak egy plusz előnye volt a dolognak. Azért maradt nyugodt, mert feltételezte, hogy az egész beszélgetésüket rögzítik, hogy később bizonyítékként használhassák ellene, és ő nem volt hajlandó egyetlen olyan szót sem kiejteni vagy egyetlen olyan érzelmet sem elárulni, amelyet egy későbbi tárgyaláson nem az ő előnyére lehet felhasználni. Így hát Morgan lehet olyan gyalázkodó, amilyen csak akar, de ő, Ender egyetlen olyan szót sem szól, amit félre lehet magyarázni, és

arra használni, hogy azt bizonygassák vele, hogy ő dühös vagy lázító lett volna.

- Nem kell igazolnom a tetteimet maga előtt! - köpte oda Morgan. - Azért hozattam ide és tiltottam be az állítólagos színielőadását, hogy itt előttem nyissa meg az üzenetet.

- Titkos üzenet, kódolt kommunikáció - nem vagyok biztos benne, hogy helyénvaló ragaszkodnia ahhoz, hogy megnézhesse.

- Vagy most azonnal megnyitja itt előttem vagy irány a hibernáció, és legközelebb akkor száll le erről a hajóról, amikor az visszatér az Eroszra a hadbírósági tárgyalására.

Valaki hadbírósági tárgyalására, gondolta Ender, de az a valaki nem én leszek.

- Hadd vessek rá egy pillantást! - mondta Ender. - Bár azt nem tudom megígérni, hogy megnyitom, mivel fogalmam sincs, hogy mi az és kitől érkezett.

- Magától érkezett - mondta Morgan metszőn. - Már azelőtt elintézte, mielőtt elindultunk.

- Semmi ilyesmit nem tettem, Morgan admirális - felelte Ender. Feltételezem, hogy van biztonságos hozzáférési pontja itt az irodájában.

- Jöjjön ide, és nyissa meg itt és most! - követelte Morgan.

- Azt javasolnám, hogy fordítsa felém a képernyőt, Morgan admirális - mondta Ender.

- Azt mondtam, üljön ide!

- Tisztelettel, Morgan admirális, nem lesz rólam olyan videófelvétel, amelyen az asztalánál ülök.

Morgan rábámult, és az arca megint vörösödni kezdett. Azután oda nyúlt, és elfordította a holokivetítőt az asztalán Ender felé.

Ender előrehajolt, és rábökött néhány menüpontra a kivetítőn, miközben Morgan admirális mögé került és figyelte.

- Lassabban, hogy lássam, mit csinál!

- Semmit nem csinálok - felelte Ender.

- Akkor máris indul a hibernációba, fiacskám! Amúgy sem volt soha sem alkalmas arra, hogy bárminek is a kormányzója legyen. Csak egy agyondicsért és teljesen elkényeztetett kölyök! Azon a kolónián a kutya se figyelne magára! Csak úgy tudott volna kormányzó maradni, ha én maga mögé állok - és ezek után abban biztos lehet, hogy semmi ilyesmit nem tennék! Magának ebben a „tegyünk úgy mintha” játékban annyi!

- Ahogy kívánja, admirális - mondta Ender. - De én semmit nem teszek ezzel az üzenettel, mert semmit nem tudok tenni. Az üzenet nem nekem szól, és én semmi esetre nem fogok felbontani egy titkosított üzenetet, amely nem az enyém.

- Azt hiszi, bolond vagyok? A maga neve szerepel rajta!

- Kívül Wiggin admirálist jelöli meg, aki én vagyok, mert az üzenetet az NF Parancsnokságáról küldték, biztonságos katonai csatornán, és a valódi címzettnek nincs rangja a flottánál - magyarázta Ender. - De amint megnyitja - és eddig nyilván a maga technikusai is azonnal eljutottak láthatja, hogy az a Wiggin, akinek a levél titkosított része címezve van, nem A. Wiggin vagy E. Wiggin, aki én lennék, hanem V. Wiggin, aki a nővérem, Valentine.

- A nővére?

- A technikusai ezt nem mondták önnek? És bár az üzenet feladója maga a kolóniaügyi miniszter, de aki az üzenetet valóban küldte az P. Wiggin, és a címe Hegemón. Ezt igen érdekesnek találom. Az egyetlen P.

Wiggin, akit én személyesen is ismerek, az a bátyám, Peter - így ebből az következik, hogy a bátyám lett a Hegemón. Ön tudta ezt? Nekem fogalmam sem volt róla. Akkor még nem volt Hegemón, amikor elindultunk.

A mögötte álló Morgan admirális hosszú ideig csendben állt. Ender végül megfordult és ránézett - és ismét próbált minden tőle telhetőt meg tenni, hogy az arcán a diadalnak nyoma se látsszon.

- Azt hiszem, a bátyám, a Hegemón privát levelet írt a nővéremnek, akivel hosszú együttműködésre tekint vissza a kapcsolatuk. Talán a nővérem tanácsát kéri valamilyen ügyből kifolyólag. De nekem az egészhez nincs semmi közöm. Tudja, hogy nem láttam a bátyámat és nem is kommunikáltam vele semmilyen módon, amióta hat évesen először betettem a lábam a Hadiiskolába. És a nővéremmel is csak pár héttel azelőtt kezdtem el ismét kommunikálni, mielőtt a hajónk útnak indult. Sajnálom, ha az üzenet akadályozta a hajó kommunikációját, de ahogy mondtam, én nem tudok semmit az egészről, ennek semmi köze hozzám.

Morgan visszament az asztala mögé és leült.

- Meg vagyok döbbenve - mondta.

Ender várt.

- Zavarban vagyok - folytatta Morgan. - Nekem úgy tűnt, hogy a hajó kommunikációját támadás éri, és a támadás mögött Wiggin admirális áll. Ennek fényében az ön ismételt gyűlései a telepesekkel - ahová a legénység tagjait is meghívták - igencsak lázadásgyanúsnak tűntek. Így hát lázadásnak is kezeltem. Most úgy látom, hogy az alapvető kiindulópontom volt helytelen.

- A lázadás komoly dolog - mondta Ender. - Természetes, hogy ön megijedt.

- A dolog úgy áll, hogy valóban az ön bátyja a Hegemón. Egy héttel ezelőtt kaptam a hírt. Két héttel ezelőtt.

Ej, szóval egy földi évvel ezelőtt.

- Teljesen érthető, hogy nem mondta el nekem - bólintott Ender. - Biztosan azt gondolta, hogy máshonnan is módomban áll megtudni.

- Fel sem merült bennem, hogy ez az üzenet esetleg tőle érkezhet, és nem önnek szól.

- Igen, Valentine-ról könnyen megfeledkezik az ember. Mindig annyira a háttérbe húzódik. Ő már csak ilyen.

Morgan hálásan nézett Enderre.

- Tehát megérti.

Értem, hogy egy paranoiás, hataloméhes idióta vagy, mondta magában Ender, hangosan azonban így szólt: - Természetesen.

- Nem bánja, ha a nővéréért küldetek?

Hirtelen a lekezelő „maga” helyére „Ön és „nem bánja szavak léptek. Ender nem szándékozott Morgant kínozni.

- Kérem, tegyen úgy! Én pont ugyanolyan kíváncsi vagyok az üzenetre, mint ön.

Morgan elküldött egy zászlóst, hogy eléjük hozza Valentine-t, majd leült, és próbált Enderrel csevegni, amíg várakoztak. Elmesélt két viccesnek szánt történetet a kiképzése napjaiból - ő soha nem járt a Hadiiskolába, neki „a nehezebb út jutott, a ranglétrán kellett fellépkednie”. Nyilvánvaló volt, hogy neheztel a Hadiiskolára, és sérti az a burkolt lenézés, amellyel azokat illetik, akik nem kerültek be oda.

Erről lenne csak szó?, töprengett Ender. A hagyományos rivalizálásról lenne szó az akadémia végzősei és azok között, akik nem indultak ilyen előnnyel?

Amikor Valentine belépett, Ender épp Morgan történetén nevetett.

- Val! - szólalt meg Ender, még mindig kuncogva. - Szükségünk lenne a segítségedre valamivel kapcsolatban. - Néhány perc alatt elmagyarázta, hogy van egy üzenet, amely órákat vett el az értékes ansible időből, és minden más kommunikációt lehetetlenné tett. - Nagy megdöbbenést okozott, és Morgan admirális természetesen aggódott. Nagyon megkönnyebbülnénk, ha meg tudnád nyitni az üzenetet itt és most, és elárulnád, hogy miről is van szó benne.

- Látnom kell, amint megnyitja - szólt közbe Morgan.

- Nem fogja! - felelte Valentine.

Egy hosszú percig egymásra meredtek.

- Valentine azt akarta mondani - szólalt meg Ender -, hogy nem szeretné, ha ön látná a biztonsági kódjait -

és egy, a Hegemóntól érkező üzenet esetében érthető az elővigyázatossága. De biztos vagyok benne, hogy az üzenet tartalmával megismertet bennünket is valamilyen könnyen ellenőrizhető módon. - Ender Valentine-ra nézett, egy kedvesen incselkedő mosolyt villantott felé, és kicsit felhúzta a vállát. - A kedvemért, Val?

Tudta, hogy Valentine rájön, hogy ezzel kifigurázza a kapcsolatukat, és mindezt Morgan kedvéért adja elő

- és a lány bele is ment a játékba:

- Na, jó, a te kedvedért, Tökfej. Hol a hozzáférés?

Valentine pillanatokon belül az asztal végében ült, és fürgén jártak az ujjai a holokivetítőn. - De hisz ez csak fél biztonsági kóddal ellátott - jegyezte meg. - Csak az ujjlenyomatomra van szükség. Bárki beléphetett volna, ha levágja az ujjam. Szólnom kell Peternek, hogy teljes kódolást használjon - retina-, DNS-és szívritmus-ellenőrzést -, akkor legalább életben kell tartania annak, aki látni akarja az üzenetet. Úgy tűnik, nem becsül eléggé.

Egy kis ideig csendben ülve olvasott, majd sóhajtott.

- El sem hiszem, hogy Peter ekkora idióta! És Graff is, ha már erről van szó. Itt nincs semmi, amit ne lehetett volna titkosítás nélkül elküldeni, és semmi oka nincs, amiért ne lehetett volna darabonként küldeni az egészet ahelyett, hogy egyetlen megszakítás nélküli, kiemelt fontosságú üzenetláncként küldik át. Az egész csak egy csomó cikk és összefoglaló és hasonlók az elmúlt pár év földi történéseiről. Úgy tűnik, hallanunk kell majd háborúkról és háborúk híreszteléséről4. - Enderre pillantott.

Ender elértette a King James-féle utalást - sok évvel ezelőtt hosszú bekezdéseket memorizált belőle egy

4 Idézet Máté evangéliumából

kisebb hadiiskolai krízis megoldására irányuló stratégiája részeként . - Nos, az üzenet átküldése bizonyosan beletelt egy időbe, két időbe és egy fél időbe 5 - felelte Ender.

- Muszáj, hogy... szeretnék bizonyítékot látni arra, hogy az üzenet arról szól, amiről ön állítja - mondta Morgan. - Meg kell értenie, hogy bármi, ami esetleg veszélyeztetheti a hajóm és a küldetésem biztonságát, azt meg kell vizsgálnom.

- Nos, ez elég kínos - köntörfalazott Valentine. - Természetesen örömmel megmutatom önnek az egész információ-áradatot - sőt azt javaslom, hogy tegyük elérhetővé mindenki számára a könyvtárban. Biztosan izgalmas lenne az embereknek, ha megtudhatnák, mi történt mostanában a Földön. Én is alig várom, hogy elolvashassam az anyagot.

- De? - kérdezte Ender.

- A kísérő levélről van szó. - Valentine úgy tűnt, mint aki őszintén zavarban van. - A bátyám pejoratív megjegyzéseket tesz önre a levélben. Remélem, tisztában van vele, hogy sem Ender, sem én nem beszéltünk Peterrel önről - minden, amit mond, az az ő saját feltételezése. Biztosíthatom róla, hogy mind Ender, mind én a legnagyobb tisztelettel viszonyulunk önhöz.

Ezzel a végszóval Valentine odafordította a kijelzőt Morgan felé, ő pedig Enderrel csendben ült, és nézte, ahogy a férfi a levelet olvassa. Amikor a végére ért, Morgan sóhajtott, előredőlt, az asztalra könyökölt, a homlokát az ujjain nyugtatva.

- Nos, valóban kínosan érzem magam.

- Ugyan már! - mondta Ender. - Egy tökéletesen érthető félreértés volt. És én inkább repülök egy olyan kapitánnyal, aki minden, a hajójára irányuló potenciális fenyegetést komolyan vesz, mint olyannal, aki azt gondolja, hogy nem nagy gond, ha a kommunikáció három óra hosszára megszakad.

Morgan elfogadta a felkínált olajágat:

- Örülök, hogy így látja, Wiggin admirális.

- Ender - javította ki Ender.

Valentine mosolyogva felállt.

- Akkor, ha nem bánja, én itt hagyom az egészet dekódolva az ön asztalán, ha biztosít róla, hogy minden egyes részlete le lesz töltve a könyvtárba - kivéve a bátyám személyes levelét. - Enderhez fordult. - Azt írta, szeret és hiányzom neki, és azt kérte, mondjam meg neked, hogy írj a szüleinknek. Ők sem lesznek fiatalabbak - és nagyon bántja őket, hogy nem hallanak felőled.

- Igen - mondta Ender -, írnom kellett volna nekik, amint a hajó elindult, de nem akartam személyes célokra igénybe venni az értékes ansible időt. - Bánatosan Morganra mosolygott. - És aztán tessék, ide jutottunk, csak mert Peter és Graff enyhén túlbecsülik önnön fontosságukat.

- Meg fogom írni egocentrikus bátyánknak, hogy a jövőben máshogy küldje át az üzeneteit - jelentette ki Valentine Morganhoz fordulva. - Feltételezem, nem bánja, ha egy ilyen tartalmú üzenetet küldök az ansibleon.

5 Idézet Dániel könyvéből

Valentine és Ender az ajtó felé indultak. Morgan körülöttük sertepertélt, folyamatosan mosolygott, és azt hajtogatta, hogy „Annyira örülök, hogy ilyen megértőek mindketten”. Ender megtorpant.

- Morgan admirális... - kezdte.

- Kérem, hívjon Quincy-nek!

- Ó, ilyet soha nem tennék! - szabadkozott Ender. - A rangunk ugyan megengedné, de ha bárki is meghallaná, hogy ilyen módon fordulok önhöz, akkor többé semmi ki nem törölné azt a képet a fejéből, hogy egy tinédzser úgy beszél a hajó kapitányával, amit csak tiszteletlennek lehet nevezni. Ön is bizonyára egyetért velem ebben. Semmi nem áshatja alá a kapitány tekintélyét a hajón.

- Ezt nagyon bölcsen mondta - felelte Morgan. - Ön jobban odafigyel a helyzetemre, mint én magam. De azt hiszem, valamit mondani szeretett volna az imént.

- Igen. A színdarab felolvasása. És tényleg csak erről van szó: felolvassuk a Makrancos Katát. Én játszom Lucentiót. Valnak is van egy kis szerepe. És mindenki nagyon várta az előadást, ami egy szó magyarázat nélkül lemondásra került.

Morgan tanácstalannak tűnt.

- Ha csak egy színdarab felolvasása, akkor nyugodtan csinálják.

- Természetesen meg fogjuk csinálni - mondta Ender -, most, hogy megkaptuk rá az ön engedélyét. De, tudja, a szereplők meghívták a legénység néhány tagját is a felolvasásra. És a lemondás esetleg rossz szájízt hagyhatott bennük. Ez pedig nem jó a morálra nézve, nem igaz? Azt szerettem volna javasolni, hogy tegyen egy gesztust, amellyel megmutatja, hogy ez valóban csupán egy félreértés volt. Csak hogy ezzel elsimítsa a kedélyeket.

- Milyen gesztusra gondol? - kérdezte Morgan.

- Hát csak, hogy... új időpontot kell kiírni a felolvasásra - akkor nem jönne el esetleg ön is, és nem hallgatná végig? Hadd lássák, hogy ön is nevet a komédián!

- Eljátszhatná az egyik szerepet is - tette hozzá Valentine. - Biztos vagyok benne, hogy az a férfi, aki Huncut Kristófot játssza...

- A nővérem csak viccel - vágott közbe Ender. - Ez egy komédia, és minden szerep méltóságán aluli lenne a hajó kapitányának. Én annyit javasolnék csak, hogy vegyen részt az előadáson. Esetleg csak az első részén.

Bármikor hivatkozhat egy sürgős elintéznivaló ügyre, és távozhat. Mindenki meg fogja érteni. Addig viszont látják, hogy valóban érdekli önt, hogy mit csinálnak az utazás során. Ez jó érzéssel töltené el őket az ön vezetői pozíciójával kapcsolatban, mind az út során, mind a megékezésünk után.

- A megérkezésünk után? - kérdezte Valentine.

Ender maga volt a tágra nyílt szemű ártatlanság, ahogy Valentine-ra nézett.

- Ahogy Morgan admirális elmagyarázta nekem az imént, nem valószínű, hogy bármelyik telepes is elfogadna egy tinédzser fiút vezetőjének. Biztosnak kell lenniük abban, hogy Morgan admirális tekintélye ott áll minden mögött, amit hivatalosan, kormányzóként teszek. Így azt gondoltam, nagyon fontos, hogy lássák az admirálist, megismerjék, és bízzanak abban, hogy erőskezű vezetésre számíthatnak tőle.

Ender attól félt, hogy ezen a ponton Valentine elveszíti az önuralmát, és vagy nevetni kezd, vagy sikítozni.

De Valentine semmi ilyesmit nem tett.

- Értem - mondta.

- Ez tényleg jó ötlet - mondta Morgan admirális. - Akkor menjünk fel, és kezdjünk neki?

- Jaj, nem, ne most! - felelte Valentine. - Most mindenki túlságosan zaklatott. Senki nem tudná a legjobb formáját hozni. Mi lenne inkább, ha elsimítanánk a dolgot, elmagyaráznánk nekik, hogy az egész az én hibám volt. És aztán bejelenthetnénk, hogy ön is részt vesz az előadáson, hogy örömmel meghallgatja a felolvasást, és lehetőségük lesz önnek előadni a darabot. Mindenki izgatott és boldog lesz. És ha azt is megengedi, hogy az éppen szolgálaton kívüli legénységi tagok is részt vegyenek a felolvasáson, akkor még nagyobb lesz az öröm.

- Nem akarok olyasmit, ami gyengíti a hajón a fegyelmet - vetette ellen Morgan.

Valentine azonnal így felelt:

- Ha ön is ott van velük, nevet a darabon és élvezi, akkor nem látok semmi okot arra, hogy ez gyengítené a fegyelmet. Sőt, inkább javítana a közhangulaton. Tudja, elég jó munkát végeztünk a darabbal.

- És olyan sokat jelentene nekünk - fűzte hozzá Ender.

- Természetesen - bólintott Morgan. - Akkor önök tegyenek így, én pedig holnap 1900-kor ott leszek.

Ugye ez volt a kezdési időpont ma is?

Ender és Valentine elköszönt. A tisztek, akik mellett elhaladtak, meglepettnek, de ugyanakkor megkönnyebbültnek tűntek, amikor látták, hogy mosolyogva és kedvesen beszélgetve sétálnak.

Ez az álarc csak akkor hullott le egy pillanatra, amikor visszaértek a kabinba, de csak egy rövid időre, amíg Valentine fel nem tette a kérdést.

- Úgy tervezi, hogy te csak báb leszel, amíg ő a trónusod mögül kormányoz?

- Nincs semmiféle trónus - felelte Ender. - És számomra ezzel sok probléma megoldódna, nem gondolod?

Kemény dolog lett volna egy tizenöt éves gyereknek egy nagy csapat telepest irányítani, akik ráadásul már negyven éve ott élnek és dolgoznak majd Shakespeare-en, mire mi megérkezünk. De egy olyan férfi, mint Morgan admirális, hozzá van szokva, hogy parancsokat adjon, és hogy engedelmeskedjenek neki. Az ő

tekintélyének engedelmeskednének.

Valentine úgy bámult rá, mintha nem lenne normális. Aztán Ender egy picit megrántotta az alsó ajkát - ez mindig annak a jele volt, hogy ironizál. Remélte, hogy Valentine ebből levonja a megfelelő következtetést: hogy Morgan admirálisnak bizonyosan módja van lehallgatni a beszélgetéseiket, és nyilvánvalóan most ezt teszi, így bármit is mondanak, az a fülébe jut.

- Rendben - bólintott Valentine. - Ha neked így jó, nekem is megfelel. - És most ő vonta fel a szemöldökét - ezzel szokta jelezni, hogy épp nem mond igazat.

- Nekem nem kell több felelősség, Val - mondta Ender. - Épp elég volt belőle a Hadiiskolában és az Eroszon. Azzal szándékozom tölteni ezt az utazást, hogy barátokat szerezzek, és elolvassak mindent, ami a kezem ügyébe kerül.

- És a végén írsz egy esszét „Hogyan töltöttem a nyári szünetet” címmel?

- Mindig nyár van, amikor az ember szíve örömmel teli - felelte erre Ender.

- Mekkora baromságokat tudsz mondani! - nevetett Valentine.

Címzett: PeterWiggin@hegemony.gov/hegemon

Feladó: vwiggin%Colony1@colmin.gov/citizen

Tárgy: Te arrogáns idióta

Van fogalmad arról, mennyi problémát okoztál azzal, hogy olyan magas prioritással küldted el azt az információhalmot, hogy a hajó összes többi ansible-kommunikációját lehetetlenné tette? Bizonyos személyek úgy gondolták, hogy ez valamiféle támadás az ansible-összeköttetés ellen, és Endert majdnem önkényesen hibernálták az utazás időtartamára - és ez az utazás oda-ÉS visszautat jelentett volna.

Viszont miután ezt a problémát sikerült elsimítanunk, az információk maguk nagyon remek tájékoztatást nyújtottak. Téged nyilvánvalón megátkozott valami pszeudo-konfuciánus, hogy ilyen érdekes időkben élj a Földön. Legközelebb kérlek, az ilyeneket eléggé alacsony prioritással küldd el ahhoz, hogy a hajó normális kommunikációját ne gátolja. És ne hagyd, hogy Graff Endernek címezze a mailt! Nekem, egy egyszerű telepesnek küldje, ne a kinevezett kormányzónak!

Úgy tűnik, jól boldogulsz. Bár ez változhatott az alatt az idő alatt, amíg az én válaszom megérkezik hozzád. Hát nem felfoghatatlan az űrutazás időíve?

Ender írt már a szüleinknek? Én nem kérdezhetem meg tőle (nos, valójában MEGKÉRDEZTEM, de nem jutottam semmilyen válaszhoz), és nem kérdezhetem meg TŐLÜK sem, különben rájönnek, hogy próbáltam Endert rávenni a levélírásra, ami abban az esetben, ha ő mégsem írt nekik, csak még több fájdalmat okozna, ha viszont már írt, akkor levonna a levelei érzelmi értékéből. Továbbra is csak okosan! Az eszedet legalább senki nem veheti el tőled.

Egykori bábod:

Démoszthenész

Alessandra nagyon boldog volt, amikor megtudta, hogy a felolvasás meg lesz tartva. Anya addig teljesen kivolt, bár ezt csak Alessandrának mutatta ki a kabinjuk magányában. Látványosan próbált nem sírni, ami ugyan jó volt, de fel-alá járkált az aprócska térben, kinyitogatta és újra becsukta a dolgokat, minden lehetséges alkalommal toppantott a lábával, és néha megeresztett egy heves, ám némiképp talányos megjegyzést, például: „Miért mindig valaki más farvizén kell eveznünk?”

Azután egy dámajáték közepén megszólalt.

- A férfiak háborújában mindig a nők a vesztesek.

Később a fürdőszobaajtón keresztül szólt ki.

- Az embernek nem lehet olyan egyszerű mulatsága, hogy valaki ne próbálná még azt is elvenni tőle.

Alessandra hiába próbálta csillapítani.

- Anya, ez nem ellened irányult, nyilvánvalóan Ender volt a célpont.

Az ilyen válaszok mindig hosszú érzelmi kirohanásokat eredményeztek

Anya részéről, és semmilyen logika nem tudta rávenni az álláspontja meg, változtatására - bár előfordult, hogy néhány perc múlva teljesen átvette Alessandra nézőpontját, és úgy tett, mintha ő végig ugyanígy érezte volna.

Ha viszont Alessandra nem felelt az anyja szellemeskedő megjegyzéseire, a dühöngés egyre rosszabbra fordult - Anyának annyira szüksége volt a válaszra, mint más embernek a levegőre. Ha nem figyeltek rá, akkor fuldoklott. Így hát Alessandra válaszolt, részt vett az értelmetlen, ám heves párbeszédben, és igyekezett figyelmen kívül hagyni, hogy az anyja képtelen elismerni, ha megváltoztatja az álláspontját, még ha így is tesz.

Az soha fel nem merült az anyjában, hogy Alessandra esetleg ugyanolyan csalódott, mint ő, sem az, hogy esetleg attól, hogy Biancát játszhatja, miközben Ender Lucentio, Alessandra úgy érzi... Hogy érzi? Nem, nem szerelmesnek érezte magát - határozottan nem volt szerelmes. Ender nagyon kedves, de pont annyira kedves mindenki mással is, mint vele, így hát egyértelmű volt, hogy ő nem jelent neki semmit, Alessandra pedig nem szándékozott olyan valakinek adni a szívét, aki először nem ajándékozta meg őt az övével. Nem, Alessandra nem szerelmet érzett, hanem megdicsőülést. Ez persze egyrészt az anyja pompás alakításából, másrészt Endernek, az emberiség megmentőjének hírnevéből eredt - illetve utóbbi gyerekgyilkos szörnyeteg” híre is közrejátszott benne, amit Alessandra ugyan nem hitt el, de mégis növelte a szemében Ender vonzerejét.

Abban a pillanatban vége lett minden csalódottságnak, amint az üzenet megérkezett mindannyiójuk asztalára: másnap megtartják a felolvasást, és az admirális maga is részt vesz majd rajta.

Alessandra azonnal azt gondolta: Az admirális? Két admirális van ezen a hajón, és egyikük a kezdetektől fogva részt vett a színielőadáson. Vajon szándékos volt ez a megalázó felhang, amellyel az üzenet azt akarta jelezni, hogy csak egy tiszt rendelkezik ezzel a magas ranggal? Az a tény, hogy Endert olyan önkényesen hívatták Morgan admirális elé, szintén egy jel volt - vajon Ender tényleg ennyire kevés tiszteletre jogosult?

Alessandrát ez dühítette.

Azután azt mondta magának: Nincs olyan kapcsolatom Ender Wigginnel, ami miatt úgy kellene éreznem, hogy védenem kell az előjogait. Megfertőzött Anya agybaja, és úgy teszek, mintha a tervei és az álmai valóságosak lennének. Ender nem szerelmes belém, nem jobban, mint én belé. Lesznek majd lányok Shakespeare-en is, amikor odaérünk - és mire Ender olyan idős lesz, hogy a házasságon gondolkodjon, ugyan mit fogok én már jelenteni neki?

Minek is jöttem erre az utazásra, mit keresek majd egy olyan helyen, ahol annyi velem egykorú sem lesz, amennyi egy buszt megtöltene?

Alessandra már nem először irigyelte anyjának azt a képességét, hogy csupán a puszta akaraterejével fel tudta magát vidítani.

A legszebb ruhájukat vették fel a felolvasásra - no, nem mintha túl sok ruha számára lett volna hely az utazás alatt. A feliratkozási jutalmuk egy részét arra költötték, hogy ruhákat vegyenek, mielőtt a maradékot Nagymamának adták. A legtöbb ruhájuk megfelelt a Kolóniaügyi Minisztérium előírásainak - meleg ruhák a csípős, de nem túl hideg télre, könnyű, de strapabíró ruhák a nyári munkákra, és legalább egy, tartós anyagból

készült koktélruha a különleges alkalmakra. Az esti felolvasás egy ilyen alkalom volt. Ráadásul Anya mindenféle csecsebecsét és kiegészítőt is vett. Túlzó, díszes bizsukat. Aztán ott voltak Anya ragyogó sáljai, amelyek hóbortosan jól álltak neki, de Alessandrán szánalmasan mutattak. Anya lenyűgözően nézett ki, Alessandra csak azon igyekezhetett, hogy ne váljon teljesen láthatatlanná az árnyékában.

Abban a pillanatban érkeztek, amikor az esemény elkezdődött. Alessandra azonnal odaszaladt a székéhez a terem elejébe, Anya viszont lassan vonult be, mindenkit üdvözölt, megérintett, mindenkire ráragyogtatta a mosolyát.

Egyvalaki kivételével.

Morgan admirális a második sorban ült, körülötte néhány tiszttel, akik kellően elszigetelték a tömegtől -

egyértelműen látszott, hogy magát felsőbbrendűnek tartja, és semmi szándéka egyszerű telepesekkel bármiféle kapcsolatba is kerülni. Ez a ranggal járó kiváltság - Alessandra nem is sajnálta tőle. Inkább azt kívánta, bárcsak neki is hatalmában állna kordont vonni saját maga köré, amely megvédi a nemkívánatos személyektől.

Alessandra legnagyobb megdöbbenésére, Anya a terem közepére érve tovább folytatta a nagyjelenetet: végigvonult az első sor előtt, és mindenkit egyenként köszöntött, majd elindult a második sor felé.

Megpróbálja kierőszakolni, hogy Morgan admirális szóba álljon vele!

De nem, Anya terve ennél is rosszabb volt. Nagy nyomatékkal bemutatkozott az admirális két oldalán ülő

tiszteknek, sőt, még és egy keveset flörtölt is velük, de Morgan előtt még csak meg sem állt, mintha a férfi nem is létezne. Sértés! Méghozzá az ő kis világuk leghatalmasabb embere ellen irányuló sértés!

Alessandra alig bírt Morgan arcába nézni, de arra sem tudta rászánni magát, hogy ne nézzen oda. Az admirális először beletörődve figyelte Anya közeledését - lerítt róla, hogy úgy hiszi, most muszáj lesz beszélnie ezzel a nővel. Ám amikor Anya elvonult előtte, az alig titkolt lenézés megrökönyödésnek, majd őrjöngő dühnek adta át a helyét. Anya szerzett magának egy ellenséget. Ugyan mit gondolt? Hogy hihette, hogy ezzel segít bárkinek is?

De ideje volt nekikezdeni. A főszereplők leültek a székekre, a többiek az első sor előtt ültek, készen arra, hogy felálljanak és szembeforduljanak a hallgatósággal, amikor rájuk kerül a sor. Anya végre odavonult a színpad közepén lévő helyére.

Mielőtt leült, jóságosan körbehordozta a tekintetét a hallgatóságon, és azt mondta: - Köszönjük szépen, hogy jöttek mi kis előadásunkra! A darab játszódik Olaszországban, ahol kislányom és én is születtünk, de íródott angolul, amely most lett második nyelvünk. Lányom beszéli folyékonyan, de én nem. így ha ejtek valami rosszul, akkor emlékeznek, Katharina volt olasz, és angol neki is ilyen akcentussal lenne.

Mindezt Anya a szokásos ragyogásával, az ő könnyed és vidám módján adta elő. Ami Alessandra számára néha olyan idegesítő volt, hogy legszívesebben sikítani kezdett volna, az most tökéletesen elbűvölőnek hangzott, és a kis beszédet a telepesek és a legénység némi tapssal és kuncogással jutalmazta. A Petruchiót játszó „színész” pedig - aki nyilvánvalóan odavolt Anyáért, annak ellenére, hogy egy felesége és négy

gyermeke Is volt - így kiáltott: „Brava! Brava!”

A darab tehát úgy vette kezdetét, hogy minden szem Anyára szegeződött, bár neki nem volt szerepe a második felvonásig. Alessandra néhány Anyára vetett oldalpillantásból látta, hogy teljesen mozdulatlanul, szinte transzban ül, miközben a férfiak elmondták bemutatkozó soraikat és megkötötték az üzletet Petruchióval. A többi színész többször is említette a gyönyörű Biancát és a szörnyű Katát, és Alessandra látta, hogy Anya póza hogyan működik: ahogy nőtt a híre, a hallgatóság mind többször pillantott felé, és tökéletes mozdulatlanságot látott csak.

De ez a póz nem lenne jó Bianca számára, gondolta Alessandra. Eszébe jutott, amit Ender mondott az utolsó próbán: „Bianca tökéletesen tisztában van azzal, hogy milyen hatással van a férfiakra.” Szóval Katához tökéletesen illik az a nyugalom, amilyennek Anya megjeleníti, de Biancának élénknek, boldognak, kívánatosnak kell lennie. Így hát Alessandra mosolygott, és szemlesütve félrefordult, amikor a szép Bianca neve szóba került, mintha pironkodna, és szelídsége nem bírná el a szavakat. Az nem számított, hogy Alessandra nem volt szép - ahogy azt Anya mindig is tanította neki, a leghétköznapibb megjelenésű nőből is filmcsillag válhat, ha jól adja elő magát, és nem szégyelli a legcsúnyább vonásait sem. Amit Alessandra a való életben nem tudott megtenni - hogy nyílt mosollyal üdvözölje a világot -, azt Biancaként megtehette.

Aztán rádöbbent (életében először), hogy Anya nem azért képes megváltoztatni a hangulatát, mert úgy dönt, hogy boldog lesz, hanem mert egy színésznő. Mindig is színésznő volt. Egyszerűen csak eljátssza a közönségnek, hogy boldog. Én voltam a közönsége egész életemben. Még ha nem tapsoltam, akkor is ugyanúgy játszott nekem - és most már látom, hogy miért. Mert Anya tudta, hogy amikor a tündértáncost adja elő, akkor lehetetlen másra nézni vagy másra gondolni őrajta kívül.

Most viszont eltűnt a tündérkirálynő, a helyén egyszerűen a királynő maradt: Anya, fejedelmien és mozdulatlanul, aki hagyja, hogy a parasztok és udvaroncok fecsegjenek, mert tudja, hogy ha akarja, akkor egy lélegzetével elfújhatja őket a színpadról.

És ez így is történt. Odaértek a második felvonás első színéhez, amikor Kata bevonszolja Biancát a kezénél fogva.

Alessandra bájosan és meghatóan könyörgött az anyjának, hogy engedje el, esküdözött, hogy nem szerelmes senkibe, míg Anya szidta, olyan lobogó belső tűzzel, hogy az valóban megijesztette Alessandrát, legalábbis egy pillanatra. Anya még a főpróbán sem volt ennyire vehemens. Alessandra azon töprengett, vajon Anya eddig csak visszafogta magát? Nem, Anyának nem volt gyakorlata önmaga visszafogásában. Ez a különleges tűz most a közönség miatt lobogott benne.

De nem az egész közönség miatt, ez nyilvánvalóvá vált, ahogy a felvonások követték egymást. Anya Kata összes, az apja igazságtalanságáról és a férfiak ostobaságáról szóló sorát egyenesen Morgan admirális felé irányozta. És ezt Alessandra nem csak beképzelte magának. Mindenki más is látta, a közönség először kuncogott, utóbb már hangosan nevetett, ahogy egyik tüskés megjegyzés a másik után röppent ki Kata szájából, és nem csak a darab szereplői felé irányultak, hanem a második sor közepén ülő admirális felé is.

Csak maga Morgan tűnt úgy, hogy nem veszi ezt észre. Azt, hogy Anya szeme őfelé fordult minden

alkalommal, ő nyilván úgy értelmezte, hogy az előadás neki szól, eszébe sem jutott, hogy maguknak a szavaknak ő a céltáblája.

A darab jól ment. Lucentio részei pont olyan unalmasak voltak, ahogy az mindig is lenni szokott - ez nem Ender hibája volt, egyszerűen Lucentio nem egy vicces karakter a darabban. Bianca is osztozott ebben a sorsban, így hát Alessandra és Ender játékából csupán egy „kedves pár” rajzolódott ki, a figyelem - a nevetés és a románc - középpontjában azonban teljesen Kata és Petruchio állt. Ami azt jelentette, hogy az igen jól szereplő Petruchio összes erőfeszítése dacára minden szem Anyára szegeződött. Petruchio kiabált, de Anya arca, Anya gesztusai nevettették meg a közönséget. Az ő sóvárgása, kétségbeesése, és végezetül a játékos beletörődése (amikor Kata végül megérti Petruchio őrült játszmáját és elkezd vele játszani) tökéletesen érezhető volt Anya arcáról, testtartásából, hanglejtéséből.

Anya zseniális, fedezte fel Alessandra. Hihetetlenül zseniális. És tudja magáról. Nem csoda, hogy az ő

ötlete volt a felolvasás! Majd egy újabb gondolat: Ha Anya képes erre, akkor mért nem lett belőle színésznő?

Miért nem lett sztár, és miért nem éltünk gazdagságban?

A válasz - ahogy arra hamar rájött - egyszerű volt: Alessandra születése volt az oka Anya tizenöt éves korában.

Anya akkor volt terhes velem, amikor annyi idős volt, mint én most, ébredt rá Alessandra. Szerelmes lett, odaadta magát egy férfinek - egy fiúnak -, és gyermeke lett. Ez hihetetlen volt Alessandra számára, mivel ő

maga soha nem érzett hasonló szenvedélyt egyetlen fiú osztálytársa iránt sem.

Apa biztosan nagyon figyelemreméltó személy lehetett.

Vagy Anya nagyon kétségbeesetten próbált szabadulni Nagymamától. Valószínűleg inkább ez lehetett az igazság. Ahelyett, hogy várt volna még pár évet, és nagyszerű színésznő lett volna belőle, Anya férjhez ment, nekiállt háztartást vezetni, lett egy gyereke - nem pont ebben a sorrendben -, és azért, mert én megszülettem, soha nem tudott a tehetségével érvényesülni a világban.

Gazdagok lehettünk volna!

És ehelyett most? Egy kolónia felé hajózunk, ahol földművesekre, kőművesekre, tudósokra és szövőnőkre van szükség, ahol nincs idő a művészetre. A kolónián nem lesz szabadidő, legalábbis úgy nem, ahogy itt, a hajón van. Mikor lesz Anyának valaha is esélye megmutatni, hogy mit tud?

A darab a végéhez közeledett. Valentine meglepően szellemesen és lelkesen játszotta az özvegyet -

tökéletesen értette, miről szól a szerep, és Alessandra már nem először kívánta, hogy bárcsak olyan zseniálisan okos és szép lehetne, mint Valentine. De most valami ezt a kívánságot is felülmúlta a lelkében - Alessandra életében először irigyelte az anyját, és azt kívánta, bárcsak jobban hasonlítana őrá. Sosem gondolta, hogy ez bekövetkezhet, és lám, most megtörtént.

Anya ellépett a székétől, és a monológját, amely arról a kötelességről szól, amivel a nő a férfinek tartozik, a színpad elején mondta el - egyenesen Morgan admirálisnak címezve. Ugyanúgy, ahogy az összes tüskés megjegyzése Morganra irányult, most ezt az édesen belenyugvó, méltóságteljes, szívből jövő, szeretetteli beszédét is egyenesen Morgan szemébe nézve mondta el.

Morgant ezzel odaszögezte a székhez. A férfi szája félig kinyílt, a szemei figyelemmel telve állandóan Anyán függtek. És amikor Anya letérdelt, és azt mondta: „Szolgálatára készen áll kezem.”, könnyek csillogtak Morgan szemében. Könnyek! Petruchio elmennydörögte az ő sorát: „Ez egyszer a nő! Csókolj meg, Katám!”

Anya kecsesen felemelkedett, és nem próbálta mímelni a csókot, hanem inkább felöltötte azt az arckifejezést, amellyel egy nő a szerelmesére néz, mielőtt megcsókolja - és a szemei ismét egyenesen Morganen nyugodtak.

Alessandra ebben a pillanatban megértette Anya szándékát. Azt akarja elérni, hogy Morgan beleszeressen!

És a dolog működött! Amikor az utolsó szavak is elhangzottak, és a közönség felállva ünnepelt, a szereplők és felolvasók pedig hajlongtak és integettek, Morgan szó szerint átlépte az első sor üléseit, a folytatódó tapsviharban a színpadra sétált, és megrázta Anya kezét. Megrázta? Dehogy! Megfogta, és el sem eresztette, és közben arról beszélt neki, hogy milyen nagyszerű volt.

Az, hogy Anya semmibe vette és megsértette az előadás előtt, mind a terv része volt. Ő volt a makrancos nő, aki megbüntette a férfit az elbizakodottságáért, amellyel előző nap megtiltotta a felolvasást, de aztán a végére megszelídült, és teljesen a férfi hatása alá került.

Morgan mindenkit meghívott a tiszti kantinba - ahová korábban megtiltotta, hogy telepes betegye a lábát -, és egész este Anya körül sertepertélt. Annyira nyilvánvaló volt, hogy beleszeretett Anyába, hogy több tiszt ezt burkoltan meg is említette Alessandrának. „Úgy tűnik, az anyukád sikeresen megolvasztott egy kőszívet.” -

mondta egyikük. A lány fél füllel azt is hallotta, ahogy két tiszt egymással beszélgetett, és egyik azt mondta: „Tévednék, vagy tényleg máris csúszik lefele a nadrágja?”

Ha azt képzelik, hogy ez megtörténhet, akkor nem ismerik Anyát. Alessandra hosszú évek óta hallgatta Anya férfiakkal kapcsolatos tanításait. Ne engedd nekik ezt, ne engedd nekik azt - incselkedj velük, célozgass, ígérj, de ne adj nekik semmit, amíg ki nem mondták az eskü szavait. Anya ezt fiatal korában nem így tette, és az elmúlt tizenöt évben ennek fizette az árát. Most biztosan a saját kárán tanult tanácsát fogja ő is követni, és csak mosolyokkal és szavakkal csábítja ezt a férfit. Magába szeretné bolondítani, fel akarja kelteni az étvágyát, de nem akarja jóllakatni.

Jaj, Anya, milyen játszmát játszol!

Vagy valóban... lehetséges, hogy... valóban vonzódsz hozzá? Jóképű férfi, katonás frizurával. És a te társaságodban nem is hideg és távolságtartó, vagy ha igen, akkor legalább téged is bevon a saját terébe.

Egy pillanat elárulta Alessandrának az igazat. Miközben Anya valaki máshoz beszélt - az egyik tiszthez, aki a feleségét is magával hozta -, Morgan gyengéden a vállára tette a kezét. Egy finom ölelés volt ez, de Anya azonnal odanyúlt, levette az admirális kezét, viszont ugyanazzal a mozdulattal odafordult hozzá, és meleg mosollyal mondott neki valamit, valami vicceset, mert mindenki nevetni kezdett. Az üzenet kettős volt, de tisztán érthető: „Ne érints meg, halandó ember, de ezt a mosolyt rád ragyogtatom.”

Az enyém vagy, de én még nem vagyok a tiéd.

Anya azt akarta, hogy én is ezt tegyem Enderrel, aki szerinte az én „szépreményű fiatalemberem”. De én pont ugyanannyira nem tudnék egy férfit magamhoz kötni, amennyire repülni sem tudnék megtanulni. Én

mindig kérlelni fogok, sohasem csábítani, és mindig hálás leszek, nem pedig kegyes.

Ender lépett oda hozzá.

- Anyukád zseniális volt ma este!

Természetes, hogy ezt mondja, mindenki más is ezt mondta.

- De én tudok valamit, amit mások nem - folytatta Ender.

- És mi lenne az? - kíváncsiskodott Alessandra.

- Tudom, hogy ha az én játékom egy kicsit is jó volt, akkor annak az egyetlen oka te vagy. Mindannyiunk szerepe, akik Bianca kérőit játszottuk, az egész komédia, minden azon múlott, hogy a közönség elhiszi-e, hogy utánad vágyódunk. És te olyan bájos voltál, hogy ebben senki egy percig sem kételkedett.

Rámosolygott a lányra, azután odasétált a nővéréhez. Alessandra pedig ott maradt, levegőért kapkodva.

Címzett: vwiggin%ShakespeareCol@ColMin.gov/voy ==PoslDreq

Feladó: GovDes%ShakespeareCol@ColMin.gov/voy

Tárgy: Mennyire tiszta az asztalod?

Az én asztalomon egyáltalán nincsenek illetéktelen módosítások, bár a hajó számítógépe naponta többször is próbál kémprogramokat telepíteni rá. Feltételezem, hogy minden egyes szoba, folyosó, mellékhelyiség, sőt még a szekrények is minimum hangrögzítővel vannak ellátva. Egy ilyen utazáson, ahol a kapitánynak semmiféle külső erő nem áll rendelkezésére a hatalma fenntartására, a lázadás lehetősége mindig fennáll, és Morgant nem tartom paranoiásnak, csak mert lehallgatja az emberek beszélgetéseit, akikről úgy hiszi, veszélyt jelentenek a hajó belső biztonságára.

Sajnálatos, bár előre látható volt, hogy engem ilyen veszélynek tekint. Olyan hatalmam van, amely semmilyen módon nem függ tőle vagy az ő jó szándékától. Az a fenyegetése, hogy hibernáltat és visszavisz az Eroszra (ahol mától számítva addigra 80 év telne el) az egyetlen, amit ténylegesen megtehet velem, és bár ezért megrovásban részesülhet, de maga a tett nem számítana bűntettnek. Mindig nagy a valószínűsége, hogy egy hajó kapitányának hisznek, ha lázadással vagy összeesküvéssel vádol valakit. Számomra még ennek az üzenetnek a kódolása is veszélyes, de nincs más módunk arra, hogy biztonságosan beszélgessünk.

(Látni fogod, hogy Peterrel ellentétben az én levelem elolvasásához nem elég, ha az ujjadat a holoképernyőre nyomod, nekem bizonyíték kell rá, hogy életben vagy.) Olyan dolgokat teszek, amelyek bizonyosan az őrületbe kergetik Quincy-t. Szinte naponta (havonta) kapok üzenetet Kolmogorov megbízott kormányzótól, aki informál a Shakespeare Kolónián zajló eseményekről. Morgannak fogalma sincs róla, hogy miről beszélgetünk, neki egyszerűen továbbítania kell a kódolt üzeneteket, amikor azok megérkeznek az ansibleon keresztül.

Ugyancsak megkapom a vegyész-és a biológuscsapatok összes tudományos anyagát és jelentéseit. Sel Menach XB a bolygó Darwin-ja és Carl von Linnéje. Ő foglalkozik az EGYETLEN eddig felfedezett, nem a hangy-anyabolygóról származó létformával (már persze a földieken kívül), és zseniális munkát végzett a helyi növényekből és állatokból genetikai módosításokkal létrehozott, emberi fogyasztásra alkalmas változatok kifejlesztésében, valamint a földi fajok olyan egyedeinek létrehozásában, amelyek azon a bolygón életképesek.

Nélküle valószínűleg egy kopár és kietlen kolóniára érkeznénk, amely szűkös élelemforrásokkal rendelkezik, ehelyett viszont annyi élelemtöbbletet állítanak elő, hogy képesek lesznek ennek a hajónak a készleteit feltölteni az azonnali visszainduláshoz (inshallah).

Mindezek a tudományos információk Morgan admirális számára is elérhetőek, ha őt érdekli a téma. De úgy tűnik, ő nem kíváncsi rá. Én vagyok az egyetlen ezen a hajón, aki a Shakespeare Kolónia XB anyagát tanulmányozza, mivel a mi xenobiológusaink hibernációban utaznak, és addig nem lesznek ébren, amíg nem jövünk ki a relativisztikus sebességből.

Láthatod már, miért nem akartam hibernációban utazni: előre láttam, hogy Morgan admirális nem keltene fel addig, amíg meg nem szerzi az irányítást, és szilárdan ellenőrzése alá nem vonja a kolóniát - tehát mondjuk hat hónappal a megérkezésünk utánig. Ehhez joga ugyan nem lenne, de hatalmában állna így tenni. És ugyan ki mondana neki ellent, mikor ott van a

negyven fős tengerészgyalogsági csapata, akiknek az a dolguk, hogy biztosítsák, hogy az akarata teljesüljön, és a legénysége, akiknek a túlélése és a szabadsága az ő

kényének-kedvének van kitéve? Így viszont, hogy ébren vagyok, minden, amit teszek, az potenciális provokáció - ezt egyértelművé tette a cselekedeteivel és a fenyegetéseivel. Nem hiszem, hogy ez volt a célja - azt hiszem, ő valóban azt hitte, hogy valamilyen támadásnak van kitéve. De túl gyorsan ugrott arra a következtetésre, hogy ezért a támadásért én vagyok a felelős, és eléggé paranoiás ahhoz, hogy úgy próbálja megoldani az egészet, mint ha az ő

hatalma ellen irányuló támadásról lenne szó, nem pedig a hajó elleni támadásról.

Mindkettőnket figyelnek, egyetlen szó sem hangozhat el köztünk, amely gúnyos vagy rágalmazó lenne irányában, vagy amely megkérdőjelezné a döntéseit.

Senki másban sem bízhatunk. Ugyan Kolmogorov kormányzó teljes bizalmamat élvezi (és vica versa), de a bolygó egyetlen más lakójáról sem feltételezhető, hogy úgy gondolná, jó ötlet egy tizenöt éves fiúra ruházni a kolónia kormányzását. Ezért nem lehet egyetlen cselekedetem sem, amelyhez a jövőbeli kormányzói hatalmamat használnám. Az egyetlen lehetőségem az, hogy úgy teszek, mintha Quincy-re atyai tekintélyként néznék fel, és minden módon az ő

irányítására szándékoznék támaszkodni. Amikor azt látod, hogy szégyentelenül nyalizok neki, akkor azt tekintsd a háború erkölcsi megfelelőjének. Az orra előtt van a seregem, egyszerű

földműveseknek álcázva. Az, hogy te meg én vagyunk ez az egész sereg, az engem nem zavar - amíg te hajlandó vagy ártatlanságot színlelni. Te meg Peter évekig ezt tettétek, nem igaz?

Ezt a levelet nem sok fogja követni, csak ha valós vészhelyzet van. Nem akarom, hogy az admirális elkezdjen azon töprengeni, hogy miről irkálunk egymásnak. Joga van hozzá, hogy arra kényszerítsen, hogy megnyissuk neki a leveleinket. Így hát semmisítsd meg ezt az üzenetet, én is így fogok tenni. Természetesen ÉN elővigyázatosságból lemásolom az egészet, és teljes biztonsági protokollal elküldöm Graffnak. Ha valaha is sor kerülne arra, hogy hadbírósági tárgyalás döntsön arról, hogy Morgannek joga volt-e hibernálni és visszavinni engem az Eroszra, akkor azt akarom, hogy a lehető legtöbb bizonyíték álljon a rendelkezésre a Peter üzenete okozta incidenst követő lelkiállapotomról.

Persze, mindig fennáll a lehetősége annak, hogy Morgan terve még ennél is szörnyűbb: lehetséges, hogy azt tervezi, visszaküldi a hajót, és ő ott marad Shakespeare-en élete végégig kormányzói pozícióban. Mire bárkit is küldhetnének az Eroszról, hogy leverje a lázadását, ő

már nem lenne az élők sorában, vagy olyan öreg lenne, hogy nem lenne érdemes vádat emelni ellene.

De én nem hiszem, hogy ilyen személyiség lenne. Ő egy bürokratikus lélek - nem autonómiát, hanem fennhatóságot akar. Az eddigiekből ráadásul úgy ítélem meg, hogy csak olyan alattomos tettekre képes, amelyeket meg tud maga előtt indokolni. Ezért kellett őrjöngésbe hajszolnia magát az én feltételezett ansible-kommunikáció ellen irányuló szabotázsakcióm miatt, hogy ezzel igazolhassa azt, ami amúgy coup d'etat-nak6 minősülne ellenem, mint kormányzó ellen.

Mindez persze csak a tudatos terveire igaz, nem a tudattalan vágyaira. Azaz, ő azt fogja hinni, hogy a kibontakozó eseményekre reagál, miközben valójában az eseményeket úgy fogja értelmezni, hogy az értelmezése igazolást nyújtson arra, amit tenni akar - bár közben ő nincs tisztában azzal, hogy azt akarja tenni. Így hát, van rá esély, hogy amikor megérkezünk Shakespeare-re, úgy fogja érezni, hogy „szükséghelyzet" állt elő, amely megköveteli, hogy ő

tovább maradjon a kolónián, mint ahogy a hajónak indulnia kell, és ez a vészhelyzet

6 Puccs (francia)

„kényszeríti" arra, hogy a hajót más felügyeletére bízva küldje vissza, és ő maga a kolónián maradjon.

Azért maradok Toscanóékkal is közeli viszonyban, mert meg kell értenem Quincy-t. Az anya nyilvánvalóan nem rám, hanem Quincy-re fogad, mint a jövőbeli hatalom birtokosára, bár kétségtelenül ő ezt úgy fogalmazná, hogy csak javítja az esélyeiket, és bebiztosítja, hogy akárki is lesz a kormányzói székben, annak vagy ő, vagy a lánya lesz a felesége.

De az anyának nincs szándékában kiengedni a lányát a kezei közül, és mivel azzal, ha összeházasodnánk, és én nem csak névleg, hanem valójában is kormányzó lennék, azzal ez az elszakadás bekövetkezne, így az anya szándékosan vagy sem, de ellenségem lesz a továbbiakban - bár jelenleg ő a legjobb információforrásom Quincy lelkiállapotáról, mivel annyi időt tölt vele, amennyit csak lehetséges. Muszáj kiismernem ezt az embert, a jövőnk függ attól, hogy tudjam, mit fog tenni, még mielőtt ő maga tisztában lenne vele.

Közben fogalmad sincs, hogy milyen megkönnyebbülés számomra, hogy van valaki, akivel mindezeket megoszthatom. A Hadiiskolában töltött éveim alatt a legközelebbi, bizalmashoz hasonló viszonyom Beannel volt, de őt is csak egy bizonyos pontig terhelhettem. Ez a levél az első igazán őszinte megnyilatkozásom azóta, hogy hosszú évekkel ezelőtt beszélgettünk annak az észak-karolinai tónak a partján.

Várj csak! Alig három évvel ezelőtt. Vagy még kevesebb? Az idő annyira zavaros tud lenni.

Köszönöm, hogy itt vagy velem, Valentine. Egyedül azt remélem, hogy megakadályozhatom, hogy ez egy értelmetlen küldetés legyen, amely azzal ér véget, hogy visszavisznek az Eroszra hibernált állapotban, miközben az emberiség életéből eltelik nyolcvan év, és én eközben semmit nem értem el, csupán azt, hogy legyőzött egy bürokrata.

Ender

Virlomi nem számolt azzal, hogy milyen hatással lesz rá, ha visszatér a Hadiiskolába azok után, amin keresztülment, amiket tett.

Az ellenségei kezére adta magát, amikor tudhatta, hogy a háborúban már csak az öldöklés következhet.

Egyre mélyülő kétségbeeséssel a szívében érezte, hogy az egész az ő hibája volt. A barátai és a leendő barátai figyelmeztették, hogy túl sokat akar. Elég volt, hogy kiűzte a kínaiakat Indiából, és felszabadította a szülőföldjét. Tovább már ne üldözze őket, hogy le is sújtson rájuk.

Ugyanolyan ostoba volt, mint anno Napóleon, Hitler, Xerxész és Hannibál: azt gondolta, hogy mivel soha nem veszített, legyőzhetetlen. Győzelmet aratott a nála hatalmasabb létszámú ellenség felett, és azt hitte, soha nem lesz ez másként.

És ami a legrosszabb - mondta magának -, én magam is elhittem a rólam szóló legendát. Szándékosan ápoltam az emberek azon hitét, hogy istennő vagyok, de eleinte tisztában voltam vele, hogy ez csak színlelés.

Végül a Föld Szabad Népei - az FSZN Peter Wiggin hegemóniájának új neve volt - győzték le. Suriyawong intézte a kapitulációját, az a thai fiú a Hadiiskolából, aki valamikor szerelmes volt belé. Ő először visszautasította a lehetőséget, de aztán rájött, hogy csak a büszkeségétől függ, hogy most adja-e meg magát, vagy akkor, amikor már az összes embere meghalt. És a büszkesége nem ért meg egyetlen emberéletet sem.

- Satyagraha - mondta neki Suriyawong. - Viseld, amit viselned kell!

Utoljára ő is ezt kiáltotta az embereinek. Satyagraha. Azt parancsolom, hogy éljetek és viseljétek el ezt! Így hát megmentette az emberei életét, magát viszont Suriyawong kezére adta. És rajta keresztül Peter Wigginére.

Wigginére, aki könyörületet tanúsított irányában, miután legyőzetett. Ez több volt, mint amit az öccse, a legendás Ender megtett a hangyokkal. Vajon azok is látták benne a halál karját, amint lesújt rájuk? Voltak isteneik, akikhez imádkoztak, akikhez utoljára fordultak, vagy akiket átkoztak, amikor látták, hogy pusztulásra vannak ítélve? Talán nekik könnyebb volt így, hogy írmagjuk sem maradt az univerzumban.

Virlomi viszont életben maradt. Nem tudták megölni - hiszen India-szerte még istennőként imádták, és ha megölik vagy bebörtönzik, Indiában folyamatos lázongások lennének, és lehetetlenné válna az ország kormányzása. Ha viszont egyszerűen eltűnik, akkor legendás istennőnek tekintik majd, aki távozott, de egy napon végül visszatér.

Így hát megcsinálta azokat a videófelvételeket, amelyekre megkérték. Könyörgött az embereinek, hogy csatlakozzanak a Föld Szabad Népeihez, fogadják el a Hegemón uralmát, a katonákat szereljék le, a hadsereget fegyverezzék le, és cserébe szabadon kormányozhatják az országukat.

Han Tzu ugyanezt tette Kínával, és Alai (aki egykor a férje volt, amíg ő el nem árulta) ugyanezt tette a muszlim világban. A dolog nagyjából bevált. Mindegyikük elfogadta a száműzetést, de Virlomi tudta, hogy ő

az egyetlen, aki rá is szolgált.

A száműzetésük abban állt, hogy kolóniákra küldték őket kormányzói rangban. Bárcsak akkor neveztek volna ki engem is, amikor Ender Wiggint, és soha ne tértem volna vissza a Földre, hogy ennyi vért ontsak! Ám a kormányzásra csak akkor ítélték alkalmasnak, miután látványosan visszaszerezte India függetlenségét a hatalmas túlerőben lévő kínai hadsereg ellen, és egyesítette az egyesíthetetlennek tűnő országot. Csak azok miatt a szörnyűségek miatt bízzák rám egy új világ alapjaink a letételét, amiket tettem, gondolta a lány.

A Földön töltött fogsága idején - először hónapokig Thaiföldön, majd Brazíliában volt őrizetben, ahol szemmel tartották, de soha nem bántalmazták - már kezdett türelmetlenkedni, és azt kívánta, bárcsak elhagy hatná a bolygót, és elkezdhetné az új életét.

Csak azzal nem számolt, hogy az úton a következő állomás az egykori Hadiiskola lesz az űrben.

Olyan volt, mintha egy gyönyörű álomból felébredve, a gyerekkora helyszínén találná magát. A folyosók nem változtak semmit, a falakon lévő színkódolt fények még mindig ugyanúgy a tájékozódást szolgálták, csak most a telepeseket vezették a hálótermeikbe. A termeket persze átrendezték, a telepesek nem lettek volna hajlandók elviselni azt a zsúfoltságot, amit a Hadiiskolás diákok eltűrtek. Most szó sem volt a zéró gravitációban zajló gyakorlatozásról sem. Ha a küzdőtermet használták is valamire, azt neki nem árulták el.

De az ebédlők érintetlenül ott voltak, mind a tiszteké, mind a katonáké - bár ő most a tanárok étkezőjében evett, ahová diákként nem volt szabad belépnie sem. Ide nem engedték be az ő kolóniájának telepeseit, itt előlük is menedékre lelt. Ahol a telepesek tartózkodtak, ott Virlomit mindig körbevették Graff emberei a Kolóniaügyi Minisztériumból. Nagyon diszkrétek voltak, és békén hagyták, ezért hálás volt nekik - nagyon távolságtartóak voltak, elzárkóztak tőle, ami bántotta. Két egymással ellentétes viselkedésmód, és két

ellentétes feltevés a motivációjukat illetően. Virlomi tudta, hogy kedvesek hozzá, mégis bántotta, hogy távolságot tartanak tőle, mintha leprás lenne. Ha szeretett volna barátkozni, valószínűleg megtehette volna: feltehetőleg arra vártak, hogy a tudtukra adja, hogy szívesen venné-e, ha kommunikálnának vele. Virlomi vágyott az emberi társaságra, de soha nem lépte át a vékony határvonalat, amely az ő asztala és egy másik asztal között feszült. Egyedül evett. Azért, mert nem hitte, hogy megérdemelné az emberi társaságot.

Ami nyugtalanította, az az imádat volt, amellyel a telepesek felé fordultak. Amikor diák volt a Hadiiskolában, akkor teljesen átlagos, hétköznapi lány volt. Persze attól, hogy lány volt, más volt, mint a többiek, küzdenie kellett, hogy megtartsa a helyét - de nem volt egy Ender Wiggin, egy legenda. Nem volt különösebben vezető alkat. Az csak később jött, amikor visszatért Indiába, azok közé az emberek közé, akiket értett, akiknek hús volt a húsából és vér a véréből.

A probléma az volt, hogy ezek a telepesek javarészt indiaiak voltak, akik pontosan azért jelentkeztek a kolonizációs programba, mert Virlomi lesz a kormányzó a kolónián. Többen elmesélték neki, hogy annyian akartak jönni, hogy sorsoláson kellett részt venniük. Amikor odament hozzájuk, hogy beszéljen velük, megismerje őket, akkor úgy érezte, hogy ez teljesen hiábavaló próbálkozás: annyira tisztelték, hogy szinte meg sem mertek szólalni előtte, vagy ha mégis, akkor annyira formális szavakat, olyan távolságtartó nyelvezetet használtak, hogy esély sem volt valódi kommunikációra.

Mindannyian úgy viselkedtek, mintha egy istennővel beszélnének.

Túl jól végeztem a dolgomat a háború alatt, mondta magának a lány. Az indiaiak számára a vereség nem az istenek előtti kegyvesztettség jele. Nekik az számít, hogy a vereséget hogyan viseli valaki. És Virlomi megtartotta a méltóságát, így az indiaiak szemében isteni alak maradt. Lehet, hogy ettől egyszerűbb lesz majd kormányozni őket. Vagy az is lehet, hogy azt a napot, amikor majd kiábrándulnak belőle, szörnyű lesz átélni.

Egy csoport telepes Hyderabadból egy petícióval járult elé.

- A bolygót Gangesznek nevezték el, a szent folyó után kapta a nevét - mondták. - Ez rendben is van. De nem lehetne arról is megemlékezni, hogy a legtöbben délről érkeztünk? Mi nem a hindit vagy urdut beszéljük, hanem a telugut. Nem lehetne, hogy ennek az új kolóniának egy része jelképesen hozzánk tartozzon?

Virlomi folyékony telugu nyelven felelt nekik - megtanult telugu nyelven is, mert képtelen lett volna Indiát egyesíteni, ha csak angolul és hindiül tud. Elmondta, hogy a kérésükkel kapcsolatban azt teszi, amit a telepesek közössége enged neki.

Ez volt vezetői hatalma első próbája. Hálóteremről hálóteremre járt hát, megkérdezte az embereket, hogy hozzájárulnának-e, ha a települést, amelyet az új világban fognak felépíteni, Andhra névre keresztelnék, az után az indiai provincia után, amelynek a fővárosa Hyderabad.

Mindenki azonnal beleegyezett a javaslatba. A világukat Gangesznek nevezik, de az első városkát Andhrának fogják hívni.

- A nyelvünk a közös nyelv lesz - mondta nekik Virlomi. - A szívem szakad, hogy India gyönyörű nyelveit erre kell cserélnünk, de muszáj, hogy egyöntetűen egy nyelven beszéljünk. A gyermekeik anyanyelvükként kell, hogy tanulják a közös nyelvet. Természetesen megtaníthatják nekik a hindit vagy a telugut, vagy bármely

más nyelvet, de az első a közös nyelv legyen!

- A gyarmatosítók nyelve - szólalt meg egy öregember. A többi telepes azonnal rákiabált, hogy adja meg a tiszteletet Virlominak.

De Virlomi csak nevetett.

- Igen - mondta. - A gyarmatosítók nyelve. Egyszer a britek hódították meg az országunkat, most meg a Hegemónia. De ez a nyelv az, amit mindegyikünk beszél. Nekünk, indiaiaknak ismerős a nyelv, mert olyan soká éltünk brit uralom alatt, és olyan mérvű kereskedelmet folytattunk Amerikával, a nem indiaiak pedig azért beszélik, mert a közös nyelv kötelező ahhoz, hogy részt vehessenek ezen az utazáson.

Az öreg együtt nevetett vele.

- Szóval maga is tudja - mondta. - Hosszabb történelem fűz minket ehhez az úgynevezett „közös nyelvhez”, mint az angolokon és az amerikaiakon kívül bárkit.

- Mindig képesek voltunk megtanulni a gyarmatosítóink nyelvét, és aztán a sajátunkká tenni azt. Az irodalmunk az ő irodalmuk lett, és az övék a miénk. A nyelvüket a mi saját, egyéni módunkon beszéltük, és a saját gondolatainkat gondoltuk az ő szavaik mögé. Vagyunk, akik vagyunk. Semmi sem változik.

Az indiai telepesekhez így beszélt. De voltak mások is - körülbelül a telepesek egyötöde -, akik nem Indiából származtak. Néhányan közülük azért választották őt, mert híres volt, és a szabadságért vívott küzdelme megragadta a fantáziájukat. Ő volt az Indiai Nagy Fal létrehozója, így hát hírességnek tartották, és ezért szerettek volna az ő kormányzása alá tartozni.

De a legtöbben úgy kerültek a Gangesz Kolóniára, hogy a sorsoláson nekik kedvezett a szerencse. Graff úgy döntött, nem engedi, hogy a telepesek több mint négyötöde Indiából származó legyen. Az indoklás tömör volt: „Lehet, hogy eljön majd a nap, amikor a kolóniákat alkothat ja csupán egyetlen embercsoport. De az első

kolóniák esetében az a szabály érvényes, hogy minden ember egyenrangú állampolgár. Kockázatot vállalunk azzal is, hogy megengedjük, hogy ennyi indiai legyen ezen a kolónián. Csakis az indiai politikai helyzet okán tértem el a megszokott irányelvtől, mely szerint egy kolónián maximum a telepesek egyötöde kerülhet ki egy nemzetből. Megkerestek a kenyaiak, a darfúriak, a kurdok, a kecsua anyanyelvűek, a maják és hasonló csoportok, hogy úgy érzik, szükségük lenne egy hazára, amely kizárólag az övék. Ha Virlomi indiai honfitársainak megadjuk ezt a lehetőséget, nekik ugyan miért nem? Véres háborúban kell részt venniük ahhoz, hogy ez a kiváltság... stb., stb. Ezért kell, hogy az ön telepesei között fel tudjam mutatni azt a 20%-ot, akik nem indiaiak, és ezért kell tudnom, hogy őket is egyenlő állampolgárként kezelik.”

Igen, igen, Graff ezredes, minden úgy lesz, ahogy ön akarja. Még az után is, hogy megérkezünk a Gangeszre, és ön fényévekre lesz tőlünk, és többé nem bír befolyással arra, amit teszünk, akkor is meg fogom tartani az önnek adott szavam, és igyekszem elősegíteni a népek közti kevert házasságokat, ragaszkodni fogok az egyenlő bánásmódhoz, és ahhoz, hogy az angol - elnézést, a közös nyelv - legyen a mindenki által beszélt nyelv.

De minden erőfeszítésem ellenére a húsz százalékot el fogja nyelni a másik négyötöd. Hat generáció múlva, vagy talán már hármat követően, a Gangeszre látogatók szőke és vörös hajkoronákat fognak látni,

szeplős fehér és ébenfekete bőrt, afrikai és kínai arcokat, ám minden telepes azt fogja vallani, hogy „indiai vagyok”, és megsértődnek, ha valaki mást állít.

Az indiai kultúra túl erős ahhoz, hogy bárki is irányítani tudja. Én úgy tudtam uralni Indiát, hogy indiai módon hajlongtam, és az indiai álmokat váltottam valóra. Most úgy fogom vezetni a Gangesz Kolóniát -

Andhra városkáját -, hogy megtanítom az indiaiaknak, hogyan tegyenek úgy, mintha toleránsak lennének másokkal, miközben a barátságukkal elérik, hogy a többiek elkezdjenek az ő módjukon élni és gondolkodni.

Ebben a különös, új világban hamarosan mi, indiaiak leszünk a bennszülöttek, a többiek pedig a betolakodók - egészen addig, amíg utóbbiak beolvadnak, és a részünkké válnak. Ezzel nem lehet mit tenni. Ilyen az emberi természet, főleg az indiai makacssággal és türelemmel párosulva.

Virlomi mégis fontosnak tartotta, hogy itt, az állomáson, a régi Hadiiskolában szárnyai alá vegye a nem indiai telepeseket.

Azok is elfogadták őt. A hadiiskolai közös nyelv és az ottani szleng ismerete most nagy hasznára vált. A háború után a hadiiskolai szleng gyorsan elterjedt a gyerekek között világszerte, ő pedig folyékonyan beszélte azt. A szleng érdekelte a gyerekeket és a fiatalokat, és szórakoztatta a felnőtteket, őt pedig ezáltal közelebb hozta hozzájuk, már nem érezték olyan távoli hírességnek.

A barakkban - nem is, a hálóteremben, amely az újonnan érkezett diákoknak (a fiókáknak) volt fenntartva -

viszont volt egy nő egy karon ülő gyermekkel, aki állhatatosan távolságtartó maradt. Virlomit ez eleinte nem zavarta, hiszen nem kell, hogy mindenki kedvence legyen, de hamarosan, ahogy egyre többet látogatott ide, nyilvánvalóvá vált, hogy Nichelle Firth nem csak szégyenlős vagy távolságtartó, hanem kifejezetten ellenséges.

Virlomit érdekelni kezdte a nő, és próbált többet megtudni róla. De a nő dossziéjában lévő önéletrajz olyan minimális információt tartalmazott, hogy Virlomi gyanította, az egész csak kitaláció. Több ilyennel találkozott már - ezek olyan emberekhez tartoztak, akik elsősorban azért csatlakoztak a kolóniához, hogy maguk mögött hagyják a múltat, sőt még a személyiségüket is.

A nővel beszélgetést sem tudott kezdeményezni. Ha hozzá fordult, Nichelle arca kifejezéstelenné vált, és vagy röviden felelt vagy sehogy sem - ha pedig úgy döntött, hogy nem felel, akkor megfeszített állkapoccsal mosolygott, de úgy, hogy a mosoly mögött Virlomi egyértelműen érezte a dühöt. Nem erőltette hát tovább.

De figyelte Nichelle reakcióit arra, amiket ő, Virlomi vagy mások mondtak olyankor, amikor a nő

hallótávolságban volt, de nem vett részt a beszélgetésben. Láthatóan a Hegemónia, Peter Wiggin, a Földön zajló háborúk, a Föld Szabad Népe és a Kolóniaügyi Minisztérium bármilyen említése kiváltotta a dühét, és haragos gesztusokra késztette. Ugyanígy Ender Wiggin, Graff, Suriyawong, és mindenekelőtt Julian Delphiki, vagyis Bean neve hallatán szorosabban szorította magához a gyermekét, és mintha valamilyen ráolvasás-szerűséget kezdett volna suttogni a fülébe.

Virlomi maga hozta elő ezeket a neveket a beszélgetések során, mintegy tesztelve a nőt. Arra rájött, hogy Nichelle Firth egyértelműen részt vett a háborúban valamilyen módon, de amikor a képét tudakozódási céllal elküldte Peter irodájába, onnan nem kapott semmilyen információt. Mégis úgy tűnt, hogy a történelem újabb

keletű eseményei eléggé személyesen érintik.

Csak a felkészülési időszak vége felé jutott Virlomi eszébe, hogy egy másik névvel próbálkozzon a nőnél.

Egy belga párral való beszélgetésébe szőtte bele a nevet, de előtte megbizonyosodott róla, hogy elég közel vannak Nichelle-hez, hogy hallja őket.

- Achilles Flandres - mondta, arra hivatkozva, hogy a jelenkori történelemnek ő a leghíresebb belga alakja.

Természetesen a beszélgetőpartnereit ez sértette, és hevesen tagadták, hogy Achilles valóban belga lenne, Virlomi pedig, miközben próbálta lecsillapítani őket, titokban figyelte Nichelle-t.

A nő erőteljesen reagált, igen, és első pillantásra hasonlóan, mint a többi esetben: közelebb húzta magához a gyermeket, a fülébe szuszogott, beszélt hozzá. De aztán Virlomi felfigyelt arra, hogy a nő most nem mereven állt, hanem nagyon puhán öleli a gyermeket. Gyengéd volt, és boldognak tűnt. Mosolygott.

És újra és újra elsuttogta Achilles Flandres nevét.

Ez annyira nyugtalanító volt, hogy Virlomi legszívesebben odament volna hozzá, hogy rákiabáljon: Hogyan merészeled ilyen tisztelettel kiejteni annak a szörnyetegnek a nevét?! De túlságosan is tisztában volt a saját szörnyű tetteivel. Igen, Achilles és közte voltak különbségek, de hasonlóságok is, és nem lenne bölcs dolog a részéről olyan vehemensen elítélni a fiút. Ez a nő kedveli Achillest. Na és akkor?

Virlomi kiment a teremből, és ismét nekilátott a kutatásnak. Semmiféle feljegyzést nem talált, amely szerint Achilles valaha valahol is összetalálkozhatott ezzel a határozottan amerikai származású nővel. Virlomi nem hitte, hogy a nő beszélne franciául, még nagyon alapszinten sem. Ehhez nem tűnt eléggé iskolázottnak - a legtöbb amerikaihoz hasonlóan valószínűleg ő is csak egy nyelven beszél, azt is eléggé közönségesen és hangosan. A baba nem valószínű, hogy Achilles gyermeke lenne. De ellenőriznie kellett. A nő viselkedése eléggé nyilvánvalóan rámutatott erre a lehetőségre is. Nem engedheti, hogy az anyát és gyermekét hibernálják és hajóra tegyék, amíg meg nem kapta a gyermek és Achilles Flandres genetikai mintázata összevetésének eredményét.

Nincs egyezés. Achilles nem lehet a gyermek apja.

Akkor ez rendben van, gondolta Virlomi. A nő kicsit fura. Lesznek vele problémák. De semmi olyan, amit idővel ne lehetne kezelni. Bármi is tette Achilles odaadó hívévé, ilyen távol a Földtől majd szépen elhalványul ez a rajongás. A nő el fogja fogadni mások barátságát.

Vagy nem. De akkor önmagát bünteti ezzel, mert mások barátkozási szándékának visszautasítása csak kiközösítéssel járhat. Akárhogy is lesz, Virlomi majd megoldja. Ugyan mekkora gondot tud okozni egyetlen nő több ezer telepes között?

Ráadásul Nichelle Firth nem tűnt vezető alkatnak. Senki nem lenne hajlandó követni őt. Semmire nem jutna.

Virlomi tehát kiadta a parancsot Firth-ék hibernálására. De a papírok miatti késlekedés miatt még ott voltak, amikor Graff személyesen odaérkezett, hogy beszéljen azokkal, akik az utazás során ébren lesznek.

Alig száz telepesről volt szó, mert a legtöbb utas a hibernációt részesítette előnyben egy ilyen hosszú úton.

Graffnak az volt a feladata, hogy világossá tegye számukra, a hajó kapitánya abszolút hatalommal bír, és

korlátlan büntetési jogkörrel rendelkezik. „Önök megteszik, amit a legénység bármely tagja mond, mégpedig azon nyomban.”

- Különben? - kérdezte egy hang.

Graff ezt nem kötekedésnek vette - a hang ijedtnek hangzott, nem kihívónak.

- A kapitány élet és halál ura. Persze a szabályszegés komolyságától függően. De azt, hogy egy bizonyos szabályszegés mennyire komoly, azt egyedül ő dönti el. Nincs apelláta. Értve vagyok?

Mindenki megértette. Sőt, ennek hatására néhányan még az utolsó pillanatban hibernációért folyamodtak -

nem azért, mert esetleg lázadást forgattak volna a fejükben, hanem mert ijesztőnek találták a gondolatot, hogy évekig össze legyenek zárva valakivel, akinek ilyen hatalma van felettük.

Amikor a megbeszélés véget ért, az emberek nyüzsögni, zajongani kezdtek, néhányan az asztalhoz tódultak, ahol az utolsó pillanatban még fel lehetett iratkozni a hibernációra, mások a hálótermek felé indultak, pár ember pedig Graff köré gyűlt - azok, akik mindig a hírességek társaságát keresik, mert hát Graff, a maga módján, pont olyan híres volt, mint Virlomi, és most végre találkozhattak vele.

Virlomi épp a hibernációs feliratkozás asztala felé tartott, amikor hangos zajt hallott a Graff körül állók csoportja felől: kiáltásokat, felhördülést. Odanézett, de nem látta, hogy mi történik, csak azt, hogy Graff áll, mosolyog valakire, és tökéletesen nyugodtnak tűnik. Csupán a körülötte állók eléggé ellenséges pillantásai keltették fel Virlomi figyelmét egy nő iránt, aki lihegve tört utat magának kifelé a teremből, és aki nyilvánvalóan a Graff körüli kis csoportosulás tagja volt korábban.

Természetesen Nichelle Firth volt az, imádott kicsi Randallját szorongatva.

Bármit is tett a nő, az Graffot nyilvánvalóan nem zaklatta fel, ellentétben másokkal. Mégis aggodalomra adott okot, hogy Nichelle kereste az alkalmat, hogy Graffal konfrontálódjék. Ellenségessége most tettben is megnyilvánult - ez nem volt jó hír.

Velem miért nem volt nyíltan ellenséges? Én is vagyok olyan híres, mint...

Híres? De honnan ered a hírnevem? Onnan, hogy a Hegemónia legyőzött és fogságba vetett. És kik voltak az ellenfeleim, akik elgáncsoltak? Suriyawong. Peter Wiggin. És velük az egész civilizált világ. Nagyjából ugyanazok az emberek, akik gyűlölték Achilles Flandrest és harcoltak ellene.

Nem csoda, hogy ez a nő az én kolóniámra jelentkezett, és nem valaki máséra. Azt hiszi, hogy én hasonlóan gondolkodom, mint ő, hogy ugyanattól az ellenségtől szenvedtem kudarcot. Nem érti, nem tudja - vagy legalábbis akkor, amikor jelentkezett hozzám, nem tudta -, hogy én egyetértek azokkal, akik legyőztek, szerintem is rossz úton jártam, és meg kellett állítaniuk. Én nem vagyok Achilles. Én nem vagyok olyan, mint Achilles.

Ha az istennő meg akarta büntetni Virlomit, amiért megszemélyesítette őt, hogy így jusson az India egyesítéséhez szükséges hatalomhoz, akkor ennél jobb módot nem is választhatott volna: higgye azt mindenki, hogy Virlomi pontosan olyan, mint Achilles - és kedveljék ezért.

Szerencsére Nichelle Firth volt az egyetlen, aki ezt így gondolta, őt pedig senki nem kedvelte, mert ő sem kedvelt senkit. Bármi volt is a véleménye, annak nincs hatása Virlomira.

Folyamatosan erről győzködöm magam, gondolta Virlomi. Vajon ez azt bizonyítja, hogy a szívem legmélyén ennek a nőnek a furcsa véleménye máris hatással van rám?

Természetesen hat rám.

Satyagraha. És ezt is viselni fogom.

Címzett: GovDes%ShakespeareCol@ColMin.gov/voy

Feladó: MinCol@ColMin.eov

Tárgy: Különös találkozás

Kedves Ender!

Igen, még mindig életben vagyok. Minden évből tíz hónapot hibernációban töltök, hogy sikerüljön végigvinnem a projektet, amibe belekezdtem.

Ez csak ezért lehetséges, mert van egy csapatom, akikre szó szerint rábízhatom az életem. A biztosítás-matematikai táblázatok szerint még életben leszek, amikor eléred Shakespeare-t.

Most azért írok neked, mert mindig is közel álltái Beanhez. Csatoltam a genetikai betegségéről szóló dokumentációt. Most már tudjuk, hogy a valódi neve Julian Delphiki, lefagyasztott embrió korában rabolták el, és egyedüli túlélője volt egy illegális genetikai kísérletnek. A génjein történt módosítások okozzák az átlagon felüli intelligenciáját.

Sajnos a változtatások a növekedési mintázatát is befolyásolták. Gyermekkorában nagyon apró volt - te is ilyennek ismerted. Pubertáskorában sem volt jelen a másoknál megszokott hirtelen magasságbeli megugrás. Nála egy állandó, folyamatos növekedés van, ami odavezet, hogy végül belehal az óriási méretébe. Bean nem akart kórházban feküdni és szánakozó tekinteteket látni az élete végén, így hát kutatóútra indult egy csillaghajóval. Él, ameddig élhet, de gyakorlatilag elhagyta a Földet és az emberi fajt. Nem tudom, valaki elmondta-e neked, hogy Bean és Petra összeházasodtak. Annak ellenére, hogy Bean attól félt, a gyermekei örökölhetik az ő betegségét, mégis megtermékenyítettek kilenc petét, mert volt egy orvos, aki azt állította, hogy helyre tudja hozni az utódokban ezt a genetikai rendellenességet. Sajnos ez az orvos becsapta őket. Petra megszülte az egyik gyermeket, de a másik nyolc embriót elrabolták - ugyanúgy, ahogy az Beannel is megtörtént embrió korában és beültették a babák eredetéről mit sem sejtő jelentkezőkbe. Kiterjedt kutatásaink eredményeképpen hét elveszett babára rátaláltunk. Az utolsónak nem sikerült a nyomára bukkanni. Egészen mostanáig.

Mindezt egy, a mai napon történt furcsa találkozás miatt mondom el neked. Ellis Island-en vagyok - a korábbi Hadiiskolának most ez a beceneve. Minden telepes átutazik itt, ezen az állomáson - itt válogatják szét őket csoportokba, és innen küldik tovább oda, ahová a hajójuk indul. Az Erosz most túl messze van a röppályáján, nem lenne gazdaságos odáig kiutaztatni őket, így a hajókat itt hozzuk rendbe és indítjuk új útjukra.

Eligazítást tartottam, a szokásos elmés bölcsességeimet osztottam meg egy csapattal, akik a Gangesz Kolóniára indultak. Amikor befejeztem, egy nő, aki az akcentusából ítélve amerikai lehet, odajött hozzám egy karon ülő gyermekkel. Egy szót sem szólt, csak egyszerűen a cipőmre köpött, majd továbbsétált.

Ez természetesen felkeltette az érdeklődésemet - odavagyok a flörtölős típusú nőkért.

Utánanéztem egy kicsit a hölgynek. Illetve az egyik barátunkat kértem meg a Földön, hogy végezzen egy alapos háttérellenőrzést. Kiderült, hogy az a név, amit a nő a kolónián használ, nem a valódi neve - ez nem annyira szokatlan, és nem is szokott érdekelni minket, mindenki az lehet, aki lenni akar, amíg nem gyermekmolesztáló vagy sorozatgyilkos.

Élete korábbi szakaszában a nő egy zöldségüzlet vezetőjének a neje volt. A férje teljesen steril volt, nem lehetett gyermeke. Tehát a kisfiú, aki a nővel utazik, nem a volt férjétől van - de ez

szintén nem szokatlan. Ami viszont nagyon furcsa, hogy a gyermek nem is a nőé. Be kell vallanom egy elég szégyenteljes dolgot. Megígértem Beannek és Petrának, hogy a gyermekeik genetikai mintázatának sehol semmilyen nyoma nem marad, ám én mégis megtartottam egy másolatot arról a feljegyzésről, amit a gyermekek felkutatásához használtunk, arra az esetre, ha valamikor valahogy ráakadnék az utolsó hiányzó babára.

Nos, ez a nő, Randi Johnson (született Alba), aki most a Nichelle Firth nevet használja, valami úton-módon Bean és Petra utolsó, eddig nem talált gyermekét hordta ki. A gyermek örökölte Bean genetikai rendellenességét, az óriásnövést. Zseniális koponya lesz, de a húszas éveiben (vagy kicsit korábban) bele fog halni a megállíthatatlan növekedésbe.

Ezt a gyermeket egy olyan nő fogja felnevelni, aki valamilyen okból kifolyólag úgy érzi, hogy engem le kell köpnie. Ez ugyan személyesen nem sért, de érdekel az ügy, mert ez a tette azt sugallja számomra, hogy a többiekkel ellentétben ez a nő esetleg tudhatta, hogy kinek a gyermekét hordta ki. Vagy még valószínűbb, hogy hazugságokkal etették. Akárhogy is, nem tudom ezügyben kikérdezni, mert mire megszereztem ezt az információt, ő már úton volt a hajóval a kolónia felé.

A Gangeszen fog élni, amelyet a Shakespeare-hez hasonlóan egy volt hadiiskolás diák vezet.

Virlomi nem volt annyira fiatal, mint te, amikor kikerült az iskolából - és a Hadiiskola után elegendő időt töltött a Földön ahhoz, hogy ő legyen India megmentője, aki felszabadította az országot a kínai uralom alól, majd pedig vezetője legyen egy Kína elleni sikertelen kimenetelű

(és rosszul eltervezett) inváziónak. Felívelő hatalma vége felé szinte önpusztító fanatikussá vált, aki elhitte saját propagandáját. Most már visszatért a józan esze.

Mi pedig ahelyett, hogy megpróbálnánk eldönteni, hogy tiszteletet érdemel a népe felszabadításáért vagy helytelenítést az elnyomóik nemzete elleni invázió okán, inkább kineveztük egy olyan kolónia fejének, amelynek telepeseit úgy választottuk ki (és erre ez volt az első alkalom), hogy figyelembe vettük a kultúrát, ahonnan származnak. A telepesek nagy része az ő kolóniáján tehát hindu meggyőződéssel bíró indiai - de persze nem mindenki.

Bean fia zseniális lesz, mint az apja meg az anyja. És lehetséges, hogy Randi olyan történetekkel fogja tömni a fejét, amelyek káros irányba befolyásolják a személyiségét.

És hogy mindezt miért mondom el neked? Mert a Gangesz Kolónia az első kísérletünk arra, hogy egy olyan világot kolonizáljunk, amely eredetileg NEM volt a hangyok birtokában. Ezek a telepesek a fénysebesség tört részével utaznak, hogy csak azután érjenek oda a kolóniára, miután az XB-knek esélyük volt elvégezni a munkájukat, és a bolygót kolonizálásra alkalmassá tették.

Ha boldogan kormányzod Shakespeare-t, és ott szándékozod leélni az életed hátralévő

részét, akkor ez az információ nem bír különösebb jelentőséggel számodra. Ám ha néhány év múlva úgy döntesz, hogy a kormányzóság nem a neked való foglalkozás, akkor arra kérlek, utazz el a Gangeszre egy futárhajóval! Természetesen a Gangesz Kolónia még sehol sem lesz, amikorra te már öt vagy akár tíz évet is leéltél a Shakespeare-en. Olyan távolságban van tőled, ahová - ha a Shakespeare-t körülbelül ennyi idő múlva hagyod el - tizennégy (vagy tizenkilenc) évvel a megalapítása után odaérhetsz. Addigra ez a fiú (a neve Randall Firth) már felnőtt lesz - bár termetre magasabb -, és lehetséges, hogy annyira hihetetlenül zseniálissá válik, hogy Virlominak esélye sem lesz megakadályozni, hogy veszélyt jelentsen a kolónia békéjére és biztonságára. Az is lehet, hogy addigra már ő lesz a diktátor. Vagy talán az emberek által megválasztott kormányzó lesz, aki megvédte a kolóniát a Virlomin ismét kitörő

elmebajtól. Vagy akár halott is lehet. Vagy egy névtelen senki. Ki tudja?

Ismét elmondom: a döntés a tiéd. Én nem támaszthatok semmiféle igényt irányodban, ahogy Bean és Petra sem. Ám ha érdekesnek ígérkezik számodra ellátogatni erre a kolóniára,

érdekesebbnek, mint Shakespeare-en maradni, akkor talán segíthetsz egy fiatal kormányzónak, Virlominak, aki ugyan zseniális, de időnként hajlamos nagyon rossz döntéseket hozni.

Sajnos, az egész egy zsákbamacska. Ha korábban elhagyod Shakespeare-t, az is lehetséges, hogy hamarabb odaérsz, mint ahogy a Gangesz telepesei kipakolnak a hajóból, és az is lehet, hogy odaküldelek egy kolóniára, ahol semmi gond nem lesz, és így nem lesz semmi tennivalód.

Láthatod, hogyan tervezek előre minden eshetőségre, még arra is, amire nem lehet tervezni.

De később néha annyira örülök, hogy így tettem. Ám ha úgy döntesz, hogy nem akarsz a továbbiakban a része lenni a terveimnek, azt is meg fogom érteni - jobban, mint bárki más.

Barátod:

Hyrum Graff

Ui.: Ha esetleg a kapitány nem tájékoztatott volna róla, öt évvel a távozásod után az NF

beleegyezett a kérésembe, és futárhajót indított minden kolóniára. A futárhajók ezentúl öt évente indulnak. Nem akkora behemótok, mint a telepeseket szállító hajók, de van bennük hely komoly rakomány számára, és reméljük, hogy a kolóniák közti kereskedelem eszközévé válhatnak. Igyekezetünk arra irányul, hogy minden kolóniára ellátogasson egy futárhajó minden ötödik évben. A futárhajók egyik kolóniáról továbbmennek a következőre, és csak akkor térnek vissza a Földre, amikor körbejárták az összes világot. A legénység tagjai eldönthetik, hogy végig szeretnék-e csinálni az egész utat vagy valamelyik kolónián kiképzik az utódjukat, aki befejezi helyettük a küldetést, ők pedig ott maradnak. Így senki nem ragad egy világban élete végéig, és senki nem ragad ott ugyanazon a csillaghajón sem egész életére. Ahogy azt sejted is, önkéntesekben nincs hiány.

Vitalij Kolmogorov az ágyban feküdt a halálra várva, és kezdett nagyon türelmetlen lenni.

- Ne siettesse a dolgokat! - mondta neki Sel Menach. - Rossz példát mutat vele.

- Semmit nem siettetek. Csak türelmetlennek érzem magam. Azt gondolom, jogom van azt érezni, amit érzek.

- És joga van azt gondolni, amit gondol, úgy érzem - felelte Sel.

- Látom, hogy most elővette a humorérzékét.

- Ön döntött úgy, hogy ez a halálos ágya, nem én - jegyezte meg Sel. - De a fekete humor itt is helyénvalónak tűnik.

- Sel, okkal kértem, hogy látogasson meg.

- Nyilván azért, hogy depresszióba taszítson.

- Ha én meghalok, a kolóniának szüksége lesz egy kormányzóra.

- Úton van egy kormányzó a Földről, nem igaz?

- Szigorúan véve az Eroszról.

- Jaj, Vitalij, mindannyian Erosz gyermekei vagyunk.

- Nagyon vicces. Villogtassa csak a klasszikus műveltségét. Kíváncsi vagyok, mennyi ideig lesz még

valaki, akit szórakoztathat a Föld körül keringő aszteroidákról és a görög istenekről szóló szójátékokkal.

- Mindenesetre, nehogy azt mondja, hogy engem nevez ki kormányzónak, Vitalij!

- Ilyesmiről szó sincs - biztosította Vitalij. - Egy megbízást adok önnek.

- És erre senki más nem felelt meg, csak egy öregedő xenobiológus.

- Pontosan - bólintott Vitalij. - Van egy üzenet - kódolt üzenet, és nem, nem adom meg a kulcsot hozzá -

amely az ansibleon elküldésre vár. Csak azt kérem, hogy amikor én már kihűltem, de még mielőtt megválasztanák az új kormányzót, küldje el ezt az üzenetet.

- Kinek?

- Az üzenet tudja, hogy hova kell eljutnia.

- Milyen okos kis üzenet! Miért nem találja ki azt is, hogy ön mikor halott, és küldi el saját magát?

- Megígéri, hogy elküldi?

- Igen, természetesen.

- És ígérjen meg még valamit!

- Én is öregszem. Ne számítson rá, hogy egyszerre túl sok ígéretemre tudok emlékezni.

- Ígérje meg, hogy amikor megválasztják kormányzónak, akkor elfogadja a címet!

- Nem fognak megválasztani.

- Ha nem fogják, akkor ez nem is kérdés - mondta Vitalij. - De ha megválasztják, ahogy abban önön kívül mindenki biztos, akkor fogadja el!

- Nem.

- Elmondom, miért kell elfogadnia - folytatta Vitalij. - Azért, mert ön a legmegfelelőbb arra a pozícióra. És azért ön a legmegfelelőbb, mert ön nem akarja megszerezni.

- Egyetlen épeszű ember sem akarja.

- Túl sokan sóvárognak utána, és nem azért, mert kormányozni akarnak, hanem mert a vele járó tekintélyre vágynak. A presztízsre. A rangra. - Vitalij nevetett, azután a nevetés csúnya köhögőrohamba csapott, úgyhogy vizet kellett innia, hogy lecsillapítsa a mellkasi görcsöt. - No, ezt nem fogom hiányolni, ha halott leszek.

- A rangot?

- A köhögésre gondoltam. A folyamatos nyomásérzésre mélyen a mellkasomban. A zihálásra. A szelekre.

A homályos látásra, amin az sem segít, ha jó szemüveg van rajtam vagy ha elegendő a fény. Az öregkorral járó egész undorító hanyatlásra.

- És mi van a rossz lehelettel?

- Az arra lett kitalálva, hogy mások örüljenek annak, hogy már halott vagyok. Sel, komolyan mondtam, amit mondtam. Ha valaki mást választanak kormányzónak, akkor az olyan valaki lesz, aki akarja ezt a feladatot, és nem lesz túl boldog, hogy át kell adnia a helyét, amikor az új kormányzó és a telepesek megérkeznek.

- Ez vár rájuk, amiért úgy döntöttek, hogy eljönnek az Eroszról - meg mert a készletek, a felszerelés és szakértelem mellett egy diktátort is hoznak számunkra.

- Én is diktátor voltam eleinte - szögezte le Vitalij.

- Eleinte, amikor még a túlélésünk is lehetetlennek tűnt, akkor igen, kézben tartotta a dolgokat, amíg ki nem találtuk, hogyan kezeljük azt a sok mindent, ami a túlélésünket veszélyeztette ezen a bolygón. De azok a napok régen elmúltak.

- Nem, nem múltak el - felelte Vitalij. - Hadd legyek egyértelmű! A hajón, ami érkezni fog, két admirális utazik. Az egyik a jövendő kormányzó. A másik a hajó kapitánya. Mit gondol, melyikük hiszi magáról azt, hogy neki kellene a kormányzónknak lennie?

- Természetesen a hajó kapitánya, ha ön így teszi fel a kérdést.

- Az egy bürokrata. Egy törtető. Őt magát nem ismertem, sosem találkoztam vele, mielőtt mi útnak indultunk, de a fajtáját jól ismerem.

- Tehát a hajó nem csak azt a felszerelést hozza el nekünk, amire szükségünk van, hanem még egy hatalmi harcot is.

Nem akarok háborút a kolónián! Nem akarok vérontást! Nem akarom, hogy az újonnan érkezőknek meg kelljen harcolniuk egy feltörekvő, önjelölt kormányzóval itt, a Shakespeare-en. Azt akarom, hogy a kolóniánk készen álljon az új telepesek fogadására - és egyöntetűen kiálljanak a mellett a kormányzó mellett, akit az Eroszon kineveztek számunkra. Azok ott tudták, mit csinálnak, amikor kinevezték.

- Ön tudja, hogy kicsoda - mondta Sel. - Tudja, és egy léleknek sem árulta el.

- Természetesen tudom - bólintott Vitalij. - Harmincöt éve levelezek vele. Azóta, mióta útnak indult a hajójuk.

- És soha egy szót sem ejtett róla. Ki az? Olyan valaki, akiről már én is hallottam?

- Honnan tudjam, hogy ön kiről hallott vagy kiről nem? - kérdezte Vitalij. - Én csak egy haldokló vagyok, ne zaklasson engem!

- Szóval még most sem hajlandó elárulni.

- Amikor a hajója kijön a fénysebességből, akkor kapcsolatba fog lépni Önnel. Ön pedig elmondhatja telepeseknek, ki ő - mindent elmondhat nekik, amit ő mond önnek.

- De ön nem bízik abban, hogy megtartanám a titkot.

- Sel, ön nem tud titkot tartani. Mindig kimond mindent, ami a fejében jár. A megtévesztés nem az ön asztala. Ezért lesz olyan remek kormányzó, és ezért nem mondok önnek semmi olyat, amit ne mondhatna el akárkinek akár már most.

- Ön szerint nem tudok hazudni? Nos, akkor nem is fárasztom magam azzal, hogy megígérjem, hogy elfogadom a kormányzóságot, mert nem Ingom. Nem is fog kelleni. Valaki mást fognak választani. Engem senki nem kedvel, csak ön, Vitalij. Morgós vénember vagyok, aki utasítgatja az embereket, és megríkatja az ügyetlen asszisztenseket. Amit tettem ezért a kolóniáért, az már régi történet.

- Jaj, fogja már be! - kiáltotta Vitalij. - Ön is teszi, amit tesz, és én is teszem, amit teszek. Most például meghalok.

- Én is meg fogok halni, ugye tudja? Valószínűleg hamarabb, mint ön.

- Akkor igyekeznie kell.

- Ez az új kormányzó... van neki bármilyen elképzelése arról, hogy mivel fog járni az itteni élet az új telepesek számára? Tud az injekciókról? Tud arról, hogy rendszeresen fogyasztaniuk kell a génmódosított disznók húsát, hogy elegendő protein legyen a szervezetükben, amely kiéhezteti a férgeket? Remélem nem küldtek vegetáriánusokat! Rohadt egy dolog az is, hogy az újak számbeli fölényben lesznek velünk szemben, amint a kolóniára teszik a lábukat.

- Szükségünk van rájuk - jegyezte meg Vitalij.

- Tudom. A genetikai állományunk bővítéséhez, és a farmjaink meg a gyáraink működtetéséhez.

- Gyáraink?

- Az egyik ősrégi hangy napenergia-generátort bütyköljük. Azt hiszem, képes lenne működtetni egy szövőgépet.

- Ó, az ipari forradalom! Alig harminchat évvel azután, hogy ide érkeztünk. És még van képe azt mondani, hogy mostanában nem tett semmit az itteniekért!

- Én nem tettem semmit - felelte Sel. - Csak beszéltem Lee Tee-vel, hogy vessen rá egy pillantást.

- Ha ennyit tett, hát ennyit tett.

- No, mondja!

- Mit mondjak? Elmondtam, amit mondani akartam.

- Mondja ki nyugodtan, hogy ön pontosan úgy kormányozott itt harmincöt éven át, hogy meggyőzött másokat arról, hogy próbáljanak meg megcsinálni valamit.

- Nem kell elmondanom azt, amit úgyis tud.

- Ne haljon meg!

- Nagyon megható - mondta Vitalij. - De nem látja? Meg akarok halni. Befejeztem. Belefáradtam.

Elmentem a háborúba, harcoltunk, győztünk, azután Ender Wiggin megnyerte a csatát a hangyok anyabolygójánál, és minden hangy elpusztult. És én hirtelen nem voltam katona többé. Pedig én katona voltam, Sel, nem egy bürokrata. És határozottan nem egy kormányzó alkat. De mivel admirális voltam, én voltam a parancsnok, így hát az én kötelességem lett ez is, és én megtettem, amit kellett.

- Én nem vagyok olyan kötelességtudó, mint ön.

- Én most nem önről beszélek, a csuda vigye el! Ön azt tesz, amit akar. Én most magamról beszélek. Azt mondom, hogy mit mondjon majd a sírom felett.

- Ó, értem.

- Nem akartam kormányzó lenni. Arra számítottam, hogy meghalok a háborúban, és az az igazság, hogy soha nem gondoltam a jövőre. Ide jöttünk, erre a bolygóra, arra képeztek ki bennünket, hogy képesek legyünk túlélni ezen a hangybolygón, de azt gondoltam, hogy a dolognak ez a része az ön feladata lesz, az öné és a többi tudósé, miközben én majd irányítom a küzdelmet a hangyhordák ellen, akik leözönlenek a domboldalakról, és kiássák magukat a földből a talpunk alatt. Önnek fogalma sincs róla, milyen rémálmaim voltak a megszállásról, a tisztogatásról, a területek uralmunk alatt tartásáról. Attól féltem, az egész világon

nincs elegendő fegyver ehhez. Azt hittem, meg fogunk halni.

- Aztán Ender Wiggin csalódást okozott önnek ez ügyben.

- Igen. Az önző kölyök. Én katona vagyok, ő meg elvette a háborúmat.

- De maga mégis örült ennek.

- Megtettem a kötelességemet, Sel. Megtettem a kötelességemet.

- Én is megtettem az enyémet - jelentette ki Sel. - És a magáét nem vagyok hajlandó átvállalni.

- Pedig meg fogja tenni, Sel, ha én már nem leszek.

- Ön úgysem fogja látni, hogy megteszem-e vagy sem.

- Reménykedem abban, hogy van élet a halál után - mondta Vitalij. - Én nem vagyok tudós, nekem szabad.

- A legtöbb tudós hisz Istenben - jelentette ki Sel. - Az itt lévők közül a legtöbben bizonyosan.

- De ön mégsem hiszi, hogy én látni fogom, mit tesz.

- Szeretném hinni, hogy Isten jobb tennivalókat szán önnek annál, hogy engem figyeljen! Ráadásul az ezt a világot körülvevő mennyország a hangyok mennyországa. Remélem, Isten megengedi, hogy ön abba a mennyországba jusson, amelyikbe az összes többi ember is kerül!

- Vagy a pokolba - jegyezte meg Vitalij.

- Majd elfelejtettem, hogy önök, oroszok milyen pesszimisták.

- Ez nem pesszimizmus. Csak szeretnék odakerülni, ahol a barátaim vannak. Meg ahol az apám van, a vén csirkefogó.

- Nem szerette az apját? És mégis vele akar lenni?

- Jól meg akarom ruházni a vén részegest! Aztán elmegyünk horgászni.

- Akkor ez a halaknak sem lesz mennyország.

- Mindenki számára pokol lesz. De lesznek jó pillanatai.

- Szóval pont olyan lesz, mint a mostani életünk.

Vitalij nevetett.

- A katonáknak nem szabadna teológiai témákat feszegetniük.

- A xenobiológusoknak meg nem szabadna belefolyni a kormányzásba.

- Köszönöm, hogy a halálos ágyamon is sikerült bizonytalanságban hagynia.

- Szívesen. Bármit, amivel elszórakoztathatom. És most, ha nem bánja, meg kell etetnem a disznókat.

Sel elment, Vitalij pedig ott feküdt, és azon gondolkodott, hogy felkeljen-e az ágyból, és mégis inkább elküldje az üzenetet ő maga.

Nem, jó döntést hozott. Nem akart semmiféle beszélgetésbe bonyolódni Enderrel. Hadd kapja csak meg a levelet akkor, amikor már túl késő válaszolnia - ez volt a terv, és jó terv volt. Ender okos gyerek, jó fiú. Meg fogja tenni, amit meg kell. Nem akarom, hogy a tanácsomat kérje, mert nincs szüksége rá - és még a végén esetleg megfogadná.

Címzett: GovDes%ShakespeareCol@ColMin.gov/voy

Feladó: GovAct%ShakespeareCol@colmin.gov

Re: Akkor kapja meg ezt a levelet, amikor én meghalok

Kedves Ender!

Kereken megmondtam a lényeget rögtön a Tárgy sorban. Semmi kertelés és köntörfalazás.

Akkor írtam ezt a levelet, amikor éreztem, hogy közeleg a halálom. És elintéztem, hogy elküldjék önnek, amikor én már nem leszek.

Azt hiszem, az utódom Sel Menach lesz. Ő ugyan nem akarja ezt a pozíciót, de sokan kedvelik, és mindenki megbízik benne, ami elengedhetetlen ahhoz, hogy valaki kormányzó legyen. És Sel biztosan nem fog ragaszkodni ehhez a hivatalhoz, ha ön megérkezik. De ha nem őt választják utódomnak, akkor az Isten legyen kegyes önhöz, én pedig sok szerencsét kívánok!

Gondolom, tudja, milyen nehéz lesz az új helyzet a mi kis közösségünk számára. Az embereim harminchat éve házassági kötelékben élnek, és osztoznak jóban-rosszban. Az új generációnál már helyreállt a nemek közti egyensúly, és vannak szinte házasulandó korban lévő unokák is.

Azután, amikor megérkezik az ön hajója, a népesség hirtelen az ötszörösére nő, és csak a lakosság minden ötödik tagja lesz a mi eredeti kis csoportunkból származó. Nehéz lesz ez a helyzet, hiszen ezzel minden megváltozik. De hiszem, hogy mostanra már jól ismerem önt, és ha igazam van, akkor az embereimnek nincs mitől tartaniuk. Ön segíteni fog az újonnan érkezőknek alkalmazkodni a mi életmódunkhoz, és azokhoz a szokásokhoz, amelyek elengedhetetlenek ezen a helyen. És segíteni fog az én embereimnek is alkalmazkodni az új telepesekhez, amikor az elkerülhetetlen, mert az ő módszereik esetleg jobban működnek valamiben.

Ender, mi úgyszólván egykorúak vagyunk - vagy legalábbis az életünk ugyanazon szakaszában járunk. Reges-régen elhagytuk a családunkat. Ami a világot illeti, az ő

szempontjukból mi egy nyitott sírgödörbe léptünk, és eltűntünk a szemük elől. Nekem ez a halál utáni életem volt itt, a kolónián, a karrierem végeztével egy új karrier vette itt kezdetét, az életem végeztével egy új élet várt. És jó élet volt. A mennyország volt. Dolgos, ijesztő, győzedelmes, majd a vége felé békés. Azt kívánom, önnek is hasonló élete legyen, barátom!

Bármilyen hosszúra nyúlnak is élete napjai, kívánom, hogy mindegyiknek tudjon örülni!

Soha nem feledtem, hogy önnek és a többi gyermeknek köszönhetjük a győzelmünket, és így a második életünket is, hiszen önök vezettek minket a háborúban. Ismét megköszönöm ezt önnek, innen a síron túlról is.

Szeretettel és tisztelettel:

Vitalij Deniszovics Kolmogorov

- Nem tetszik, amit Alessandrával csinálsz - mondta Valentine.

Ender felnézett abból, amit épp olvasott.

- Miért, mit csinálok vele?

- Pontosan tudod. Elérted, hogy beléd szeressen.

- Valóban?

- Ne tégy úgy, mintha nem tudnál róla! Állandóan könyörgő kutyaszemekkel néz rád.

- Ezt nem tudhatom, mert soha nem volt kutyám. Nem engedélyezték a csapatkabalákat a Hadiiskolában, és nem voltak kóbor kutyák sem.

- És szándékosan csináltad!

- Ha képes lennék a puszta akaratommal elérni, hogy egy nő belém szeressen, akkor ezt a tudást üvegbe zárva árulnám, és meggazdagodnék belőle a Földön.

- Nem azt érted el, hogy egy nő beléd szeressen, hanem azt, hogy egy érzelmileg kiszolgáltatott, szégyenlős, védelemre szoruló lány szerelmes legyen beléd. Ez szánalmasan egyszerű dolog. Elég volt annyi, hogy rendkívül kedves voltál hozzá.

- Igazad van. Ha nem lettem volna ennyire önző, aki csak magára gondol, akkor kedveskedés helyett pofon vághattam volna.

- Ender, ne feledd, hogy most velem beszélsz. Azt hiszed, nem figyeltelek? Keresed az alkalmat, hogy bókolhass neki. Tanácsot kérsz tőle a legértelmetlenebb apróságokkal kapcsolatban. Állandóan köszönetet mondasz neki mindenféle semmiségért. És folyamatosan mosolyogsz rá. Mondták már neked, hogy a mosolyod az acélt is megolvasztaná?

- Az elég veszélyes egy űrhajón. Mostantól kevesebbet fogok mosolyogni.

- Úgy kapcsolod be ezt a képességedet, mint... mint a csillagtojást! Felvillantod a mosolyod, és az egész arcod felragyog, ő meg úgy érzi, mintha kivennéd a lelked, és az ő kezébe helyeznéd.

- Val - szólt közbe Ender -, épp egy elég fontos levelet olvasok. Mire akarsz kilyukadni?

- Mit szándékozol kezdeni a lánnyal, most, hogy a tiéd szőröstől-bőröstől?

- Senki nem az enyém, főleg nem szőröstül-bőröstül - szögezte le Ender. - Nem tettem rá a kezem - és ezt szó szerint is értsd! Kezet sem fogtam vele, még csak a vállát sem paskoltam meg. Semmiféle fizikális kapcsolatom nem volt vele. Semmilyen kétértelmű célzást nem tettem. Nem is flörtöltem vele. Nincs semmiféle bennfentes poénkodás köztünk. Az anyja hónapok óta folyamatosan próbálja kieszközölni, hogy kettesben maradjunk, de soha nem hagytam neki, hogy sikerrel járjon. Még akkor sem, ha ez néha azt jelentette, hogy elég udvariatlanul ott kellett hagynom őket. Akkor most ennek pontosan melyik részével értem el, hogy belém szeressen?

- Ender, nem szeretem, amikor hazudsz nekem.

- Valentine, ha őszinte választ akarsz, írj egy őszinte levelet.

A lány sóhajtott és leült az ágyára.

- Alig várom, hogy véget érjen ez az utazás.

- Már csak egy kicsit több mint két hónap van hátra. Már a vége felé járunk. És sikerült befejezned a könyvet.

- Igen. És nagyon jó lett - bólintott Valentine. - Főleg ha tekintetbe vesszük, hogy szinte senkivel nem

találkoztam azok közül, akikről írtam, te pedig nem sokat segítettél.

- Minden kérdésedre válaszoltam.

- Kivéve arra, hogy mit gondolsz az egyes emberekről, az iskoláról...

- Az én véleményem nem történelem. A könyvnek nem az a címe, hogy „Ender Wiggin iskolás évei -

ahogy azt testvérének, Valentine-nak tollba mondta”.

- Nem azért jöttem el erre az útra, hogy veszekedjünk.

Ender olyan túljátszott meglepetéssel nézett rá, hogy Valentine hozzávágta a párnáját.

- Ha számít valamit, veled soha nem voltam olyan undok, mint Peterrel szoktam lenni.

- Akkor minden rendben van.

- De dühös vagyok rád, Ender. Nem szabadna játszanod egy lány érzéseivel. Hacsak komolyan azt nem tervezed, hogy elveszed...

- Nem tervezek ilyet - jelentette ki Ender.

- Akkor viszont nem szabadna ilyen reményeket ébresztened benne!

- Nem is teszem!

- Én pedig azt mondom, hogy de.

- Nem, Valentine - mondta Ender. - Én pontosan azt tettem, amire szüksége volt ahhoz, hogy megkapja azt, amit a legjobban szeretne.

- Ami te vagy.

- Ami határozottan nem én vagyok - Ender leült mellé az ágyra, és odahajolt hozzá. - A legtöbbet azzal segítenél, ha valaki mást szednél ízekre.

- Mindenkit ízekre szedek - felelte Valentine. - Mindenkit megítélek. De te az öcsém vagy. Téged piszkálhatlak is.

- Te meg a nővérem vagy. Addig csikizhetlek, amíg bepisilsz vagy sírva fakadsz. Vagy mindkettő. -

Azonnal meg is próbálkozott ezzel, de a fenyegetését nem tudta beváltani. Legalábbis nem teljesen: Valentine nem pisilt be. Viszont Ender karjába bokszolt, mire ő igen affektáltan és szarkasztikusan felkiáltott. Ebből Valentine tudta, hogy Ender úgy tesz, mintha nem fájt volna az ütés, pedig a valóságban nagyon is érezte. Meg is érdemelte. Nagyon szemét módon viselkedett Alessandrával, és nem is érdekelte, sőt, még annál is rosszabb: azt hitte, hogy tagadhatja, amit tett. Szánalmas.

Ender aznap egész délután azon gondolkodott, amit Valentine mondott. Neki megvolt a terve azzal, amit tett, és azt valóban Alessandra érdekében tette, de ha a lány csakugyan beleszeretett, akkor ő tényleg elszámította magát. Barátságot szeretett volna kiépíteni, bizalmat, talán hálát. Amolyan fivér-nővér viszonyt. Csakhogy Alessandra nem Valentine volt. Nem fogta az adást. Nem vonta le a következtetéseket olyan gyorsan, mint Val - vagy legalábbis nem a jó következtetésekre jutott. Nem úgy értelmezte a dolgokat, ahogy kellett volna.

Hol fogok olyan valakit találni, akit el tudok venni?, tette fel a kérdést Ender gondolatban. Soha sehol, ha

mindig mindenkit Valentine-hoz hasonlítok.

Jó, igen, tisztában vagyok vele, hogy Alessandrában érzéseket ébresztettem. Szeretem, amikor azokkal a könyörgő szemekkel néz rám. Petra soha nem nézett így rám. Soha senki nem nézett még így rám. A hormonjaim ébresztőt fújtak. Izgalmas, érdekes érzés. Elvégre tizenöt éves vagyok. Semmi olyat nem mondtam neki, amivel félrevezettem volna a szándékaimat illetően, és semmi olyat nem tettem, amibe valaha is bármiféle fizikális vonzalom jelét láthatta volna bele. Val meg mindjárt leharapja a fejem, csak mert élvezem, hogy Alessandra kedvel, és mert olyasmiket teszek, ami miatt így érez. Akkor most hogy is van ez?

Vagy teljesen semmibe veszem, és hagyom, hogy egy senkinek érezze magát, vagy itt helyben feleségül veszem? Csak ez a két véglet van?

De közben a lelke legmélyén ott zakatolt a kérdés: Én is Peter lennék? Kihasználok másokat a terveim érdekében? Számít az, hogy szándékom szerint az én tervemnek olyan lesz a végkimenetele, amely a lány számára boldogsággal kecsegtet? Nem kérdeztem meg, nem adtam neki választási lehetőséget, hanem manipulálom. Úgy formálom a világát, hogy bizonyos döntéseket meghozzon, és bizonyos dolgokat megtegyen, amelyek miatt mások azt fogják tenni, amit én akarom, hogy tegyenek, és...

És mi? Mi a másik lehetőség? Hagyhatom, hogy a dolgok menjenek a maguk útján, és aztán mondhatom, hogy „Hűha, hát ez aztán jól el lett fuserálva!”. Vajon nem mindannyian manipulálunk másokat? Még amikor nyíltan felszólítjuk őket a döntéshozatalra, akkor is úgy fogalmazzuk meg a dolgot, hogy lehetőleg úgy döntsenek, ahogy mi szeretnénk, nem igaz?

Ha elmondanám Alessandrának, hogy miben mesterkedem, valószínűleg egyetértene vele. Önként részt venne benne.

De vajon elég jó színésznő ahhoz, hogy az anyja ne vegye észre, hogy valami nincs rendjén? És vajon akkor az anyja ki tudná szedni belőle, hogy mi a gond?

Alessandra még mindig túlságosan az anyja lánya volt, Ender nem hitte, hogy a lány titokban tudna tartani előtte bármit is - legalábbis sokáig biztosan nem. És ha a lány elárulná, miben sántikálok, az neki nem kerülne semmibe, ugyanott lenne, ahol eddig, de én mindent elveszítenék. Nincs jogom ahhoz, hogy magamra is gondoljak, az én jövőmre, az én boldogságomra ebben az egész kérdésben? És ha van egy kis esély arra, hogy belőlem jobb kormányzó lenne, mint Morgan admirálisból, akkor nem tartozom a telepeseknek is annyival, hogy biztosítom, hogy én kerüljek a kormányzói székbe, és ne ő?

Itt is háború dúl, még ha nem is fegyverekkel, csak mosolyokkal és szavakkal csatázunk. Azokat az eszközöket kell használnom, amelyek rendelkezésemre állnak, ki kell használnom a terepviszonyokat, és meg kell próbálnom olyan körülmények között szembekerülni az ellenfelemmel, amelyek semlegesítik az ő

előnyeit. Alessandra persze nem eszköz, hanem egy élő ember - ahogy minden katona, és minden gyalog is az minden nagy játszmában. Engem arra használtak, hogy megnyerjek egy háborút. Most én fogok használni valakit. Méghozzá „mindenki érdekében”.

De e mögött a morális okoskodás mögött ott rejlett valami más is. Érezte. Egyfajta vágy, éhség, sóvárgás. A benne rejlő vadállat - ahogy ezt ő és Valentine hívta. Az az állat, amely megérezte Alessandrán a nőiesség

szagát. Azért döntöttem e mellett a terv mellett, ezek mellett az eszközök mellett, mert ezek voltak a legjobbak? Vagy mert így a közelében lehetek egy lánynak, aki valóban csinos és vágyik a figyelmemre?

Lehetséges tehát, hogy Valentine-nak teljes mértékben igaza van.

De ha igaza van... Akkor mi legyen? Nem tehetem meg nem történtté azt a sok, Alessandrára irányuló figyelmet. Most hirtelen legyek vele hideg, minden ok nélkül? Vajon ez kevésbé lenne manipulatív?

Nem lehetne, hogy néha kikapcsoljam az agyam, és csak egy szőrtelen vadállat legyek, aki megszerezhető

nőstényt keres?

Sajnos nem.

- Meddig fogod még ezt a kis játékot játszani Ender Wigginnel? - kérdezte Dorabella.

- Játékot? - csodálkozott Alessandra.

- Nyilvánvalóan érdekled őt - mondta az anyja. - Mindig keresi a társaságod, és láttam, hogyan mosolyog rád. Kedvel téged.

- Csak mint egy testvért - sóhajtotta Alessandra.

- Csak félénk - vélte Dorabella.

Alessandra ismét sóhajtott.

- Ne sóhajtozz nekem! - szólt rá Dorabella.

- Ó, bocs, nem tudtam, hogy ha a közeledben vagyok, akkor nem szabad levegőt vennem.

- Ne kelljen befognom az orrodat és csokit tömnöm a szádba!

- Anya, nem tudok mit csinálni vele, nem tudom irányítani.

- De azt tudod irányítani, amit te teszel!

- Ender nem Morgan admirális.

- Nem, ez igaz. Ender még csak egy fiú. És semmi tapasztalata. De rá lehet vezetni, segíteni lehet neki, meg lehet mutatni neki.

- Mit lehet megmutatni neki, Anya? Azt akarod mondani, hogy... hogy valami fizikai... ?

- Édes drága tündérkém! - mondta Dorabella. - Ne érted vagy értem tedd, hanem Ender Wiggin érdekében.

Alessandra a szemét forgatta. Ahogy azt a tinik szokták.

- A szemforgatás nem felelet, édes drága tündérkém.

- Anya, azok az emberek, akik a legnagyobb szörnyűségeket teszik, azok is mindig azt hajtogatják, hogy a másik érdekében tették.

- De ez esetben ez így is lenne. Morgan admirális és én nagyon közel kerültünk egymáshoz.

Nagyon-nagyon közel.

- Lefeküdtél vele?

Dorabella keze felemelkedett és majdnem elcsattant egy pofon, még mielőtt az anya észrevette volna, mit is tesz. De aztán idejében visszafogta magát.

- Nézd már! A kezem azt hiszi, hogy a nagyanyádhoz tartozik - jegyezte meg.

Alessandrának egy kicsit remegett a hangja.

- Amikor azt mondtad, hogy nagyon-nagyon közel, azt hittem arra célzol, hogy...

- Quincy Morgannak és nekem komoly, felnőtt kapcsolatunk van - mondta Dorabella. - Megértjük egymást. Én egy kis fényt és színt viszek az életébe, ami eddig hiányzott belőle, ő pedig azt a férfias stabilitást hozza az enyémbe, amivel szegény apád, az Isten áldja meg, soha nem rendelkezett. Van köztünk fizikai vonzalom is, de mi felnőttek vagyunk, akik képesek uralni a vágyaikat, és nem, nem engedtem, hogy megérintsen.

- Akkor miről is beszélgetünk? - érdeklődött Alessandra.

- Amit én nem tudtam, amikor a te korodban voltam - kezdte Dorabella - az az, hogy a hideg szűziesség és aközött, amiből baba születik, még sok lépés és szint van, amelyek jelezhetik egy fiatalembernek, hogy a közeledését egy bizonyos pontig szívesen látják.

- Ezzel tisztában vagyok, Anya. Láttam a többi lányt az iskolában, akik úgy öltöztek, mint egy örömlány, és mindenüket közszemlére tették. Láttam a simogatásokat, a fogdosást, a csipkelődést. Olaszok vagyunk, olasz iskolába jártam, és az összes fiú olasz férfi akart lenni.

- Ne próbálj mellékvágányra terelni azzal, hogy feldühítesz a sztereotípiáiddal! - mondta Dorabella. - Alig pár hetünk van, amíg megérkezünk...

- Két hónap nem egy pár hét.

- Nyolc hét az elég kevés. Amikor odaérünk a Shakespeare-re, egy dolog biztos. Morgan admirális nem fogja a kolóniát egy tizenöt éves fiúra bízni. Az felelőtlenség lenne. Kedveli Endert, mindenki kedveli - de a Hadiiskolában ezek a gyerekek csak videojátékokat játszottak egész nap. Ahhoz, hogy valaki egy kolóniát kormányozzon, ahhoz tapasztalat kell. Ez, persze, soha nem lett ilyen nyíltan kimondva, de apránként összeraktam a célzásokból, meg a fél szavakból, meg abból, amit... amit hallottam.

- Szóval hallgatóztál.

- Jelen voltam, és mint tudod, az ember nem tudja becsukni a fülét. Na szóval azt akarom mondani, hogy a legjobb az lenne, ha Ender Wiggin lenne a kormányzó, de Morgan admirális tanácsait követné.

- Mindennel kapcsolatban.

- Jobb, mint ha hibernálják és hazaküldik.

- Nem, azt nem tehetik!

- Már elhangzott egy ilyen fenyegetés, és célozgattak rá, hogy szükségessé válhat. De nézd inkább azt a lehetőséget, hogy Ender és a gyönyörű telepeslány egymásba szeretnek. Úgy döntenek, hogy összeházasodnak. Eljegyzik egymást. Véletlenségből a fiú leendő anyósa...

- Aki mellesleg egy zavaros fejű nőszemély, aki azt hiszi magáról, hogy tündér, és hogy egy tündérnek az anyja.

- Szóval a leendő anyós hozzámegy az admirálishoz, aki, hogy úgy mondjam, a szürke eminenciás lesz.

Feltéve, ha Ender nem okoz semmilyen gondot - mert ha igen, abban az esetben az admirális nyíltan átveszi az

uralmat. De Ender nem fog semmilyen gondot okozni, mert nem lesz miért. A gyönyörű, fiatal felesége majd óvja az érdekeit, mindent átbeszél az anyukájával, aki aztán megbeszél mindent a férjével, és minden szépen, simán fog menni.

- Tehát azért legyek a felesége, hogy kémkedjek utána.

- Két szerető és szeretett közbenjáró leszünk, akik biztosítják, hogy a hajó két admirálisa között ne legyen semmiféle súrlódás.

- Úgy, hogy Enderből bábot csinálunk, aki úgy táncol, ahogy Quincy fütyül.

- Csak amíg elég idős és tapasztalt nem lesz ahhoz, hogy ő kormányozzon - mondta Dorabella.

- Ami pontosan sohanapján fog bekövetkezni Quincy szerint - felelte Alessandra. - Anya, nem vagyok ostoba, és senki más sem az. Arra teszed a voksod, hogy Morgan admirális átveszi a hatalmat, így azzal, ha hozzámész, te leszel a kormányzó felesége a kolónián. De mivel nem lehetsz biztos abban, hogy esetleg nem Ender Wiggin kerül ki győztesen ebből a „harcból”, azt akarod, hogy őhozzá pedig menjek hozzá én. Így mindegy lenne, hogy ki nyeri ezt a kis hatalmi harcot, nekünk mindkét esetben nyerő lapot osztottak. Igazam van?

Alessandra a lap szót angolul mondta, Dorabella pedig belekapaszkodott ebbe.

- Kedvesem, a Shakespeare Kolónián nincs szerencsejáték. Kemény munka és tanulás vár. Látom, nem olvastad át eléggé a tájékoztatót.

- Anya! - kiáltotta Alessandra. - Ez a terved, nem igaz?

- Ez nem terv, drágám. Szerelmes asszony vagyok. Ahogy te is. Ne is tagadd!

- Állandóan rá gondolok - mondta Alessandra. - Minden éjjel róla álmodom. Ha ezt jelenti az, hogy az ember szerelmes, akkor ezt tablettákkal kellene gyógyítani.

- Csak azért érzed így, mert a fiú, akit szeretsz még nincs eléggé tisztában az érzéseivel ahhoz, hogy bevallja neked, vagy akár magának is, hogy mit érez. Ezt próbálom elmondani neked már mióta.

- Nem, Anya, mindent próbálsz, csak épp elmondani nem. Azt akarod, hogy elcsábítsam, de nem vagy hajlandó nyíltan kimondani.

- Nem erről van szó!

- Anya!

- Már elmondtam. Nagy különbség, sok apró lépcsőfok van az érdeklődése felkeltése meg az elcsábítása között. Apró érintések, például...

- Ender nem szereti, ha megérintik.

- Azt hiszi, hogy nem szereti, ha megérintik, mert még nem tudja, hogy szerelmes beléd.

- Hűha! - csúfolódott Alessandra. - És mindezt pszichológiai diploma nélkül sikerült kisütnöd!

- Egy tündérnek nincs szüksége arra, hogy pszichológiát tanuljon, ő ezzel a tudással születik.

- Anya!

- Folyamatosan ezt hajtogatod. Mintha én nem tudnám, hogy az anyád vagyok. Igen, drágám, valóban én vagyok az anyád.

- Az életben egyszer nem tudnád azt mondani, amit gondolsz?

Dorabella behunyta a szemét. Soha sem volt túl jó abban, hogy a dolgokat a nevükön nevezze. Ám Alessandrának igaza van. A lány olyan naiv, hogy tényleg nem érti, miről beszél. Nem érti ennek az egésznek a szükséges, sőt, sürgős mivoltát - és azt sem, hogy neki mi köze az egészhez.

Nos, úgy tűnik, elkerülhetetlen a nyílt beszéd. Akkor akár át is eshet rajta akár most rögtön.

- Ülj le, drágám! - fordult Alessandrához.

- Szóval, ez most egy bonyolultabb megtévesztő hadművelet lesz - jegyezte meg Alessandra. - Ehhez már ülnöm kell.

- Ha így folytatod, kitagadlak a végrendeletemből!

- Ez a fenyegetés nem fog működni, amíg nincs semmid, amit szeretnék örökölni.

- Ülj le, te szemtelen leányzó! - ripakodott rá Dorabella, a játékosan szigorú hangját elővéve.

Alessandra lefeküdt az ágyára.

- Hallgatlak.

- Soha nem tudod azt tenni, amit kérek, igaz?

- Nyugi, figyelek. És amúgy sem kérted, hanem parancsoltad.

Dorabella vett egy mély lélegzetet, és kitálalt.

- Ha nem kötöd le Ender Wiggint, és az elkövetkező négy hét alatt nem sikerül elérned, hogy a veled való kapcsolatára fókuszáljon, akkor szinte bizonyos, hogy itt fogják hagyni a hajón felügyelet alatt vagy hibernációban, amikor Morgan admirális először elhagyja a hajót, hogy látogatást tegyen a kolónián. De ha Ender Wiggin Morgan admirális leendő veje, akkor a Shakespeare-en úgy fogják bemutatni, mint az új kormányzót. Így tehát vagy eljegyzed magad a névleges kormányzóval és az emberiség hősével, vagy örökre elválasztanak tőle, és az egyik helyi bohóchoz kell majd hozzámenned, ha arra kerül a sor.

Alessandra lehunyta a szemét, és olyan sokáig úgy maradt, hogy Dorabella már azon gondolkodott, leönti egy pohár vízzel, hogy felébredjen.

- Köszönöm - szólalt meg Alessandra nagysokára.

- Mit köszönsz?

- Azt, hogy elmondtad, hogy valóban mit gondolsz - felelte Alessandra. - Hogy elmondtad, mi a terv. Már látom, hogy amit tenni fogok, az Ender érdekét szolgálja. De Anya, én mindössze tizenöt éves vagyok, és csak azt láttam, hogy a többi lány hogyan viselkedik az iskolában. Nem hiszem, hogy az a fajta viselkedés bejönne Ender Wigginnek. Úgyhogy bármennyire is szeretném azt tenni, amit javasoltál, fogalmam sincs, hogy azt hogyan kell.

Dorabella odament Alessandra ágyához, letérdelt mellé, és megpuszilta a lány arcát.

- Drága kislányom, csak kérdezned kell.

Címzett: smenach%ShakespeareCol@colmin.gov

Feladó: GovDes%ShakespeareCol@colmin.gov/voy

Tárgy: Közeledünk

Kedves Dr. Menach!

Az utazásom során figyelemmel kísértem munkásságát, nagy tisztelettel adózom előtte - és nagyon hálás vagyok érte. Vitalij Kolmogorov mindig a legmelegebb csodálattal beszélt önről, sőt, még annál is többel, amit sem a tisztelet, sem a mély barátság szó nem fejezne ki megfelelően, és bár én nem ismerem önt annyira, amennyire ő ismerte, de tisztában vagyok az eredményekkel, amiket elért. Az, hogy a pár ezer új telepes egy viruló, működő

Shakespeare Kolóniára érkezhet, ahelyett, hogy egy összeomlással fenyegető helyzet megmentőinek szerepét kellene felvállalniuk, természetesen az összes ottani telepes munkájának köszönhető, de az ön eredményei nélkül mind a fertőző betegségek, mind a protein-összeférhetetlenség kezelése terén mi valószínűleg már senkit nem találnánk életben a bolygón.

Vitalij elmondta, hogy ön vonakodott elfogadni a kormányzói pozíciót, de látom, jobb belátásra tért, és közel öt éve igen hatékonyan vezeti a kolóniát. Köszönöm, hogy az elvei ellenére elfogadta ezt a politikai tisztséget! Biztosíthatom róla, hogy én magam is majdnem ugyanannyira vonakodtam felvállalni ezt a munkát - de nekem nem volt más választásom, máshová nem mehettem.

Fiatal vagyok, és teljesen tapasztalatlan a kormányzásban, bár önhöz hasonlóan katonaként szolgáltam. Remélem, hogy ott találom önt, amikor megérkezem, tanulhatok öntől, és közösen munkálkodhatunk azon, hogy elősegítsük a négyezer „új telepes" beilleszkedését a „régi telepesek" közösségébe, hogy idővel mindannyian egyszerűen Shakespeare polgárai legyenek!

A nevem Andrew Wiggin, de általában a gyermekkori becenevemen hívnak: Endernek. Mivel ön pilótaként szolgált a háború alatt abban a világban, amelyben most telepesként él, lehetséges, hogy hallotta a hangomat - vagy legalább az egyik parancsnokom hangja mindenképpen ismerős lehet önnek. Gyászolom az összes pilótát, akiket elveszítettünk a harcok során - bár mi akkor nem tudtuk, hogy valódi életeket áldozunk fel, de ez nem mentesít a felelősség alól. Tisztában vagyok vele, hogy az ön életében azóta több mint negyven év telt el, ám számomra ez a csata alig három éve történt, és állandóan a gondolataimban jár.

Nemsokára szemtől-szembe találkozom azokkal a katonákkal, akik megvívták ezt a csatát, és akik emlékeznek mindazokra, akiket az én hibáim miatt veszítettünk el.

Alig várom, hogy találkozzam a honfitársai gyermekeivel és unokáival. Nekik természetesen nem lehetnek emlékeik egy háborúról, amely az ő számukra a régmúlt ködébe vész. Fogalmuk sem lesz róla, ki vagyok, és miért kellene sértésnek érezniük, hogy egy tizenöt éves fiút ültetnek a nyakukba kormányzónak.

Szerencsére velem van a nagy tapasztalattal bíró Quincy Morgan admirális, aki kedvesen felajánlotta, hogy kiterjeszti a hajón betöltött vezetői szerepét a kolóniára is, mindaddig, amíg ott marad. Vitalij és én sokat beszélgettünk a vezetés és parancsnokság mibenlétről, és arra jutottunk, hogy Quincy Morgan a béke és a tekintély embere - ön nálam is jobban tudja, hogy ez mit jelenthet a kolónia számára.

Elnézést kérek mindazokért a terhekért, amelyeket az érkezésünk önre ró, és előre is igen hálás vagyok.

Őszinte tisztelettel:

Andrew

Címzett: GovDes%ShakespeareCol@colmin.gov/voy

Feladó: smenach%ShakespeareCol@colmin.gov

Tárgy: Szerencsétlen időzítés

Kedves Ender!

Köszönöm átgondolt levelét! Pontosan tisztában vagyok vele, mit ért az alatt, hogy Morgan admirális a béke és tekintély embere, és azt kívánom, bárcsak megfelelően tudnám üdvözölni őt! Ám azok, akik valaha katonák voltak, velem egykorúak már, arra pedig nem volt ok, hogy a fiatalok bármiféle kiképzést kapjanak vagy katonai fegyelmet tanuljanak. Attól tartok, hogy a mi hadműveleti próbálkozásainkat kiábrándítónak tartaná. Így hát bármilyen ünnepélyes aktust szeretne is látni az érkezésük alkalmával, annak az ön oldaláról keli szerveződnie. Látván az ÖN munkásságát, és azt legalább olyan aprólékosan tanulmányozva, ahogy azt ön tette az enyémmel, teljes bizonyossággal állíthatom, hogy tökéletes hidegvérrel fog intézni mindent.

Nem volt alkalmam a „hidegvér" szót használni egy beszélgetésben, mióta Vitalij meghalt.

Lehetséges, hogy mivel ön lesz a kormányzó (a legnagyobb megkönnyebbülésemre), egyszerűen csak önnel szemben is elkezdtem azt a beszédstílust alkalmazni, amit korábban vele használtam.

Sajnálatos, hogy a megérkezése pont egybeesik egy sürgős és régen tervbe vett utazással, amelynek mindenképpen eleget kell tennem. Már nem vagyok vezető xenobiológus, de a kötelességeim azon a téren is megmaradtak. Most, hogy ön végre megérkezik, elutazhatok a tőlünk délre fekvő széles területsávba, amely eddig szinte teljesen felfedezetlen maradt.

Településünket a bolygó féltrópusi részén alapítottuk, hogy ne fagyjunk meg akkor sem, ha megérkezésünk után közvetlenül nem találunk megfelelő fűtőanyagot és menedéket. Most, hogy önök olyan földi növényeket hoznak, amelyek a hűvösebb időjárást kedvelik, megfelelő

környezetet kell keresnem számukra. Azt is látnom kell, hogy vannak-e azon a területen olyan itt honos zöldségek, gyümölcsök és fűfélék, amelyeket emberi fogyasztásra használhatnánk -

hiszen hoznak magukkal szállítóeszközöket is, és így lehetővé válik, hogy az egyik éghajlaton megtermelt növényeket a másik éghajlati területre szállítva fogyasszuk el.

Az ön számára is nyilvánvaló okokból kifolyólag abban is biztos vagyok, hogy egy állandóan láb alatt lévő öregember nem lenne olyan hasznos az ön számára, mint azt hiszi. Ha két „kormányzó" van egy helyen, akkor az emberek ahhoz fordulnak, aki több tapasztalattal bír. Az új telepesek pedig, akik hibernációban utaztak, valószínűleg az idősebb szavára hallgatnának.

Távollétem lesz a legnagyobb segítség az ön számára. Ix Tolo, a vezető xenobiológus meg tudja ismertetni önt a folyamatban lévő projektekkel. Bizonyos vagyok benne, hogy megérti, elutazásom semmi esetre sem azt jelenti, hogy ne akarnék önnel találkozni vagy ne akarnék a segítségére lenni. Ha úgy gondolja, hogy jelenlétem jobban a kolónia javát szolgálja, mint távollétem, akkor legnagyobb örömömre fog szolgálni, ha kezet rázhatok azzal a parancsnokkal, aki győzelemre vezetett bennünket. A kolónia öreg harcosai között még mindig sokan tisztelettel néznek fel önre. Kérem, legyen velük türelmes, ha nem találnak szavakat a megtiszteltetéstől.

Őszinte híve:

Sel

Sel csendesen készülődni kezdett a déli expedícióra. Gyalog fog menni - amikor eredetileg megérkeztek, nem hoztak magukkal igavonó állatot, a kolóniát pedig nem fogja megfosztani egyik járművétől sem. Bár a sok új, ehető hibrid növény már nagy területen elterjedt, de ahová Sel készült, az a számukra optimális életkörülményeket jelentő térségeken kívül esett, így az élelmet is vinnie kellett magával. Szerencsére nem volt nagy étvágyú. Úgy tervezte, hogy hat kutyát is magával visz, amelyek genetikai módosításuk következtében képesek megemészteni a helyi proteint. A kutyák vadászni fognak, azután ő kettőt elfogyaszt közülük, a másik négyet pedig szabadon engedi: két párt, akik vadon élhetnek és szaporodhatnak.

Sel tisztában volt vele, hogy a helyi ökológiára nézve milyen veszélyes új ragadozókat szabadon ereszteni, de a kutyák nem lesznek képesek az összes őshonos állatfajt kipusztítani, a növényzetnek pedig egyáltalán nem árthatnak. A későbbi expedíciók és kolonizációs törekvések számára viszont fontos lesz, hogy a vadonban találjanak ehető és megszelídíthető élőlényeket.

Nem azért vagyunk itt, hogy érintetlenül megőrizzük a helyi élővilágot, akár egy múzeumot. Azért jöttünk, hogy gyarmatosítsuk ezt a földet, hogy önmagunk számára élhetővé formáljuk.

A hangyok is pontosan ezt akarták tenni a Földdel. Csak az ő megközelítésük kicsit drasztikusabb volt: pusztítsunk ki mindent, aztán ültessük be a hangy-anyabolygóról hozott növényzettel.

De valamilyen okból ezen a bolygón nem így tettek. Itt a telepesek egyetlen olyan fajt sem találtak, mint amilyeneket a hangyok a második invázió során a Földre próbáltak telepíteni Kínában, mintegy száz évvel korábban. Ez itt a hangyok egyik legkorábban kolonizált bolygója volt, amelynek élővilága és növényzete genetikailag túlságosan nagy eltérést mutatott a többi hangykolónián található fajokéval ahhoz, hogy közös őseik lehettek volna. Valószínűleg ezt a bolygót akkor telepítették be a hangyok, amikor még nem azt a bolygóformáló módszert használták, amit a Föld esetében akartak alkalmazni.

Az elmúlt években Sel teljes mértékben annak a genetikai kutatásnak szentelte magát, amely szükséges volt a kolónia életben maradásához, majd az elmúlt öt évben a kolónia kormányzását vállalta magára. De most végre elindulhat a még fel nem fedezett területekre, és megtudhatja, amit meg lehet tudni róluk.

Ix Tolo segített neki a pakolásban, közben szóvá tett ezt-azt - hozta a szokott formáját. Megjegyezte, hogy nem visz elég felszerelést, vagy épp túl sokat visz valamiből, nem lesz elég élelem nála, túl sok vizet cipel, miért ez és miért nem az... ez a részletekre való folyamatos odafigyelés tette rendkívül hatékonnyá a munkájában, úgyhogy Sel jói viselte a sertepertélését.

És persze Ix remek koponya volt.

- Kipakolhatja a másik hátizsákot - szólt oda neki Sel. - Maga nem jön velem.

- A másik hátizsákot?

- Nem vagyok ostoba. A felszerelésnek azt a részét, amiről úgy döntöttem, hogy nem viszem magammal,

beletette egy másik hátizsákba, némi élelemmel és egy plusz hálózsákkal.

- Soha nem néztem ostobának. De én sem nem vagyok olyan bolond, hogy veszélyeztessem a kolóniát azzal, hogy mindkét xenobiológusát egyazon expedícióra indítom.

- Akkor kinek szánta a másik hátizsákot?

- A fiamnak, Pónak.

- Mindig zavart, hogy pont egy őrülten romantikus kínai költőről nevezte el a fiát. Miért nem a maja történelem egy nagy alakja után kapta a nevét?

- Azért, mert a Popol Vuh összes szereplőjének száma van, nem neve. Po értelmes gyerek. És erős is. Ha úgy hozza a szükség, akár a hátán is hazacipeli önt.

- Azért annyira tán még nem vagyok öreg és töpörödött.

- Persze ezt csak akkor tenné - mondta Ix -, ha ön életben van. Különben ott ülne a holtteste felett, feljegyezné az oszlás folyamatának állomásait, aztán pedig mintákat venne a férgekből és mikrobákból, amelyek a porhüvelyén lakmároznak.

- Örömmel látom, hogy ön még mindig tudósként gondolkodik, nem pedig egy szentimentális bolondként.

- Azon kívül Po remek társaság.

- És ha ő is jön, akkor elegendő felszerelést vihetek ahhoz, hogy valóban hasznos legyen az utam. Ön pedig eközben itt maradhat, és eljátszadozhat a telepeshajón érkező új játékszerekkel.

- És kiképzem az újonnan érkező xenobiológusokat - tette hozzá Ix. - Biztos vagyok benne, hogy azt mondta Wigginnek, mindenben segíteni fogok neki, de ez cseppet sem valószínű. Van épp elég munkám anélkül is, hogy az új kormányzót kellene pesztrálnom.

Sel oda sem figyelt Ix zsémbelésére. Tudta, hogy a férfi bármiben segíteni fog, amiben csak Wigginnek szüksége lesz rá.

- És Po anyja mit szól ahhoz, hogy a fiú elkísér?

- Nem túl boldog - vallotta be Ix. - De tudja, hogy Po többet nem állna vele szóba, ha megtiltaná neki, így hát áldását adta a dologra. Nagyjából.

- Akkor holnap reggel indulunk.

- Ha csak az új kormányzó meg nem tiltja.

- Nem teheti. Nincs hatalma addig, amíg a bolygóra nem teszi a lábát, és most még csak pályára sem álltak.

- Megnézte a rakományjegyzéküket? Négy siklót is hoznak.

- Ha szükségünk lesz egyre, akkor majd rádión visszaszólunk érte. Egyébként pedig ne mondja el nekik, hogy hova mentünk!

- Még szerencse, hogy a hangyok elpusztították a nagy ragadozókat a bolygón.

- Nincs olyan önmagára valamit is adó ragadozó, amelyik megenne egy ilyen rágós húsú vénséget, mint én.

- Én a fiamra gondoltam.

- Ő sem akar megenni, higgye el, még akkor sem, ha kifutunk a készletekből.

Aznap este Sel korán lefeküdt, azután szokás szerint néhány órával később felébredt pisilni. Észrevette, hogy az ansible kijelzője villog: üzenet érkezett.

Nem az én dolgom.

De ez sajnos nem igaz. Ha Wiggin hatásköre onnantól él, hogy a bolygóra érkezik, akkor egyelőre még Sel a megbízott kormányzó, így bármilyen, a Földről érkező üzenetet fogadnia kell.

Leült hát, és jelezte, hogy készen áll az üzenet fogadására.

Két felvétel is várta. Lejátszotta az elsőt. A képernyőn felvillant Graff kolóniaügyi miniszter arca - az üzenete rövid volt: „Tudom, hogy azt tervezi, meglép a városból, mire Wiggin megérkezik. Beszéljen vele, mielőtt elmegy! Nyugodjon meg, nem fogja megpróbálni megakadályozni, hogy távozzon.”

Ennyi.

A másik üzenet Wiggintől érkezett. A képen a korának megfelelően nézett ki, de már elérte a felnőttkori magasságát. A kolónián az ekkora tinédzserektől már elvárták, hogy felnőtt munkát végezzenek, és felnőtt szavazati joggal rendelkeztek a gyűléseken, úgyhogy Wiggin helyzete talán mégsem lesz annyira kínos, ahogy azt Sel korábban feltételezte.

Ender üzenete így szólt: „Kérem, amint ezt az üzenetet megkapja, lépjen kapcsolatba velem az ansibleon keresztül! Már rádiójel-távolságban vagyunk ugyan, de nem akarom, hogy bárki más lehallgassa a beszélgetésünket.”

Sel eljátszott a gondolattal, hogy Ixre bízza a válaszadást, de aztán máshogy döntött. Hiszen nem az volt a célja, hogy Wiggin elől elrejtőzzön, csak szerette volna szabadon hagyni a pályát számára.

Így hát visszajelezte a kapcsolatfelvételi szándékát. Alig pár perc múlva Wiggin megjelent a képernyőn.

Most, hogy a telepeshajó már nem relativisztikus sebességgel haladt, nem volt időbeli eltérés, és az ansible azonnali kapcsolatot biztosított. Még a rádión tapasztalható hajszálnyi időbeli eltolódás sem volt meg.

- Menach kormányzó - szólalt meg Ender Wiggin. Mosolygott.

- Uram - felelte Sel. Próbált visszamosolyogni, de... mégiscsak Ender Wigginnel beszél!

- Amikor meghallottam, hogy távozni készül, az volt az első gondolatom, hogy maradásra kérem.

Sel ezt a megjegyzést figyelmen kívül hagyta.

- Örömmel láttam a raktárjegyzékben, hogy különféle igavonókat is hoznak, azon kívül tejet, tojást, gyapjút és húst adó állatokat is. Ezek még a hagyományos földi jószágok? Vagy már genetikailag módosítottak és képesek elfogyasztani az itteni növényzetet?

- A módszerek már ígéretesek voltak, amikor elhagytuk a Földet, de mire a kipróbálásuk során bizonyítottak, mi már javában úton voltunk, Így az összes állat és növény még a Földön őshonos fajta. Mind hibernált állapotban vannak, és így maradhatnak még egy darabig a megérkezésünk után, sőt a hajó távozása után is, úgyhogy lesz idő a módosításokat elvégezni rajtuk.”

- Ix Tolónak meg vannak a saját, jelenleg is folyamatban lévő munkái, de azt hiszem, be fogja tudni tanítani az új xenobiológusokat a megfelelő technikákra.

- Ix Tolo marad a vezető xenobiológus az ön távollétében - mondta Wiggin. - Az ő munkáját is

figyelemmel kísértem az elmúlt hetekben - ami persze önöknél éveket jelent. Magas színvonalú kiképzést kapott öntől, és a hajón utazó XB-k alig várják, hogy tanulhassanak tőle. Bár persze remélik, hogy ön hamarosan visszatér. Szeretnének találkozni önnel - a szemükben ön egy hős. Ez az egyetlen olyan bolygó, ahol nem a máshol megszokott hangy növény-és állatvilág található. A többi kolónia ugyanazokkal a genetikai csoportokkal dolgozik, ez az egyetlen olyan világ, amely egyedi kihívásokat állított a xenobiológusok elé, és ahol önnek egyedül kellett elvégeznie mindazt, amit a többi kolónia közösen együttműködve tudott sikerre vinni.

- Darwin is hasonló helyzetben volt, mint én.

- Darwinnak több segítsége volt, mint önnek - mondta Ender. - Remélem a rádióját alvó állapotban hagyja, nem pedig kikapcsolva! Szeretném, ha a tanácsát kérhetném, amikor szükségem lesz rá!

- Nem lesz. Most visszafekszem aludni, holnap hosszú gyalogtúra vár.

- Ön után küldhetek egy siklót, és akkor nem kell cipelniük a felszerelést. Ez növelné a bejárható terület nagyságát.

- De akkor a régi telepesek arra számítanának, hogy hamar visszaérkezem. És a visszatértemre várnának, ahelyett, hogy önhöz fordulnának.

- Nem fogok tudni úgy tenni előttük, mintha nem tudnánk bemérni önt, és megtalálni, hogy merre jár.

- De azt mondhatja nekik, hogy az irántam való tiszteletből nem tesz ilyet. Az én kérésemre.

- Rendben - bólintott Ender.- Ezt fogom tenni.

Nem volt több mondanivalójuk. Kijelentkeztek, Sel pedig visszafeküdt az ágyába. Könnyedén elaludt, és szokás szerint a belső órája ébresztette egy órával hajnalhasadás előtt.

Po már várt rá.

- Én már elbúcsúztam Anyától és Apától - mondta.

- Remek - nyugtázta Sel.

- Köszönöm, hogy önnel tarthatok!

- Meg tudtam volna akadályozni?

- Persze - mondta Po. - Nem leszek engedetlen, Sel bácsi, megígérem. - Az unokák egész generációja Sel bácsinak nevezte.

Sel bólintott.

- Rendben. Reggeliztél?

- Igen.

- Akkor menjünk! Legalább nem kell megállnunk dél előtt.

Az ember tesz egy lépést, azután még egyet. Ez az utazás maga. De nyitott szemmel lépni egyet - az már nem is utazás, hanem a gondolkodásunk megváltoztatása. Olyan dolgokat láthatunk, amiket korábban nem láttunk. Sőt, akár olyanokat, amelyeket emberi lény szeme még soha nem látott. És a saját szemünkkel látjuk -

én azzal a szemmel, amely hosszú életem során arra állt rá, hogy ne csak egy növényt, hanem azt a bizonyos növényt lássa, amely egy bizonyos ökológiai mintázatba illik, ilyen vagy olyan eltérésekkel.

És amikor a szemed negyven éve folyamatosan azt gyakorolja, hogy egy új világ mintázatát ismerje meg, akkor olyan leszel, mint Antonie van Leeuwenhoek, aki elsőként látta meg a mikrobákat egy mikroszkópon keresztül, olyanná válsz, mint Carl von Linné, aki elsőként sorolta a teremtményeket fajokba, családokba és osztályokba, és te leszel Darwin, aki az egyik fajtól a másikig vezető evolúciós lánc lépéseire rátalált.

Lassan haladtak. Selnek szinte kényszerítenie kellett magát minden kis lépés megtételére.

- Ne hagyd, hogy túl sokáig piszmogjak minden újdonság felett! - mondta Pónak. - Rendkívül megalázó lenne, ha a „nagyszabású expedícióm” mindössze egy tíz kilométeres sétát jelentene a kolóniától délre.

Legalább az első hegyvonulaton át kell kelnünk.

- És mégis hogyan sürgessem, amikor nekem meg fényképeket kell készítenem, mintát vennem és jegyzeteket készítenem mindenről, amiről mondja?

- Mondd, hogy nem vagy rá hajlandó! Mondd, hogy emeljem fel a csontos térdeimet a földről, és kezdjek gyalogolni!

- Egész életemben azt tanították, hogy engedelmeskedjek az időseknek, hogy figyeljek és tanuljak tőlük.

Az asszisztense vagyok. A tanítványa.

- Ugyan már! Csak abban reménykedsz, hogy nem jutunk túl messzire, hogy amikor meghalok, ne kelljen olyan sokat cipelned a testem.

- Azt hittem, az apám önnek is elmondta, hogy ha valóban meghal, akkor segítséget kell hívnom, és amíg megérkeznek, addig figyelemmel kell kísérnem a bomlási folyamatait.

- Rendben, megegyeztünk, csak akkor cipelj, ha még lélegzem.

- Szeretné, ha most neki is állnék? Felvegyem a váltamra, és ezzel megakadályozzam, hogy ötven méterenként egy új növényvilágot fedezzen fel?

- Ahhoz képest, hogy állítólag tisztelettudó, engedelmes fiatalember vagy, nagyon szarkasztikus tudsz lenni.

- Ej, ez csak szerény próbálkozás volt. Jobb is tudok lenni, ha akarok.

- Ez megteszi. Annyira lefoglalt, hogy itt vitatkozom veled, hogy közben egész szép utat megtettem anélkül, hogy bármit is felfedeztem volna.

- De a kutyák találtak valamit.

Kiderült, hogy a kutyák egy szarvakkal rendelkező hüllőcsaládra akadtak, nagy fogú, levélevő, ugráló teremtményekre, amelyek csak akkor támadtak, ha sarokba szorították őket (az itteni állatvilágban a hiányzó nyulak szerepét tölthették be). A szarvak Sel számára nem tűntek fegyvernek (túl tompa volt a végük), és ha az állatkák párzási rituáléját próbálta elképzelni, ahhoz sem tűntek túl hasznosnak, maximum egymás agyát tudták volna kiloccsantani vele, mivel a koponyájuk olyan vékonynak látszott.

- Valószínűleg az egészséges mivoltuk bizonyítékai - motyogta maga elé Sel.

- Az agancsok?

- Ezek szarvak.

- Szerintem ezek az állatok vedlenek, amikor növekednek - mondta Po. - Ön szerint nem úgy néznek ki,

mintha vedlenének?

- Nem.

- Keresek egy levedlett bőrt valahol.

- Az sokáig fog tartani - jegyezte meg Sel.

- Miért, ön szerint megeszik a levedlett bőrt?

- Nem, szerintem egyáltalán nem vedlenek.

- Hogyan lehet biztos benne?

- Nem vagyok benne biztos - mondta Sel. - De ezek nem a hangyok által idetelepített állatok, hanem egy itt őshonos faj, és eddig még nem találkoztunk olyan őshonos állattal, amelyik vedlett volna.

Ilyen és ehhez hasonló beszélgetések zajlottak, miközben gyalogoltak. Közben a terepet is felfedezték, fényképeket készítettek, és időről-időre, amikor valami valóban új dologra leltek, akkor megálltak és mintát vettek belőle. De folyamatosan gyalogoltak. Lehet, hogy Sel már idős volt, és néha-néha a botjára kellett támaszkodnia, de képes volt egyenletes ütemben haladni. Po általában megelőzte egy kicsit, de mégis ő volt az, aki feljajdult, amikor egy rövid pihenő után Sel kijelentette, hogy ideje megint útnak indulni.

- Nem tudom, minek van önnél az a bot - mondta Po.

- Hogy rá tudjak támaszkodni, amikor pihenek.

- De folyamatosan magával kell cipelnie, miközben gyalogol.

- Nem olyan nehéz.

- Nehéznek tűnik.

- Balsafából készült - vagyis abból, amit én itt balsafának nevezek, mert olyan könnyű.

Po kipróbálta. A bot vastag volt, göcsörtös, és a végén kiszélesedett, mintha merőkanál lenne - de mindössze talán ha egy fél kilót nyomott.

- Még így is fárasztó cipelni.

- Csak mert neked több cucc van a hátizsákodban, mint nekem.

Po nem állt le vitatkozni.

- A Holdat és annak a naprendszernek a többi bolygóját felfedező embereknek könnyű dolguk volt -

elmélkedett Po, miközben egy magas hegygerincre kaptattak felfelé. - Csak az üres tér volt köztük és a céljuk között, s nem volt semmi olyan az útjuk során, ami kísértésbe ejthette volna őket, hogy megálljanak és hosszasan tanulmányozzák.

- Mint az első földrajzi felfedezők. Egyik földrészről a másikra hajózlak, és közben a tengerre nem fordítottak figyelmet, mert nem voltak meg az eszközeik ahhoz, hogy felderíthessék a mélységeit.

- Mi is konkvisztádorok vagyunk - jelentette ki Po. - Csak mi már azelőtt megöltük az itt lakókat, mielőtt partra tettük a lábunkat a földjükön.

- És ez különbség vagy hasonlóság? - érdeklődött Sel. - Te is tudod, hogy a konkvisztádorokat is jóval megelőzte a himlő és hasonló betegségek, amiket magukkal hurcoltak.

- Bárcsak tudtunk volna beszélni velük! - mondta Po. - Sokat olvastam a konkvisztádorokról - nekünk,

majáknak, jó okunk van arra, hogy megpróbáljuk megérteni őket. Kolumbusz azt írta, hogy a bennszülötteknek, akikkel találkozott „nem volt nyelvük”, csak azért, mert egyik olyan nyelvet sem értették, amelyen az ő tolmácsai beszéltek.

- De a hangyok valóban nem használták a beszédet.

- Vagy csak mi úgy hisszük.

- Nem voltak kommunikációs eszközök a hajóikon. Semmi olyasmi nem volt, ami hangokat vagy képeket továbbított vagy közvetített volna, mert nem volt rá szükségük. Lehet, hogy közös memórián osztoztak. Vagy közvetlen érzékszervi átadás zajlott köztük. Bármi is volt a módszerük, jobban működött, mint a nyelvhasználat, de mégis rosszabb volt abból a szempontból, hogy velünk így nem tudtak kommunikálni.

- De akkor ebben az esetben ki volt a néma? Ők vagy mi? - tette fel a kérdést Po.

- Mindketten némák voltunk - felelte Sel -, és ugyanakkor süketek.

- Mit nem adnék érte, ha akár csak egyetlenegy is életben lenne közülük!

- De nem lehetne életben csak egyetlenegy - mutatott rá Sel. - Rajokban éltek. Több száz, talán több ezer hangynak kellene életben lennie ahhoz, hogy elérjék az intelligencia meglétéhez kellő kritikus tömeget.

- Vagy nem - ellenkezett Po. - Lehet az is, hogy csak a királynő volt érző, értelmes lény. Különben miért pusztultak volna el mindannyian, amikor a királynők meghaltak?

- Mondjuk azért, mert a királynő volt a kapcsolat, az idegi hálózat középpontja, így amikor ő meghalt, minden összeomlott. Ám addig mindegyik hangy egyénként létezett.

- Hát, én mindenesetre szeretném, ha egy még életben lenne - mondta Po -, mert akkor megtudhatnánk valamit ahelyett, hogy aszott tetemekből próbálnánk kiokoskodni valamit.

Sel magában örvendezett, hogy a kolónia következő generációjának már legalább egy tagja is úgy gondolkodik, ahogy egy tudós.

- Nekünk több hangytetemünk őrződött meg, mint más kolóniáknak. Itt olyan kevés dögevő van, hogy a holttestek megmaradtak, amíg ideértünk a bolygóra, és le tudtuk fagyasztani néhányukat. így tudtuk tanulmányozni a felépítésüket.

- De egy királynőt sem láttunk.

- Életem legnagyobb bánatára - bólintott Sel.

- Valóban? Tényleg ez élete legnagyobb bánata?

Sel elhallgatott.

- Elnézést - mondta Po halkan.

- Semmi baj. Csak elgondolkodtam azon, amit kérdeztél. Mi az, amit a legjobban sajnálok? Micsoda kérdés! Hogyan sajnálhatnám, hogy ott kellett hagynom a Földet, amikor azért jöttem el, hogy ezzel megmentsem? És azzal, hogy idejöttem, olyasmiket tehettem, amikről más tudósok csak álmodozhatnak.

Több mint ötezer fajt nevezhettem el, és egy teljes természetes életközösség kezdetleges rendszertanát alkothattam meg. Ez több, mint amit bármely más hangyvilágban találtak.

- Miért?

- Mert a hangyok azokat a világokat a földdel tették egyenlővé, és azután csupán a saját növény-és állatviláguk egy korlátozott részével telepítették be őket. Ez az egyetlen olyan világ, ahol a legtöbb itt megtalálható faj itt helyben is fejlődött ki. Az egyetlen olyan hely, amely szinte kaotikusan változatos. A hangyok alig ezer különféle fajt telepítettek a többi kolóniára. Az anyabolygójuk pedig, ahol ennél jóval sokfélébb volt az élővilág, örökre odaveszett.

- Akkor tehát nem bánja, hogy idejött?

- Természetesen bánom, de ugyanakkor örülök is neki - felelte Sel. - És sajnálom, hogy egy vén roncs vagyok. De örülök, hogy még élek. Ügy tűnik, hogy mindent, amit sajnálok, valahogy egyensúlyba hoz valami, aminek viszont örülök. Tehát ha átlagot nézek, akkor semmit sem sajnálok igazán, de örülni sem örülök igazán semminek. Tökéletes az egyensúly. Átlagában semmit sem érzek. Azt hiszem, valójában nem is létezem.

- Apa azt mondja, hogy ha az ember abszurd eredményekre jut, akkor nem tudós, hanem filozófus.

- De én most nem abszurd eredményre jutottam.

- Dehogynem. Hiszen ön létezik. Látom és hallom önt.

- Genetikai értelemben nem létezem, Po. Nem vagyok része az élet szövetének.

- Tehát úgy döntött, hogy azzal az egyetlen mértékkel mér, amely lehetővé teszi, hogy az élete értelmetlen legyen?

Sel elnevette magát.

- Anyád fia vagy.

- Nem az apámé?

- Természetesen mindkettőjüké. De anyád az, aki semmiféle baromságot nem hajlandó lenyelni.

- Ha már itt tartunk, alig várom, hogy láthassunk egy itteni barmot.

Most, hogy a hajó a Shakespeare-hez közeledve gyorsan lassult, a legénységnek több dolga volt, mint általában. Az első feladatuk annak a szállítóhajónak a bedokkolása volt, amely negyven évvel ezelőtt erre a világra repítette a hadiflotta tagjait. A hajónak nem voltak készletei a hazaúthoz, így itt hagyták, mint egy hatalmas, egyenesen a kolónia felett geoszinkron pályára állított műholdat. A napelemei elegendő energiát biztosítottak ahhoz, hogy a fedélzeti számítógépek és kommunikációs eszközök még ennyi év múlva is működőképesek legyenek.

Az eredeti legénysége, vagyis a mostani telepesek a vadászrepülőiket használták a landoláshoz - az első

évekre való készleteik és felszerelésük úgy volt kialakítva, hogy elférjen ezeknek a fedélzetén. Mindegyik vadászrepülőn ansible-összeköttetés volt - de csak egyszeri leszállásra voltak alkalmasak, többé nem tudták elhagyni a bolygó felszínét.

Morgan admirális legénységének most ki kell javítania és rendbe kell hoznia a szállítóhajót. Új kommunikációs és időjárási műholdakat is hoztak magukkal, amelyeket bolygó körüli pályára állítanak majd.

Azután a szállítóhajóra kapitányt neveznek kis, legénységet állítanak össze, és a hajó elindul - nem vissza az Eroszra, hanem egy másik kolónia felé.

A rengeteg tennivaló dacára Ender nem ringatta magát abba az illúzióba, hogy Morgan admirális figyelme elterelődik, és nem lesi majd árgus szemekkel minden tevékenységét. A férfi a tervek embere volt, és bár a hozzá hasonlók, a „béke emberei” általában látszólag jól elvannak anélkül, hogy túl sok mindent tennének, ő

mindig készen állt lecsapni Enderre.

Így hát, ahogy közeledett a kulcspillanat, vagyis a megérkezésük a Shakespeare-re, Endernek nagyon kellett vigyáznia, hogy még véletlenül se adjon okot Morgannak arra, hogy azt feltételezze, bármilyen összeesküvést sző ellene. Morgan azt képzelte, hogy Ender csupán egy okos, buzgó tizenöt éves fiú, és ebben a hitében kellett megerősíteni - ugyanakkor nagyon gyanakvó volt, hiszen Ender megkérdőjelezhetetlen jogot formálhatott a kormányzói pozícióra, ezért el kellett érni, hogy bizonyos legyen benne, Ender hajlandó beleegyezni, hogy ő legyen a szürke eminenciás.

Ender ez utóbbi okból kereste fel Morgant, és kérte az előzetes engedélyét ahhoz, hogy az ansibleon keresztül kommunikálhasson a Shakespeare xenobiológusaival.

- Ön is tudja, hogy tanulmányozom a hangyok biológiai felépítését, és most valós időben tudok beszélni az XB-kkel. Rengeteg kérdésem lenne hozzájuk.

- Nem akarom, hogy zavarja őket - jelentette ki Morgan. - Már így is túl sok a tennivaló a leszállással kapcsolatosan.

Ender tisztában volt vele, hogy a leszállással kapcsolatban a bolygó telepeseinek semmiféle tennivalójuk nincs, maximum az, hogy ne legyenek útban. Morgan leszáll, azután eldönti, hogy milyen készleteket és felszerelést rekvirál a visszaúthoz, majd a hajó visszatér a Földre Morgannal vagy őnélküle a fedélzetén.

- Uram, az XB-knek tudniuk kell, hogy milyen növényevő állatokat hoztunk, hogy felkészülhessenek ezeknek a genetikai módosítására, amellyel elérik, hogy képesek legyenek megemészteni az idegen proteint, ami a túlélésükhöz szükséges. Ez hatalmas projekt, ráadásul, amíg a génmódosított állatok új generációja meg nem születik, addig nem tudunk húst enni. El sem tudja képzelni, mennyire türelmetlenek. Én pedig tökéletesen tájékozott vagyok a rakományjegyzékkel kapcsolatban, mivel az Eroszon ezzel foglalkoztam.

- Én már elküldtem neki a rakományjegyzéket.

Valójában Ender volt az, aki elküldte a rakományjegyzéket, mielőtt a hajó elindult, de ezen nem akart vitatkozni.

- A lista csak felsorolja az állatokat, olyan címszavakban, hogy „tehenek” és „disznók”. Az XB-knek ennél sokkal több információra van szükségük. Én rendelkezem ezekkel az információkkal, el tudom küldeni nekik - és jelenleg amúgy sem használja senki az ansible-t, uram. Ez valóban fontos lenne. - Ender majdnem azt mondta, hogy „nagyon-nagyon fontos”, de aztán úgy döntött, az már erőltetetten kisfiús lenne, és attól tartott, Morgan gyanakodni kezdene.

Morgan sóhajtott: - Ezért nem szabad a gyerekeket felnőtt feladatokkal megbízni. Képtelenek tiszteletben tartani a prioritásokat úgy, ahogy azt egy felnőtt teszi. De... ha ön azonnal felfüggeszti, amit csinál, amikor a

legénységnek szüksége van az ansible-re, akkor csinálja. És most, ha nem haragszik, nekem valóban fontos dolgom van.

Ender tisztában volt vele, hogy Morgan „valóban fontos” dolga sokkal inkább a hajón tartandó menyegző

szervezéséhez kapcsolódik, mint a landolás előkészítéséhez. Dorabella Toscano olyan őrült vágyat ébresztett benne - nem, persze valódi vonzalom volt, az állandó együttlét mély köteléke -, hogy úgy döntöttek, a nő már az admirális feleségeként érkezik meg a Shakespeare-re, nem pedig egy egyszerű telepesként.

Endernek ezzel semmi gondja nem volt. Semmilyen módon nem akart ebbe beleavatkozni.

Bement az ansible-terembe, és közvetlenül küldte el az üzenetet Selnek. Ha az asztaláról linkelte volna be, az üzenetet biztosan elcsípik és tárolják, hogy később ízekre szedhessék. Eljátszott a gondolattal, hogy lekapcsolja a megfigyelőrendszert is, hogy a Sel Menach-kal folytatott beszélgetését senki ne hallhassa, de aztán máshogy döntött. Bár a biztonsági rendszer NF-szintű volt, - ami azt jelentette, hogy rengeteg hadiiskolás fiú, köztük Ender is képes lett volna zavarni vagy feltörni a rendszert, vagy akár teljesen meghamisítani a képet - de akkor sem kockáztathatta, hogy Morgan esetleg elkérje a videókat arról, hogy mit csinált az ansible-teremben, és jelentsék neki, hogy abból az időszakból nincsenek meg a felvételek.

A Sellel folytatott beszélgetés után egy rövid üzenetet küldött Graffnak, amelyben egy kis segítséget kért a jelen helyzethez, azután pár percig kiélvezte az örömteli magányt, mielőtt nekikezdett volna annak a feladatnak, amiről Morgannak beszélt, és ami indoklásul szolgált az ottlétére.

Azt tette, amit mindig is tett, ha lehetősége adódott teljesen egyedül maradni. A karjára hajtotta a fejét, becsukta a szemét, és remélte, hogy egy pár perces alvás felfrissíti az agyműködését.

Arra ébredt, hogy valaki gyengéden masszírozza a vállát.

- Te szegény - mondta Alessandra. - Elaludtál munka közben.

Ender felült, miközben a lány a vállizmait, a hátizmait és a nyakát nyomkodta. Valóban el volt merevedve, és jól esett, amit Alessandra csinált. Ha előtte megkérdezi, Ender nem engedte volna (nem akart semmiféle fizikai kontaktust kettőjük között), és ha a lány akkor lép be, amikor még ébren van, és egyszerűen nekiáll masszírozni a nyakát, akkor elhúzódik, mert gyűlölte, ha valaki azt képzeli, joga van a beleegyezése nélkül megérinteni.

De erre ébredni más volt - olyan jó érzés, hogy Ender nem bírt elhúzódni.

- Nem csinálok semmi különöset - mondta. - Csak aprómunka, leginkább. Hadd végezzék a felnőttek a nehéz feladatokat. Én már eleget tettem. - Mostanra már reflexszerűen hazudott Alessandrának.

- Engem nem versz át - mondta Alessandra. - Nem vagyok olyan ostoba, mint hiszed.

- Nem hiszem, hogy ostoba lennél - felelte Ender. Tényleg nem hitte. A lány ugyan nem lett volna a Hadiiskolába való, de nem is volt ostoba.

- Tudom, hogy nem örülsz annak, hogy Anya és Morgan admirális összeházasodnak.

Ugyan, mit érdekel ez engem?

- Nekem tényleg semmi bajom vele - mondta hangosan. - Azt hiszem, minden ember örül, ha valahol rálel a szerelemre, és anyukád még fiatal. És gyönyörű.

- Igen, szerintem is - bólogatott Alessandra. - Remélem az én testem is olyan lesz, mint az övé! A nők az apám családjában mind nagyon csontosak voltak, sehol semmi domborulat nem volt rajtuk.

Ender azonnal tudta, hogy a lány mit keres ott. „Domborulatokról” beszélt és közben masszírozta - ez túlságosan nyilvánvaló célzás volt. De látni akarta, hogy Alessandra hova akar kilyukadni, és miért. Főleg azt, hogy miért pont most.

- Akár csontos, akár telt - mindenki vonzó a megfelelő körülmények között.

- Számodra melyek azok a körülmények, Ender? Mikor lesz vonzó számodra valaki?

Ender tudta, mit kell felelnie.

- Te nagyon vonzó vagy, Alessandra. De még túl fiatal vagy.

- De hát egykorúak vagyunk.

- Én is túl fiatal vagyok. - Már beszélgettek erről korábban is, de akkor csak elvontan, elméletben.

Gratuláltak egymásnak, hogy milyen jó barátok anélkül, hogy bármilyen szexuális érdeklődésük lenne egymás iránt. Nos, nyilvánvalóan változott a terv.

- Hát, nem tudom - jegyezte meg Alessandra. - A Földön az emberek egyre később házasodtak, és egyre fiatalabb korukban kezdtek szexuális életet élni. Tudom, hogy ezt a kettőt nem helyes szétválasztani, de ki tudja, melyik irány volt a rosszabb? Talán a testünk bölcsebb, mint a házasodás mellett szóló indokaink.

Lehetséges, hogy a testünk akkor akar gyermekeket, amikor még elég fiatal ahhoz, hogy lépést tartson velük.

Ender kíváncsi volt, hogy ennek a kis beszédnek mekkora részét rágta előre Alessandra szájába az anyja.

Valószínűleg nem túl sokat, mert Alessandra hasonlóan gondolkodott a dolgokról - már eleget beszélgettek a szociális és politikai témákról ahhoz, hogy Ender tudja, a lány általános gondolkodásával eléggé egybecsengenek ezek a mondatok. A gond csak az volt, hogy bár Ender tisztában volt azzal, mire is megy ki a játék, mégis élvezte, és nem akarta abbahagyni.

Pedig muszáj volt. Abbahagyni vagy változtatni rajta - mert ez a hátmasszázs nem mehet a végtelenségig.

És nem vethet neki véget túl hirtelen. El kell játszania a szerepét. Morgannak azt kell hinnie, hogy Ender odavan Alessandráért, úgyhogy azzal, ha elveszi Dorabellát, Ender a veje lesz a jövőben valamikor. Ezzel újabb irányítási lehetőségre tesz szert felette. Ender úgy tervezte, a plátói szerelem útját választja Morgan meggyőzéséhez. Az Alessandrával töltött rengeteg idő, a neki szentelt rengeteg figyelem elég kell, hogy legyen ahhoz, hogy Morgant meggyőzze.

Egészen mostanáig ez így is volt. De most ezek szerint szorosabbra akarta húzni a gyeplőt. Alessandrán keresztül - mert Ender nem hitte, hogy ezt a kis találkozót a lány szervezte volna.

- Ezzel anyukádra és Morgan admirálisra gondolsz? - kérdezte. - Csak nem féltékeny vagy?

Sikerült elérnie, hogy a lány elhúzza a kezét.

- Nem - jelentette ki Alessandra. - Egyáltalán nem. Mi köze a vállmasszázsodnak az ő házasságukhoz?

Most, hogy a lány már nem ért hozzá, Ender meg tudott fordulni, hogy szembe nézzen vele. A lány valahogy... máshogy volt öltözve. Nem annyira egyértelmű öltözéket viselt, mint amiket Ender a földi videókon látott a szexis viseletről, de másmilyet, mint amit eddig látott rajta. És az egyik gombja ki volt

gombolva. Vajon ez volt az egyetlen különbség? Vagy talán azért látja más szemmel a lányt, mert az előbb még a vállát érintette?

- Alessandra - szólalt meg -, ne tegyünk úgy, mintha nem tudnánk, hogy mi történik itt.

- Miért, szerinted mi történik? - kérdezte a lány ártatlanul.

- Aludtam, te pedig idejöttél, és valami olyat tettél, amit még eddig soha.

- Mert eddig még soha nem éreztem így - suttogta Alessandra. - Most megláttam, hogy milyen nehéz terhet cipelsz a válladon. Nem csak a kormányzóságra gondolok... hanem arra is, ami előtte volt... Úgy értem, arra az egész teherre, hogy te vagy Ender Wiggin. Tudom, hogy nem szereted, ha megérintenek, de ez nem azt jelenti, hogy mások nem akarhatnak megérinteni.

Ender odanyúlt, és megérintette Alessandra kezét, lágyan összekulcsolta az ujjaikat. Tudta, már amikor megtette, hogy nem kellene. De szinte leküzdhetetlen volt a vágy, és ő azt mondta magában: Ebben semmi veszélyes nincs. Hiszen csak egy kézfogás. Az emberek állandóan ezt csinálják.

Igen, és mást is csinálnak, mondta az elméje egy másik része.

Fogd be!, mondta az a része, amelyik élvezte Alessandra érintését.

Ugyan mi történik, ha Alessandra forgatókönyve szerint haladnak a dolgok - vagy az anyjáé szerint?

Lehetne ennél rosszabb sorsa is. Hiszen egy kolónián fog élni. Nem lesz túl sok lány, akik közül társat választhat: nincsenek túl sokan a hibernációban utazók között, szóval végül azok maradnak, akik a Shakespeare-en születtek, de ők - nos, nem a Földről származnak.

Miközben magában vívódott, a lány megszorította a kezét és közelebb húzódott hozzá. Egészen közel.

Ender érezte a melegségét - vagy csak képzelte, hogy érzi. A lány felsőteste a karját súrolta, és a másik kezével, amelyik nem Ender kezében nyugodott, a haját kezdte simogatni. Azután a mellkasához vonta Ender kezét, a kézfejét odaszorította - no, nem a melléhez, mert az túlságosan nyilvánvaló lett volna, hanem - a mellkasának azon részéhez, ahol érezni lehetett a szíve dobogását. Vagy Ender a saját vére lüktetését érezte a kézfejében?

- Megismertelek az út során - suttogta Alessandra. - Nem a híres fiút, aki megmentette a világot, hanem azt a tinédzsert, azt a fiatalembert, aki velem egykorú, és aki olyan gyengéd, olyan figyelmes és türelmes másokkal. Velem és az anyámmal is. Azt hiszed, nem láttam? Soha nem akarsz megbántani másokat, soha nem akarsz megharagítani senkit, de a nővéreden kívül senkit nem is engedsz közel magadhoz. Ilyen jövőt akarsz magadnak, Ender? Olyan jövőt, amelyben csak te és a nővéred vagytok - egy zárt kört, ahová senki mást nem engedsz be?

Igen, gondolta Ender. így döntöttem. Amikor Valentine megjelent, azt gondoltam: „Igen, őt be tudom engedni. Ő az egyetlen személy, akiben meg tudok bízni.”.

Nem tudok bízni benned, Alessandra, mondta magában Ender. Te valaki más terveit szolgálod. Lehetséges, hogy amit mondasz, azt úgy is érzed, lehet, hogy őszinte vagy. De mégis mások használnak. Fegyver vagy, amellyel a szívemre céloznak. Valaki felöltöztetett ma ebbe a ruhába. Valaki elmondta, mit és hogyan tegyél.

Vagy ha nem, ha te magadtól tudtad mindezt, akkor pedig túl sok vagy számomra. Túlságosan belemerülnék

ebbe. Túlságosan azt akarom, hogy elvehessem, amit kínálsz.

Nem hagyhatom, hogy ez folytatódjon!, gondolta.

De még ez után a döntés után sem ugorhatott fel egyszerűen, azt kiáltván: „Távozz tőlem, kísértő!”, ahogy azt József tette Putifár feleségével. El kell érnie, hogy Alessandra magától abbahagyja a játékot, hogy Morgan admirális soha ne hihesse, hogy ő utasította vissza a lányt. Morgan biztosan alaposan át fogja nézni ezt videófelvételt, és nem láthatja, amint Ender pont az esküvője estéjén visszautasítja Alessandrát.

- Alessandra - mondta Ender olyan lágyan, ahogy Alessandra is suttogott -, valóban az anyukád életét szeretnéd élni?

Alessandra most először habozni látszott.

Ender elhúzta a kezét, a szék karfájára támaszkodva felállt, és magához húzta a lányt. Átölte, majd úgy döntött, hogy ahhoz, hogy a dolog működjön, meg is kell csókolnia.

Tehát így tett. Nem volt túl ügyes, de nagy megkönnyebbülésére a lány sem. Az egész inkább kínos volt, az első csók kissé félrement, és egyikük sem tudta, mit is kellene csinálniuk. De furcsa mód a csók megtörte az addigi hangulatot, és amikor véget ért, mindketten elnevették magukat.

- Hát megtettük - szólalt meg Ender. - Az első csókunk. És nekem életem legelső csókja is egyben.

- Nekem is - felelte Alessandra. - És az első, amire valaha is vágytam.

- Akár tovább is léphetnénk... - mondta Ender. - Mindketten készen állunk rá - biztos vagyok benne, hogy remek páros lennénk.

Alessandra ismét nevetett. Remek, gondolta Ender. Jobb, ha a nevetés felé mozdul a hangulat, mint ha az előző érzéki irányba.

- Komolyan gondoltam, amit anyukáddal kapcsolatban kérdeztem - mondta Ender. - Ő pont ugyanezt tette a te korodban. Tizennégy volt, amikor te megfogantál, és tizenöt, amikor megszülettél. Te most vagy abban a korban. És ő utána hozzáment a fiúhoz, igaz?

- És csodás életünk volt - bólintott Alessandra. - Anya annyiszor elmondta, milyen boldogok voltak együtt.

Hogy milyen jó volt. És hogy mindketten mennyire szerettek engem.

Persze, hogy az anyukád ezt mondta neked, gondolta Ender. Jó anya, és nem akarta elmesélni, hogy milyen rémálom lehetett tizenöt évesen ekkora felelősséget vállalni.

De lehet, hogy tényleg jó volt, mondta a fejében a másik hang. Annak a részének a hangja, amelyik élénken tudatában volt, hogy összeér a testük, hogy az ujjai gyengéden a lány hátához nyomódnak, simogatva a bőrét, a testét a ruha alatt.

- Anyukád valaki nála erősebb uralma alatt állt - mondta Ender. - A nagymamád elnyomta. Szabadulni akart.

Ez a mondat kellett ahhoz, hogy Alessandra elhúzódjon tőle.

- Mit beszélsz? Mit tudsz te a nagyanyámról?

- Csak azt, amit anyukád maga mondott el nekem - felelte Ender. - Amikor te is ott voltál.

Látta, ahogy a lánynak beugrott az emlékkép, és a dühe elpárolgott. De nem lépett vissza az ölelésébe. Ő

sem nyúlt utána. Tisztábban tudott gondolkodni, ha a lány fél méterre állt tőle. Bár egy méter még jobb lett volna.

- Az én anyám egyáltalán nem olyan, mint a nagyanyám - mondta Alessandra.

- Persze, hogy nem! - értett egyet Ender. - De ti ketten az egész életeteket együtt töltöttétek. Mindig nagyon közel álltatok egymáshoz.

- Én nem próbálok tőle megszabadulni - jelentette ki Alessandra. - Soha nem használnálak téged ilyesmire. - De az arca másról árulkodott, falán hirtelen felismerte, hogy mégiscsak kihasználta a fiút, hogy az egész látogatást az anyja sugallta.

- Csak arra gondoltam - folytatta Ender -, hogy bár anyukád úgy tesz, mintha egy örömteli tündérországban élne, de néha még ez is lehet...

- Mikor láttad... - kezdte Alessandra, de azonnal abba is hagyta a kérdést, mert hiszen Dorabella többször előadta a szokásos tündérkirálynős allűrjeit mások társaságában is, a telepesek legnagyobb gyönyörűségére.

- Azon tanakodtam, lehetséges, hogy ennyi elég volt belőle, és a továbbiakban nem szeretnéd az életedet az ő tündérországában tölteni. Lehet, hogy a te saját világod jobb lenne számodra, mint az ő képzeletbeli világa.

Csak erre utaltam a kérdésemmel. Anyukád remek kis védett, zárt világot teremtett számodra, de te talán már szeretnél kitömi belőle és szárnyalni.

Alessandra kővé dermedve állt, kezét a szája elé kapta.

- Per tutte sante - suttogta. - Én... azt csináltam, amit ő akart. Azt hittem, az én ötletem, de az övé volt... Azt akartam, hogy megkedvelj engem, tényleg azt akartam, ezt nem csak színleltem, de az, hogy most idejöjjek, az... Én nem el akartam menekülni tőle, hanem engedelmeskedtem neki.

- Tényleg? - Ender próbálta úgy kiejteni ezt a szót, mintha valóban meglepte volna a dolog, mintha erre nem ő jött volna rá hamarabb.

- Anya mondta, hogy mit csináljak, hogy meddig mehetek el...- Alessandra elkezdte kigombolni a blúzát, miközben peregtek a könnyek a szeméből. Semmit nem viselt a blúz alatt. - Ő mondta meg, hogy mit engedjek meglátnod, hogy hol érinthetsz meg, de esküszöm, mást nem mondott...

Ender odalépett hozzá, és ismét megölelte, hogy ezzel megakadályozza a lányt újabb gombok kigombolásában, mert még ebben az igen érzelmes pillanatban is volt a lényének egy része, amely semmi másra nem tudott figyelni, csak a blúzt gomboló kézre, semmi más nem érdekelte, még maga a lány sem, csak az, hogy mit fed még fel magából.

- Te tényleg törődsz velem - suttogta Alessandra.

- Persze, hogy törődök.

- Jobban, mint ahogy Anya törődik velem. - A lány könnyei már teljesen átáztatták Ender pólóját.

- Ez nem valószínű - tiltakozott Ender.

- Kíváncsi vagyok, ő törődik-e egyáltalán velem - motyogta Alessandra a fiú mellkasába. - Vajon valaha is több voltam, mint az ő bábja - ahogy ő is nagymama bábja volt? Talán ha Anya otthon marad, nem megy hozzá Apához és nem szül meg engem, akkor Nagymama is csupa báj és szépség lett volna, és ő is

tündérországot teremtett volna Anyának, mert az történt volna, amit ő akart.

Tökéletes, gondolta Ender. A saját vágyaim, az összes fizikai figyelemelterelés ellenére ez pontosan úgy ment, ahogy kellett. Morgan admirális azt fogja látni, hogy bár a szexuális vonatkozása nem úgy működött a dolognak, ahogy ő azt eltervezte, de Ender és Alessandra még mindig közel állnak egymáshoz, vonzódnak egymáshoz - vagy bármit, amit szeretne ebbe a helyzetbe belelátni. A játszma még nem veszett el - bár a románc része egyelőre parkolópályára került.

- Ennek a teremnek nem zárható az ajtaja - jegyezte meg Ender.

- Tudom.

- Bármelyik pillanatban bejöhet valaki. - Ender úgy gondolta, jobb, ha nem mutat rá, hogy kamerák is működnek a hajó minden helyiségében, többek közt ebben a teremben is, és valaki akár e pillanatban is figyelheti őket.

A lány elértette a célzást, elhúzódott és begombolta a blúzát.

- Átláttál rajtam - mondta.

- Nem - tiltakozott Ender. - Láttalak téged. Lehet, hogy anyukád nem lát.

- Tudom, hogy ő nem lát engem. Tudom. Ő csak... ő csak... Morgan admirálisról szól az egész... Anya azt mondta, azért jövünk, hogy találjunk nekem egy jó kilátásokkal rendelkező fiatalembert, de most talált magának egy idősebbet még jobb kilátásokkal... Én csak beleillettem a tervébe, ennyi az egész...

- Ne csináld ezt! - szólt rá Ender. - Az anyukád szeret téged, ezt azért csinálta, mert azt hitte, segít neked megszerezni, amit akarsz.

- Talán - értett egyet Alessandra. Aztán keserű nevetésre fakadt. - Vagy lehet, hogy ez meg itt a te tündérországod? Mindenki azt akarja, hogy boldog legyek, úgyhogy mindenki egy illúzióvilágba ringat. Igen, én is boldog akarok lenni, de nem egy hazugságban!

- Nem hazudok neked - nyugtatta meg Ender.

A lány vad tekintetet vetett rá.

- Kívánsz engem egyáltalán?

Ender lehunyta a szemét és bólintott.

- Nézz rám és felelj!

- Akartalak - mondta Ender.

- És most?

- Sok mindent akarok, amit nem lenne helyes elvennem.

- Ez úgy hangzik, mintha anyukád tanította volna.

- Ha anyukám nevelt volna fel, akkor talán ő tanította volna. De így a Hadiiskolában tanultam meg, amikor úgy döntöttem, hogy annak a helynek a szabályai szerint élek. Mindennek megvannak a szabályai, még akkor is, ha azokat a szabályokat nem is foglalták írásba, és ha senki nem is hívja játéknak a dolgot. Ha azt szeretném, hogy a dolgok működjenek, akkor érdemes ismerni ezeket a szabályokat, és csak akkor megszegni őket, ha másik játékot játszom, és annak a szabályait követem.

- Szerinted annak, amit most mondtál, van valami értelme?

- Számomra van. Akarlak. Te pedig akartál engem. Ezt jó érzés tudni. És elcsattant életem első csókja.

- Nem volt rossz, ugye? Nem volt olyan szörnyű?

- Mondjuk úgy, hogy nem vetettem el a gondolatot, hogy máskor is megpróbáljam - felelte Ender. - Majd egyszer valamikor.

Alessandra kuncogott. Felszáradtak a könnyei.

- Tényleg be kell fejeznem a dolgomat - mondta Ender. - És hidd el, remekül felébresztettél. Kicsit sem vagyok álmos. Nagy segítség volt tőled.

Alessandra nevetett.

- Értem. Szóval ideje távoznom.

- Azt hiszem, igen - mondta Ender. - De később találkozunk. Ahogy mindig.

- Igen. Majd igyekszem nem túl furán viselkedni és nem túl sokat vihogni.

- Csak add magad. Nem lehetsz boldog, ha mindig színlelned kell.

- Anya az.

- Mindig boldog? Vagy úgy érted, ő mindig színlel?

- Mindig úgy tesz, mintha boldog lenne.

- Akkor talán ideje, hogy te felnőj, és tettetés nélkül is boldog légy!

- Talán - mondta Alessandra és kiment.

Ender becsukta az ajtót és leült. Legszívesebben sikított volna a kielégületlen vágytól, az anya iránti dühtől, aki ilyesmire biztatja fel a lányát, a Morgan admirális iránti haragtól, amiért ezt az egészet kénytelen volt miatta végigjátszani, és a saját maga iránt érzett dühtől, amiért hazudott. „Nem lehetsz boldog, ha mindig színlelned kell.” Nos, az ő élete nem hazudtolja meg ezt a kijelentést. Folyamatosan színlelnie kell, és egyáltalán nem boldog.

Címzett: GovDes%ShakespeareCol@colmin.gov/voy

Feladó: vwiggin%ShakespeareCol@co|min.gov/voy

Tárgy: nyugi, ne izgasd magad miatta, öcsi

E: Az A-val kapcsolatos viselkedésed egyetlen mozzanatán sem kell meglepődnöd, és szégyenkezned sem kell miatta. Ha a vágy nem homályosítaná el az elmét, akkor soha senki nem házasodna meg, nem lenne részeg és nem hízna el.

V

Sel és Po már két hete úton voltak. Majdnem kétszáz kilométert megtettek, már minden lehetséges témát legalább kétszer megtárgyaltak, azután az idő java részében barátságos, egyetértő csendben gyalogoltak, kivéve, amikor valami megkövetelte, hogy megtörjék a hallgatást.

Ez lehetett egy-egy rövidke figyelmeztetés: „Ne kapaszkodj abba az indába, nem biztonságos.” Vagy valamilyen tudományos kérdés merült fel:

- Kíváncsi lennék, vajon az az élénk színű, békaszerű valami mérges fajta?

- Kétlem, mert az nem béka, hanem egy szikladarab.

- Olyan élénk színe volt, azt hittem...

- Jó tipp volt. Nem vagy geológus, hogy is várhatnám el, hogy felismerj egy sziklát?!

De javarészt nem hallatszott más, csak a lélegzetvételük, a lépteik keltette zaj, és annak az új világnak a hangjai, illatai és színei, amely felfedte magát az első emberek előtt, akik ezen a területen jártak.

Kétszáz kilométer után azonban ideje volt megállni. Gondosan beosztották az élelmet, de a fele már így is elfogyott. Egy tiszta vizű forrás mellett tábort vertek. Kiválasztottak egy biztonságosnak tűnő pontot és latrinát ástak, a sátorrudakat mélyen beleverték a földbe, és alaposan letaposták a talajt a sátor aljában. Egy hetet szándékoztak itt eltölteni.

Azért egy hetet, mert úgy számoltak, annyi időre lesz elegendő annak a két kutyának a húsa, amelyeket a délután öltek le.

Sel sajnálta, hogy a másik négy kutya közül csak kettő volt elég értelmes ahhoz, hogy a társaik bőréből és csontvázából levonja a következtetést: a gazdáik többé nem jelentenek megbízható társaságot számukra. Ez a kettő magától elment, a másik kettőt kövekkel kellett távozásra bírniuk.

Mostanra már a többi telepeshez hasonlóan mind Sel, mind Po tudta, hogyan kell a húst füstöléssel tartósítani. A húsnak csak kis részét főzték meg frissiben, de a tüzet ébren tartották, hogy a hús maradékát, amelyet egy páfrányforma fa (vagy egy faszerű páfrány) lehajtó ágaira lógattak fel, meg tudják füstölni.

Kijelöltek egy kört a magukkal hozott szatellit térképen, és minden reggel egy másik irányba indultak el a táborból, hogy körülnézzenek. Most már komolyan nekifogtak a mintagyűjtésnek, és számos fényképet készítettek, amelyeket felküldtek a bolygó körüli pályán haladó szállítóhajó számítógépeire. Így az ott eltárolt

képek és a szintén felküldött teszteredmények mind biztonságban voltak - nem vesznek el, bármi is történjen is Sellel és Póval.

De maguk a fizikai minták voltak a legértékesebb darabok. Ezeket otthon, a kolónián sokkal kifinomultabb műszerekkel lehet majd kedvükre tanulmányozni - olyan új eszközökkel, amelyeket a most érkező telepeshajó xenobiológusai hoznak magukkal.

Éjjelente Sel hosszú órákat töltött ébren fekve, s gondolatban végigpörgette, mi mindent láttak aznap Póval, osztályozta az elméjében a látottakat, és próbálta megérteni az itteni élővilág felépítését.

Ám amikor felébredt, nem tudott visszaemlékezni, hogy bármilyen nagy felismerésre is jutott volna az éjszaka folyamán, és nappal sem érte el a megvilágosodás. Nem történt semmilyen nagy áttörés, ez csak annak a munkának volt a folytatása, amit eddig is csinált.

Északra kellett volna mennem, a dzsungelbe.

De a dzsungeleket veszélyesebb felderíteni. Én pedig öreg vagyok. A dzsungel a vesztemet okozhatná. Ez a hőmérséklet-tartomány, amely hűvösebb, mint a kolóniáé, mert egyrészt közelebb vagyunk a bolygó déli sarkához, másrészt magasabban is vagyunk, szintén biztonságosabb - legalábbis nyáron - egy öregember számára, akinek nagy, nyílt terekre van szüksége, és arra, hogy lehetőleg semmilyen veszélyesen maró vagy csípő állat ne legyen a közelében.

A táborozásuk ötödik napján ismét felderítő útra indultak, és egy ösvényre akadtak.

Kérdés sem férhetett hozzá, hogy az. Persze nem út volt, de hát ez nem meglepő, mert a hangyok viszonylag kevés utat építettek. Ösvényeik voltak, amelyeket nem szándékosan hoztak létre, hanem úgy alakultak ki, hogy több ezer láb ugyanazt az útvonalat követve taposta ki őket.

Azok a lábak ezen az ösvényen jártak negyven évvel korábban. Olyan sokáig és olyan gyakran járták ezt az utat, hogy bár azóta a növényzet kissé benőtte, de még mindig tisztán kivehető volt a nyoma a szűk, hordalékos völgy kavicsos talaján.

Ezután eszükbe sem jutott a növényzetet és az élővilágot tanulmányozni. Itt valami, a hangyok számára jelentős dolog rejlett, így a régészeti érdeklődés került előtérbe, legalábbis pár óra erejéig átvette a xenobiológia vezető szerepét.

Az ösvény hegynek felfele kanyargott, és nem túl messze számos barlangbejárathoz vezetett.

- Ezek nem barlangok - szólalt meg Po.

- Tényleg?

- Ezek járatok. Túlságosan új keletkezésűek ahhoz, hogy barlangok legyenek, és a táj sem úgy formálódott körülöttük, ahogy a valódi barlangoknál szokott. Ezek bejáratok, amelyeket a hangyok vájtak. Mind ugyanolyan méretűek, látja?

- Igen, mind pontosan az a rendkívül kellemetlen magasságú, amiben egy embernek nehéz járnia.

- Nekünk nem is ez a dolgunk, uram - mondta Po. - Megtaláltuk ezt a helyet. Majd hívunk másokat, akik felderítik a járatokat. Mi az élőket jöttünk tanulmányozni, nem a holtakat.

- Nekem tudnom kell, mit csináltak itt a hangyok. Bizonyosan nem gazdálkodási tevékenységet folytattak,

mert nincs nyoma azóta elvadult gabonanövényeknek. Nincsenek gyümölcsösök. És trágyadombok sem, tehát itt nem lehetett egy település. Mégis nagy forgalom zajlott azon az ösvényen.

- Bányászat talán? - vetette fel Po.

- Lehet más ok? Valami volt azokban a járatokban, ami a hangyoknak elég értékes volt ahhoz, hogy kiássák. Nagy mennyiségben. És elég hosszú időn keresztül.

- Nem olyan nagy mennyiségben - mondta Po.

- Nem?

- Szerintem ez itt olyan lehetett, mint a Földön az acélgyártás. Bár a cél az volt, hogy megolvasszák a vasat, hogy acélt készítsenek, és a szenet csak azért bányászták, hogy a kohókban és öntőműhelyekben tüzeljenek vele, mégsem a szenet cipelték el a vaslelőhelyhez, hanem a vasat hordták a szénbányához, mert a szénből sokkal nagyobb mennyiségre volt szükség, mint a vasból.

- Biztosan nagyon jó jegyeket kaptál földrajzból.

- Ugyan a szüleim és én is itt születtünk, de emberek vagyunk. A Föld az igazi otthonom.

- Tehát azt mondod, hogy bármit is bányásztak ki ezeken a járatokon keresztül, az nem volt akkora mennyiségű, hogy érdemes lett volna egy várost építeni ide.

- Általában ott épülnek városok, ahol az élelem vagy az energiaforrások találhatók. Bármi is volt itt, abból elég keveset bányásztak ahhoz, hogy gazdaságosabb legyen a városokhoz szállítani, mint egy várost építeni ide a feldolgozására.

- Ezzel a gondolkodással még a végén viszed valamire felnőtt korodban, Po.

- Már felnőttem, uram - jegyezte meg Po. - És már vittem valamire, bár oda még nem jutottam, hogy bármelyik lányt elvehessem.

- Azt gondolod, hogy a Föld gazdaságtörténeti elveinek ismerete vonzó a lányok szemében?

- Ebben olyan biztos vagyok, mint hogy azoknak a nyúlszerű izéknek agancsai voltak, uram.

- Szarvak voltak - szögezte le Sel.

- Akkor bemegyünk?

Sel belehelyezte az egyik kis olajlámpát a botja kiöblösödő végébe.

- És én még azt hittem, hogy a bot végén a mélyedés csak dekorációs célokat szolgál - jegyezte meg Po.

- Igen, dekoratív is volt - felelte Sel. - Ráadásul eredetileg is így nőtt.

Sel felcsavarta a takarókat, beletette a maradék élelem felét és a tesztelésre szolgáló felszerelésüket a hátizsákjába.

- Úgy tervezi, hogy lent éjszakázunk?

- Mi van, ha találunk valami izgalmasat, de ki kell másznunk a járatból, mielőtt esélyünk lenne alaposan megvizsgálni?

Po engedelmesen összepakolt.

- Nem hiszem, hogy a sátorra szükségünk lesz odalent.

- Kétlem, hogy sokat esne odalent - értett egyet Sel.

- Ugyanakkor a barlangok nyirkosak lehetnek.

- Majd keresünk egy szárazabb helyet az alváshoz.

- Vajon meg tud élni valami odabent? Ez nem egy természetes barlang. Nem hiszem, hogy találunk benne halakat.

- Vannak olyan madarak vagy más állatok, amelyek a sötétet szeretik. Vagy biztonságosabbnak és melegebbnek érzik a járatokat a nyílt térnél. Vagy talán lesznek olyan gerinchúrosok, ízeltlábúak, férgek vagy gombák, amikkel még nem találkoztunk.

A bejáratnál Po nagyot sóhajtott.

- Bárcsak magasabb lenne a járatok mennyezete!

- Nem az én hibám, hogy ilyen magasra nőttél. - Sel meggyújtotta a lámpást egy gyümölcs olajával, amelyet a vadonban talált. Olivának nevezte el a Földön található olajtartalmú olajbogyó után, bár a két növény között semmiféle egyéb hasonlóság nem volt. Az ízükben és a tápanyagtartalmukban legalábbis biztosan nem.

Az olívát a telepesek most már ültetvényeken termesztették, és évente háromszor szüretelték, majd kipréselték belőle az olaját. A gyümölcs ezen kívül semmi másra nem volt alkalmas, maximum trágyázásra. A házakat ezzel a maradéktalanul elégő olajjal világították, így nem kellett minden házba bevezetni az elektromosságot, főleg a félreeső településeken. Az olíva Sel egyik kedvence volt az összes általa felfedezett faj közül, különösen mivel semmi jele nem volt annak, hogy a hangyok valaha is ráébredtek volna a jelentőségére. De persze ők teljesen jól érezték magukat sötétben is.

Sel elképzelte, ahogy ezekben a járatokban szaladgáltak, és csak a szaglásukra és a hallásukra támaszkodva lelték meg az utat.

Az emberek olyan teremtményekből fejlődtek ki, amelyek a fákon leltek menedékre, nem barlangokban, gondolta Sel. És bár később ők is használták a barlangokat, de mindig gyanakvóak maradtak velük szemben.

Számukra a barlangok mélységesen sötét helyek voltak, amelyek egy szerre vonzóak és ijesztőek. Persze nem volt valószínű, hogy a hangyok bármilyen nagyobb ragadozót életben hagytak a bolygón, főleg nem a barlangokban, mivel ők maguk is barlanglakok és járatkészítők voltak.

Bárcsak ne pusztult volna el a hangy-anyabolygó a háborúban! Mennyi mindent megtudhattunk volna egy idegen faj intelligenciához vezető evolúciójáról! De persze ha Ender Wiggin nem robbantja fel a bolygót, akkor elveszítettük volna a háborút, és akkor még ezt a világot sem lenne esélyünk tanulmányozni. Az Itteni evolúció során nem fejlődött ki intelligens faj - vagy ha igen, akkor azt a hangyok már kipusztították, minden olyan nyommal egyetemben, amelyet ez az esetleges értelmes faj hagyhatott maga után.

Sel lehajolt, és félig-meddig guggolva elindult a járatban. De nehéz volt ebben a pozícióban haladni - már túl öreg volt, nem bírta a háta. Itt a botjára sem tudott támaszkodni, mert a bot is túl magas volt a járathoz képest, úgyhogy azt is vonszolnia kellett maga után, méghozzá úgy, hogy a lehetőségekhez mérten eléggé egyenesen álljon ahhoz, hogy a tetején az olaj ne ömöljön ki a lámpásból.

Egy idő után egyszerűen nem bírta tovább tartani ezt a testhelyzetet.

Lecsüccsent, és Po követte a példáját.

- Fáj a hátam - szólalt meg a fiú.

- Némi dinamit most igen jól jönne.

- Nem mintha valaha is hajlandó lenne használni.

- Nem azt mondtam, hogy erkölcsileg igazolható lenne a használata - mondta Sel -, csak azt, hogy kényelmesebbé tenné a dolgunkat. - Odanyújtotta a botot és a tetején lévő lámpást a fiúnak. - Te még fiatal vagy. Nem fog megártani. De nekem muszáj más testhelyzetet találni.

Sel megpróbálkozott a mászással, de hamar feladta, mert túlságosan fájdalmas volt a térdeire támaszkodni a kemény sziklatalajon. Végül inkább leült, a kezeire támaszkodott és úgy húzta magát előre. Lassan haladtak.

Po is megpróbálkozott a mászással, de hamar feladta. Mivel neki kellett tartani a lámpást, muszáj volt meghajolva, félig guggolva járnia.

- Még a végén nyomorék leszek - panaszolta.

- Szerencsére nekem nem kell majd anyád és apád sirámait hallgatnom arról, hogy mit tettem veled, mert nem hiszem, hogy élve kijutok innen.

Ekkor hirtelen elhomályosodott a fény. Sel egy pillanatra azt hitte, kialszik, de nem, Po egy kicsit felegyenesedett, és függőlegesebb irányba emelte a botot, így a járatnak az a részé, ahol Sel kúszott, árnyékba került.

De ez nem számított, Sel így is látta az előttük nyíló termet. Egy természetes üreg volt, függő és álló cseppkövekkel, amelyek összeolvadása oszlopokat formázott - ezek tartották az üreg mennyezetét.

De ezek nem az egyenesen (felfelé, illetve lefelé) formálódó cseppkövek voltak, amelyeket a lecsöpögő víz üledéke hoz létre, hanem furcsán csavarodó, szinte kígyózó formák.

- Nem természetes lerakódások - jelentette ki Po.

- Nem, ezeket úgy készítették. De a csavarodásuk mégsem tűnik tervezettnek.

- Esetleg fraktálos véletlenszerűség? - vetette fel Po.

- Nem hinném. Véletlenszerűnek véletlenszerű, de nem fraktálosan az. Nem matematikai jellegű.

- Pont, mint a kutyaürülék - mondta Po.

Sel nézte az oszlopokat. Valóban volt valamiféle csavarodó mintázatuk, amilyennel egy hosszú, magasról lassan leérkező kutyaürülék is rendelkezik. Szilárd pillérek voltak, mégis rugalmasak. Mintha fentről pottyantak volna le, és összecsavarodva értek volna földet, de mégis összeköttetésben maradtak a mennyezettel.

Sel felnézett, azután elvette Po kezéből a botot, és magasra emelte.

A terem mintha a végtelenbe nyúlt volna, mennyezetét a kígyózó kőoszlopok tartották. Mintha egy ősi templom boltívei lennének, de félig megolvadt állapotban.

- Réteges kőzet - mondta Po.

Sel lenézett a fiúra, és látta, hogy az egy saját belső világítással rendelkező mikroszkópon keresztül tanulmányozza az egyik oszlop kőzetét.

- Úgy tűnik, hogy ugyanaz az ásványi összetétele, ami az üreg padozatának-nyilatkoztatta ki Po. - De ez szemcsés, mintha megőrölték, majd újra összeragasztották volna.

- De nem ragasztva van - mondta Sel. - Talán valami kötőanyaggal tapasztották egybe? Mondjuk cementtel?

- Szerintem ragasztva van - vélekedett Po. - Azt hiszem, valamilyen organikus anyaggal.

Lejjebb húzta a botot, és a lámpás lángját odatartotta az egyik kígyózó oszlop egy kanyarulata alá. Az anyag nem kapott lángra, de elkezdett gyöngyözni, majd csöpögni.

- Hagyd abba! - szólt rá Sel. - Még a végén ránk omlik ez az egész üreg.

Most, hogy fel tudtak egyenesedni, elindultak az üreg belseje felé. Pónak jutott eszébe, hogy megjelölje az útjukat: a takarójából tépett apró darabokat dobálta le a nyomukban. Időről-időre visszanézett, és ellenőrizte, hogy egyenes vonalban haladnak-e. Sel is hátrafordult, és megállapította, hogy ha nem jelölnék meg az útjukat, akkor szinte lehetetlen lenne megtalálniuk azt a nyílást, amelyen át az üregbe érkeztek.

- No, meséld el nekem, hogyan készült ez az üreg! - fordult Póhoz. - Nincsenek szerszámnyomok sem a mennyezeten, sem az üreg padlózatán. Az oszlopokat őrölt kőből készítették, valamilyen ragasztóanyag hozzáadásával. Így valamilyen könnyen formálható anyagot hoztak létre, amely azonban elég erős ahhoz, hogy egy ekkora hatalmas üreg mennyezetét megtartsa. De semmiféle őrlő felszerelésnek nem látom nyomát, sehol egy vödör, amiben a kötőanyagot tárolták volna.

- Hatalmas, sziklaevő férgek lehettek - tippelte Po.

- Én is erre gondoltam - bólintott Sel.

Po elnevette magát.

- Csak vicceltem.

- Én viszont nem - jelentette ki Sel.

- De hogyan tudnák a férgek kivájni a sziklát?

Nagyon éles fogaik lehettek, amelyek gyorsan cserélődtek. Ezekkel morzsolták össze a köveket, és az apró kavicsokat aztán a ragacsos nyálukkal összekeverve megformálták belőle az oszlopokat, majd a mennyezethez tapasztották őket.

- És vajon hogyan tud egy ilyen teremtmény kifejlődni? - kérdezte Po. - A sziklákban nincs tápanyag. És hihetetlen mennyiségű energiára lenne szükség egy ilyen tevékenységhez. Azt már nem is említem, hogy a fogaiknak el sem tudom képzelni, miből kellene lenniük egy ilyen feladat elvégzéséhez.

- Lehetséges, hogy nem kifejlődtek - felelte Sel. - Nézd csak! Mi az ott?

Valami csillogó dolog volt előttük, ami visszaverte a lámpás fényét. Ahogy közelebb értek, tükröződéseket láttak az oszlopokon, sőt a mennyezeten is. De ezek egyike semmi nem volt olyan fényes, mint a földön heverő dolog.

- Megtaláltuk a ragasztós vödröt? - érdeklődött Po viccesen.

- Nem. Ez egy hatalmas rovar. Egy bogár. Vagyis egy hangya. Valami olyasmi - ezt nézd, Po!

Már elég közel voltak ahhoz, hogy lássák, hogy a valaminek hat lába volt, amelyek közül a középső pár

mintha inkább kapaszkodásra szolgált volna, semmint járásra vagy valaminek a megragadására. Az első pár végtagokkal tudott fogni és tépni. A hátsók ásásra és futásra valók voltak.

- Mit gondolsz, két lábon jártak? - kérdezte Sel a fiútól.

- Hat lábon vagy négyen, vagy akár kettőn, szükség szerint. - Po megpiszkálta a lábával a lényt. Semmi reakció. A dolog határozottan döglött volt. Po lehajolt, behajlította és elfordította a hátsó lábakat, majd az elsőket is. - Mászott, kúszott, járt, futott - és szerintem mindet egyformán jól csinálta.

- Elég valószínűtlen evolúciós ösvényt követett akkor - mondta Sel. - Az anatómia hajlamos vagy az egyik, vagy a másik irányt követni.

- Ahogy ön mondta az imént, ez nem kifejlődött, hanem kitenyésztették.

- Mégis minek?

- Bányászatra - találgatta Po. A hasára fordította a lényt. A test nehéz volt, csak többszöri próbálkozásra sikerült neki átfordítani, de most már jobban látszott, hogy mi volt az, ami visszatükrözte a fényt. A lény hátán tömör aranypáncél csillogott. Olyan sima volt, mint egy bogár kitinpáncélja, de olyan vastag aranyból, hogy az egész legalább tíz kilót nyomott.

Huszonöt, talán harminc centi hosszú, zömök, vastag teremtmény volt, a teljes külső váza vékonyan aranyozott, a hátát pedig nehéz aranypáncél fedte.

- Ön szerint aranyat bányásztak? - kérdezte Po.

- Ezzel az állkapoccsal biztosan nem. És ezekkel a végtagokkal sem.

- Úgy látom, az arany valahogy beléjük szivárgott, és a páncéljukban tárolódott.

- Azt hiszem, igazad van. Ez már egy kifejlett példány. Aratásra kész, ha szabad így fogalmaznom.

Szerintem a hangyok kivitték ezeket a valamiket a bányából, és kivonták belőlük az aranyat. Kiégették a szerveiket, és megmaradt a tiszta arany.

- Tehát ezek a valamik lárva korukban megemésztették az aranyat...

- Bebábozódtak...

- És amikor kikeltek, a testüket aranypáncél borította.

- És ott is vannak. - Sel ismét magasra emelte a lámpást. Csak most látták meg, ahogy közelebb léptek azokhoz az oszlopokhoz, amelyeken a tény visszatükröződött, hogy a csillogás a félig-kiformálódott lények testéről verődik vissza - a hátuk mélyen bele volt ágyazódva a pillérekbe, a homlokukat és a hasukat fényes, vékony aranyréteg borította.

- Az oszlopok a bábok - álmélkodott Po.

- Organikus bányászat - mormolta Sel. - A hangyok kifejezetten arra tenyésztették ezeket a lényeket, hogy hozzájuthassanak az aranyhoz.

- De minek? A hangyok legjobb tudomásunk szerint nem használtak pénzt. Számukra az arany csak egy lágy fém lehetett.

- Egy hasznos fém. Mit szólsz ahhoz az elképzeléshez, hogy voltak olyan rovarok is, amelyeket azért tenyészettek, hogy vasat, platinumot, alumíniumot, rezet vonjanak ki belőlük - vagy bármit, amit akartak?

- És így nem volt szükségük eszközökre a bányászathoz.

- Nem, Po, úgy értem, hogy ezek az eszközök és a finomítók is egyben. - Sel letérdelt a földön fekvő

példány mellé. - Lássuk, hogy tudok-e DNS mintát venni ezekből a lényekből!

- Azóta halottak, hogy a hangyok kipusztultak?

- Lehetetlen, hogy ezek őshonosak lennének ezen a bolygón. A hangyok hozták őket ide, úgyhogy a hangyok anyabolygóján voltak őshonosak. Vagy valami itteni fajból tenyésztették ki őket.

- Nem feltétlenül - ellenkezett Po. - Akkor a többi kolónián már réges-régen rájuk találtak volna.

- Nekünk is negyven évünkbe telt, nem igaz?

- Mi van, ha ez egy hibrid? - vetette fel Po. - Vagyis csak ezen a bolygón létezik?

Közben Selnek sikerült DNS-mintát vennie - jóval egyszerűbbnek bizonyult, mint gondolta. - Po, lehetetlenség, hogy ezek itt negyven éve halottak legyenek.

A végtag reflexszerűen megmozdult a keze alatt.

- Ami azt illeti, ez itt még húsz perce sem lehet az - folytatta Sel. - Még vannak reflexei. Nem halott.

- Akkor haldoklik - mondta Po. - Semmi ereje.

- Fogadok, hogy éhen halt. Lehet, hogy épp befejezte a metamorfózist, és megpróbált eljutni a járat bejáratához, aztán megállt itt meghalni.

Po elvette a mintákat Seltől, és beletette a férfi hátizsákjába.

- Tehát ezek az aranybogarak még életben vannak, negyven évvel azután is, hogy a hangyok utoljára megetették őket? Mennyi ideig tarthat a metamorfózisuk?

- Biztosan nem negyven évig - felelte Sel. Felállt, aztán megint odahajolt az aranybogár fölé. - Azt hiszem, hogy ezek a bebábozódott bogarak, amelyek az oszlopokba vannak beágyazódva, még fiatalok. - Felállt, és továbbindult az üreg mélye felé.

Ott újabb aranybogarakat találtak. Sokan közülük a földön hevertek, de ezek többsége (nem úgy, mint az, amelyiket először találták) nem egy teljes bogár volt, csak üres páncél. A lényekből csak a hátsó vastag aranypáncéljuk maradt, meg a szanaszét szóródott lábaik, mintha...

- Ezek mintha úgy lennének kiköpve ide - szólalt meg Sel. - Ezeket megette valami.

- Micsoda?

- A lárvák. Felfalták a felnőtteket, különben nem lett volna mit enniük itt. Minden egyes generáció egyre kisebb lett - látod, hogy ez itt még milyen nagy volt? Egyre csökkent a méretük, mert csak a felnőttek testéből tudtak táplálkozni.

- És próbáltak eljutni a kijáratig - tette hozzá Po -, hogy kijussanak oda, ahol a tápanyagok várják őket.

- Amikor a hangyok nem jöttek többé...

- A páncéljuk túl nehéz volt ahhoz, hogy sokat haladjanak Vele - fejtegette Po. - Igyekeztek eljutni, ameddig el tudtak, aztán ott a lárvák lakmároztak belőlük. Majd a lárvák tovább másztak a bejárat irányába, amennyire tudtak, bebábozódtak, és kikelt a következő generáció, amely már kisebb volt az előzőnél.

Közben odaértek a nagyobb páncélmaradványok közé.

- Ezek itt már több mint egy méter hosszúak is megvannak - mondta Sel. - Minél közelebb vannak a bejárathoz, annál kisebbek.

Po megállt, és a lámpásra mutatott.

- A fény felé igyekeztek?

- Talán megláthatunk egyet.

- Sziklaevő lárvákat, amelyek felmorzsolják a kőkemény követ, azután kavicsoszlopokat ürítenek?

- Nem azt mondtam, hogy közeli kapcsolatba szeretnék kerülni vele.

- De közelről akarja látni.

- Nos... igen.

Most már mindketten a fejüket forgatták, hunyorogva próbáltak valamilyen mozgást felfedezni valahol az üregben.

- És mi van, ha valamit még a fénynél is jobban kedvel? - kérdezte Po.

- A lágytestű élelmet? - kérdezte Sel. - Ne hidd, hogy ez nekem nem jutott eszembe! A hangyok ellátták őket élelemmel. Most lehet, hogy mi is.

Abban a pillanatban Po hirtelen felemelkedett a levegőbe. Sel feltartotta a lámpást. Közvetlenül fölötte egy hatalmas, nyálkás lárva kapaszkodott a mennyezetbe. A szájnyílása szorosan Po hátizsákjára tapadt. -

Kapcsold ki a hátizsákod szíját, és ugorj! - kiáltotta neki Sel.

- De az összes minta benne van!

- Mintákat bármikor szerezhetünk. De nem akarom a te maradványaidat kibányászni ezekből az oszlopokból!

Po kibújt a pántokból és a földre zuhant.

A hátizsák eltűnt a lárva gyomrában. Hallották, ahogy a fém zörög és nyikorog, miközben a lárva megpróbálja a fogaival összemorzsolni az eszközeiket. Nem maradtak, hogy végignézzék. A bejárat felé indultak. Ahogy elhaladtak a legelső aranybogár teste mellett, keresni kezdték a takaródarabokat, amelyeket Po útjelzőnek hagyott hátra.

- Fogd a hátizsákom! - bújt ki belőle Sel út közben. - Benne van a rádió és a DNS-minták - siess a kijárathoz és hívj segítséget!

- Nem hagyom itt, Sel bácsi! - mondta Po, de közben engedelmesen elvette a zsákot.

- Te vagy az egyetlen, aki gyorsabban ki tud jutni a bejárathoz, mint ahogy az a valami mászni tud.

- Nem láttuk, hogy milyen gyorsan tud haladni.

- De igen - mondta Sel. Lépett párat visszafelé, és felemelte a lámpát. A lárva körülbelül harminc méterre lehetett tőlük, és gyorsabban közeledett, mint amilyen tempóban ők gyalogoltak.

- A fényt követi vagy a testünk melegét? - kérdezte Po, ahogy megfordultak és kocogni kezdtek.

- Vagy a kilélegzett szén-dioxidot? Vagy a lépéseink keltette rezgést? Vagy a szívverésünket? - Sel odanyújtotta a botot a lámpással. - Fogd és fuss!

- És ön mit fog csinálni? - kérdezte Po, de nem nyúlt a botért.

- Ha a fényt követi, akkor előtte maradhatsz, ha futsz.

- És ha nem?

- Akkor kijutva segítséget kérhetsz.

- Ez meg megeszi önt ebédre.

- Ugyan már! Rágós vagyok és aszott.

- Ez a valami a követ is felzabálja.

- Fogd a lámpást és eredj kifelé! - kiáltotta Sel.

Po még egy pillanatig hezitált, azután átvette a botot. Sel megkönnyebbült, hogy a fiú betartja az engedelmesség iránti ígéretét.

Vagy ez történik, vagy Po meg van győződve arról, hogy a lárva a fényt követi.

A fiú helyesen tippelt - ahogy Sel lassabb tempóra váltott, és figyelte a lárva közeledését, látta, hogy az nem egyenesen felé tart, hanem inkább egy kicsit oldalra, Po felé közelít. És ahogy Po szaladni kezdett, a lárva is gyorsított.

Egyenesen elhaladt Sel mellett. Több mint másfél méter széles volt, és úgy mozgott, mint egy kígyó, oda-vissza csavarodva, tekergő mozdulatokkal, pont ugyanolyan alakban, mint maguk az oszlopok, csak természetesen vízszintesen mozogva.

Utol fogja érni Pót, amikor a járatban mászik.

- Hagyd a fényt! - kiáltotta neki Sel. - Hajítsd el a lámpást!

Pár pillanat múlva Sel látta, hogy a lámpás oda van támasztva az üreg falához, ahol a külvilág felé vezető

alacsony járat kezdődött. Po már biztosan a járatban van.

A lárva ügyet sem vetett a fényre, egyenesen Po után indult a járatba. Nem kellett másznia, sem hajolnia, így könnyedén utolérheti és elkaphatja a fiút.

- Nem! Nem! Állj! - kiabálta Sel, de aztán eszébe jutott, mi van, ha Po is hallja a kiáltozását. - Fuss, Po!

Igyekezz!

Azután hangtalanul azt kiáltotta az elméjében: „Állj meg, gyere vissza ide! Gyere vissza az üregbe! Gyere vissza a gyermekeidhez!” Sel tudta, hogy ez őrültség, de semmi más nem jutott eszébe. A hangyok valamiféle gondolatátvitellel kommunikáltak. Ez is egy hatalmas rovarszerűség volt a hangyok világából. Talán sikerülhet úgy beszélnie vele, ahogy a hangykirálynő kommunikált a dolgozókkal és a katonákkal.

Beszélni? Ez szamárság. Nem volt nyelvük. Nem beszéltek.

Sel megállt, és egy tiszta képet formált az elméjében egy, az üreg padlóján heverő aranybogárról. A lábai rángatóztak. És ahogy maga elé képzelte a képet, Sel megpróbált éhséget érezni, vagy legalábbis visszaidézni, hogy milyen érzés éhesnek lenni. Vagy rátalálni a benne lévő éhségre - hiszen végső soron jó néhány órája nem evett.

Azután elképzelte, ahogy a lárva odamegy az aranybogárhoz. Köröz körülötte.

A lárva kibukkant a járatból. Nem hallatszott Po sikolya - ezek szerint nem kapta el a lárva. Talán túl közel került a napfényhez és az elvakította, és nem tudta tovább üldözni Pót. Vagy a Sel elméjében alkotott képekre

és érzésekre reagált. Akárhogy is, Po biztonságban kijutott.

De természetesen az is lehet, hogy a lárva egyszerűen úgy döntött, nem kínlódik egy menekülő

zsákmánnyal, és visszajött azért, amelyik mozdulatlanul állt egy oszlopnak támaszkodva.

Címzett: GovDes%ShakespeareCol@ColMin.gov/voy

Feladó: MinCol@ColMin.gob

Tárgy: Kérésednek megfelelően - a kód: 3390ac8d9afff9121001

Kedves Ender!

Kérésednek eleget téve küldtem egy holografikus üzenetet tőlem és Bakossi Wuri polemarkhosztól a hajó rendszerébe, kihasználva azt a kiskaput, amit a hajó ansible szoftverjébe illesztettél. Ha a program a reményeink szerint működik, akkor ellenőrzést nyer a hajó kommunikációs hálózata felett. Egyúttal csatoltam a hivatalos üzenetet Morgan admirális számára, azt nyomtasd ki és add át neki!

Remélem sikerült elnyerned a bizalmát annyira, hogy engedélyezte számodra a hozzáférést, és így ennek hasznát veheted!

Az üzenetemnek semmiféle nyoma nem marad, ha egyszer törlöd.

Sok szerencsét:

Hyrum

Morgan admirális kénytelen volt Ix Tolóval, a helyettes megbízott kormányzóval (micsoda nevetséges cím! -

gondolta) beszélni, mert a hivatalos megbízott kormányzó olyan modortalannak bizonyult, hogy teljességgel felesleges útra indult pont akkor, amikor szükség lett volna rá a hivatalos, nyilvános hatalomátvételhez.

Biztosan nem bírta elviselni, hogy elmozdítják a hivatalából. Hogy egyesek milyen hiúk tudnak lenni!

Morgan helyettese, das Lagrimas sorhajókapitány megerősítette, hogy - már amennyire a bolygó körüli pályáról bizonyossággal meg lehet állapítani - a telepesek által előkészített kifutó megfelel a feltételeknek.

Hála Istennek, hogy már nincs szükség aszfaltozott kifutókra - régen, amikor még kerekeken szálltak le a repülők és űrjárművek, igen fárasztó lehetett elkészíteni ezeket.

Az volt az egyetlen aggasztó dolog, hogy a Wiggin fiút is le kell vinnie magával az első landolás alkalmával. Mennyivel egyszerűbb lenne azt mondani a régi telepeseknek, hogy ő, Morgan előrejött, hogy előkészítse Wigginnek az utat. Így bőven lenne alkalma megbizonyosodni arról, hogy tisztában vannak vele, Wiggin csak egy tinédzser, és nem igazán alkalmas arra, hogy ő legyen a valódi kormányzó.

Dorabella egyetértett vele, bár rámutatott, hogy „A kolónián élő összes Idősebb ember pilóta és katona volt, akik Ender parancsnoksága alatt harcoltak, úgyhogy lehetséges, hogy csalódottak lennének, ha nem láthatnák. De ez nem baj, csak annál különlegesebb élmény lesz számukra, amikor később végre ő is megérkezik.”

Morgan gondolkodott a dolgon, és úgy döntött, hogy Wiggin jelenléte inkább haszon lenne, mint hátrány.

Hadd lássák csak a legendás hőst! Így hát behívta a Wiggin fiút a kabinjába.

Nem hinném, hogy bármit is kellene mondania a telepeseknek az első alkalommal - kezdte Morgan

admirális. Ezt a mondatot tesztnek szánta, hogy lássa, vajon Wiggint bosszantja-e, ha csendben kell maradnia.

- Rendben - felelte Wiggin azonnal. - Nem vagyok túl jó a beszédekben.

- Tökéletes - mondta Morgan. - Lesznek velünk tengerészgyalogosok is, hátha az emberek valamilyen ellenállást terveznek - soha nem lehet tudni, lehetséges, hogy az egész eddigi együttműködésük csak csel volt.

Négy évtizede a maguk urai itt, elképzelhető, hogy neheztelnek, hogy olyanok döntik el, hogy kinek a kezében legyen a hatalom a kolónián, aki k negyven fényévnyire vannak tőlük.

Wiggin komoly pillantást vetett rá.

- Ez eszembe sem jutott. Valóban azt hiszi, hogy esetleg fellázadnak?

- Nem, nem hiszem - nyugtatta meg Morgan. - De egy jó kapitány mindenre felkészül. Majd idővel ön is elsajátítja ezeket a szokásokat, ebben bizonyos vagyok.

Wiggin sóhajtott.

- Annyi mindent meg kell tanulnia az embernek.

- Amikor odaérünk, azonnal lebocsátjuk a rámpát, és a tengerészgyalogosok biztosítják a területet. Amikor az emberek odagyűlnek a rámpa aljába, akkor kilépünk. Bemutatom önt, mondok néhány szót, azután ön visszamegy az űrsikló belsejébe, amíg megfelelő szállásról gondoskodom önnek a településen.

- Király! - jegyezte meg Wiggin.

- Mi?

- Elnézést, hadiiskolás szleng.

- Ja, igen. Én ugye nem jártam a Hadiiskolába. - No persze, a kölyöknek muszáj volt emlékeztetnie rá, hogy ő hadiiskolás volt, Morgan meg nem. De igen biztató volt, hogy szlenget használt. Minél gyerekesebbnek tűnik Wiggin, annál könnyebb lesz lekicsinyelni a telepesek szemében - Valentine mikor jöhet le?

- Az új telepeseket még jó pár napig nem kezdjük el lehozni. Biztosnak kell lennünk benne, hogy precízen csináljuk a dolgot - nem akarjuk a régi telepesekre hirtelen rászabadítani az újakat, amíg biztosak nem leszünk abban, hogy mindannyiuknak van szállásuk és az élelmezésük is rendben lesz. Ugyanez a helyzet a felszereléssel is.

- Üres kézzel érkezünk? - kérdezte Wiggin, és egy kicsit meglepettnek tűnt.

- Nos, nem, természetesen nem - felelte Morgan. Erre így nem is gondolt. Valóban szép gesztus lenne, ha néhány kulcsfontosságú dolgot magukkal vinnének. - Mit gondol, valamilyen élelmiszert vigyünk nekik?

Csokoládét?

- Ők jobban el vannak látva élelemmel, mint mi - felelte Wiggin. - A friss zöldség és gyümölcs inkább az ő

ajándékuk lesz a mi számunkra. De azt hiszem, a siklókért odalennének.

- A siklókat akarja vinni?! Az komoly felszerelés! Csúcstechnológia!

- Hát, itt a hajón amúgy sem sok hasznukat vesszük - nevetett Ender - Vagy akkor vigyük a xenobiológiai eszközöket. Valamit, amiből látják, hogy mekkora segítség lesz számukra az, hogy itt vagyunk. Ügy értem, ha attól tart, hogy esetleg neheztelnek ránk valamiért, akkor, ha valamilyen hasznos technikai felszereléssel

érkezünk, az hősökké avat a szemükben.

- Természetesen ez volt a tervem nekem is. Csak a siklókat nem az első leszállás alkalmával akartam átadni.

- Szerintem pedig nagy segítséget jelentenének abban, hogy a rakományt oda hordjuk, ahol azt majd véglegesen tárolni fogjuk. Tudom, hogy nagyra értékelnék, ha nem kellene kézzel vagy kocsikkal (vagy akármit is használnak ott a szállításra) cipelniük mindent.

- Tökéletes - mondta Morgan. - Máris kezded érteni, hogy is működik ez a vezetés-dolog. - A kölyök valóban eszes. És Morgan lesz az, aki learatja majd a babérokat azért, hogy lehozta a siklókat és az elsőrangú technikai eszközöket. Ő maga is erre jutott volna, ha lett volna ideje leülni, és átgondolni a dolgokat. A fiú csak üldögél egész nap, és gondolkodhat, amennyit akar, de neki, Morgannak erre nincs ideje. Állandóan készenlétben kell állnia, és bár das Lagrimas a legtöbb dologgal jól boldogul Morgannak ott volt Dorabella is, akivel foglalkoznia kellett.

Nem mintha a nő nagyon követelőző lett volna. Sőt, inkább meglepően nagy támaszt jelentett, soha nem avatkozott bele semmibe, nem próbált beleszólni abba, amihez semmi köze nem volt. Soha nem panaszkodott, mindig egyetértett a terveivel, mindig mosolygott, bátorította és együtt érzett vele, de soha nem próbált tanácsot adni vagy bármilyen javaslattal élni.

De mégis elvonta a férfi figyelmét - jó értelemben. Amikor Morgan figyelmét nem egy tanácskozás foglalta le, akkor mindig a nő járt az eszében. Egyszerűen bámulatos volt. Annyira készséges. Mindig a kedvében akart járni. Olyan volt, mintha Morgannek csak gondolnia kellett volna valamire, és ő már csinálná is. Morgan azon kapta magát, hogy mindenféle indokot talál ki, hogy visszavonulhasson a kabinjába, ahol a nő várt rá, mindig boldogan, hogy láthatja. Mindig lelkesen hallgatta, a kezei mindig gyengéden érintették, lehetetlenné téve, hogy az admirális kiverje a fejéből, vagy, hogy olyan hamar elhagyja a kabint, ahogy azt a feladatai megkövetelték volna. Morgan mindig azt hallotta másoktól, hogy a házasság maga a pokol. Azt mondták, hogy a nászút egy napig tart, azután a feleség elkezd követelőzni, erősködni, panaszkodni. Micsoda hazugság!

De lehetséges, hogy csak Dorabellával volt másmilyen az egész. Ha így van, akkor örül, hogy eddig várt, és megtalálta azt a páratlan, millióból egyetlen nőt, aki valóban boldoggá tehet egy férfit.

Teljesen bele volt habarodva. Tudta, hogy a férfiak viccelődnek a háta mögött - elkapta az egymásra vetett cinkos mosolyukat, amikor visszatért ezekről a néhány órás randevúkról. Csak hadd nevessenek! Az irigység teszi.

- Uram? - kérdezte Wiggin.

- Igen - tért vissza Morgan a jelenbe. Megint az történt, hogy egy beszélgetés kellős közepén Dorabellához szálltak a gondolatai. - Sok minden jár az eszemben, de azt hiszem, itt végeztünk. Legyen az űrsiklónál 0800-kor - ekkor zárjuk az ajtókat, a rakományt a hajnali szolgálatosok pakolják be. Az űrsikló pilótája úgy tájékoztatott, hogy a leszállás több órát vesz majd igénybe, de senki nem tud majd aludni közben, úgyhogy ma este korán feküdjön le, hogy kipihenje magát! És jobb, ha a légkörbe üres gyomorral érkezik - már ha érti, mire gondolok.

- Igen, uram - felelte Wiggin.

- Akkor távozhat.

Wiggin tisztelgett és távozott. Morgan majdnem hangosan felnevetett. A kölyök még arra sem jött rá, hogy ellentengernagyi rangidőssége okán még Morgan hajóján is előjogok illetik meg, például joga van akkor távozni, amikor ő úgy érzi, nem pedig akkor, amikor elbocsátják, mint egy alárendeltet. De nem is baj, ha „tudja, hol a helye”. Csak azért, mert neki korábban adományozták az admirálisi kinevezését, mint ahogy Morgan megdolgozott a sajátjáért, az még nem jelenti, hogy Morgannak úgy kell tennie, mintha tisztelne egy tudatlan tinédzsert.

Wiggin már a helyén volt, mire Morgan megérkezett. Civil ruhát viselt a katonai uniformis helyett - amit Morgan elégedetten vett tudomásul: nem lenne hasznos, ha az emberek látnák, hogy ugyanolyan uniformisuk és rangjelzéseik vannak, ráadásul Endernek több hadi kitüntetés lóg a zubbonyán. Morgan csak odabólintott a fiúnak, majd leült a helyére, az űrsikló elejébe, ahol a rendelkezésére állt a kommunikációs berendezések egész hada.

Eleinte az űrsikló normális űrutazó sebességgel repült, simán, tökéletes egyensúlyban. Ám ahogy közeledtek a bolygóhoz, majd leereszkedtek a belépési ponthoz, az űrsikló megváltoztatta a dőlési szögét, hogy a pajzsok felfogják a hőt - ekkor kezdődött a rázkódás, a dülöngélés, és az oldalirányú kilengés. A pilóta előre elmondta nekik, hogy „A bedőlés és a kilengés nem számít, akkor v an gond, ha bukdácsolni kezdünk.”

Mire tízezer méteren ismét egyenletesebbé és simává vált a repülés, addigra Morgan már eléggé émelygett.

Szegény Wiggin meg... a srác gyakorlatilag visszarohant az űrsikló orr részébe, a mellékhelyiségbe, ahol nyilván végigöklendezte az utat, hacsak el nem felejtette, hogy ne egyen Indulás előtt, mert akkor legalább volt mit kihánynia.

A leszállás simán ment, de Wiggin nem tért vissza a helyére, az orrban maradt a landolás ideje alatt is. És amikor a tengerészgyalogosok jelentették, hogy az emberek gyülekeznek odakint, Wiggin még mindig bent volt az orrban.

Morgan odalépett az ajtóhoz és bekopogott.

- Wiggin! - kiáltott be. - Itt az ideje, hogy kiszálljunk.

- Csak még pár percet kérek, uram. - Wiggin hangja gyengének és bizonytalannak hangzott. - Tényleg.

Néhány percig úgyis el lesznek foglalva azzal, hogy a siklókat csodálják, és aztán majd üdvrivalgással fogadnak bennünket.

Morgannek meg sem fordult a fejében, hogy a siklókat a saját megjelenése előtt kiküldje, de Wigginnek igaza volt. Ha az emberek már láttak valamit a csodálatos földi technológiai arzenálból, amit elhoztak számukra, akkor sokkal lelkesebben fogják üdvözölni őt magát.

- De nem bámulhatják a siklókat napestig, Wiggin! - kiáltotta be. - Amikor elérkezik az idő a megjelenésünkre, remélem, készen áll majd csatlakozni hozzám!

- Persze - mondta Wiggin, de azután egy újabb öklendező hang rácáfolt erre a kijelentésére.

Természetesen az öklendezést lehet tettetni hányinger nélkül is. Morgan hirtelen gyanakodni kezdett, így

hát cselekedett: minden figyelmeztetés nélkül feltépte az ajtót.

Wiggin ott térdelt, a hasa hullámzott, a teste megfeszült egy újabb ökIendezési rohamban. Nem volt rajta se póló, se a dzsekije, mindkettő az ajtó mellett hevert a földön - a kölyöknek legalább volt annyi esze, hogy ledobja a ruhadarabjait, nehogy lehányja őket.

- Tudok valamit segíteni? - kérdezte Morgan.

Wiggin ránézett, az arcán nehezen leplezett émelygéssel.

- Ez nem tarthat soká - mondta gyenge hangon, és mosolyogni próbált. - Mindjárt rendben leszek.

Majd ismét a tál fölé hajolt. Morgan becsukta az ajtót, és elnyomott egy mosolyt. Ennyit arról az aggodalmáról, hogy a fiú nem lesz hajlandó együttműködni. Wiggin lecsúszik a saját nagyszerű belépőjéről is, és még csak nem is Morgan hibájából.

Ez szinte bizonyosnak volt tekinthető, mivel a tengerészkadét, akit érte küldött, Wiggin helyett egy üzenettel tért vissza.

- Azt mondja, jön, amint tud.

Morgan eljátszott a gondolattal, visszaüzeni, hogy nem engedi, hogy Wiggin késése megzavarja az ő

beszédét, de aztán úgy döntött, lehet nagylelkű. Végül is nem úgy tűnt, mintha Wiggin gyorsan össze tudná szedni magát.

A Shakespeare levegője kellemes volt, de fura. Lágy szellő fújt, ami valamilyen polleneket sodort.

Morgan tisztában volt vele, hogy csupán a levegő belélegzésével is megfertőződhet azokkal a vérszívó férgekkel, amelyek majdnem kipusztították a kolónia lakosságát a kezdetekkor. Ám mivel most már megvan a megfelelő kezelési mód, amelynek első dózisát még rengeteg ideje van megkapni, élvezettel ízlelgette a hosszú idő után először beszippantott „valódi” levegőt, egy bolygó levegőjét - ugyanis indulásuk előtt hat évvel járt utoljára a Földön.

A távolabbi területek szavanna-szerűnek tűntek: itt-ott fák pettyezték a tájat, a számtalan bokorcsoport között. A kifutó két oldalán azonban gabonatáblák lengedeztek a szélben, és Morgan rájött, hogy a telepesek nem tudták máshova kialakítania a kifutót, csak a mezőik közepére. Ennek biztosan nem örültek - jó is, hogy a siklókat küldte előre, ezzel elterelte a figyelmüket arról, hogy az érkezésük milyen károkat okozott a termésben.

Az emberek meglepően sokan voltak. Halványan emlékezett, hogy az eredetileg ideküldött pár száz „megszálló” mostanra már körülbelül kétezres létszámú közösséggé alakult, mivel úgy szaporodtak, mint a nyulak, annak ellenére, hogy eredetileg elég kevés nő volt az alakulatban.

Ami viszont fontos volt, az az, hogy az emberek tapsoltak, amikor kilépett a rámpára. Lehetséges, hogy a taps inkább a négy siklónak szólt, mint neki, de ő beérte ezzel is, a fő, hogy nem volt semmiféle ellenállás.

A segédei felállítottak egy kihangosító berendezést, de Morgan nem hitte, hogy szükség lesz rá. A tömeg ugyan elég nagy volt, de többségében gyerekekből állt, és olyan nagyon összezsúfolódtak, hogy a rámpa tetejéről könnyedén eljuthatott hozzájuk a hangja. Ám mivel a kihangosítókat már összerakták, ostobán nézne ki, ha nem használná őket. Így hát odalépett, és mindkét kezével megragadta a mikrofont.

- Shakespeare lakói, férfiak és asszonyok! A Nemzetközi Flotta és a Kolóniaügyi Minisztérium üdvözletét hozom nektek.

Tapsra számított, de... semmi nem történt.

- Én Quincy Morgan ellentengernagy vagyok, annak a hajónak a kapitánya, amely az új telepeseket, az új felszerelést és az ellátmányt ideszállította, az önök kolóniájára.

Még mindig semmi. Igen, figyelmesen hallgatták, nem voltak ellenségesek, de csak bólintottak - azt is csak néhányan. Mintha vártak volna valamire. De mire várnak? Wiggint várják. A gondolat keserű epeként la úszott fel a torkán. Tudják, hogy Wiggin lesz a kormányzó, és őt várják. Nos, hamarosan rá fognak jönni, hogy Wiggin micsoda - és mi nem.

Azután Morgan futó lábak dobogását hallotta, először az űrsikló belsejéből, majd a rámpától. Wiggin nem is időzíthetett volna jobban. Tényleg simábban fog menni az egész, ha az emberek közben őt nézhetik.

A tömeg figyelme Wiggin felé fordult, és Morgan elmosolyodott.

- Íme, elhoztam...

De nem várták meg, hogy befejezze. Tudták, ki érkezett. A taps és a kiabálás elnyomta Morgan hangját, még így is, hogy ki volt hangosítva, és nem is volt szükség arra, hogy kimondja a nevet, mert a tömeg azt kiáltotta.

Morgan megfordult, hogy üdvözlő gesztust tegyen a fiú felé, és megdöbbenve látta, hogy Wiggin teljes díszegyenruhában van. Szinte illetlenül sok rendjelet viselt magán - bármi is volt Morgan mellkasán, az jelentőségét veszítette hozzá képest. Nevetséges - ez a Wiggin csak videojátékokat játszott, most meg a háború összes csatájának kitüntetését viseli, meg az összes többi érdemrendet, amit a végső győzelme után kapott.

És a kölyök szándékosan megtévesztette őt! Civil ruhát viselt, azután átöltözött a mellékhelyiségben, hogy háttérbe szorítsa. Vajon az émelygést is megjátszotta csak, hogy előkészíthesse a nagy belépőjét? Nos, akkor most ő, Morgan hamis mosolyt ölt, és majd később leckézteti meg a fiút ezért. Lehet, hogy mégsem tartja meg még bábkormányzónak sem.

Wiggin ügyet sem vetett arra, hogy Morgan odainti maga mellé a pulpitusra. Ehelyett odanyújtott neki egy összehajtogatott papírt, majd lekocogott a rámpán. A tömeg azonnal körülvette, és az eddigi „Ender Wiggin”

kiáltásokat felváltotta a beszélgetés és nevetgélés.

Morgan ránézett a papírra. A külsején ceruzával Wiggin sorai: „Az ön fennhatósága véget ért, amikor ez az űrsikló földet ért. A hatalma a rámpa végéig tart.” Az aláírás „Wiggin admirális” volt - emlékeztetve őt, hogy a hajón kívül Wiggin a rangidős.

Arcátlan kölyök! Azt gondolta, hogy itt, negyvenévnyire bármilyen felettes hatóságtól az ilyen rangsornak van jogalapja? Különösen, hogy ő, Morgan a parancsnoka egy remek kiképzést kapott tengerészgyalogos különítménynek?

Morgan széthajtotta a papírt. Egy levél volt, Bakossi Wuri polemarkhosztól és Hyrum Graff kolóniaügyi minisztertől.

Ender azonnal felismerte Ix Tolót Vitalij leírása alapján, és odaszaladt hozzá. - Ix Tolo! - kiáltotta közben.

- Örülök, hogy végre találkozunk.

De már az öregeket kereste a szemével, mielőtt odaért volna hozzá és kezet rázott volna vele. A legtöbbjüket fiatalok állták körül, de Ender megtalálta őket, és igyekezett őket is és a fiatalabb arcokat is felismerni - hiszen már az utazása megkezdése előtt tanulmányozta és memorizálta őket.

Szerencsére az első és a második ember személyazonosságát eltalálta, amikor a nevükön és rangjukon szólította őket. Ünnepélyessé tette az első találkozását azokkal a pilótákkal, akik ténylegesen harcoltak a háborúban.

- Büszke vagyok rá, hogy végre találkozhatom önökkel - mondta. - Régóta vártam már ezt a pillanatot.

A tömeg azonnal megértette, hogy mit tesz, és hátrébb húzódott, előretolva az idősebbeket, hogy Ender találkozhasson mindegyikükkel. Sokan zokogtak, ahogy kezet ráztak Enderrel, néhány idős nő ragaszkodott ahhoz, hogy meg is ölelje. Próbáltak beszélgetni vele, mondani neki valamit, de ő mosolyogva feltartotta a kezét, mintegy jelezve, hogy „Várjon egy pillanatot, még sok mindenkit üdvözölni szeretnék.”

Megrázta minden katona kezét, és amikor néha-néha nem találta el az illető nevét, akkor nevetve kijavították.

Mögötte süket csend hallatszott a kihangosítóból. Endernek fogalma sem volt róla, hogy Morgan mit tervez tenni a kezébe adott levéllel, de azon igyekezett, hogy a dolgok folyamatos mozgásban legyenek, hogy ne legyen egy olyan üres pillanat sem, amikor a férfi előtérbe tolhatja magát.

Abban a pillanatban, amikor az utolsó öreggel is kezet rázott, Ender kiemelte a kezét, majd megfordult, jelt adva, hogy gyűljenek köré. Így is tettek - illetve már eddig is körülvette a tömeg, most csak közelebb húzódtak.

- Vannak olyan nevek, amelyek tulajdonosait sajnos nem tudtam köszönteni - mondta. - Vannak olyan férfiak és nők, akikkel nem tudtam találkozni. - Azután emlékezetből elkezdte sorolni azoknak a nevét, akik meghaltak a csatában. - Túl sokan vesztek oda. Bárcsak tudtam volna, hogy micsoda árat fizetek a hibáimért!

Akkor talán kevesebben lennének az áldozatok!

Többen megkönnyezték ezt, bár néhányan azt kiáltották: „Ugyan milyen hibákért?”

Azután Ender egy újabb sor nevet sorolt el, azoknak a telepeseknek a nevét, akik a kolónia alapításának első heteiben haltak meg.

- Az ő halálukkal és az önök hősies erőfeszítéseivel lett ez a kolónia azzá, ami ma. Kolmogorov kormányzó elmondta, hogyan éltek, hogy mi mindent értek el. Én még csak egy tizenkét éves kisfiú voltam, amikor önök megküzdötték a harcot ennek a bolygónak a veszélyeivel, és győzedelmeskedtek az én segítségem nélkül.

Ender az arca magasságába emelte a kezét, majd hangosan és ünnepélyesen összeütötte őket.

- Tisztelettel adózom azok előtt, akik az űrben veszítették életüket, és azok előtt, akik itt haltak hősi halált.

A tömeg ujjongott.

- Tisztelettel adózom Vitalij Kolmogorov előtt, aki harminchat éven át vezette önöket, háborúban és

békében. - Újabb tetszésnyilvánítás a tömeg részéről. - És Sel Menach előtt, aki olyan szerény, hogy úgy érezte, nem tudna megbirkózni azzal a sok figyelemmel, amivel tudta, hogy a mai nap felé fordulnék. -

Ujjongás és nevetés. Sel Menach meg fog tanítani mindenre, amit tudnom kell ahhoz, hogy jól szolgálhassam önöket. És mivel itt vagyok, neki lesz ideje visszatérni a valódi munkájához. - Hatalmas nevetés és ujjongás.

Ebben a pillanatban a tömeg háta mögül, a kihangosítón keresztül megszólalt Morgan hangja.

- Shakespeare Kolónia férfiai és asszonyai, kérem, bocsássák meg, hogy félbeszakítom önöket! A mai program lefolyását nem így terveztük.

Az Endert körbevevő emberek meglepődéssel fordultak a rámpa felé. Morgan kellemes, talán vidámnak is mondható hangot ütött meg, de valójában semmi köze nem volt a történésekhez. Ő csak egy betolakodó volt ezen az ünnepélyen.

Hát nem látja, hogy itt épp Ender Wiggin, a győztes hadvezér találkozik a veteránjaival? Ugyan mi köze mindehhez Quincy Morgannak?

Hát nem olvasta a levelet?

Morgan alig tudott odafigyelni a levélre, annyira dühös volt Wigginre, amiért egyenesen a tömeg közepébe sétált. Mit képzel ez a kölyök? Mit csinál? És tényleg tudja ezeknek az embereknek a nevét?

De aztán lassan eljutott a tudatáig, hogy Ender egy levelet nyomott a kezébe, és teljes figyelemmel olvasta.

Kedves Morgan ellentengernagy!

Elődöm, Chamrajnagar polemarkhosz nyugdíjba vonulása előtt figyelmeztetett bennünket, esély lehet arra, hogy ön félreértelmezi kötelességei korlátozott voltát, amikor a Shakespeare Kolóniára érkezik. A polemarkhosz teljes felelősséget vállalt abban az esetben, ha ez a félreértés fennállna, ha pedig tévedne, akkor mi kérünk elnézést mindazokért az elővigyázatosságokért, amelyeket életbe kellett léptetnünk ez ügyben. Ám meg kell értenie, hogy megelőző intézkedésekre kényszerültünk arra az esetre, ha Ön esetlegesen valamilyen félreértés miatt azt hinné, hogy akár csak átmenetileg is átveheti a hatalmat a kolónia területén.

Gondoskodtunk róla, hogy ha tökéletesen kifogástalanul viselkedik, akkor önön és Andrew Wiggin altengernagyon kívül senki sem fogja megtudni, milyen előkészületeket tettünk arra az esetre, ha esetleg nem megfelelően kezelné a helyzetet.

A megfelelő helyzetkezelés így néz ki: megérti, hogy abban a pillanatban, ahogy Andrew Wiggin altengernagy a Shakespeare felszínére teszi a lábát, Wiggin kormányzóvá válik, és teljes fennhatósággal rendelkezik a kolóniát illető összes kérdésben, valamint a kolóniára és onnan történő összes személy - és áruszállítást illetően. Ugyanakkor megtartja altengernagyi rangját, úgyhogy a hajó területén kívül az ön felettese, ön pedig az ő fennhatósága alá tartozik.

Ön visszatér a hajóra anélkül, hogy a kolónia területére tenné a lábát. Nem találkozik a kolónia egyetlen lakójával sem.

A hajóról az összes személyt és rakományt rendben leszállítja a kolóniára, pontosan úgy, ahogy Wiggin kormányzó előírja. A tevékenységét átláthatóvá teszi mind a NF Parancsnokság, mint a Kolóniaügyi Minisztérium számára - a gyakorlatban ez úgy néz ki, hogy az ansibleon keresztül óránként beszámol a műveletekről, amelyeket Wiggin kormányzó parancsaival összhangban végez.

Feltételezzük, hogy ön amúgy is ezt szándékozott tenni, ám Chamrajnagar polemarkhosz figyelmeztetése okán nem hagyhattuk figyelmen kívül azt az eshetőséget, hogy más tervei lennének, és esetleg azon elképzelések fényében óhajtana cselekedni. A köztünk lévő negyvenévnyi távolság megkövetelte, hogy olyan intézkedéseket tegyünk, amilyeneket ezek között a körülmények között módunkban áll, ám ezeket természetesen visszavonjuk abban az esetben, ha sikeresen teljesíti a küldetését, és fénysebességgel visszatér.

Wiggin kormányzó minden tizenkét órában holografikus ansible-jelentést küld nekünk, biztosítva minket az ön együttműködéséről. Ha ez a jelentés elmarad, vagy úgy tűnik, hogy a kormányzó bármilyen kényszer hatása alatt áll, aktiválni fogjuk a hajója számítógépébe telepített programot. Ez a program akkor is aktiválásra kerül, ha bármilyen kísérlet történik a felülírására vagy a szoftver korábbi állapotba történő visszaállítására.

A program aktiválása után hang-, illetve holografikus adást küld a hajón és az űrrepülőkön lévő

ansible-okra. A hajón, az űrrepülőkön és magán a Shakespeare Kolónián levő összes hangszóróból hallatszik majd, valamint az összes számítógép kijelzőjén látszani fog az üzenetünk, amely szerint önt lázadással vádoljuk, parancsba adjuk, hogy senki ne engedelmeskedjék önnek, fogják el, és hibernálják az Eroszra vezető

visszaút időtartamára, ahol majd lázadás vádjával hadbíróság elé állítjuk.

Sajnáljuk, hogy ennek az üzenetnek a létezése minden bizonnyal sértő önre nézve, ha nem tervezte, hogy bárhogyan máshogy is viselkedne, mint tökéletes korrektséggel. Ám ebben az esetben a kifogástalan cselekedetei biztosítják, hogy soha senki nem látja és hallja a fentebb említett üzenetet, valamint azt is, hogy miután visszatér fénysebességű utazásáról, sikerrel teljesítve a küldetését, az üzenet törlésre kerül a számítógépről, és semmilyen nyoma nem marad. Ön teljes megbecsülésünket élvezve tér haza, és a karrierjén semmiféle csorba nem esik.

Ennek a levélnek egy példányát a helyettese, das Lagrimas sorhajókapitány is megkapta, de addig nem tudja megnyitni, amíg Wiggin kormányzó folyamatosan tanúsítja, hogy on kötelességtudóan viselkedik.

Mivel az öné az első telepeshajó, amely célhoz ért, a tettei precedens értékűek lesznek az egész NF

számára. Alig várjuk, hogy kiváló tevékenységéről beszámolhassunk az egész flottának.

Őszinte hívei:

Bakossi Wuri polemarkhosz

Hyrum Graff kolóniaügyi miniszter

Morgan elolvasta a levelet. Először haragot és rémületet érzett, majd lassanként más érzés vette át az uralmat.

Hogyan is képzelhették, hogy bármi mást tervezett, mint Wiggin hivatalos hatalomátvételének felügyeletét?

Hogy merészelt Chamrajnagar bármi olyasmit mondani, ami miatt azt hihették, hogy mást szándékozott

tenni?

Igen. Hűvös hangú levelet fog írni nekik, amelyben csalódottságának ad hangot, hogy teljesen szükségtelenül üzentek neki, ráadásul ilyen fölényes hangnemben.

De nem, ha elküld egy ilyen levelet, annak nyoma marad. Tisztán kell tartania az aktáját. Ráadásul nagy felhajtást rendeznek majd akörül, hogy ő volt az első kapitány, aki sikeresen teljesítette a küldetését, és elvitte a telepeshajót a kijelölt kolóniára - ez nagy előnyt jelent majd a karrierje szempontjából.

Úgy kell tennie, mintha ez a levél nem is létezne.

A tömeg ujjongott. Kiabáltak és tapsoltak, miközben Morgan a levelet olvasta. Amikor felnézett, látta, hogy teljesen körülveszik Wiggint, és még csak egy pillantást sem vetnek az űrsikló, a rámpa vagy őfeléje.

Most, hogy figyelte őket, látta, hogy mindenki Ender Wiggint nézi teljes figyelemmel, odaadóan, lelkesen.

Mindent, amit Wiggin mondott, ujjongás, nevetés vagy könnyek követtek.

Hihetetlen, de imádták.

Morgan már a levél nélkül, és anélkül, hogy az NF Parancsnokság vagy a Kolóniaügyi Minisztérium beavatkozott volna, elveszítette a hatalomért vívott csatát abban a pillanatban, amikor Ender Wiggin megjelent teljes katonai díszben, a veteránokat a nevükön nevezte, és megidézte az elesettek emlékét. Wiggin tudta, hogyan nyerje meg a telepesek szívét, méghozzá megtévesztés vagy kényszerítés nélkül, pusztán azzal, hogy törődött velük annyira, hogy megtanulta a nevüket és emlékezetébe véste az arcukat. És azzal, hogy negyvenegy éve győzelemre vezette őket - miközben ő, Morgan a szállítási műveleteket felügyelte egy aszteroida-övezetben.

Ez a levél akár egy hatalmas átverés is lehet. Wiggin maga is írhatta, csak hogy lefoglaljon, amíg ezt a kis „propaganda-puccsát” végrehajtja. Arra az esetre, ha úgy döntenék, hogy megakadályozom, ha úgy döntenék, hogy a háta mögött aláásom az emberek belé vetett bizalmát és tönkreteszem, mint kormányzót, hogy azután nekem kelljen közbelépnem és...

Az emberek ismét éljeneztek, ahogy Wiggin kimondta a megbízott kormányzó nevét.

Nem, Morgan sosem tudná aláásni ezeknek az embereknek a bizalmát Wigginben. Őt akarják kormányzónak.

Morgan egy senki volt a szemükben. Egy idegen. Egy betolakodó. Ezek az emberek már nem az NF

katonái, már nem érdekli őket a hatalom vagy a rang. Most már ennek a kolóniának a polgárai, de még elevenen él a körükben a legenda arról, hogyan is kerültek ide. A nagyszerű Ender Wiggin győzelme elpusztította a hangyokat ennek a bolygónak a felszínén, és teret adott ahhoz, hogy ezek az emberek idejöhessenek és letelepedhessenek. És Ender Wiggin most megérkezett közéjük személyesen! Olyan volt ez, mint Krisztus második eljövetele. Morgannek esélye sem volt.

A segédei feszülten figyelték. Fogalmuk sem volt, mi áll a levélben, de Morgan attól tartott, hogy nem sikerült olyan érzelemmentes arccal olvasnia, amilyennel szeretett volna, pedig az érzelemmentessége önmagában erőteljes üzenet lett volna feléjük. Így hát rájuk mosolygott.

- Hát, akkor ennyit az eltervezett forgatókönyvről. Úgy tűnik, Wiggin kormányzónak is megvoltak a saját

tervei arra vonatkozóan, hogyan is fog zajlani a bemutatkozása. Kedves lett volna tőle, ha minket is beavat a terveibe, de... nem lehet egy fiún számon kérni a csínytevéseit.

A segédei kuncogtak, mert tudták, hogy ezt várja tőlük. Azonban Morgan tökéletesen tisztában volt vele, hogy pontosan értették, mi történt itt. Nem tudtak a levélben foglalt fenyegetésekről, de tanúi voltak Wiggin elsöprő győzelmének. Mindegy, ő úgy fog viselkedni, mintha a dolgoknak pontosan így kellett volna történniük, a segédek részt fognak venni a színjátékban, és a hajón megmarad a fegyelem.

Morgan a mikrofonhoz fordult. Amikor csillapodott egy pillanatra a tömeg éljenzése és kiabálása, megragadta az alkalmat, és barátságos, viccelődős stílusban megszólalt.

- Shakespeare Kolónia férfiai és asszonyai, kérem, bocsássák meg, hogy félbeszakítom önöket! A mai program lefolyását nem így terveztük.

A tömeg felé fordult, értetlenül, sőt talán kissé bosszúsan is. Majd azonnal visszafordultak Wigginhez, aki viszont Morganra nézett - nem a győzelem könnyed mosolyával az arcán, hanem azzal a komoly arccal, amit a hajón is mindig magára öltött. A kis dög! Egész idő alatt ezt tervezte, és soha semmi jelét nem adta ennek.

Morgan végignézte a kabinjában készült videókat, végignézte a felvételeket Wigginről és Dorabella lányáról, de a fiú soha egyetlen pillanatra sem árulta el magát.

Hála legyen, hogy ezen a bolygón marad, és nem tér vissza, hogy az NF-nél riválisom legyen az előléptetésekkor!

- Csak egyetlen pillanatra veszem igénybe az idejüket - folytatta Morgan. - Az embereim azonnal kipakolják a magunkkal hozott felszerelést, a tengerészgyalogosok pedig itt maradnak, hogy segítsenek Wiggin kormányzónak bármiben, amiben szeretné. Én visszatérek a hajóra, és a Wiggin kormányzó által kiadott utasításoknak megfelelően megkezdem az anyagok és személyek átszállítását a hajóról a kolóniára. A munkám itt befejeződött. Elismerés illeti önöket az itteni eredményeikért. Köszönöm a figyelmet!

Elszórtan felcsattant egy-egy taps, de Morgan tudta, hogy a legtöbben nem is figyeltek rá, csak azt várták, hogy mihamarabb befejezze a szónoklatot, és visszatérhessenek Andrew Wiggin dicsőítéséhez.

Hát, legyen. Amikor visszatér a hajóra, Dorabella ott lesz. Élete legjobb döntése volt, hogy elvette azt az asszonyt.

Persze nem tudhatta, hogy a nő hogyan fogja fogadni a hírt, hogy ő és a lánya végül mégsem lesz telepes, hanem vele együtt visszatérnek a Földre. De hát miért is panaszkodnának? Az élet ezen a kolónián primitív és nehéz. Egy admirális feleségének az élete - ráadásul annak az admirálisnak a feleségéé, aki elsőként vitt új telepeseket és felszerelést egy kolóniára - kellemes, és Dorabella abban a társadalmi környezetben ki lóg virulni, tényleg zseniálisan illik oda. A lánya meg... nos, ő egyetemre mehet, és normális élete lehet. Nem, nem normális, hanem kivételes, hiszen Morgan helyzetéből adódóan a legjobb lehetőségek nyílnak meg előtte.

Morgan már megfordult, hogy visszainduljon a hajó belsejébe, amikor hallotta, hogy Wiggin a nevén szólítja.

- Morgan admirális! Nem hiszem, hogy ezek az emberek tisztában vannak vele, hogy ön mit tett értünk.

Szerintem hallaniuk kell.

Morgan fejében még elevenen éltek Graff és Wuri szavai, így csakis ironikusnak és rosszhiszeműnek tudta érezni Wiggin megnyilvánulását. Már majdnem úgy döntött, hogy továbbmegy a hajó belseje felé, és úgy tesz, mintha nem hallotta volna a fiút.

De mégiscsak ő volt a kormányzó, és Morgannak gondolnia kellett a saját parancsnoki rangjára is. Ha most semmibe veszi Wiggint, akkor az az emberei előtt úgy fog tűnni, mintha elismerné a vereségét - ráadásul elég gyávának is látszana. Így hát, hogy megőrizze a tekintélyét, megfordult, hogy meghallgassa a fiú mondanivalóját.

- Köszönöm, uram, hogy épségben elhozott bennünket idáig! Nem csak engem, hanem az összes új telepest is, akik csatlakoznak az első telepesekhez és a már itt születettekhez. Ön megújította a köteléket az emberi faj otthona és az emberiség ezen távolba szakadt gyermekei között.

Azután Wiggin visszafordult a telepesek felé.

- Morgan admirális és a legénysége, valamint a tengerészgyalogosok, akiket itt látnak, nem azért jöttek, hogy megharcoljanak egy háborút és megmentsék az emberi fajt, és egyikük sem fog az ellenségeink kezétől elesni. De hatalmas áldozatot hoztak, ugyanolyat, mint egykor az első itteni telepesek. Hátrahagytak mindent, amit ismertek és szerettek, kiléptek az időből és elindultak az űrbe, hogy új életre leljenek a csillagok között.

És minden egyes ember azon a hajón, az összes újonnan érkezett telepes is feladott mindent, és felesküdött egy új életre itt, önök között.

A telepesek önkéntelenül is tapsolni kezdtek, először csak néhányan, majd lassanként mind, és éljenezték Morgan admirálist, a tengerészgyalogosokat és az új telepeseket, akikkel még nem is találkoztak.

A Wiggin fiú meg, hogy a fene vigye el, tisztelgett. Morgannek nem volt más választása, minthogy ő is tisztelegjen, és elfogadja Wiggin ajándékaként a telepesek háláját és tiszteletét.

Azután Wiggin odasétált a hajóhoz - de nem azért, hogy Morgannek mondjon valamit. A tengerészgyalogos csapat parancsnokához lépett, és a nevén szólította. Ez a fiú betanulta Morgan egész legénységének és az összes tengerészgyalogosnak a nevét is?

- Szeretném, ha megismerné a kollégáját, azt az embert, aki az eredeti küldetés során a tengerészgyalogosok parancsnoka volt - mondta Wiggin hangosan. Odavezette a parancsnokot egy öregemberhez. A két férfi tisztelgett egymás előtt, és pár pillanat múlva kitört a káosz: öregek és fiatalok nyüzsögtek a tengerészgyalogosok körül.

Morgan rájött, hogy amit Wiggin tett, az kevéssé szólt róla. Igen, bizonyos akart lenni benne, hogy Morgan tudja, hol a helye. Ezt az első pillanatban sikerült elérnie, amikor Morgan figyelmét lekötötte a levéllel, ő

pedig bemutatta, hogy a telepeseket név szerint ismeri, és úgy viselkedett (joggal) mint a veteránok parancsnoka, aki negyvenegy évvel a győzelem után viszontlátja őket.

De Wiggin fő célja az volt, hogy a közösségnek Morganhez, a tengerészgyalogosokhoz, a csillaghajó legénységéhez és legfőképpen az új telepesekhez való hozzáállását, szemléletét formálja. A közös áldozat képével hozta őket közel egymáshoz.

És a fiúnak még volt képe azt állítani, hogy nem ért a beszédekhez! Micsoda egy hazug! Pontosan azt mondta, amit mondania kellett. Mellette Morgan zöldfülű kezdő. Nem is, inkább egy tökéletesen hozzá nem értő alak.

Morgan visszament a hajóba, és útközben szólt a várakozó tiszteknek, hogy Wiggin kormányzó fogja kiadni a parancsot a rakomány kipakolására. Azután bement a mellékhelyiségbe, apró cafatokra tépte a levelet, péppé rágta, majd beleköpte a WC-be. A papír és a tinta ízétől hányingere támadt, és öklendezett néhányat, mire össze tudta szedni magát.

Bement a kommunikációs részlegbe, és megebédelt. Még evett, amikor megjelent az első tiszt egy csoport helyi lakossal, akik friss gyümölcsöket és zöldségeket hoztak - pont, ahogy Wiggin megjósolta. Mindennek remek íze volt. Ebéd után Morgan lepihent, és szundikált, amíg egyik segédje nem jelentette, hogy végeztek a kirakodással, valamint berakodtak egy nagyobb mennyiségű élelmiszert és friss vizet, és készen állnak visszatérni a csillaghajóra.

- A Wiggin fiúból remek kormányzó lesz, nem gondolja? - kérdezte tőle Morgan.

- Igen, uram, azt hiszem - felelte a segéd.

- És én még azt hittem, hogy eleinte a segítségemre lesz szüksége! - nevetett Morgan. - Nos, engem vár egy hajó. Menjünk vissza hozzá!

Sel óvatosan figyelte, ahogy a lárva visszafele mászik az üregbe. Felé tartott vagy csupán visszafelé indult az úton, amelyet az imént követett? Kipróbálhatná azzal, hogy megmozdul, de az is lehet, hogy abban az esetben egyszerűen a mozgással irányítaná magára a figyelmet.

- Kedves lárva - suttogta Sel -, mit szólnál egy kis szárított kutyahusihoz?

Odanyúlt, hogy kivegye a hátizsákjából az élelmet, de a zsák nem volt a hátán, hiszen odadobta Pónak. De ott volt a derekán egy kis övtáskában az aznapi gyalogláshoz szánt ételadagja. Kinyitotta a táskát, kivette belőle a szárított kutyahúst és a zöldségeket, és a lárva felé hajította.

A lárva megállt. Megszaglászta a földön heverő ételt. Arra az esetre, ha a lárva mégis értené a mentálisan küldött üzeneteket, Sel elképzelte azt, hogy az étel egy haldokló aranybogár hasának része. Ez a mágikus gondolkodás, mondta közben magának. Elhiszem, hogy az, amit a fejemben megformálok, az hatással van ennek a lénynek a viselkedésére. De legalább lefoglalja az agyát, amíg arra vár, hogy lássa, a lárva kis falatokban szereti az élelmet vagy egy nagy, még élő darabban.

A lárva felemelkedett, és tátott szájszervével úgy bukott rá az ételre, ahogy a bojtorjánhalak rátapadnak a cápára.

Sel el is tudta képzelni, hogy a lárva kisebb változata pontosan olyan, mint egy bojtorjánhal, amely nagyobb lényekre akaszkodik rá, hogy kiszívja a vérüket. Vagy hogy beléjük ássa magát?

Visszagondolt azokra az apró parazitákra, amelyek olyan sokakat öltek meg a kolónia alapításakor.

Azokra, amelyek ellen neki, Selnek sikerült kifejlesztenie az ellenanyagot.

Ez a teremtmény valóban egy hibrid, ahogy Po mondta. Félig ennek a világnak valamilyen szülöttéből, félig a hangyvilágból való organizmusokból hozták létre.

Nem, nem onnan származó „organizmusokból”, hanem magukból a hangyokból. A testszerkezete alapvetően hangyoidnak tűnt. Nagyon kreatív és fejlett génmanipulációs eljárást igényelt egy olyan életképes teremtmény létrehozása, amely két ilyen eltérő genetikai örökséggel rendelkező faj jellemzőit ötvözi. A végeredmény egy félig hangy faj lett, ezért lehetett képes a hangykirálynő mentálisan kommunikálni velük, és a többi hangyhoz hasonlóan irányítani őket. Ám ezek a lények eléggé különböztek a hangyoktól ahhoz, hogy ne függjenek teljesen a királynőtől, úgyhogy amikor a hangykirálynők elpusztultak, ezek az aranybogarak életben maradtak.

Vagy talán már volt egy olyan, az alantas munkákra használt faj, amely rendelkezett egy gyenge mentális kapcsolódással a hangykirálynők felé, és ezt a fajt keresztezték azután a parazita férgekkel. Azok a hihetetlen fogak képesek átrágni magukat a bőrön, ruhán, csontokon. Érző, értelmes lények, vagy legalábbis olyasmik, így a hangykirálynő képes volt uralni őket az elméjével.

És én vajon képes vagyok uralni az enyémmel? Vajon az én hívásomra jött vissza? Vagy egyszerűen előbb a könnyen megszerezhető zsákmány felé fordult? Míg Sel ezen töprengett, a lárva rácuppant az élelemre, és minden darabját egyben lenyelte - miközben minden harapással egy darabkát kiharapott és elfogyasztott az üreg sziklaalapzatából is. Ez a valami tényleg éhes volt.

Sel egy újabb képet formált az elméjében: most egy bonyolultabbat. A képen Sel és Po élelmet vittek a járatba. Etették a lárvát. Elképzelte, ahogy ő és Po ki-bejárnak a barlangból, és élelmet hoznak. Sok-sok élelmet. Leveleket, magokat. Gyümölcsöt. Kisebb állatokat.

A lárva elindult felé, majd körözni kezdett körülötte. A lábai körül sündörgött. Olyan lenne, mint egy óriáskígyó? Van benne valami kígyószerűség is?

De nem. A lárva nem kezdte szorítani, ahogy egy kígyó tenné. Inkább olyan volt, mint egy macska.

Azután hátulról lökdösni kezdte, a járat felé taszigálta.

Sel engedelmeskedett. A lény megértette, amit akart. Valamilyen kezdetleges kommunikáció zajlott közöttük.

Sel odasietett a járathoz, aztán letérdelt, leült, és elkezdett kifelé csúszni, pont úgy, ahogyan bejött. A lárva bekúszott mögötte a járatba, elcsúszott mellette, aztán megállt. Várt.

Sel agyába egy kép érkezett - egy pillanatnyi felvillanás: Sel, amint a lárvába kapaszkodik.

Sel megragadta a teremtmény száraz, ízelt hátát, és az ismét elkezdett mozogni. Óvatos volt, nehogy Sel nekicsapódjon a falnak, bár a férfi így is meghorzsolta magát itt-ott. Fájt és valószínűleg vérzett is sok helyen, de nem tört csontja, és egyetlen horzsolás sem volt nagyon mély. Lehetséges, hogy a lényt arra tervezték, hogy a hangyokat is így szállítsa, amikor azok még életben voltak. A hangyokat bizonyosan nem zavarta, ha néha nekicsapódtak egy kissé a falnak.

A lárva egyszer csak megállt. Sel innen már látta a napfényt. A lárva is érzékelte a fényt, és visszahőkölt, nem ment tovább, hanem visszaindult a járatban.

Amikor Sel kiért a napfényre és felállt, Po odarohant hozzá, és átölelte.

- Nem ette meg a lárva! - kiáltotta.

- Nem. Kihozott ide - felelte Sel.

Po nem tudta, ezt hogyan kell érteni.

- Hol az élelem? Megígértem, hogy megetetjük.

Po nem kezdett kérdezősködni. Odaszaladt a hátizsákhoz, és elkezdte adogatni az élelmet, Sel pedig a pólója elejét felhajtva egy kiöblösödést készített, és abba rakosgatta a darabokat.

- Elég lesz egyelőre - mondta egy idő után. Lehúzta a pólót, ami tömve volt élelemmel, és visszaindult a járatban. Néhány pillanattal később a lárva megjelent, és újra elkezdett körülötte kígyózni. Sel kicsomagolta az élelmet a pólójából, és ledobta a földre. A lárva mohón rávetette magát. Sel még elég közel volt a bejárathoz, így félig guggolva kisétált a járatból.

- Több élelemre lesz szükségünk - mondta.

- Mi számít élelemnek ennek a lárvának? - érdeklődött Po. - A fű? A bokrok?

- Hát, megette az ebédre szánt zöldségeket az övtáskámból.

- De itt a környéken semmi ehető nem nő.

- Semmi olyan, ami számunkra ehető - igazította ki Sel. - De ha nem tévedek, ez a lény félig őshonosnak tekinthető ezen a bolygón, úgyhogy valószínűleg képes elfogyasztani a helyi növényzetet.

A helyi növényvilág beazonosításában mindketten otthon voltak. Hamarosan több pólónyi gumós növénnyel másztak visszafele az alagútban. Felváltva etették a lárvát.

Morgan visszament a hajóba, Ender kiadta az utasításokat, a hajó személyzete kipakolta a rakományt, a helyiek pedig felpakolták a siklókra és elszállították a megfelelő helyre. Voltak az itteniek közül olyanok, akik jobban tudták, hogy hogyan vezényeljék le és kivitelezzék ezt a feladatot, így Ender rájuk hagyta az elintézését, ő pedig Ix-szel a xenobiológiai állomásra ment, ahol Sel ansible-je és a többi kommunikációs eszköz volt található.

- Egy gyors üzenetet kellene küldenem az Eroszra - mondta Ender. Miközben az üzenetet fogalmazta, a rádióban megszólalt Po Tolo

hangja.

- Én nem az édesapád vagyok - mondta neki Ender. - Idehívom őt. De nem kellett szólítania, Ix meghallotta a hangját, sőt valószínűleg már Po hangját is hallotta a rádióból, mert máris ott termett.

Ender gyorsan befejezte az üzenetet, miközben fél füllel hallgatta Ix és a fia beszélgetését. Akkor küldte el a Graffnak és Wurinak szóló üzenetet, amikor Ix éppen azt mondta: - Hamarabb ott leszek, mint hinnéd.

Ix Enderhez fordult:

- El kell küldenünk az egyik siklót Selhez és Póhoz. Kifogytak a készletekből.

Ender nem tudta elhinni, hogy Sel olyan rosszul mérte volna fel a dolgokat, hogy ilyen történhessen vele.

De mielőtt bármit is mondhatott volna, Ix folytatta.

- Találtak egy lényt, amely lehetséges, hogy hibrid faj. Barlanglakó. Hat lába van kifejlett formájában.

Hatalmas féregszerű a lárvája. Képes elrágni a követ, de nem emészti meg. A lény éhezett, így hát Sel nekiadta az összes élelmüket.

- Milyen nagylelkű ember - jegyezte meg Ender.

- A sikló képes ekkora utat megtenni? Kétszáz kilométer, egyenetlen terület felett.

- Könnyedén - nyugtatta meg Ender. - Napenergiával lehet feltölteni, de az átlagos menettávja egy feltöltéssel ötszáz kilométer.

- Annyira örülök, hogy pont most érkeztek.

- Ez nem véletlen volt - mondta Ender. - Sel pont azért utazott el, mert én jöttem, emlékszik?

- Pedig nem kellett volna elmennie - mondta Ix.

- Tudom. De, ahogy az előbb is mondtam, ő nagylelkű ember.

Körülbelül húsz perc alatt megrakodtak két siklót élelemmel, és Ender a tapasztalt tengerészgyalogos pilótákon kívül Ix-et is magával vitte. Mindketten a kevésbé megrakott siklóban repültek.

Sajnálatos volt, hogy a két új xenobiológus még hibernációban volt, biztosan ölni tudtak volna a lehetőségért, hogy ők is részt vehessenek ezen az úton. De hát mindenre a maga idejében kerül sor.

Útközben Ix elmesélte Endernek mindazt, amit a fiától megtudott a rádióbeszélgetés során.

- Po nem akart elhamarkodott következtetéseket levonni - óvatos fiú -, de abból, amit mondott, úgy vettem ki, hogy Sel szerint valamiféle genetikai kereszteződésről lehet szó a hangyoid fajok és egy helyi féreg között.

Talán éppen annak a vérféregnek a génmanipulált változatáról van szó, amely majdnem kipusztította a telepeseink első generációját.

- Annak a féregnek, amelyet most az injekciókkal tartanak kordában?

- Most már jobb módszerünk van - magyarázta Ix. - Inkább a megelőzésre helyezzük a hangsúlyt, nem a fertőzés kordában tartására. A férgek most már nem tudnak megmaradni a szervezetünkben. A gond korábban az volt, hogy már megfertőződtek az emberek, mire megtudtuk, hogy a probléma létezik - és akkor kellett megoldást találni. De az én generációm már nem fertőződött meg, és ön sem fog, majd meglátja.

- Meghatározná, mit ért hangyoid alatt? - kérte Ender.

- Nézze, én magam sem vagyok biztos benne, Po és én nem beszéltünk túl sokat. De... én arra tippelnék, hogy a „hangyoid” kifejezést olyan értelemben használta, ahogy mondjuk az „emlős” vagy akár a „gerinchúros” kifejezést használjuk, nem úgy, ahogy a „humanoid” jelzőt.

Ender csalódottnak tűnt.

- Meg kell értenie, hogy én egy kicsit a hangyok megszállottja vagyok. Az ősi ellenség, tudja? Bármi, ami közelebb vihet ahhoz, hogy megértsem őket...

Ix nem szólt semmit. Vagy megértette, mire gondolt Ender, vagy sem. Akárhogy is, őt elsősorban az érdekelte, hogy a fia és a mentora odakint vannak élelem nélkül, egy hihetetlen tudományos felfedezés

küszöbén, amely hatással lesz a Földre és az összes többi kolóniára is.

Mivel még csak egyetlen műhold keringett bolygó körüli pályán - ami tulajdonképpen maga az eredeti szállítóhajó volt -, nem volt mód egy bolygót átfogó helymeghatározó rendszer működtetésére. Ez majd később lesz lehetséges, amikor Morgan emberei geoszinkron pályára bocsátják a többi műholdat is. Most egyelőre teljesen azokra a térképekre kellett hagyatkozniuk, amelyeket a landolás előtt készítettek, illetve Po elbeszéléséről az útvonalukat illetően. Endert lenyűgözte, hogy a fiú útmutatása milyen pontosnak bizonyult.

Egyetlen kihagyott tájékozódási pont, egyetlen rossz irányba fordulás sem volt, semmi nem okozott késlekedést.

Még így, hogy nagyon gondosan odafigyelve közeledtek, így is igen rövid idő alatt odaértek. Po hívásától számítva öt órán belül ott voltak - még napvilágnál rájuk találtak, bár már lassan kezdett esteledni. Lassan ereszkedtek le a völgybe, ott, ahol a rengeteg barlangbejárat volt, és Ender jót mulatott azon, amikor meglátta, hogy a nekik integető fiatalember alig egy-két évvel lehet idősebb nála. Ugyan miért is lepődött meg, hogy Po ilyen megbízható, remek leírást adott az útvonalról? Hiszen ő, Ender is évek óta felnőtt feladatokkal birkózik meg.

Ix szinte már azelőtt kiugrott a siklóból, hogy az megállt volna, a fiához szaladt és megölelte. Ugyan Ender volt a kormányzó, de itt Ix hatáskörébe tartozott kiadni az utasításokat a tengerészgyalogosoknak, hogy hol álljanak meg és pakoljanak ki. Ender egy kacsintással jóváhagyta az utasításokat, azután segíteni kezdett a kirakodásban. Elég magas volt már, és alaposan kivette a részét a munkából, bár annyit nem tudott tenni, mint a két felnőtt, tengerészgyalogos kiképzést kapott pilóta. Munka közben elbeszélgettek, és Ender megpendített egy témát, amin az egész utazás alatt töprengett.

- Egy ilyen világot az ember szinte sajnál itt hagyni, nem igaz?

- Én ugyan nem - mondta az egyik férfi. - Itt minden olyan koszos. Akkor már inkább a fedélzeti élet és a borzalmas kaja.

De a másik férfi nem szólt semmit, csak Enderre pillantott, azután elfordult. Tehát ő gondolkodik azon, hogy esetleg marad. Ez egy olyan dolog volt, amit Endernek meg kell tárgyalnia Morgannak Sajnálta volna, ha az, ahogy meghiúsította Morgan szándékait, lehetetlenné tenné a legénység bármely tagja számára, hogy itt maradjon. De ezt lesz még idő elrendezni. Kidolgozhatnak rá egy bartert - mert biztosan van az itt, a Shakespeare-en született, fiatalabb generációnak is néhány olyan tagja, aki szeretne elkerülni innen, ebből az aprócska városból, és világot látni. A régi tengeri világ hagyománya ez. Meg a cirkuszé. Minden városban vagy kikötőben elveszítenek egy-két tagot, de mindig jön helyettük pár olyan, akinek mehetnékje van, és a világról álmodik.

Az egyik járatból egy öregember bújt elő, akinek beletelt néhány percbe, hogy ki tudjon egyenesedni a benti görnyedés után. Pár percet elbeszélgetett Póval és Ix-szel, azután, amikor azok elindultak a járat felé egy gyökereket és gyümölcsöt tartalmazó szánt húzva (Ix ragaszkodott hozzá, hogy a siklókkal egy ilyet is hozzanak), Sel Menach megfordult, hogy vessen egy pillantást Enderre is.

- Ender Wiggin - szólalt meg.

- Sel Menach - viszonozta Ender. - Po mondta, hogy gondjaik adódtak egy óriásféreggel.

Sel a tengerészgyalogosokra nézett, akik a kezüket a fegyverükön nyugtatták.

- Nincs szükség fegyverekre. Beszélni ugyan nem tudunk a lényekkel, legalábbis nem a szó szoros értelmében, de képesek kezdetleges képeket megérteni.

- Lény ek? - kérdezte Ender.

- Miközben etettük az elsőt, két újabb érkezett. Nem tudom, hogy elegen vannak-e ennyien ahhoz, hogy fennmaradjon a populáció, de azért annál jobb a helyzet, mintha csak egyetlen élő tagja maradt volna a fajuknak. Vagy egy sem.

- A „hangyoid” szót hallottam velük kapcsolatban.

- Nem lehetünk biztosak benne, hogy bármi közük is van a hangyokhoz, amíg a genetikai anyagukat ki nem nyerjük, és meg nem vizsgáljuk - mondta Sel. - Ha valóban hangyok lennének, akkor már nem élnének. A felnőtt testeknek páncéljuk van, nem prémesek, belső vázzal rendelkeznek. Lehetséges, hogy annyi közük sincs a hangyokhoz, mint nekünk a lemúrokhoz - de az is lehet, hogy olyan közel állnak hozzájuk, mint mi a csimpánzokhoz. De Ender - Sel szemei ragyogtak-, én beszéltem vele! Illetve gondolatilag kommunikáltam vele. Képeket küldtem neki gondolatban, és ő reagált rá. És ő is küldött egy képet nekem. Megmutatta, hogyan tud kihúzni az alagúton keresztül.

Ender ránézett Sel szakadt, rongyos ruházatára.

- Elég rázós utazás lehetett.

- Az út volt rázós, maga az utazás nem - mosolygott Sel.

- Tudja, én a hangyok miatt jöttem ide - mondta Ender.

- Én is - vigyorgott Sel. - El akartam pusztítani őket.

- De most meg akarom érteni őket - mondta Ender.

- Azt hiszem, most megtaláltuk a kulcsot ehhez. Lehet, hogy nem minden ajtót nyit, de legalább valamelyikbe illik. - Azután átölelte Ender vállát, és arrébb vezette a többiektől. Ender általában nem kedvelte ezt a vállátölelős mozdulatot - így szokta az egyik ember jelezni a felsőbbrendűségét a másik felett. De Selnél ennek semmi jelét nem látta. Ez a gesztus inkább mintha a bajtársiasság kifejezése lett volna. Vagy akár valamiféle összeesküvés jele kettőjük között. - Tudom, hogy nem beszélhetünk nyíltan - mondta Sel -, de mondja meg őszintén: ön a kormányzó vagy sem?

- Én vagyok, nemcsak névleg, hanem a valóságban is - mondta Ender. - A fenyegetést elhárítottam, Morgan visszament a hajóra, és együttműködik mindenben, mintha mindig is így tervezte volna.

- Még az is lehet, hogy így volt - kacsintott Sel.

Ender nevetett.

- És az is lehet, hogy az a lárva, amelyikre rátalált, matematikára fog bennünket okítani még naplemente előtt.

- Én már annak is örülök, ha tudja, hogyan kell elszámolni ötig.

Később, amikor beesteledett, és a tűz körül üldögélve ették a friss, könnyen romló ételt, amit Po édesanyja

küldött aznap vacsorára, Sel lelkesen találgatott a lényekkel kapcsolatban, tele volt reménnyel.

- Ezek a teremtmények megemésztik az aranyat, és azután valahogy belesajtolják a páncéljukba.

Lehetséges, hogy minden fémmel képesek ezt tenni, ami ott van a kőzetben, de az is lehet, hogy a hangyok külön fajokat tenyésztettek ki minden fémhez, amire szükségük volt. Talán nem ez az egyetlen populáció, amelynek túlélői vannak. Lehetséges, hogy találhatunk ilyen „vasbányász” lényeket, meg „rézbányászokat”, meg ezüstöt, alumíniumot, bármi mást bányászó lényeket. Vagy ha csak ez az egy fajtájuk létezik, akkor is találhatunk olyan csoportokat, amelyeknek minden tagja elpusztult már, sőt olyanokat is, ahol nagyobb a túlélők száma. Nagyon természetellenes lenne, ha ez lenne itt az utolsó túlélő csoport a világon.

- Azonnal nekikezdünk a keresésnek - jelentette ki Ender. - Amíg még itt vannak a tengerészgyalogosok, akik tudnak segíteni a kutatásban. És vihetnek magukkal... helyieket, hogy megtanítsák őket, hogyan kell a siklókat szakszerűen vezetni, még mielőtt a csillaghajó elhagyja a kolóniát.

Ix nevetett.

- Majdnem azt mondta a „helyiek” helyett, hogy „őslakosok”.

- Igen, majdnem - ismerte be Ender nyíltan.

- Semmi gond - mondta Ix. - A hangyok sem itt fejlődtek ki. Úgyhogy az „őslakos” itt csak azt jelenti, hogy „itt született”, és ez igaz rám is és Póra is - sőt mindenkire, kivéve Sel generációját. Őslakosok és újonnan érkezettek - olyan mindegy, a következő generációnak már minden tagja bennszülöttnek fog számítani.

- Akkor ön szerint ezt a meghatározást kellene használnunk?

- A Shakespeare bennszülöttjei - mondta Ix. - Ezek vagyunk.

- Remélem, nem lesz szükség semmiféle véráldozatra vagy beavatási rituáléra ahhoz, hogy a törzs tagja lehessek!

- Nem - nyugtatta meg Ix -, a siklókkal érkező fehér embert mindig szívesen fogadjuk.

- Csak mert fehér vagyok, még nem... - Ender meglátta az Ix szemében felcsillanó nevetést, és ő is elkacagta magát. - Túlságosan is tartok attól, hogy megbántok másokat. Annyira, hogy most én bántódtam meg túl hamar.

- Majd hozzászokik a maja humorunkhoz - felelte Ix.

- Nem fog - szólt közbe Sel. - Még senkinek sem sikerült.

- Mindenki másnak ment, önt kivéve - Vágott vissza Ix.

Sel együtt nevetett a többiekkel, azután a beszélgetés más irányt vett. A tengerészgyalogosok meséltek a kiképzésükről, és arról, hogy milyen volt az élet a Földön, meg abban a csúcstechnológiás bádogdobozban, amelyben átszelték a naprendszert.

Ender észrevette, hogy Sel a messzeségbe bámul, és félreértette a pillantását. Amikor lefeküdni készültek, odalépett hozzá, és megkérdezte:

- Gondolt arra, hogy esetleg visszamenne? Haza, a Földre?

Sel láthatóan megborzongott.

- Nem. Mit kezdenék én ott? Itt van minden és mindenki, akit szeretek, és amivel törődöm.

Azután megint az a vágyakozó pillantás költözött a szemébe.

- Nem, csak azon gondolkodtam, milyen átkozottul kár, hogy nem akadtam rá erre a helyre már vagy húsz-harminc évvel ezelőtt. Olyan elfoglalt voltam, annyit dolgoztam a település körül, de mindig szerettem volna megtenni ezt az utat, és ha akkoriban rászánom magam, akkor több lényt találhattam volna életben, és több időm lenne hátra, hogy tanulmányozzam őket. Elszalasztott lehetőségek, kedves fiatal barátom. Nincs élet megbánás nélkül.

- De most örüljön, hogy rájuk talált!

- Örülök - bólintott Sel. - Mindenki elszalaszt bizonyos dolgokat, és rálel más dolgokra. Én segítettem most megtalálni ezeket. Még az utolsó pillanatban. - Elmosolyodott. - Megfigyeltem valamit. Nem tudom, számít-e, de... a lárva nem ette meg az aranybogarat, amit találtunk - azt, amelyik még életben volt. Pedig falánk teremtmény, az nem is vitás.

- Lehet, hogy csak dögöt esznek?- találgatta Ender.

- Nem, nem, a teknősöket szó nélkül felfalták. Persze ne amolyan földi teknősre gondoljon - de mi itt így hívjuk őket. A lárvák tehát szeretik az élő húst. De az aranybogarakat megenni, az kannibalizmus lett volna, érti? A szüleik generációja megtette, mert nem volt más élelem, de mindig megvárták, amíg a bogár meghalt.

Érti?

Ender bólintott. Tökéletesen értette. A lárvákban megvolt az élet tiszteletének kezdetleges érzete. A mások jogai iránti tisztelet. Bármik is voltak ezek az aranybogarak, többek voltak egyszerű állatoknál. Nem hangyok voltak, de talán esélyt adhattak Endernek arra, hogy rajtuk keresztül belelásson a hangyok elméjébe.

Címzett: MinCol@ColMin.gov

Feladó: Gov%ShakespeareCol@ColMin.gov

Tárgy: Szervezzünk egy csendes forradalmat!

Kedves Hyrum!

Kormányzóként meleg fogadtatásban részesültem, nem kis részben az ön távolból történő

beavatkozásának köszönhetően, másrészt a helyiek lelkesedéséből kifolyólag.

Folyamatosan hozzuk le a telepeseket a hajóról a kolóniára, abban az ütemben, ahogy a szállásaikat elő tudjuk készíteni. Négy településen szórjuk szét őket: az eredeti Mirandán, illetve a Falstaff, Polonius és Mercutio településeken. Néhányan beleegyeztek volna, hogy az egyik települést Calibannak nevezzük el, de amikor az emberek végiggondolták, hogy a jövőbeli falusi iskola jelvénye hogyan nézne ki, ez a lelkesedés gyorsan elapadt.

Ön is tisztában van vele, gondolom, hogy a kolóniákon is elkerülhetetlen egy helyi kormányzat létrehozása, és ez minél előbb megtörténik, annál jobb. Bármilyen jó szándékú legyen is ön, és bármennyire is fontos, hogy továbbra is a Földről finanszírozzák a csillagközi utazások csillagászati költségeit (remélem, értette a viccet) annak a halvány reménynek a birtokában, hogy az valamikor majd kifizetődik, ám hosszú távon teljesen esélytelen, hogy az NF ültesse a telepesek szemében esetlegesen nemkívánatos kormányzót a kolóniák nyakára.

Sokkal jobb lenne, ha az NF hajói megkapnák a nagyköveti státuszt, és a kereskedelem és kapcsolatépítés szándékával érkeznének - valamint elhoznák a telepeseket és a készleteket, hogy ezzel kompenzálják azt a terhet, amelyet a helyi gazdaság számára jelentenek.

Ennek a jó tanácsnak a szellemében én is csupán két évig szándékozom kormányzó maradni, és ezen idő alatt egy alkotmány megírására fogom buzdítani a polgárokat. A kész alkotmányt benyújtjuk a Kolóniaügyi Minisztériumnak, nem jóváhagyásra - az a lényeg, hogy nekünk tetsszen, elvégre a mi alkotmányunk hanem hogy annak fényében a Minisztérium el tudja dönteni, ajánlaná-e a Shakespeare-t a későbbi telepesek célpontjául. Hiszen végső soron mégiscsak abból ered az ön hatalma, hogy eldöntheti, az új telepesek csatlakozzanak-e egy már létező kolóniához vagy sem.

És talán fel lehetne állítani valamilyen, az ansibleon keresztül működő szabályozó bizottságot, amelyben minden kolóniát egy jelölt és egy szavazat képviselne. Ez a bizottság tanúsítaná, hogy a többi kolónia megfelelő kereskedelmi partnere. Így azt a kolóniát, amely elfogadhatatlan kormányt állítana fel, könnyedén ki lehetne közösíteni: kizárhatnák a kereskedelemből, és nem küldenének oda új telepeseket - viszont senki nem követné el azt az ostobaságot, hogy háborút indítson egy település ellen, amelyre egy fél élet is kevés lenne odaérni.

Hogy ez a levél függetlenségi nyilatkozatnak tekinthető-e? Elvi értelemben nem igazán.

Inkább csupán egyszerű felismerése annak, hogy függetlenek vagyunk, akár hivatalossá tesszük ennek kinyilatkoztatását, akár nem. Ezek az emberek itt, a kolónián sikeresen túléltek negyvenegy évet teljesen egyedül, magukra utalva. Örülnek, hogy készletekhez és új szaporodási állományhoz jutottak (növényi, állati és emberi vonatkozásban is), de nem volt életbevágó szükségük ezekre.

Minden egyes kolónia tulajdonképpen egy hibrid - genetikai és kulturális értelemben emberi,

de infrastruktúráját illetően hangy. A hangyok ügyesen építkeztek, nekünk nem kell a növényzettől megtisztítani a területet vagy vizet keresni, a csatornahálózatuk pedig szemmel láthatóan úgy épült, hogy maradandó legyen. Csodás remekmű! Jó szolgálatot tesz számunkra is. A hangyok által ránk hagyott örökség miatt, illetve amiatt, amit az olyan remek tudósok, mint Sel Menach elértek a kolóniákon, az NF-re és a Kolóniaügyi Minisztériumra nem hárul annyi macera, mint amennyi amúgy terhelné.

Mindezt abbéli reményemmel együtt mondom, hogy végül eljutunk oda, hogy minden kolóniára minden évben ellátogat majd egy csillaghajó. Persze ez nem az ön életében vagy az enyémben fog megtörténni, de ennek kell lennie a távlati célnak.

Bár ha az elmúlt évek történelmét veszem alapul, akkor ötven éven belül ez a vágyam ostobán szerénynek fog tűnni, mivel lehetséges, hogy már akkor hajók fognak járni-kelni a kolóniák között féléven te, vagy havonta, vagy akár minden héten.

Kívánom, hogy mindketten érjük meg ezt!

Andrew

A gyerekek furcsaságaira nincs magyarázat. Amikor Alessandra még csak totyogós korban volt, már olyasmikkel próbálkozott, amiktől Dorabellának állandóan nevethetnékje volt. Amikor pedig már beszélni is tudott, a kérdései olyan különös gondolkodásmódra utaltak, hogy Dorabella félig-meddig azt hitte, a gyermeket valóban a tündérektől kapta ajándékba. Iskolás korukra a gyerekek általában ésszerűbbé válnak.

Nem a tanárok vagy a szülők hatására, hanem a többi gyerek hatására, akik vagy kigúnyolják azokat, akiknek a cselekedetei és megnyilvánulásai nem illeszkednek az általuk normálisnak vélthez, vagy kiközösítik őket.

Ám Alessandra ennek ellenére továbbra is állandó meglepetéseket okozott, és megint pont azt a pillanatot választotta arra, hogy teljesen ésszerűtlenül viselkedjen, amikor szegény Quincy olyan frusztrált volt attól, hogy Ender túljárt az eszén a bürokratikus manőverezés terén.

- Anya, a legtöbben már felébredtek a hibernációból és lent vannak a Shakespeare-en. Én napok óta csomagolok. Mi mikor megyünk?

- Csomagoltál? - csodálkozott Dorabella. - Azt hittem, rendrakási mánia kapott el. Már azon gondolkodtam, hogy hívom az orvost, tesztelje le, milyen fura vírus kaphatott el.

- Nem viccelek, Anya! Aláírtuk, hogy telepesek leszünk. Most itt vagyunk - már csak egy rövidke űrsiklóútra a kolóniától. Szerződésünk van.

Dorabella nevetett, de úgy tűnt, Alessandrával most nem lehet elviccelni a kérdést.

- Drága leányom - kezdte hát Dorabella -, én most már férjnél vagyok. Ennek a hajónak az admirálisa a férjem. Ő oda megy, ahová a hajónak mennie kell. Én oda megyek, ahová ő megy. Te pedig oda mész, ahová én megyek.

Alessandra egy pisszenés nélkül állt. Úgy tűnt, vitatkozni készül.

De aztán mégsem támadt.

- Rendben, Anya. Akkor tehát újabb néhány évig be leszünk ide zárva.

- Az én drága Quincy-m azt mondja, hogy a következő úti célunk egy másik kolónia, de az nincs ennyire

messze a Földtől. Alig néhány hónap a repülési idő odáig.

- De számomra elég unalmas lesz - mondta Alessandra -, most, hogy az összes érdekes ember távozott.

- Természetesen ez alatt Ender Wiggint érted. Annyira reménykedtem benne, hogy sikerül elnyerned annak a szépreményű fiatalembernek a vonzalmát. De úgy tűnik, ő úgy döntött, hogy félreállít bennünket.

Alessandra értetlenül nézett.

- Minket?

- Ender nagyon okos fiú. Tudta, hogy ha Quincy-t arra kényszeríti, hogy elhagyja a Shakespeare-t, azzal téged és engem is távozásra ítél.

- Erre még nem is gondoltam ilyen formában - biggyesztette le az ajkát Alessandra. - Akkor kifejezetten dühös vagyok rá.

Dorabellán a tudatosság pillanatnyi bizsergése futott át. Alessandra túlságosán belenyugvóan fogadja a dolgot - ez nem rá vall. És ez a gyerekes ingerlékenység, amivel Enderről beszélt, szinte úgy tűnt, mintha Dorabella szándékoltan gyerekes tündérkés előadásmódjának a paródiája lenne.

- Mit tervezel? - kérdezte Dorabella gyanakodva.

- Mit tervezek? Hogy is tervezhetnék bármit, amikor a legénység annyira elfoglalt, a tengerészgyalogosok meg odalent vannak a kolónián?

- Azt tervezed, hogy engedély nélkül fellógsz az űrsiklóra, és a tudtom nélkül lemész a kolóniára.

Alessandra úgy nézett Dorabellára, mintha az megőrült volna. De mivel szinte mindig így nézett, ezért Dorabella kész volt feltételezni, hogy hazudik - és a lánya nem is okozott e téren csalódást.

- Szó sincs semmi ilyesmiről - jelentette ki Alessandra. - Úgy terveztem, hogy az engedélyeddel megyek.

- Hát, nem fogsz!

- Anya, már eljöttünk idáig. - Most a szokásos, ingerlékeny énjének hangzott, úgyhogy valószínűleg őszinte is. - Legalább látogassunk le. Szeretnék elbúcsúzni a barátainktól, akikkel együtt utaztunk. Látni akarom az eget! Két éve nem láttam.

- Mert benne röpködtél - jegyezte meg Dorabella.

- Ez nagyon bölcs válasz volt - gúnyolódott Alessandra. - Ettől mindjárt úgy is érzem, hogy nem akarok kijutni a szabadba... egy... cseppet... sem.

Most, hogy Alessandra megemlítette, Dorabella rájött, hogy neki is hiányzik egy szabadtéri séta. A hajó tornaterme mindig tele volt a tengerészgyalogosokkal és a legénység tagjaival, és bár megkövetelték mindenkitől, hogy naponta egy kis időt a futópadon töltsön, az mégsem ugyanaz az érzés volt, mintha az ember valóban sétálna.

- Nem is olyan ostoba gondolat - jelentette ki Dorabella.

- Most viccelsz!

- Miért, szerinted ostobaság?

- Úgy értem, soha nem hittem volna, hogy te azt mondod, hogy nem az.

- Ez fájt - mondta Dorabella. - Én is emberi lény vagyok, vedd tudomásul, én is vágyom az égen úszó

felhők látványára. Itt is vannak felhők, nem igaz?

- Honnan tudjam, Anya?

- Lemegyünk együtt - mondta Dorabella. - Anya és lánya együtt búcsúznak el a barátaiktól. Ezt úgysem tudtuk megtenni, amikor Monopolit elhagytuk.

- Ott nem voltak barátaink - mutatott rá Alessandra.

- Dehogynem voltak! És biztosan azt gondolták, nagyon udvariatlanok vagyunk, hogy búcsú nélkül megyünk el.

- Fogadok, hogy azóta is minden nap ezen töprengenek. „Vajon mi történhetett azzal a szörnyen udvariatlan Alessandra lánnyal, aki búcsú nélkül hagyott itt bennünket - negyven évvel ezelőtt?”

Dorabella kacagott. Alessandrának valóban csípős humora volt.

- Az én okos kis tündérlánykám. Ha gonoszkodásra kerül a sor, Titánia sehol sincs hozzád képest!

- Jaj, bárcsak abbahagytad volna a Shakespeare-művek olvasását a Makrancos Kata után!

- Az egész életemet a Szentivánéji álom ban töltöttem, és még csak nem is tudtam róla. Az a mű volt olyan érzés, mintha hazatértem volna, nem pedig az, hogy megérkeztünk erre a vadidegen bolygóra.

- Nos, én a Vihar ban élek - mondta Alessandra. - Egy szigeten rekedtem, és kétségbeesetten szeretnék szabadulni.

Dorabella megint nevetett.

- Megkérem apádat, engedje meg, hogy az egyik űrsiklóval lelátogassunk a bolygóra. Mit szólsz hozzá?

- Tökéletes. Köszönöm, Anya.

- Várj csak egy pillanatot! - kapta el Dorabella.

- Mi a baj?

- Túl gyorsan beleegyeztél. Mit tervezel? Azt hiszed, hogy elbújhatsz odalent az erdőben, és kivárhatod, amíg nélküled távozom? Ez soha nem történne meg, kedvesem. Nem megyek el nélküled, Quincy pedig nem megy el nélkülem. Ha megpróbálsz megszökni, a tengerészgyalogosok megtalálnak és visszavonszolnak hozzám. Megértetted?

- Anya - sóhajtott Alessandra -, utoljára hatéves koromban próbáltam megszökni.

- Drágám, alig pár héttel azelőtt is megszöktél, mielőtt elindultunk Monopoliból. Amikor meglógtál az iskolából, és elmentél meglátogatni a nagyanyádat.

- Az nem szökés volt - ellenkezett Alessandra. - Visszamentem.

- Csak miután rájöttél, hogy a nagyanyád maga a sátán özvegye.

- Nem is tudtam, hogy az ördög halott.

- Ha nagyanyáddal kellene együtt élnie, el tudod képzelni, hogy nem öli meg magát?

Alessandra nevetett. Anya mindig így intézte a dolgokat: meghozta a döntést, azután megnevettette, és az ember örömmel engedelmeskedett.

- Meglátogatjuk a Shakespeare-t, és azután hazajövünk a hajóra. A hajó most már az otthonunk. Ezt ne felejtsd el!

- Természetesen nem fogom - bólintott Alessandra. - De Anya!

- Igen, drága tündér gyermekem?

- Ő nem az apám.

Dorabellának beletelt egy percbe, mire rájött, hogy a lánya miről beszél.

- Ki nem a micsodád?

- Morgan admirális - magyarázta Alessandra - nem az apám.

- Én az anyád vagyok. Ő meg a férjem. Akkor szerinted neked micsodád, az unokaöcséd?

- Nem. Az. Apám.

- Ez elszomorító - sajnálkozott Dorabella. - És én még azt hittem, örülsz az örömömnek.

- Nagyon örülök, hogy boldog vagy - nyugtatta meg Alessandra. - De az apám egy hús-vér ember volt, nem a tündérek királya, és nem ellovagolt az erdőbe, hanem meghalt. Akárkihez is mész hozzá, az a te férjed lesz ugyan, de nem az én apám.

- Nem akárkihez mentem hozzá, hanem egy csodálatos emberhez, akitől valószínűleg lesznek még gyermekeim, úgyhogy ha te elutasítod, hogy az apád legyen, akkor sem marad örökös híján, lesz, akire ráhagyja a birodalmát.

- Nekem nem kell a birodalma.

- Akkor jól teszed, ha előnyös házasságot kötsz - tanácsolta Dorabella -, mert nyilván nem akarod majd olyan szegénységben felnevelni a gyermekeidet, amilyenben nekem kellett felnevelnem téged.

- Csak azt mondtam, hogy nem fogom apának hívni - mondta Alessandra.

- Valaminek csak kell hívnod, ahogy nekem is. Légy egy kicsit ésszerűbb, drágám!

- Akkor Prosperónak fogom nevezni, mert pont olyan, mint ő.

- Micsoda? Miért?

- Egy hatalommal bíró idegen, aki teljesen a befolyása alá vont bennünket. Te vagy Ariel, a kedves drága lény, aki szereti a gazdáját. Én pedig Caliban vagyok - és szabadulni akarok.

- Te egy tinédzser vagy, nem Caliban. Majd kinövöd.

- Soha!

- Olyan, hogy szabadság, nem létezik. - Dorabella kezdett türelmetlen lenni. - De néha van esélyünk arra, hogy mi válasszuk meg a gazdánkat.

- Rendben, Anya. Te választottál magadnak gazdát. De én még nem választottam magamnak.

- Szóval még mindig azt hiszed, hogy a Wiggin fiú egyáltalán észrevesz.

- Tudom, hogy fontos vagyok neki, de nem fűzök hozzá reményeket.

- Drágám, szinte felkínáltad magad neki, és ő elutasított. Eléggé megalázó volt, még ha te nem is vetted észre.

Alessandra elvörösödött, és a kabinjuk ajtajához lépett. Azután megfordult, az arcán valódi fájdalom és düh lángolt.

- Megnézted! - kiáltotta. - Quincy felvette az egészet, és te megnézted!

- Természetesen megnéztem - felelte Dorabella. - Ha én nem nézem meg, akkor neki vagy a legénység egyik tagjának kellett volna. Azt hiszed, hagytam volna, hogy a testedet fixírozzák?

- Odaküldtél Enderhez, azt vártad, hogy az ágyban kötünk ki, és közben tudtad, hogy felveszik az egészet - azután pedig megnézted! Néztél engem!

- Nem vetkőztél le, nem igaz? És ugyan mi történt volna, ha igen? Én aztán ismerem a tested minden részletét, még olyanokat is, amikről nem is gondolnád - én pelenkáztalak!

- Gyűlöllek, Anya!

- Dehogy gyűlölsz! Szeretsz, mert mindig vigyázok rád.

- És Ender nem alázott meg! És nem utasított vissza. Téged utasított el. Azt a viselkedést utasította el, amire te kényszerítettél.

- Mi történt azzal, hogy „Köszönöm, Anya, hogy a segítségeddel megszerezhetem azt a férfit, akit szeretek!”?

- Én ezt soha nem mondtam!

- Megköszönted a tanácsot, kuncogtál, aztán megint megköszönted. Ott álltál, és hagytad, hogy úgy öltöztesselek fel, mint egy örömlányt, csak hogy elcsábíthasd. Ennek mégis melyik pontja volt az a kényszerítés, amit emlegetsz?

- Elmondtad, hogy mit kell csinálnom, ha azt akarom, hogy Ender belém szeressen. Csakhogy Ender nem olyan férfi, aki bedőlne a te trükkjeidnek.

- Férfi? Kisfiú inkább. Csakis azért nem „dőlt be a trükkjeimnek”, mert valószínűleg szexuálisan még nem érett. Ha egyáltalán heteroszexuális.

- Anya, hallod magad? Egyik pillanatban Ender a világ közepe, a legjobb esélyem arra, hogy egy nagyszerű embert találjak magamnak, a következő pillanatban pedig egy meleg kisfiú, aki megalázott. Attól függően ítéled meg, hogy mennyire hasznos számodra.

- Nem, kicsim. Attól függően, hogy mennyire hasznos az én kicsi leánykám számára.

- Nos, nem az - szögezte le Alessandra.

- Pontosan erre céloztam - mondta Dorabella. - És te mégis szemrehányást teszel azért, mert kimondtam.

Döntsd el, mit akarsz, kicsi Caliban! - Dorabella felkacagott, és Alessandra akarata ellenére csatlakozott hozzá. A lány olyan dühös volt magára, amiért nevet, és Dorabellára, amiért megnevettette, hogy kiszaladt a kabinból, és bevágta maga mögött az ajtót. Legalábbis megpróbálta - de a pneumatika megfogta az ajtót, és az lassan záródott be.

Szegény Alessandra. Semmi sem úgy sikerül, ahogy szeretné.

Isten hozott a való világban, gyermekem! Egy nap majd látni fogod, azzal, hogy elértem, hogy a drága Quincy belém szeressen, a lehető legjobb dolgot tettem érted. Mert én mindent érted teszek. És mindössze annyit kérek cserébe, hogy élj a lehetőségekkel, amiket megszerzek a számodra.

Valentine próbált normális tempóban besétálni a szobába, és tökéletesen nyugodtnak tűnni. De annyira undorítónak találta Ender viselkedését, hogy alig bírta türtőztetni magát. A srác mindenki számára „elérhető”, legyen az régi telepes vagy újonnan érkezett, kérdésekre felel, kedélyesen elbeszélget mindenféle olyasmiről, amire lehetetlenség, hogy emlékezzen azokból a két évvel ezelőtti fél órás interjúkból, amiket ezekkel az emberekkel folytatott, és amikor ráadásul olyan fáradt volt, hogy alig bírt talpon maradni. De bezzeg amikor valaki, akivel valódi, személyes kapcsolata volt, őt keresi, akkor sehol nem lehet ráakadni.

Pont ugyanúgy, ahogy a szüleiknek sem volt hajlandó írni. Persze nem megtagadta a levélírást - mindig megígérte, hogy írni fog, csak aztán sosem tette.

Az elmúlt két évben jelezte - ha nem is nyíltan, szóban, de burkoltan sejttette -, hogy ha az a szerencsétlen Toscano lány szerelmes lesz belé, azt örömmel fogadja. Most a lány és az anyja lejöttek a bolygóra, egy kis „városnézésre”. A lány nyilvánvalóan egyetlen látványosságot szeretne megtekinteni, és az Ender Wiggin. Ő

pedig sehol sincs.

Valentine-nak elege volt. Lehet, hogy a fiú bátor és merész, de csak akkor, ha éppen nem valami olyan, érzelmileg megterhelő dologról van szó, amit nem kifejezetten kötelező megtennie. Kerülheti a lányt, és még az is lehet, azt gondolja, hogy ez egyértelmű üzenet a számára, pedig tartozik neki annyival, hogy szóba álljon vele. Tartozik neki legalább egy istenhozzáddal. Nem kell, hogy gyengéd búcsú legyen, de meg kell történnie.

Végül az XB-k ansible-termében talált rá: éppen írt valamit, valószínűleg egy levelet Graffnak, vagy valaki másnak, aki hasonlóan érdektelen az ebben az új világban zajló életük szempontjából.

- Az, hogy itt talállak - rontott rá Valentine minden magyarázkodást lehetetlenné tesz.

Ender felnézett, és őszintén meglepettnek tűnt. Valószínűleg nem tettette - nyilván annyira kizárta a fejéből a lányt, hogy fogalma sem volt róla, hogy Valentine miről beszél.

- A leveleidet olvasod. Ez azt jelenti, hogy láttad a ma érkező űrsikló utaslistáját.

- Már találkoztam is az új telepesekkel.

- Egyet kivéve.

Ender felhúzta a szemöldökét.

- Alessandra már nem telepes többé.

- De téged keres.

- Megkérdezhetett volna bárkit, hogy hol vagyok, és megmondják neki. Nem titok.

- De nem kérdezheti meg!

- Hát akkor mégis hogyan akart megtalálni?

- Jaj, ne kezdd ezt a bugyuta játszmát! Nem vagyok olyan ostoba, hogy elhiggyem, hogy ostoba vagy, még ha olyan ostobának is tetteted magad, amennyire csak tudod!

- Rendben, az ostoba részt értem. De tudnál kicsit pontosabb lenni?

- Hihetetlenül ostobának tetteted magad.

- Nem a mértékét illetően, drága nővérkém.

- Érzéketlen tuskónak.

- Valentine, még soha nem gondoltál arra, hogy pontosan tudom, mit csinálok? - érdeklődött Ender. - Nem tudnál egy kicsit bízni bennem?

- Szerintem éppen próbálsz kibújni egy érzelmileg megterhelő találkozás alól.

- Akkor vajon miért nem bújtam el előled is?

Valentine nem volt biztos benne, hogy haragszik-e, amiért Ender ellene fordította a kérdést, vagy inkább kicsit megkönnyebbült, hogy a fiú a vele való vitát érzelmi kérdésnek tekinti. Eddig ugyanis nem volt biztos benne, hogy eleget jelent a fiúnak ahhoz, hogy a vitáikat érzelminek minősítse - legalábbis Ender részéről.

Ender rápillantott az órára a számítógép kijelzőjén, és sóhajtott.

- Nos, az időzítésed kifogástalan, mint mindig, még ha fogalmad sincs semmiről.

- Lenne fogalmam, ha beavatnál valamibe - vágott vissza Valentine.

Ender felállt, és Valentine meglepetésére már magasabb volt nála. Észrevette, hogy nő, de azt még nem, hogy magasabb lett nála. És nem a vastag talpú cipő tette, mert a fiú nem viselt cipőt.

- Val - mondta Ender lágyan -, ha odafigyelnél arra, hogy mit mondok és teszek, akkor nyilvánvaló lenne számodra is, hogy miről van szó. De te nem elemzed a látottakat. Látsz valamit, ami nem tűnik helyesnek, átugrod az átgondolás részt, és egyenesen arra a következtetésre jutsz, hogy „Ender valami helytelent tesz, és nekem meg kell akadályoznom”.

- De én gondolkodom! Elemzem a dolgokat!

- Mindent és mindenkit elemzel. Ettől lett a Hadiiskola történetéről szóló könyved olyan csodás és igaz.

- Elolvastad?

- Három napja odaadtad. Persze, hogy elolvastam.

- Egy szót sem szóltál.

- Most látlak először azóta, mióta befejeztem. Val, kérlek, gondolkodj!

- Ne atyáskodj felettem!

- Ha úgy érzed, hogy atyáskodom feletted, az nem igazán gondolkodás. - Most már Ender is kezdett kijönni a béketűrésből. Valentine ettől kicsit jobban érezte magát. - Ne ítélkezz felettem, amíg nem értesz. És nem tudsz megérteni, ha már eleve ítélkeztél. Azt hiszed, hogy rosszul bántam Alessandrával, pedig nem.

Kifejezetten jól bántam vele. Épp azon vagyok, hogy megmentsem az életét. De te nem bízol abban, hogy helyesen cselekszem. Még arra sem vetted a fáradtságot, hogy végiggondold, mi a helyes, mielőtt úgy döntöttél, hogy én nem azt teszem.

- És mégis mi az, amiről én azt hiszem, hogy nem teszel, de mégis t eszed? Az a lány beléd vetette a...

- Az érzéseit. De nem rám van szüksége. Nem ez az, ami valóban jó lenne a számára. Te azt gondolod, hogy a legnagyobb veszély, ami fenyegeti, az az, ha megbántják.

Valentine érezte, hogy a jogosnak vélt haragja elillan. Milyen veszélyről beszél Ender? Mire van szüksége Alessandrának Enderen kívül? Mit nem vett figyelembe?

Ender hátralépett, kiment a teremből, majd az épületből is. Valentine kénytelen volt követni.

A fiú fürgén lépkedett keresztül a tudományos komplexum közepén lévő füves térségen. A komplexum

eredetileg négy darab földszintes épületből állt, ahol egy maroknyi tudós dolgozott azokon a biológiai és technológiai fejlesztéseken, amelyek a kolónia működését és a telepesek életét szavatolták. Most viszont, hogy megérkeztek az újonnan jöttek, a házakban nyüzsögtek az emberek, úgyhogy Ender már korábban megkérte a csapatok vezetőit, hogy egy kicsit változtassanak a prioritásokon, és kezdjenek új tudományos épületeket felhúzni. Az építkezés zaja nem volt fülsértő, mert nem erőgépekkel végezték a munkát. De az utasítások, az elüvöltött figyelmeztetések, a kalapácsok és csákányok kopogása együttesen erőteljes hangzavart adott. A szándékos, örömmel üdvözölt változás hangja volt ez.

Vajon Ender előre tudta, hol lesznek Toscanóék? Mert pontosan abba az irányba gyalogolt. És most, hogy Valentine átgondolta - igen, Ender, elemeztem -, rájött, hogy Ender minden bizonnyal a látogatásuk utolsó percéig várt - egészen addig, amíg már berakodták az űrsiklót a visszaútra. Nem az utolsó űrsiklót, de az utolsót azok közül, amely tengerészgyalogosokat és legénységet is szállít. Az utolsót, amelyen volt még hely olyan utasoknak, akik nem a személyzet tagjai.

Ender ezzel együtt is nagyon az utolsó pillanatra hagyta a dolgot. Alessandra kétségbeesve állt a rámpa aljában, miközben az anyja a ruhája ujját rángatta, és sürgette, hogy szálljon be. Amikor a lány meglátta Endert közeledni, otthagyta az anyját és odafutott hozzá. Szegény lány, vajon lehel ennél egyértelműbb?

Ender nyakába borult, és becsületére legyen mondva, a fiú készségesen átölelte. Valentine teljesen meglepődött, hogy milyen szorosan tartja, és mennyi valódi kedvességgel szuszog a vállába. Most meg mit akar ezzel? Mit fog gondolni az a szegény lány? Jaj, Ender, hogy lehetsz ennyire érzéketlen?

Amikor a lány gyakorlatilag a karjába ugrott, Ender lépett egyet hátra, hogy visszanyerje a hirtelen lökéstől elveszített egyensúlyát, de közben az arcát továbbra is a lány füléhez tartotta.

- Tizenhat évesen elég idős vagy ahhoz, hogy csatlakozz egy kolóniához szülői beleegyezés nélkül is -

súgta lágyan.

Alessandra elhúzódott tőle, és fürkészőn nézett a szemébe.

- Nem, semmi nem fog történni köztünk - mondta Ender. - Nem arra kérlek, hogy miattam maradj.

- Akkor meg miért kérted?

- Nem kértem - felelte Ender. - Csak azt mondom el, hogyan teheted meg. Itt és most megszabadíthatlak az anyukádtól. Nem azért, hogy átvegyem a helyét, nem azért, hogy mostantól én irányítsam az életed, hanem hogy te vehesd a kezedbe az életed irányítását. A kérdés az, hogy akarod-e.

Alessandra szemei könnyekkel teltek meg.

- Nem szeretsz?

- Fontos vagy nekem - mondta Ender. - Jó ember vagy, és soha egy perc szabadságod sem volt. Az anyukád dönt arról, hova és mikor mész. Történeteket kreál köréd, és te végül elhiszed őket, és azt teszed, amit ő akar. Fogalmad sincs arról, hogy te mit akarsz. Itt, a Shakespeare-en kitalálhatod. Ott fent anyukáddal és Morgan admirálissal nem hiszem, hogy valaha is rájössz majd.

Alessandra bólintott.

- Tudom, hogy mit akarok. Maradni.

- Akkor maradj! - mondta neki Ender.

- Mondd meg neki! - kérlelte Alessandra. - Kérlek!

- Nem.

- Ha én beszélek vele, akkor találni fog valamilyen indokot arra, hogy miért vagyok ostoba.

- Ne hidd el neki!

- Bűntudatot fog kelteni bennem. Mintha valami szörnyűséget követnék el ellene.

- Semmi ilyesmit nem teszel. Ezzel inkább ő t is szabadon engeded. Megszülheti Morgan gyermekeit, és nem kell aggódnia miattad.

- Erről is tudsz? Tudod, hogy gyerekeket terveznek?

Ender sóhajtott.

- Most nincs időnk erre a beszélgetésre. Az anyukád errefelé tart, mert az űrsiklónak indulnia kell, és ő rajta akar tudni téged is. Ha úgy döntesz, hogy maradsz, én támogatlak. Ha szívesen mész vele, akkor a kisujjamat sem mozdítom, hogy ebben megakadályozzalak.

Ezzel Ender hátralépett, pont, amikor Dorabella odaért.

- Tudom, hogy mit csinál - mondta Anya. - Mindent megígér, csak hogy itt maradj, és a játékszere légy.

- Anya, te nem tudod, mit beszélsz! - kiáltotta Alessandra.

- Azt tudom, hogy bármit is ígért, az hazugság. Nem szeret téged.

- Tudom, hogy nem szeret - bólintott Alessandra. - Elmondta.

Alessandrát elégedettséggel töltötte el, hogy Anya ezen mennyire megdöbbent.

- Akkor mi volt ez az ölelkezés? Meg ahogy dédelgetett?

- A fülembe súgott valamit.

- És mit mondott?

- Csak emlékeztetett valamire, amit eddig is tudtam - felelte Alessandra.

- Majd elmeséled az űrsiklón, drága tündér királyleánykám. Már kezdenek türelmetlenek lenni, és nem akarom, hogy apád dühös legyen a késés miatt.

Még egy nap sem telt el azóta, hogy Alessandra megkérte az anyját, hogy soha ne nevezze Quincy-t az „apjának”, de Dorabella máris újra megtette. Mindig is így volt - mindig Anya döntötte el, hogy mi hogy legyen, és Alessandra tehetett bármit, azon nem tudott változtatni. Amit Anya akart, ahhoz Alessandrának mindig alkalmazkodnia kellett - mindig engedett, mert úgy könnyebb volt. Anya mindig úgy intézte, hogy könnyebb legyen, ha megteszi, amit ő akar.

Az egyetlen alkalommal, amikor szembeszegültem vele, akkor is a háta mögött tettem. Amikor nem figyelt, amikor úgy tehettem, mintha nem tudná. Félek tőle, bár nem olyan szörnyeteg, mint a nagyanyám.

Vagy... vagy talán olyan, de még soha nem ellenkeztem vele annyira, hogy ez az oldala előtörjön.

Nem kell vele mennem. Itt maradhatok.

De Ender nem szeret. Ki lenne itt nekem? Nincsenek barátaim. Isme rek néhány embert a hajóról, de ők mind Anyával voltak kapcsolatban, nem velem. Nem velem, hanem rólam beszélgettek, az orrom előtt, mert Anya is így tett. Amikor pedig velem álltak szóba, akkor is csak azért, hogy elmondják, amit Anya tulajdonképpen elmondatott velük. Nincsenek barátaim.

Ender és Valentine voltak az egyetlenek, akik úgy kezeltek, mintha én is valaki lennék. És Ender nem szeret.

Miért nem szeret? Mi velem a baj? Csinos vagyok, okos vagyok. Jó, nem annyira okos, mint ő vagy Valentine, de hát annyira senki nem okos, még a Földön sem. Azt mondta, vágyik rám - még ott fent, a hajón.

Akar engem, de nem szeret. Csak egy test vagyok a számára, egy nagy semmi, és ha itt maradok, akkor minden találkozásunk állandóan emlékeztetni fog erre.

- Tündér drágaságom - szólt rá Anya, megint a ruhaujját rángatva gyere velem. Olyan boldogok leszünk együtt, a csillagok között szárnyalva. Szuper oktatást kapsz a hajón a kadétokkal együtt - apád már megígérte nekem -, és mire a megfelelő korba érsz, addigra már biztosan visszaérünk a Földre, és akkor igazi egyetemre mehetsz, és találhatsz magadnak egy férfit, ehelyett az utálatos, önző fiú helyett.

Mire itt tartott, Anya már majdnem visszavonszolta a hajóhoz. Mindig így történt. Anya úgy tüntette fel a dolgokat, mintha szükségszerűen minden csakis az ő tervei szerint mehetett volna. És a többi alternatíva szerinte mindig borzalmas volt. Alessandrát pedig senki más nem érthette úgy, mint ő.

De anya sem ért, gondolta Alessandra. Nem ért meg. Csak azt az őrült képet érti, amilyennek elképzel engem: az ő elcserélt tündérgyermekét.

Alessandra visszapillantott a válla felett, a tekintetével Endert kereste. A fiú ott állt, és az arcán semmiféle érzelem nem tükröződött. Hogy csinálja? Egyáltalán nincsenek érzései? Nem fogok hiányozni neki? Nem kiált utánam? Nem könyörög, hogy maradjak?

Nem. Hiszen megmondta, hogy nem fog. Megmondta, hogy... az én döntésem... ha szívesen megyek...

Szívesen megyek?

Anya rángat, de nem túl nagy erővel. Csak beszél, szinte rábeszél minden egyes lépésre, én meg követem.

Mint ahogy a patkányok követték a hamelni patkányfogót. Anya hangjának dallama elkábít, és én követem, és aztán ott találom magam... itt, a rámpán, útban az űrsiklóba.

Épp visszafelé tartok oda, ahol megint az uralma alatt leszek. Ahol riválisa leszek annak a gyermeknek, akit Quincy-nek szül. Nyűg leszek a nyakán. És mi történik, amikor ellenem fordul? De ha nem fordul ellenem, az is csak azért lesz, mert én tökéletesen alávetem magam az akaratának.

Alessandra megállt.

Anya keze lecsúszott a karjáról - nem igazán szorította, csak épp érintette eddig is.

- Alessandra - mondta Anya. - Láttam, hogy visszanéztél rá, de láthatod, hogy nem akar téged. Még csak nem is hívott vissza. Itt nem vár léged semmi. De odafent a csillagokban, ott lesz az én szeretetem. Ott van a

mi csodálatos, közös világunk varázsa.

De az ő csodálatos, közös világuk nem volt varázslatos - egy rémálom volt, csak Anya nevezte varázslatosnak. És most ott volt valaki más is abban a „csodavilágban”, akivel Anya együtt alszik és gyereket tervez.

Anya nem csak nekem hazudik, hanem önmagának is. Nem is akarja igazán, hogy ott legyek. Rálelt az ő új életére, és csak úgy tesz, mintha semmi nem változna köztünk. De az igazság az, hogy Anyának muszáj megszabadulnia tőlem, hogy boldogan élhessen ebben az új életében. Tizenhat évig teher voltam a vállán, lehúztam, miattam nem tehette, amiről álmodott. Most megtalálta álmai férfiját - vagy legalábbis azt a férfit, aki megadhatja neki azt az életet, amiről álmodott. Én pedig útban vagyok.

- Anya! - szólalt meg Alessandra. - Nem megyek veled.

- De igen, jössz!

- Tizenhat éves vagyok. A törvény szerint eldönthetem, hogy csatlakozom-e egy kolóniához.

- Ostobaság.

- Pedig így van. Valentine Wiggin akkor csatlakozott, amikor még csak tizenöt éves volt. A szülei nem akarták, de ő megtette.

- Ezt hazudta neked? Ez nagyon bátornak és romantikusnak hangozhat, de igazából itt mindig nagyon magányos lennél.

- Anya, én amúgy is mindig magányos vagyok.

Anya visszahőkölt a szavai hallatán.

- Hogy mondhatsz ilyet, te hálátlan kölyök! - kiáltotta. - Mindig veled voltam. Soha nem voltál magányos.

- Állandóan magányos vagyok - mondta Alessandra. - Te pedig soha nem vagy velem. Mindig a képzeletbeli angyali tündérgyerekeddel vagy. De az nem én vagyok.

Alessandra megfordult, és elindult lefelé a rámpáról.

Hallotta Anya lépteit mögötte. Illetve nem is hallotta, érezte, mert a rámpa hullámzott egy kicsit a lépései nyomán.

Azután érezte, hogy Anya megtaszítja hátulról - olyan durván, hogy elveszítette az egyensúlyát.

- Menj csak, te kis dög! - sikította Anya.

Alessandra igyekezett talpon maradni, de a felső teste gyorsabban dőlt, mint ahogy a lábai követni tudták volna... érezte, hogy zuhan, a rámpa nagyon meredeknek tűnt, keményen meg fogja ütni magát, a kezein nem fog tudni megtámaszkodni...

Mindez a másodperc tört része alatt átfutott az agyán, azután érezte, hogy valaki megragadja a karját, és ahelyett, hogy odacsapódott volna a rámpának, lecsüccsent. Nem Anya fogta meg - ő még mindig pár lépésnyire állt tőle, pont ott, ahol akkor volt, amikor meglökte. Akbar zászlós kapta el, akinek az arca nyugtalanul és egyben nagyon kedvesen tekintett rá.

- Jól vagy? - kérdezte, amint Alessandra felállt.

- Remek! - kiáltotta Anya. - Hozza vissza ide azt a hálátlan kölyköt!

- Szeretnél visszajönni velünk a hajóra? - kérdezte Akbar zászlós.

- Persze, hogy szeretne - mondta Anya, aki most már Akbar mellett állt. Alessandra látta, hogyan változik át Anya arca abból a sikító boszorkányból, aki dögnek és kölyöknek nevezte őt, az édes tündérkirálynővé. -

Az én drága tündérkislányom csak az anyukájával lehet boldog.

- Azt hiszem, maradni akarok - mondta Alessandra lágyan Akbarnak.

- Elengedne?

Akbar zászlós odahajolt hozzá, és gyengéden a fülébe suttogott, ahogy korábban Ender tette.

- Bárcsak itt maradhatnék veled! - mondta. Azután felegyenesedett és tisztelgett. - Viszlát, Alessandra Toscano! Legyen boldog életed ebben a szép új világban!

- Mit mond? A férjem ezért hadbíróság elé állíttatja! - Anya odébb lökte Akbart és Alessandra felé indult, kinyújtott keze mintha a halál csontos karma lett volna.

Akbar zászlós elkapta Anyát a csuklójánál fogva.

- Hogy merészeli?! - sipította Anya az arcába. - Ezzel aláírta a halálos ítéletét! Lázadásért fogják elítélni!

- Morgan admirális egyet fog érteni azzal, hogy megakadályozom a feleségét egy törvénysértés elkövetésében - mondta Akbar zászlós. - Egyet fog érteni azzal, hogy engedem, hogy ez a szabad telepes éljen a jogával, és a szerződése szerint itt maradjon ezen a kolónián.

Anya odadugta az arcát a férfi arcához, Alessandra látta, ahogy a nyála a férfi szájára, orrára, arcára spriccel. De a férfi mozdulatlan maradt.

- Nem ez lesz a kérdés, maga ostoba alak! - visította Anya. - Hanem amikor megpróbált megerőszakolni a hajó egyik elsötétített kabinjában.

Alessandra egy pillanatra eltöprengett, hogy ilyesmi vajon mikor történhetett, és hogy Anya ezt akkor miért nem említette.

Aztán rájött, hogy semmi ilyesmi nem történt. Anya csak azt fogja mondani, hogy megtörtént - egy hazugsággal fenyegeti Akbar zászlóst. És egy dolog biztos: Anya jó hazudozó, mert ő is elhiszi a saját hazugságait.

De Akbar csak mosolygott.

- Dorabella Morgan asszony elfelejt valamit.

- És mi lenne az?

- Mindenhol kamerák vannak. - Ezzel Akbar elengedte Anya csuklóját, megfordult, és gyengéden meglökte a nőt, hogy visszainduljon a rámpán.

Alessandra nem bírta megállni, röviden, élesen felkacagott.

Anya megpördült, az arcán őrjöngő düh. Annyira nagymamára hasonlított, hogy Alessandra hangosan is kimondta:

- Nagymama! Azt hittem, őt otthon hagytuk, de nézd csak, itt van velünk!

Nyilvánvalóan ez volt a legkegyetlenebb dolog, amit Alessandra mondhatott. Anyába a fájdalomtól mintha mennykő csapott volna. Ám ez volt az igazság, és Alessandra nem azért mondta, hogy megbántsa vele az

anyját, csak egyszerűen kicsúszott a száján abban a pillanatban, ahogy ráébredt a tényre.

- Isten veled, Anya - folytatta Alessandra. - Legyen sok-sok gyereketek Morgan admirálissal! Legyél mindig nagyon boldog! Kívánom, hogy így legyen! Remélem, hogy így lesz! - Azután hagyta, hogy Akbar zászlós levezesse a rámpáról.

Ender ott állt - közelebb jött, amíg ő Anyával volt elfoglalva, csak nem vette észre. Tehát mégis eljött érte.

Alessandra és Akbar odaértek a rámpa aljába - a lány észrevette, hogy Ender nem lép rá a rámpára.

- Akbar zászlós - mondta Ender -, téved Morgan admirálist illetően. Az admirális hinni fog a nejének, már csak azért is, hogy nyugta legyen.

- Attól tartok, igaza van - bólintott Akbar. - De mit tehetnék?

- Felmondhatja a küldetésben való részvételét - mutatott rá Ender. - Valós idő és relativisztikus idő szerint is lejárt a katonai szolgálatának időtartama.

- Nem mondhatom fel a szolgálatot útközben - ellenkezett Akbar.

- De hát nem útközben vagyunk! - jegyezte meg Ender. - Egy kikötőben, amely a Hegemónia uralma alá tartozik, és személy szerint az én irányításom alá, kormányzóként.

- Az admirális nem engedélyezné.

- De igen - biztosította róla Ender. - Engedelmeskedik a törvénynek, mert ez a törvény ruházza fel őt is abszolút hatalommal a hajó fedélzetén az utazás ideje alatt. Ha megszegi a törvényt az ön esetében, akkor a törvény ő ellene is megszeghetővé válik. Az admirális pontosan tudja ezt.

- És ha mégsem - mondta Akbar -, akkor éppen most tájékoztatta róla.

Alessandra csak ekkor ébredt rá, hogy a szavaikat még mindig rögzítik. - Pontosan - bólintott Ender. -

Tehát nem kell tartania a Mrs. Morgannal való vitájának következményeitől. Ön tökéletesen korrektül járt el.

Itt, Miranda városában azzal a tisztelettel fogjuk kezelni, amely egy ilyen becsületes embernek kijár. - Ender megfordult, és egy karmozdulattal körbemutatott az egész településen. - A városka kicsiny ugyan, de nézze...

sokkal nagyobb, mint az a hajó.

Ez igaz volt, Alessandra most először ébredt rá erre. A terület hatalmas volt. Elég hely van ahhoz, hogy az ember távolabb húzódjon azoktól, akiket esetleg nem kedvel. Elég hely van ahhoz, hogy az embernek meglegyen a saját tere, hogy olyan beszélgetéseket folytathasson, amiket mások nem hallanak, hogy hallja a saját gondolatait.

Jól döntöttem.

Akbar zászlós lelépett a rámpáról. Alessandra követte. Anya utánuk kiáltott valamit, de Alessandra nem értette, csak a hang jutott el hozzá. Nem hallotta a szavakat, bár biztosan voltak.

De nem is kellett hallania őket. Nem kellett értenie. Többé már nem Anya világában élt.

Feladó: MinCol@ColMin.gov

Címzett: Gov%ShakespeareCol@ColMin.gov

Tárgy: Váratlan telepesek

Kedves Ender!

Örömmel hallom, hogy a dolgok ilyen jól mennek a Shakespeare Kolónián. Az új telepesek beilleszkedése nem mindenhol zajlott sikeresen, sőt a IX-es Kolónia kormányzója egyenesen azt kérelmezte, hogy ne küldjünk hozzájuk új telepeseket - sem új kormányzót. Röviden szólva tehát még annál is függetlenebbnek nyilvánították magukat, mint ti. (A ti kijelentésetekre hivatkoztak, miszerint a Shakespeare nem hajlandó több kívülről érkező kormányzót elfogadni - azt állították, hogy ezen felbuzdulva döntöttek úgy, hogy nem akarnak új telepeseket sem, úgyhogy végső soron az egész a ti hibátok, nem gondolod?) Sajnos ez a bejelentésük akkor érkezett meg, amikor már úton volt feléjük egy pár ezer telepessel, egy új kormányzóval és hatalmas készletekkel megrakott hajó. Ez utóbbi nem sokkal a tiétek után indult útnak. Most már harminckilenc fényévre vannak tőlünk, de a célállomás meggondolta magát a fogadásukkal kapcsolatban.

A Shakespeare viszont félig-meddig útba esik nekik, és jelenleg a pozíciójukból fakadóan ki tudjuk hozni őket a fénysebességből, elkezdhetnek fordulni, és amint ez megtörténik, onnantól számítva alig egy év múlva már ott is lehetnek a ti kolóniátokon.

Ezek a telepesek mind idegenek számodra. Megvan a saját kormányzójuk - aki szintén olyasvalaki, akit nem ismersz, sőt, akiről még nem is hallottál. Valószínűleg az lenne a legjobb, ha saját települést építenének fel, és önmagukat kormányoznák, bár útmutatást, orvosi segítséget és készleteket elfogadnának tőletek.

Mivel a ti kolóniátokon eleve négy település található, és négyfelé oszlik a lakosság, ezért valószínűleg az általuk kiépítendő település nagyobb lenne, mint a tietek közül bármelyik.

Ezeket az embereket sokkal nehezebb lenne asszimilálni a régi telepesek közé, mint benneteket, újakat, úgyhogy azt javaslom, inkább szövetség alakuljon ki a két kolónia között, mint hogy megpróbáljátok egybeolvasztani a kettőt. Vagy, ha úgy jobban tetszik, legyetek az öt város szövetsége, bár egy ilyen szövetségben az a tény, hogy az új várossal szemben a régebbiek négy-egy arányban túlerőben lennének, magában hordozza a maga feszültségeit.

Ha azt válaszolod, hogy ne küldjem őket, természetesen így teszek - várakoztathatom őket, sőt, akár hibernáltathatom is a legénység nagy részét, amíg elkészülünk az egyik olyan bolygóval, amelyet éppen terraformálunk, és odaküldhetjük őket.

De ha valaki képes megoldani ezt a helyzetet, és rávenni a kolóniáját, hogy szívesen fogadja az újonnan érkezőket, akkor az te vagy. Csatoltam a teljes anyagot, az összes önéletrajzot és a rakományjegyzéket.

Hyrum

Feladó: Gov%ShakespeareCol@ColMin.gov

Címzett: MinCol@ColMin.gov

Tárgy: Re: Váratlan telepesek

Kedves Hyrum!

Találunk az új telepesek számára megfelelő területet, és előkészítjük a lakhelyeket, mire megérkeznek. Egy hangyváros közelébe telepítjük őket, hogy használhassák az ottani technológiát és művelhessék a földeket, ahogy mi is tettük. És mivel egy évvel előre figyelmeztetett, lesz időnk elvetni az emberi fogyasztásra alkalmassá tett helyi növényeket, valamint a genetikailag módosított földi gabonákat, és gyümölcsösöket telepíteni a számukra.

A Shakespeare lakói megszavazták a kérdést, és lelkesen fogadták a tervet. Hamarosan útra kelek, hogy megtaláljam a megfelelő helyszínt.

Andrew

Abra életének tizenegy éve során csupán egyetlen dolog történt, ami igazán számított: Ender Wiggin érkezése.

Addig minden a munkáról szólt. A gyerekektől is megkövetelték, hogy megtegyék, amire a koruk alkalmassá tette őket, és Abra nagy szerencsétlenségére ügyes kezűnek bizonyult. Már azelőtt tudott csomót kötni és kioldani, mielőtt beszélni tudott volna. Értette a masinák működését, és amikor már elég erős lett ahhoz, hogy elbírja a felnőtt szerszámokat, meg is tudta javítani, sőt, át is tudta alakítani őket. Mindent tudott az elektromosság működéséről is, így hát már akkor munkába állították, amikor más gyerekek még játszottak.

Az apja, Ix büszke volt a fiára, úgyhogy Abra is büszke volt magára. Örült, hogy gyerekként is szükségük van rá a felnőtt feladatokhoz. Sokkal kisebb volt, mint a bátyja, Po, aki elment Sel bácsival és megtalálta az aranybogarakat - de mégis őt küldték, hogy segítsen megszerelni az alacsony kocsit, amelynek segítségével az emberek ki-bejártak a barlangból, hogy ételt hordjanak a bogaraknak, és kihozzák az arany páncélokat.

Ugyanakkor Abra vágyakozva nézte a korabeli gyerekeket (nem tudta barátainak nevezni őket, mert olyan kevés időt töltött velük), akik a medencében úsztak, fára másztak a gyümölcsösökben vagy fából készült fegyverekkel lövöldöztek egymásra.

Csak az anyja, Hannah látta rajta ezt a vágyódást. Ő néha sürgette, hogy menjen ki a többiekhez, és hagyja a csudába azt a munkát, amivel épp foglalatoskodik. De elkésett vele. Ahogy egy madárfiókán is megmarad az ember szaga, ha valaki hozzáér, ugyanúgy Abrán is ott volt a felnőttekkel végzett munka jele. A többiek nem nehezteltek rá - csak egyszerűen nem gondolták, hogy egy lenne közülük. Ha megpróbált volna csatlakozni hozzájuk, az ugyanolyannak tűnt volna számukra, mintha egy felnőtt akarna velük játszani: elrontaná a játék örömét. Főleg mivel Abra titokban meg volt győződve róla, hogy semmi érzéke nem lenne a gyerekek játékaihoz. Amikor kicsi volt, és megpróbált építőkockával játszani, mindig sírt, amikor a többiek összedöntötték az építményeit. A többi gyerek pedig nem értette, hogy miért épít, ha nem azért, hogy lássa, amint összedől az egész.

Ender érkezése viszont mindent megváltoztatott. Ender Wiggin volt a kormányzó, annak ellenére, hogy fiatal volt, szinte Póval egyidős. A felnőttek úgy beszéltek vele, mintha egy lenne közülük. Nem is, inkább, mintha a felettesük lenne. Megkeresték a problémákkal, és tőle várták a megoldást. Elé hozták a vitáikat, és elfogadták a döntéseit, meghallgatták a magyarázatait, kérdéseket tettek fel neki, majd végül elfogadták az ő

meglátásait.

Olyan vagyok, mint ő, gondolta Abra. A felnőttek ugyanúgy kikérik a tanácsaimat a gépekkel kapcsolatban, ahogy más ügyekből kifolyólag Enderrel teszik. Ott állnak, és hallgatják a magyarázataimat, azután pedig azt csinálják, amit én mondok, hogy tenniük kell a probléma megoldásához. Endernek és nekem ugyanolyan az életünk: egyikünk sem igazi gyerek. Nincsenek barátaink.

Na persze, Endernek ott van a nővére, de az a lány nagyon fura, olyan, mint egy remete: egész nap bent ül a szobában, leszámítva a rövidke sétáit nyáron reggel, télen pedig délután. Azt mondják, hogy könyveket ír.

Az összes felnőtt tudós is írt, azután az irományaikat elküldték a többi világba, majd elolvasták azt a sok mindent, amit visszaküldtek onnan. De ez a lány nem tudományos dolgokat írt, hanem történelmet. A múltról írt. Ugyan, mit számít a múlt, amikor annyi minden tenni - és felfedeznivaló van a jelenben? Endert valószínűleg nem érdeklik ezek a dolgok. Abra el sem tudta képzelni, hogy a két testvér miről beszélgethet egymással.

„Ma engedélyt adtam Lónak és Amatónak a válásra.”

„Száz évvel ezelőtt történt?”

„Nem.”

„Akkor nem érdekel.”

Abrának is voltak testvérei. Po jól bánt vele. Mindannyian jól bántak vele. De egyikük sem játszott vele.

Egymással játszottak.

Ezzel nem is volt semmi gond. Abra nem akart „játszani”. Valódi dolgokat akart csinálni, olyasmiket, amik számítottak. Ugyanolyan örömét lelte abban, hogy megjavított dolgokat vagy épített valamit, mint amennyire a többi gyerek élvezte az ő játékaikat, a színlelt verekedéseket. És most, hogy Anya azt mondta, hogy nem kell többet iskolába mennie, és ezzel véget ért a folyamatos megaláztatás, hogy nem tud írni és olvasni, Abra azzal töltötte az idejét, hogy mindenhová követte Ender Wiggint.

Wiggin kormányzó észrevette ezt, időről-időre szót is váltott vele: néha elmagyarázott bizonyos dolgokat, máskor kérdéseket tett fel neki. De legtöbbször csak hagyta, hogy Abra elkísérje, és ha a többi felnőtt, akik épp valami komoly dologról beszéltek vele, odapillantottak Abrára, mintha szavak nélkül azt kérdeznék, hogy miért van vele ez a kisgyerek, Ender egyszerűen figyelmen kívül hagyta a ki nem mondott kérdést, és a felnőttek hamarosan úgy tettek, mintha a fiúcska nem lenne ott.

Így hát, amikor Ender elindult felkutatni, hogy hol lenne megfelelő terület az új telepesek csillaghajójának landolásához és az új városka felépítéséhez, senkiben fel sem merült, hogy Abra esetleg nem tartana vele. Apa félrevonta Abrát és azt mondta:

- Ez az út komoly felelősség. Semmi veszélyeset ne tegyél! Ha valami történik a kormányzóval, a legelső

dolgod az, hogy jelentést teszel a műholdas telefonon keresztül. Azon keresztül bemérjük a helyzeteteket, és máris küldjük a segítséget. Ne próbálkozz te megoldani a helyzetet, mielőtt bennünket értesítenél!

Megértetted?

Abra természetesen megértette. Apa szemében ő csupán kísérő lesz. Anya tanácsa kicsit kevésbé

pesszimistára sikerült, már ami Abra értékét illeti:

- Ne vitatkozz vele! - mondta neki Anya. - Először hallgasd meg, csak azután érvelj!

- Persze, Anya.

- Most azt mondod, hogy „persze”, de mindketten tudjuk, hogy nem vagy túl jó a hallgatásban, Abra.

Mindig azt hiszed, hogy tudod, mások mit fognak mondani - de hagynod kell, hogy elmondják, mert néha te is tévedhetsz.

Abra bólintott.

- Enderre hallgatni fogok, Anya.

Anya a szemét forgatta - bár ha egy gyereke csinálta ezt, akkor mindig rákiabált.

- Na igen, sejtettem. Csakis Ender lehet olyan bölcs, hogy többet tudjon Abránál.

- Nem hiszem, hogy mindent tudnék, Anya. - Hogyan tudná megértetni az anyjával, hogy csak olyankor türelmetlen a felnőttekkel, amikor azok azt hiszik, hogy mindent tudnak a gépekről, pedig nem? Amúgy hallgatni szokott, és egy szót sem szól. De mivel a felnőttek szinte mindig azt képzelik, hogy tudják, mi a baja egy meghibásodott gépnek, és mivel szinte mindig tévednek, ezért a legtöbb felnőttekkel folytatott beszélgetése abból állt, hogy kijavította őket - vagy nem figyelt rájuk. Ugyan mi másról beszélhetne velük, mint a gépekről - és ahhoz ő jobban ért náluk. De Enderrel szinte soha nem a gépekről beszélgettek.

Mindenféléről szó esett, és Abra itta Ender szavait.

- Megpróbálom elintézni, hogy Po ne vegye el Alessandrát, amíg haza nem jössz - mondta Anya.

- Engem nem érdekel - felelte Abra. - Rám nem kell várniuk. Amúgy sem hiszem, hogy szükségük lenne rám a nászéjszakájukon.

- Abra, azt hiszem, néha igencsak rád férne egy pofon - jegyezte meg Anya. - De úgy látszik, Ender elvisel.

Az a fiú egy szent. Santo André.

- San Énder - mondta Abra.

- A keresztneve Andrew.

- De az Ender név teszi szentté - vágott vissza Abra.

- A fiamban egy teológus veszett el. És még azt állítod, hogy nem hiszed magadról, hogy mindent tudnál!

- Anya a fejét csóválta, láthatólag felháborodva.

Abra sosem értette, hogyan kezdődnek ezek a viták, vagy, hogy miért azzal végződnek, hogy a felnőttek a fejüket csóválva otthagyják. Ő mindig komolyan vette a felnőttek gondolatait (na jó, kivéve a gépekkel kapcsolatos elképzeléseiket), akkor ők miért nem tudják ugyanezt tenni az övéivel?

Ender mindig így tett. És most napokat - talán heteket is - eltölthet Ender Wigginnel! Csak ők ketten.

Három hétre való élelemmel töltötték meg a siklót, bár Ender azt mondta, nem hinné, hogy ilyen hosszú időre mennének. Po eljött, hogy kikísérje őket (Alessandra ott csüngött rajta, mint valami pióca) és azt mondta: - Próbálj nem az agyára menni, Abra!

- Irigy vagy, hogy engem visz magával, és nem téged - felelte Abra.

Alessandra megszólalt. Lám, lám, egy beszélő pióca.

- Po sehova sem akar menni. - Természetesen ezt úgy értette, hogy a fiú nem bírna meglenni nélküle egyetlen percig sem.

Po erre rezzenéstelen arccal bámult maga elé, úgyhogy Abra tisztában volt azzal, hogy bár fülig bele lehet zúgva a lányba, de akkor is inkább Enderrel tartana, mint hogy itt maradjon vele. Ám annak ellenére, hogy mi volt az anyja véleménye róla, Abra egy szót sem szólt. Még csak nem is kacsintott Pora. Pont ugyanolyan rezzenéstelen arccal nézett, ahogy ő. A maják így szoktak kinevetni valakit szemtől-szembe, anélkül, hogy udvariatlanok lennének vagy összevitatkoznának vele.

Az utazás furcsa élmény volt Abra számára. Először persze az otthoni mezők felett siklott el - ismerős volt a terep. Azután a Falstaffba vezető utat követték, amely Mirandától nyugatra feküdt. Ez is ismerősnek számított, mivel Abra nővére, Alma itt élt a férjével, Simonnal, azzal a nagydarab, ostoba paraszttal, aki mindig addig csiklandozta a kisebbeket, amíg azok bepisiltek, azután kicikizte őket, hogy milyen bepisilős bébik. Abra örült, hogy Ender csak annyi időre állt meg, hogy üdvözölje a városka polgármesterét, azután minden további nélkül ismét útnak indultak.

Az első este egy füves szurdokban éjszakáztak, amely védelmet nyújtott a szél elől. A széllel az éjjel vihar is érkezett, de behúzódtak a sátor biztonságába, és anélkül, hogy Abra kérte volna, Ender történeteket mesélt a Hadiiskoláról. Elmesélte, hogy milyen volt a játék a küzdőteremben, és hogy végső soron mégsem játék volt, hanem kiképzés és próbák sorozata, hogy megállapítsák, alkalmasak-e a parancsnokságra.

- Néhányan arra születtek, hogy vezetők legyenek - mondta Ender. - Egyszerűen olyan a gondolkodásuk, hogy vezetőnek valók, akár akarják, akár nem. Mások úgy születnek, hogy vágynak a hatalomra, de nincs meg a tehetségük ahhoz, hogy vezetők legyenek. Szomorú.

- Miért akarnának az emberek valami olyasmit csinálni, amihez nincs tehetségük? - Abra megpróbálta elképzelni, hogy ő mondjuk tanító akarna lenni, annak ellenére, hogy gondja van az olvasással. Abszurdnak tűnt a dolog.

- A vezetés furcsa dolog - magyarázta Ender. - Az emberek látják, hogy van ilyen, de fogalmuk sincs róla, hogyan működik.

- Értem - bólintott Abra. - A legtöbb ember így van a gépekkel is. Ennek ellenére megpróbálják megjavítani őket, ha elromlanak, és azzal csak minden még rosszabb lesz.

- Akkor pontosan érted - nyugtázta Ender. - Az emberek nem látják, hogy egy vezető mit tesz, csak azt látják, hogy mindenki milyen tisztelettel fordul egy jó vezető felé, és ők is meg akarják kapni azt a figyelmet és tiszteletet anélkül, hogy megértenék, hogy azért meg kell dolgozni.

- Téged mindenki tisztel - mondta Abra.

- Pedig én is alig teszek valamit - felelte Ender. - Meg akarom ismerni mások munkáját annyira, hogy tudjak nekik segíteni, mert anélkül egyszerűen nincs elegendő saját feladatom. Ezt a kolóniát vezetni túlságosan is könnyű feladat.

- Neked könnyű - csóválta a fejét Abra.

- Lehet - értett egyet Ender. - Tudod, még amikor valami mással foglalkozom, valójában akkor is a

kormányzói munkámat végzem, mert közben az embereket igyekszem megismerni. Nem tudod vezetni őket, ha nem ismered vagy érted meg őket. Például hogyan tudod a katonáidat harcba vezetni a háborúban, és azt remélni, hogy nyerni fognak, ha nem tudod, hogy mire alkalmasak, mert nem ismered őket? És ugyanez igaz az ellenségre is. Ismerned kell az ellenségedet.

Abra ezen eltöprengett, miközben a sátor sötétjében feküdt. Olyan sokáig gondolkodott rajta, hogy talán el is szundított kicsit, mert azt álmodta, hogy Ender leül és elbeszélget a hangyokkal, aztán megajándékozzák egymást. Vagy lehet, hogy ébren volt, csak a képzelete játszott vele? Suttogva kérdezte: - Ezért töltesz annyi időt az aranybogarakkal?

Olyan volt, mintha Ender is pont erre gondolt volna, mert Abra kérdésére nem a felnőttektől megszokott türelmetlen választ adott. Nem azt kérdezte, hogy „Miről beszélsz?”, mert tisztában volt vele, hogy Abra gondolatban még mindig az előző beszélgetésük fonalát követi. Ender hangja álmosan csengett, és Abra arra gondolt, hogy talán Ender is elszunyókált, és az ő hangjára ébredt fel - de ennek ellenére tudta, hogy miről beszél.

- Igen - mondta Ender. - Eléggé megértettem a hangykirálynőket ahhoz, hogy legyőzzem őket, de ahhoz nem eléggé, hogy tudjam, miért hagyták.

- Hagyták?

- Jó, persze, keményen küzdöttek, hogy megakadályozzák a győzelmemet. Ugyanakkor egy helyre gyűltek, ahol el tudtam pusztítani mindannyiukat egyetlen csata során. Tudták, hogy a birtokomban van az a fegyver, amely alkalmas erre. Egy olyan fegyver, amelynek a működését jobban ismerték, mint mi, mert tulajdonképpen tőlük kaptuk. Mi még mindig nem teljesen értjük a működését - de ők értették. Mégis összegyűltek és vártak rám. Nem értem, miért. Így hát... megpróbálok kommunikálni az aranybogár lárvákkal, hátha kapok tőlük valamilyen ötletet a hangykirálynők gondolkodására vonatkozóan.

- Po azt mondja, hogy ebben senki nem jobb nálad.

- Valóban?

- Azt mondja, hogy mindenkinek keményen kell dolgoznia, hogy sikerüljön felvillantania egy képet az aranybogarak fejében vagy elkapni egy tőlük érkezőt, de neked már az első alkalommal sikerült.

- Nem tudtam, hogy ez ennyire szokatlan.

- Akkor szoktak beszélni erről, amikor nem vagy ott. Po és Papa.

- Érdekes - tűnődött Ender. Nem úgy hangzott, mintha ezt hízelgőnek érezné, vagy mintha szándékosan szerénynek akarna látszani, hanem valóban úgy hangzott a kijelentése, mintha az, hogy szokatlan tehetsége lenne az aranybogarakkal való társalgáshoz, egy egyszerű tény lenne.

Abra ezen elgondolkodott, és úgy találta, hogy ez így helyes. Nem kell büszkének lenned arra, ha jó vagy valamiben, ami veled született. Az pont olyan ostoba lenne, mintha arra lennél büszke, hogy két lábad van, hogy tudsz beszélni, vagy hogy képes vagy emészteni.

Mivel Ender társaságában volt, Abra úgy érezte, hogy nyugodtan megoszthatja vele ezt a gondolatot - és így is tett. Ender elnevette magát.

- Igazad van, Abra. Ha valaminek az eléréséért keményen megdolgozol, az egy dolog. Arra miért ne lennél büszke? Miért ne érezned jól magad tőle? De valami olyasmi miatt, ami veled született, amilyen vagy, mi értelme? Nem bánod, ha idézni fogom ezt a gondolatodat?

Abra nem volt biztos benne, hogy Ender mit ért az idézés alatt. Egy tudományos cikket fog írni? Vagy egy levelet valakinek?

- Nyugodtan - mondta végül.

- Tehát... szokatlanul könnyen kommunikálok az aranybogarakkal töprengett Ender. - Ezt nem tudtam. De ez nem is igazi beszélgetés, inkább mintha megmutatnának egy képet, és küldenének vele egy érzést. Például megmutatják az élelem képét, és elküldik vele az éhségérzetet. Vagy átküldik az élelem képét, de mellé az undor vagy a félelem érzését, ami azt jelenti, hogy a dolog mérgező, vagy nem jó az íze vagy... ugye érted, mire gondolok.

- Szóval nem szavakat használnak - mondta Abra.

- Nem bizony.

- Én is így látom a gépeket. Keresnem kell a szavakat, amikor el akarom magyarázni az embereknek a működését, de én egyszerűen értem, amikor meglátom a gépet. De nem hinném, hogy a gépek kommunikálnának velem. Nincsenek közben érzéseim.

- Lehet, hogy nem beszélnek - mutatott rá Ender -, de ez nem azt Jelenti, hogy te nem hallhatod őket.

- Pontosan! Igen. Igazad van! - Abra szinte kiabált, és a szeme könnyekkel telt meg - maga sem tudta, hogy miért. Vagyis... de, tudta. Mert még soha egyetlen felnőtt sem értette, hogy milyen a gépekkel való kapcsolata.

- Egyszer volt egy barátom, azt hiszem, ő a csatákat látta így. Nekem át kellett gondolnom a dolgokat, ki kellett találnom, hogyan helyezzem el a csapatainkat, de Bean egyszerűen látta. És fel sem tűnt neki, hogy másoknak ezt sokkal tovább tart átlátni - vagy egyáltalán nem is sikerül. Neki ez az egész teljesen nyilvánvaló volt.

- Bean? Ez volt a neve?

- A fiú árva volt, az utcán kapta ezt a nevet, ahol élt. Csak később tudta meg, hogy mi a valódi neve, amikor azok, akiknek fontos volt, kinyomozták, hogy embrió korában elrabolták a szüleitől, és genetikai módosításokat hajtottak végre rajta, azért lett ennyire zseniális.

- Ó, szóval akkor eredetileg nem volt az.

- Abra, azok vagyunk, amikké a génjeink tesznek. Azokkal a képességekkel rendelkezünk, amelyekkel a génjeink felruháznak. Ezzel indulunk az életbe. Csak azért, mert az ő génjeit szándékosan manipulálta egy bűnöző, egy gonosz tudós, az nem jelenti azt, hogy azok kevésbé lennének az övéi, mint amennyire a mi természetes szelekció során formálódó génjeink a mieink. Én is szándékosan „formálódtam”. Nem egy illegális kísérlet során ugyan, de a szüleim részben azért választották egymást, mert mindketten annyira okosak voltak, aztán pedig a Nemzetközi Flotta megkérte őket, hogy vállaljanak egy harmadik gyermeket, mert a bátyám és a nővérem ugyan zseniális, de egyikük sem pontosan az, akire az NF-nek szüksége volt.

Vajon ez azt jelenti, hogy én sem vagyok valóban én magam? Ki lennék, ha a szüleim nem vállalnak?

Abrának nehezére esett követnie a beszélgetés fonalát. Elálmosodott. Ásított egy nagyot.

Ender erre úgy fogalmazott, hogy Abra is megértse.

- Olyan, mintha azt mondanád, hogy „Mi lenne ez a szivattyú, ha nem szivattyú lenne?”.

- Ez ostobaság. Hiszen ez tényleg egy szivattyú. Ha nem szivattyú lenne, akkor semmi nem lenne.

- Most már érted.

Abra suttogva tette fel a következő kérdést.

- Akkor te is olyan vagy, mint Apa, és nem hiszel abban, hogy az embereknek lelkük van?

- Nem, ez így nem igaz - válaszolta Ender. - Nem tudom, hogy van-e lélek. Csak azt tudom, hogy amíg élünk, amíg ebben a testben vagyunk, addig azt tudjuk csak megtenni, amire a testünk képes. A szüleim hisznek abban, hogy létezik a lélek. Ismerek olyan embereket, akik teljesen bizonyosak ebben. Okos embereket. Jó embereket. Így hát, csak mert én nem értek valamit, nem lehetek bizonyos benne, hogy az nem lehet igaz.

- Papa is valami ilyesmit mond.

- Látod? Ő sem tagadja, hogy van lélek.

- De Anya úgy beszél róla, mint... azt mondja, hogy ha a szemembe néz, látja a lelkemet.

- Talán ez így is van.

- Mint ahogyan te egy aranybogár lárvába nézve látod, hogy mit gondol?

- Talán - felelte Ender. - Bár én nem látom, hogy mit gondol. Csak azt látom, amit átküld az én elmémbe.

Én is próbálok az ő elméjébe képeket küldeni, de nem hinném, hogy valóban átküldöm őket. Azt hiszem, hogy a gondolatokkal történő kommunikáció képessége teljes mértékben a lárvához tartozik. Ő az, aki átküld bizonyos képeket az elmémbe, azután pedig átveszi az elmémből azt, amit mutatok neki. De én nem csinálok semmit.

- De ha semmit sem csinálsz, akkor hogyan lehetsz jobb ebben, mint a többi ember?

- Ha valóban jobb vagyok - és ne feledd, az apukád és Po nem tudhatja igazából, hogy jobb vagyok-e -, akkor talán azért lehet, mert az én elmém olyan, amelybe könnyebben bejuthatnak az aranybogarak.

- Miért? - kérdezte Abra. - Miért születne egy olyan ember a Földön, akinek az agyába könnyebben bejuthatnak az aranybogarak?

- Nem tudom - ismerte el Ender. - Ezért jöttem ide, mert ez az egyik olyan dolog, amit szeretnék megtudni.

- Ez nem igaz! - ellenkezett Abra. - Nem jöhettél ide azért, hogy megtudd, hogy a te elmédbe miért jutnak be könnyebben a hangyok, mert nem tudtad, hogy ilyen az agyad, amíg ide nem jöttél.

Ender nevetett.

- Te aztán nem viseled a kusót, igaz-e?

- Mi az a kuso?

- Mierda - magyarázta Ender. - Amikor hülyítenek.

- Hazudtál nekem?

- Nem, nem hazudtam - nyugtatta meg Ender. - Elárulok valamit. Amikor az Eroszon voltam és éppen a

háborút vívtam, mindenféle álmaim voltak. Nem tudtam, hogy valódi háborúban harcolok, pedig ez történt.

Az egyik álmomban a hangyok felboncoltak - de nem a testemet vágták fel, hanem az emlékeimet vették ki belőlem, holografikus képekként kivetítették őket, és próbálták értelmezni, amit láttak. Miért volt ez az álmom, Abra? Miután megnyertem a háborút, és elmondták, hogy valójában a hangykirálynők ellen küzdöttem, és nem egy számítógépes szimuláció vagy a tanárom ellen, akkor visszaemlékeztem néhány álmomra, és elgondolkodtam. Vajon ők is annyira meg akartak érteni engem, amennyire én meg akartam érteni őket? Vajon azért álmodtam ezt, mert valamilyen szinten tisztában voltam vele, hogy megpróbálnak bejutni az elmémbe, és ez megrémített?

- Nahát! - kiáltotta Abra. - De ha képesek voltak olvasni a gondolataidban, akkor miért nem tudtak legyőzni téged?

- Mert a győzelmeim nem az elmémben voltak - magyarázta Ender. - Ez a fura az egészben. Igen, a csaták során gondolkodtam, de nem láttam az egészet úgy, ahogy Bean. Én az embereket láttam. A katonáimat.

Tudtam, hogy mire képesek azok a gyerekek, így hát olyan pozíciókba raktam őket, ahol nekik kellett dönteniük - elmondtam, hogy mit szeretném, hogy tegyenek, és aztán bíztam benne, hogy meghozzák azokat a döntéseket, amellyel elérjük a céljaimat. Nem tudtam, hogy pontosan mit fognak csinálni. Így hát az, hogy a hangykirálynők beleláttak az elmémbe, nem volt elég számukra, abból sosem láthatták, hogy mit tervezek, mert nem volt kész tervem, legalábbis olyan nem, amit ellenem tudtak volna fordítani.

- Azért így gondolkodtál, hogy ne tudják kiolvasni a fejedből a terveidet?

- Én nem tudtam, hogy ez nem játék, hanem a valóság. Csak utólag gondolkodtam erről, és próbáltam megérteni, hogyan is történhetett.

- De ha ez igaz, akkor te kommunikáltál a hangyokkal - a királynőkkel - egész idő alatt.

- Nem tudom. Lehetséges, hogy próbáltak kommunikálni velem, de nem sok sikerrel. Biztos vagyok benne, hogy nem próbáltak képeket küldeni az elmémbe, vagy legalábbis ahhoz nem elég tisztákat, hogy megértsem. És hogy ők mennyit tudtak átvenni az én gondolataimból? Nem tudom. Lehetséges, hogy az egész meg sem történt. Lehet, hogy csak azért álmodtam róluk, mert állandóan rájuk gondoltam. Arra, hogy mit fogok csinálni, amikor a valódi hangykirálynőkkel kerülök szembe. Azon töprengtem, hogy ha ez a szimuláció valóság lenne, akkor hogyan gondolkodna egy hangykirálynő? Ilyesmikre.

- Papa mit gondol erről? - kérdezte Abra. - Ő tényleg okos, és többet tud az aranybogarakról, mint bárki más.

- Nem beszéltem erről az apukáddal.

- Ó. - Abra csendben igyekezett megemészteni ezt az információt.

- Abra, soha senkinek nem beszéltem erről.

- Ó. - Abrát teljesen lenyűgözte Ender bizalma. Szóhoz sem jutott.

- Menjünk aludni! - mondta Ender. - Szeretném, ha hajnalhasadáskor már talpon lennénk, indulásra készen! Az új kolóniának még siklóval is több napnyi távolságban kell lennie. És ha megtaláljuk a helyet, akkor ki kell jelölnünk az épületek, a mezők és az űrsikló leszállópályájának helyét is.

- Talán találunk egy másik aranybogár-barlangot is!

- Talán. Vagy valamilyen más fémet. Mint például azt a bauxitbarlangot, amit te találtál.

- Csak mert az alumínium-bogarak már mind halottak voltak, az nem jelenti, hogy nem találhatunk egy másik barlangot, ahol még vannak élő példányok, igaz? - kérdezte Abra.

- Lehetséges, hogy már megtaláltuk az egyetlen túlélőket - csóválta a fejét Ender.

- De Papa azt mondja, hogy ez ellentmondana a valószínűségnek. Azt mondja, hogy túlságosan véletlenszerű lenne, ha a legtovább túlélő aranybogarak pont azok lennének, amelyekre Sel bácsi és Po véletlenül ráakadt.

- Az apukád nem matematikus - mondta Ender. - Nem érti, hogy miről is szól a valószínűség.

- Hogy érted?

- Sel és Po megtalálta a barlangot, amelyben az élő lárvák voltak. Így hát a megtalálás esélye ebben az okozati világban száz százalék. Mert már megtörtént.

- Ó.

- De mivel nem tudjuk, hogy hány másik bogárbarlang létezik, vagy hogy azok hol találhatóak, ezért bármilyen arra vonatkozó találgatás, hogy milyen valószínűséggel találjuk meg azokat, nem a valószínűségről szól - azok csupán találgatások. Nincs elegendő adat a matematikai valószínűség kiszámításához.

- De tudjuk, hogy volt egy másik barlang - vetette ellen Abra. - Tehát nem arról van szó, hogy semmi mást nem tudunk ezen kívül.

- Igen, de a valóban a rendelkezésünkre álló adatokból, vagyis hogy van egy élő aranybogaras meg egy döglött alumínium-bogaras barlang, milyen következtetést vonnál le?

- Azt, hogy ugyanolyan eséllyel találunk élő bogarakat, mint holtakat. Apa is ezt mondta.

- De ez nem egészen így van - magyarázta Ender. - Mert abban a barlangban, amelyet Sel és Po talált, nem élő és viruló aranybogarak voltak.

Majdnem kipusztultak már. A másik barlangban mind meg is döglöttek. Akkor hát mik az esélyek?

Abra erősen gondolkodott.

- Nem tudom - felelte végül. - Attól függ, hogy mekkorák voltak az egyes telepek, hogy a többi bogár is hajlandó volt-e felfalni a saját szüleik testét, ahogy ezek tették - meg még egy csomó mindentől, amit nem is tudunk.

- Látod, most úgy gondolkozol, mint egy tudós - bólintott Ender. - Most pedig gondolkozz úgy, mint egy alvó ember! Holnap hosszú napunk lesz.

Másnap egész nap úton voltak, és egy idő után Abra kezdte úgy érezni, hogy minden hely egyformán megfelelő lenne.

- Mi a gond ezzel a hellyel? - kérdezte az egyiknél. - A hangyok művelték a területet, és jó munkát végeztek. A leszállópálya pedig kerülhetne ide.

- Túl közel van - mondta Ender. - Nincs elég hely ahhoz, hogy az újonnan érkezők kialakíthassák a saját kultúrájukat. Itt olyan közel lennének, hogy ha valamiért irigykedni kezdenének Falstaff városkájára, akkor akár megpróbálhatnák elfoglalni is.

- Miért tennének ilyet?

- Mert emberek - felelte Ender. - És főleg mert altkor szert tehetnének olyan emberekre, akik mindent tudnak, amit mi, és mindent meg tudnak tenni, amit mi.

- De azok akkor is a mi embereink lennének - értetlenkedett Abra.

- Nem sokáig - magyarázta Ender. - Most, hogy a városok függetlenek egymástól, Falstaff lakói elsősorban azzal fognak törődni, hogy Falstaffnak mi a jó. Akár az is lehet, hogy neheztelni kezdenek Mirandára, amiért mi azt gondoljuk, hogy a „főnökeik” vagyunk, és önként csatlakozni akarnak majd az új emberekhez.

Abra ezen elgondolkodott.

- És azzal mi lenne a gond? - kérdezte végül.

Beletelt egy percben, mire Ender válaszolni tudott erre a kérdésre.

- Hogy mi lenne a gond azzal, ha Falstaff lakói önként csatlakoznak az újakhoz...? Nos, nem tudom, hogy lenne-e valami gond ezzel. Csak azt tudom, hogy én azt akarom, hogy minden városka - beleértve az újat is -

eléggé független legyen egymástól ahhoz, hogy saját kultúrát és hagyományokat alakítson ki, és eléggé távol helyezkedjen el egymástól ahhoz, hogy ne kelljen ugyanazokért az erőforrásokért küzdeniük, de elég közel ahhoz, hogy kereskedhessenek és házasodhassanak egymással. Remélem, hogy van egy olyan optimális távolság, amely ezt lehetővé teszi, így nem fognak elkezdeni egymás ellen harcolni - vagy legalábbis nem rövid időn belül!

- Amíg te vagy a kormányzónk, addig úgyis mi győzünk - jelentette ki Abra.

- Engem nem az érdekel, hogy ki győz - mondta Ender. - Maga a háború bekövetkezése lenne szörnyű.

- Akkor nem így érezted, amikor legyőzted a hangyokat.

- Nem - ismerte el Ender. - Amikor az emberi faj túlélése a tét, akkor muszáj, hogy érdekeljen a győzelem.

De ha ennek a bolygónak a telepesei között törne ki háború, akkor miért kellene, hogy érdekeljen, hogy melyik oldal győz? Bárki is nyerne, a háború maga gyilkolást, veszteséget, gyászt, gyűlöletet, keserű emlékeket hozna, és elvetné egy eljövendő háború magjait. Mindkét oldalon emberek állnának, így hát akármi is lenne a háború kimenetele, emberek veszítenének. És ismét veszítenének, és aztán pedig újra. Abra, tudtad, hogy néha szoktam imádkozni? Mert a szüleim is imádkoztak. Néha beszélek Istenhez, pedig semmit nem tudok róla, de azt kérem tőle, hogy vessen véget a háborúknak.

- Véget is értek - mondta Abra. - A Földön már nincsenek háborúk. A Hegemón egyesítette az egész világot, és már sehol nem dúlnak háborúk.

- Igen, ez igaz - mondta Ender. - Hát nem lenne nevetséges, ha a Földön végre beköszöntene a béke, és erre itt kezdenének az emberek háborúzni, a Shakespeare-en?

- A Hegemón a bátyád, igaz? - kérdezte Abra.

- Valentine bátyja - felelte Ender.

- De hát Valentine a nővéred.

- A Hegemón Valentine bátyja - mondta Ender, és az arca mintha elsötétült volna, Abra pedig nem kérdezte meg, hogy a csudába értette ezt.

Az utazásuk harmadik napján, ahogy a nap körülbelül kétujjnyira a horizont fölé emelkedett - az időnek és az órának itt semmi értelme nem volt, mert azokat a Földön a földi napok számlálására használták, és senkinek nem tetszett az az elképzelés, hogy a Shakespeare egy napját órákra és percekre osszák fel - Ender végül leszállt a siklóval egy széles völgyre néző domboldal gerincén. A völgyben az egykori gyümölcsöskertek és mezők addigra már buján benőtt maradványai és negyvenéves fák árválkodtak. A környező hegyekben barlangbejáratok látszottak, és kémények meredtek az égnek, ami arra utalt, hogy itt valamikor termelés folyt.

- Ez a hely pont olyan jónak tűnik, mint bármelyik - mondta Ender, és ezzel az új kolónia helye el is dőlt.

Felállították a sátrat, Ender vacsorát készített, azután ő és Abra lesétáltak a völgybe, és benéztek néhány barlangjáratba. Persze nem voltak bogarak, mert ez nem olyan típusú település volt, de voltak olyan gépek, amilyeneket még nem láttak azelőtt, és Abra azonnal neki akart esni és megvizsgálni őket, Ender azonban azt mondta:

- Ígérem, hogy te leszel az első, aki tanulmányozhatja ezeket a gépeket, de nem most. Nem ma este. Most nem ezért jöttünk. Ki kell jelölnünk egy település helyét. El kell dönteni, hol legyenek a mezők, meg kell találnunk a vízforrást és a hangyok csatornarendszerét, meg kell néznünk, hogy képesek vagyunk-e életet lehelni az áramszolgáltató masinákba. Egyszóval meg kell tennünk mindazokat a dolgokat, amelyeket egykor Sel Menach generációja tett, jóval a születésed előtt. De nemsokára a hangy gépekre is fordítunk időt. És akkor, hidd el nekem, napokat, sőt heteket tölthetsz majd a tanulmányozásukkal.

Abra szeretett volna kuncsorogni, mint egy kisgyerek, de tudta, hogy Endernek igaza van, így hát megnyugodott az ígéretében, és továbbment vele az esti sétáján.

A nap lebukott, mielőtt visszaértek a táborhelyükre - az égen alig derengett egy kis fény, amikor aludni tértek. Most a beszélgetésük abból állt, hogy Ender megkérte Abrát, meséljen olyan történeteket, amiket a szülei meséltek neki: az apukája maja históriáit, az anyukája kínai legendáit és mindkettőjük katolikus történeteit. Abra addig mesélt, amíg már majdnem leragadt a szeme, azután mindketten mély álomba merültek.

A következő nap Ender és Abra kijelölték a mezőket és az utakat, és mindent gondosan feljegyeztek az Ender hordozható gépén lévő holotérképekre, amelyeket automatikusan továbbította a rendszer a bolygó körüli pályán álló számítógépre. Még csak fel sem kellett hívniuk Papát a műholdas telefonon, mert automatikusan megkapja az információkat, és látja, mit végeztek.

Késő délután Ender nagyot sóhajtott és azt mondta:

- Hát, ez eléggé unalmas dolog.

- Valóban? - jegyezte meg Abra szarkasztikusan.

- Még a rabszolgáknak is volt időnként szabadidejük.

- Kiknek? - Abra attól tartott, hogy ez valami iskolai tanulmányban szerepelhetett, amiről ő nem tud, mert nem tanult meg olvasni, és felhagyott az iskolába járással.

- El sem tudod képzelni, mekkora örömmel tölt el, hogy nem tudod, miről beszélek.

Hát, ha Ender örült, akkor Abra is örült.

- Mit szólnál, ha a következő egy órában azt csinálnánk, amit akarunk? - vetette fel Ender.

- Például mit? - érdeklődött Abra.

- Micsoda? Úgy érted nekem kell kitalálnom, hogy számodra mi lenne szórakoztató?

- Te mit fogsz csinálni?

- Kipróbálom, hogy lehet-e úszni a folyóban.

- Az veszélyes lehet, nem kellene megpróbálnod egyedül.

- Ha megfulladok, hívd fel apádat, hogy jöjjön érted!

- Tudod, én is haza tudom ám vezetni a siklót.

- De nem tudnád felvonszolni rá a holttestemet - jegyezte meg Ender.

- Ne is beszélj arról, hogy meghalsz! - kiáltotta Abra. Mérgesnek akart tűnni, de a hangja remegett, és ijedtnek hangzott.

- Jó úszó vagyok - nyugtatta meg Ender. - Letesztelem a vizet előtte, hogy nem kapok-e el valami betegséget tőle, és csak ott úszom, ahol nincs örvény, rendben? És te is nyugodtan velem tarthatsz, ha akarsz.

- Nem szeretek úszni. - Valójában inkább nem tudott - vagy legalábbis nem túl jól.

- Akkor... ne mássz be a barlangokba, és ne kezdj matatni a gépeken, rendben?! - mondta Ender. - Mert a gépek ijesztőek ám.

- Csak mert te nem érted őket.

- Ez igaz - bólintott Ender. - De mi van, ha valami félresikerül? Mi van, ha nekem kell majd a te szétroncsolt vagy elszenesedett testedet visszavinni a szüleidnek?

Abra felnevetett.

- Tehát én hagyhatom, hogy a kormányzó meghaljon, de te nem engedheted, hogy egy ostoba kölyök a halálát lelje.

- Pontosan. Mert én felelős vagyok érted, de te csak azért vagy felelős, hogy jelentsd a halálomat, ha az bekövetkezne.

Ender tehát visszament a siklóhoz, és elővette a víztesztelő felszerelést. És mivel Abra pontosan tisztában volt vele, hogy Endernek amúgy is le kellene ellenőriznie a vizet, rájött, hogy nem szünetet tart a munkában, hanem neki, Abrának ad egy kis szünetet. Nos, ezt a játékot ketten is játszhatják. Akkor Abra arra fogja használni az időt, hogy felderítse a hegygerinc távolabbi kanyarulatát, és megnézze, mi rejlik a másik oldalon.

Ez hasznos lesz, valódi munka, amit amúgy is meg kellene tenni. Szóval miközben Ender a folyóval foglalkozik, Abra kibővíti a térképet.

Az út hosszabbnak bizonyult, mint Abra gondolta. A távolabbi domboldal megtévesztően közelinek tűnt.

Ám minél feljebb mászott, annál könnyebb volt a szemével rálelnie arra a helyre, ahol Ender úszkált. Kíváncsi volt, hogy vajon Ender is látja-e őt. Megfordult, és intett neki néhányszor, de Ender nem integetett vissza, valószínűleg mert ő csak egy pöttynek tűnt Ender szemében - ahogy ő is egy kis pöttynek látta csak a fiút.

Vagy az is lehet, hogy Ender nem arra nézett - és ezzel sem volt semmi gond. Ez azt jelentette, hogy Ender megbízott benne, bízott abban, hogy nem téved el vagy sérül meg.

A domboldal tetején Abra meglátta, hogy a mögötte lévő völgyben miért szélesedett ki a folyó: a dombok között megbújt egy öntözőgát, úgyhogy a folyó kiszélesedése tulajdonképpen egy kis felduzzasztott tó volt a gát mögött. A vízszintkülönbség nem volt nagy, és néhány zsilip folyamatosan nyitva állt, így a folyó három csatornába áramlott. Az egyik az eredeti folyómeder volt, a másik kettő pedig a vizet két, kicsit feljebb lévő

csatornán keresztül a völgy északi részébe vezette.

Itt, a folyó déli oldalán a csatornák folyamatosan üresen álltak, így Abra könnyen észrevehette, hogy mekkora különbséget jelent az öntözés a növényzetre nézve. A völgy alacsonyabb részén buja növényzet zöldellt, de a vizes részen fák nőttek, a szárazabb részen fű és alacsony bokrok.

De ahogy a déli oldal felé tekintett - a füves oldalra észrevette, hogy valami nem stimmel a tájjal. Ahelyett, hogy egy sima, hordalékos síkság lett volna ott, mint a mögötte lévő völgyrészben, több halmot látott a földön.

Ráadásul eléggé természetellenesnek tűnt az elrendezésük.

Minden bizonnyal a hangyok építették ezeket. De mire valók voltak?

Most, ahogy figyelmesebben megnézte őket, látta, hogy a halmoknak helyenként kifejezetten mesterségesnek látszó struktúrájuk volt. Nem úgy tűntek, mint az átlagos hangy épületek. Volt bennük valami újdonság, furcsaság, és bár benőtte őket a gaz és az indák, de mégis kétség sem férhetett hozzá, hogy építmények.

Abra lemászott a lejtőn - nem szaladt, mert ismeretlen volt a talaj, és semmi esetre sem szerette volna kificamítani a bokáját, és terhet jelenteni Ender számára. Odaért a legnagyobb halomhoz. A dombocskának meredek volt az oldala, de benőtte a fű, így nem volt olyan nehéz megmászni. Abra felért a tetejére, és ott ráébredt, hogy a halom belül üreges: látta, hogy víz gyűlt össze benne.

Végigsétált a dombocska gerincén, és megállapította, hogy az egyik végén kétfelé ágazik a gerinc, mintha lábak lennének, köztük egy egyre szélesedő völggyel. Amikor megfordult, észrevette, hogy vannak alacsonyabb párkányok is, amelyek mintha kezek lennének, és azon a helyen, ahol a fejnek kellett lennie, egy nagy, fehér kő csillogott a napsütésben, amely egyértelműen koponyának tűnt.

A halom egy embert formált. Nem egy hangyot, hanem egy embert.

Abra érezte, hogy borzongás fut végig a gerincén - félelem, ijedtség és izgalom. Ilyesmi nem létezhetett -

de mégis itt volt.

Hallotta, hogy a nevén szólítják. Felnézett, és látta, hogy Ender a siklóval átrepült a másik völgyből, és most őt keresi. Integetett és odakiáltott neki:

- Hahó, Ender!

Ender észrevette, és odakormányozta a siklót a meredek domboldalhoz, ahol Abra felmászott.

- Gyere fel! - kiáltotta neki Abra.

Amikor Ender felkapaszkodott a lejtőn - közben pár fűcsomó a kezében maradt, mert nagyobb és súlyosabb volt Abránál - Abra a mesterséges dombok emberszerű alakjára mutatott.

- El tudod ezt hinni?

Ender mintha mást látott volna, mint Abra - állt, mint akibe mennykő csapott, nézett és nem szólt semmit.

- Olyan, mintha egy óriás halt volna meg itt - mondta Abra -, azután a föld betemette volna a testét.

Ender élesen szívta be a levegőt, és Abra rájött, hogy Ender mit is láthat.

Ender körbenézett, és szó nélkül néhány kisebb, fű borította halomra mutatott. Elővette a messzelátóját, és sokáig tanulmányozta őket.

- Hihetetlen - suttogta.

- Mi hihetetlen? Mik azok?

Ender nem felelt. Ehelyett végigsétált a dombocska gerincén, a „fej” irányába. Abra lemászott a nyakhoz, majd fel a mellkasra.

- Ezt valaki úgy építette - jelentette ki. Megkapargatta a fehér felszínt. - Nézd, ez a koponyarész itt nem szikla. Nézd meg! Inkább olyan, mint a beton.

- Tudom - mondta Ender. - Nekem építették.

- Tessék?

- Ismerem ezt a helyet, Abra. A hangyok nekem építették.

- A hangyok mind egy szálig meghaltak, már mielőtt Nagyapa és Nagymama megérkeztek ide - mutatott rá Abra.

- Igazad van, ez az egész képtelenség, de én tudom, amit tudok. - Ender Abra vállára tette a kezét. - Abra, nem szabad magammal vinnem téged.

- Hova?

- Oda - mutatta Ender. - Veszélyes lehet. Ha a hangyok eléggé jól ismertek ahhoz, hogy megépítsék ezt a helyet, akkor lehet, hogy azt tervezték...

- Hogy bosszút állnak rajtad.

- Amiért elpusztítottam őket.

- Akkor ne menj, Ender! Ne tedd azt, amire rá akarnak venni!

- Ha bosszút akarnak állni, Abra, én nem bánom. De lehet, hogy nem ez a céljuk. Talán ezt a módot találták arra, hogy kommunikáljanak velem. Hogy üzenjenek nekem.

- Nem tudtak írni és olvasni. - Apa azt mondta, hogy még csak az írás és olvasás képzetével sem rendelkeztek. Akkor ugyan mit tudhatnak az üzenethagyásról?

- Talán éppen azt tanulták, amikor meghaltak.

- Hát, ha te elmész valamerre, én biztos igaz, hogy nem maradok itt. Megyek veled.

Ender ezen mulatni látszott. Mosolyogva megrázta a fejét.

- Nem. Túl fiatal vagy még, nem kockáztathatod, hogy...

- Ugyan már! - kiáltotta Abra felháborodva. - Te Ender Wiggin vagy! Ne mondd meg nekem, hogy mit tehetnek a tizenegy éves gyerekek!

Beszálltak a siklóba, és elrepültek odáig, ahol az első építmények látszottak. Ott Ender megállt, és kiszálltak. Az egész szerkezet alakját az indák alatt megbúvó, és azokat tartó fémváz adta. Abra ráismert: hinták és csúszdák voltak, mint amilyenek a Mirandában lévő városi park játszóterén álltak. Az ottaniak ugyan kisebbek voltak ezeknél, mert gyerekek számára épültek, de ez is minden kétséget kizáróan egy játszótér volt.

Pedig a hangyoknak nem voltak gyerekeik, csak lárváik, azoknak meg nem valószínű, hogy hintákra és csúszdákra lett volna szükségük.

- Emberi dolgokat építettek - álmélkodott Abra. Ender bólintott. - Tényleg a gondolataidból vehették ezeket.

- Ez is lehet egy magyarázat - ismerte el Ender. Beültek a siklóba, és továbbrepültek. Úgy tűnt, hogy Ender ismeri az utat.

Közeledtek a legtávolabbi építményhez. Egy zömök torony volt, néhány alacsonyabb fallal, az egészet benőtte a borostyán. Majdnem a torony tetejénél volt egy kis ablak.

- Te tudtad, hogy ez itt lesz - jegyezte meg Abra.

- Ez volt a rémálmom. A fantáziajátékról szóló emlékem.

Abrának fogalma sem volt róla, hogy mi az a „fantáziajáték”, de megértette, hogy ez a hely jeleníti meg az egyik olyan emléket, amelyet a hangyok kiszedtek Ender elméjéből, amikor felboncolták abban az álmában, amelyről mesélt neki.

Ender kiszállt a siklóból.

- Ne gyere utánam! Ha nem jönnék vissza egy órán belül, az azt jelenti, hogy ez a hely veszélyes. Akkor azonnal menj haza, és mondj el nekik mindent!

- Nyugi, Ender, veled tartok.

Ender hidegen nézett rá.

- Te nyugodj le, Abra, különben megraklak!

Viccesen mondta, mint aki tréfál, de a szemén látszott, hogy nem viccel, és Abra tudta, hogy komolyan gondolja. Így hát ott maradt a siklónál, és nézte, ahogy Ender odaüget a toronyhoz, felmászik a külső falon és bebújik az ablakon.

Sokáig várt, és nézte a tornyot. Egy idő után elkalandozott a figyelme: nézte a madarakat és a bogarakat, az apró állatokat a fűben, az égen átúszó felhőket.

Ezért nem is vette észre, amikor Ender kijött a toronyból, csak azt látta már, amint a sikló felé tart, a dzsekijét egy csomóba gyűrve hozza a hóna alatt. De nem is maga a dzseki volt gombóccá gyűrve - valami lapult benne. Abra nem kérdezte, hogy Ender mit talált. Ha el akarja mondani neki, úgy is el fogja.

- Nem itt fogjuk felépíteni az új városkát - mondta Ender.

- Rendben - nyugtázta Abra.

- Menjünk vissza, és bontsunk tábort!

További öt napig keresték a megfelelő helyet - keletre és délre is jócskán elkalandoztak, amíg végül találtak egy újabb, ígéretesnek tűnő területet. Ez egy nagyobb hangy település volt valamikor, tágasabb mezőkkel, és több csapadék jeleit mutató környezettel.

- Ez a megfelelő hely - jelentette ki Ender. - Jobb a klíma, melegebb az időjárás. Gazdag a termőföld.

Egy hetet töltöttek ott, kijelölték az új település határait. Azután ideje volt hazaindulni. A visszautazásuk előtti utolsó éjjel, amikor ott feküdtek a szabad ég alatt - a sátorban túl meleg volt -, Abra végül rákérdezett.

Nem arra, hogy Ender mit hozott el a toronyból - azt soha nem kérdezte volna meg -, hanem valami mélyebb összefüggésre.

- Ender, mit akartak ezzel? Úgy értem azzal, hogy felépítették neked azt az egészet?

Ender sokáig csendben feküdt, majd így szólt:

- Abra, nem fogom elmondani neked a teljes igazságot, mert nem szeretném, ha bárki is tudná. Még azt sem akarom, hogy mások tudják, hogy mit találtunk ott. Remélem, hogy az az egész hely az enyészeté lesz, mire az emberek egyszer rátalálnak! De még ha nem, akkor sem fogja rajtam kívül senki sem érteni, hogy mi is az. És a távoli jövőben senkiben fel sem fog merülni, hogy azt a helyet a hangyok építették. Talán azt fogják hinni, hogy az egyik kolónia tagjai voltak.

- Nem kell mindent elmondanod. Én pedig senkinek sem mondom el, hogy mit találtunk.

- Tudom, hogy nem fogod - mondta Ender, de megint hezitált. - Nem akarok hazudni neked. Csak az igazat fogom mondani. Megtaláltam a választ, Abra.

- Mire?

- A kérdésemre.

- Elmondhatsz belőle valamit?

- Te soha nem tetted fel a kérdést. És nagyon remélem, hogy soha nem is fogod tudni, mi az!

- Szóval akkor tényleg üzenetet hagytak neked.

- Igen, Abra, üzenetet hagytak nekem, amelyben elmondták, miért haltak meg.

- Miért?

- Nem, Abra, ez az én terhem. Csakis az enyém. - Ender megmarkolta Abra karját. - Nem szeretném, ha szóbeszéd kelne arról, hogy Ender Wiggin mit talált itt!

- Nem lesz ilyen! - ígérte Abra.

- Úgy érted, hogy tizenegy évesen kész vagy megígérni, hogy a sírba viszed ezt a titkot?

- Igen - felelte Abra gondolkodás nélkül. - Bár remélem, az még odébb lesz!

Ender nevetett.

- Én is remélem! Bízom benne, hogy hosszú-hosszú ideig fogsz élni!

- Egész életemben megőrzőm a titkodat. Bár nem tudom, hogy mi is az valójában.

Ender meglátogatta Valentine-t, aki a hangyháborúk történetét feldolgozó könyve utolsó előtti fejezetén dolgozott.

Leült a saját asztalához, a lányéval szemben. Valentine felnézett. Ender elmosolyodott - meleg, de mechanikus mosolyt eresztett meg - és gépelni kezdett.

A lányt nem tudta bolonddá tenni. A mosoly lehetett mű, de a mögötte lévő boldogság valódi volt.

Ender tényleg boldog volt.

Mi történt az új kolónia helyét felkutató út során?

Ender nem mondott semmit, Valentine pedig nem kérdezte. Elég volt neki, hogy az öccse boldog.

Címzett: jpwiggin%ret@gso.nc.pub, twiggin%em@uncg.edu

Feladó: Gov%ShakespeareCol@MinCol.gov

Tárgy: A Harmadik

Kedves Anya és Apa!

Vannak dolgok, amiken nem lehet segíteni. Számotokra 47 év telt el, mióta a harmadik és egyben legkisebb gyermeketektől utoljára hírt hallottatok. Számomra ez csupán a Hadiiskolában eltöltött hat év volt, ahol létezésem egyetlen célja a hangyok elpusztítása volt; azután a győzelem utáni egy év, amelynek során megtudtam, hogy megöltem két gyereket és elpusztítottam egy egész érző fajt, amelyet soha nem értettem, és amely tettem során minden egyes hiba, amit elkövettem, fényévekre lévő férfiak és nők sokaságának halálát is okozta; majd az a két év, amelyet egy olyan utazáson töltöttem, ahol soha egyetlen percig sem mutathattam vagy mondhattam ki a valódi érzéseimet semmivel kapcsolatban sem.

Ez alatt az idő alatt megpróbáltam rájönni arra, hogy mit is jelent az, hogy ti adtatok nekem életet. Hogy gyermeket vállaltatok, tudván, hogy aláírtatok egy szerződést, amelynek értelmében oda kell adnotok őt a kormánynak - ez nem emlékeztet benneteket a Pancimanci mesére? Abban a mesében valaki véletlenül meghallja azt a titkos nevet, amely megszabadítja a szülőket attól a kötelezettségüktől, hogy a gyermeküket a törpének adják. A mi esetünkben az univerzum nem érkezett a segítségünkre, és amikor Pancimanci megjelent, ti átadtátok neki a gyermeketeket: engem. Én magam is hoztam egy döntést, bár hogy hatéves koromban mit is értettem valójában ebből az egészből, azt nehéz visszaidézni. Azt gondoltam, hogy már önmagam vagyok, nem voltam tudatában semmiféle döntésképességbeli hiányosságomnak. Ám most, visszanézve, kíváncsi vagyok, miért így döntöttem. Részben vágytam megszabadulni Peter fenyegetéseitől és elnyomásától, amit Valentine nem tudott megakadályozni, miközben nektek, kettőtöknek fogalmatok sem volt róla, mi zajlik a gyerekeitek közt. Másrészt ott volt a vágy arra is, hogy megmentsem azokat az embereket, akiket ismerek, elsősorban a védelmezőmet, Valentine-t attól, hogy a hangyok zsákmányául essenek.

Részben jelen volt a remény is, hogy nagyon fontos valaki lesz belőlem. És a kihívás is vonzott, a győzelem reménye, hogy legyőzhetem a többi, parancsnokságért versengő

gyermeket. Részben ott volt a vágy arra is, hogy elhagyjam azt a világot, ahol minden nap arra emlékeztetnek, hogy a Harmadik gyerek illegális, nem kívánatos, megvetett személy, aki miatt a család többet vesz el a világ erőforrásaiból, mint amennyi a jussa lenne.

Részben érzékeltem azt is, hogy bár te sírtál, Anya, te pedig zúgolódtál, Apa, a távozásom mégis pozitív változást jelentett a család életében. Többé ti sem azok voltatok, akiknek a megengedettnél eggyel több gyermeke volt, és mégsem büntették őket érte. Amikor kivették a monitort, többé nem lett volna látható ok arra, hogy ez így legyen. Szinte hallottam, ahogy magyarázkodnátok másoknak: „A kormány engedélyezte a megszületését, hogy részt vegyen a katonai kiképzésben, csak aztán, amikor erre sor került volna, nem volt hajlandó elmenni."

Egyetlen okból kifolyólag léteztem. Amikor pedig elérkezett az idő, azt hittem, nincs más tisztességes választási lehetőségem, csak az, hogy betöltsem a megszületésem célját.

És megtettem, nem igaz? A Hadiiskolában a többi gyerek fölé emelkedtem, pedig nem én

voltam a legjobb stratéga (az Bean volt). Győzelemre vezettem a seregemet és - bár erről nem tudtam - számtalan pilótát is a háborúban (bár a döntő pillanatban ismét csak Bean volt az, aki segített meglátnom, mit kell tennem). A feladat túl nagy falat volt számomra is és Bean számára is, és túl nagy falat volt bármelyik másik gyermek számára, de az volt a dolgom, hogy mindenkiből a legjobbat hozzam ki.

Ám amikor végül győztem, akkor sem mehettem haza. Ott volt Graff hadbírósági tárgyalása.

Ott volt a nemzetközi helyzet - a népek félelme, hogy vajon mi történne, ha Amerika földi csapatait a nagyszerű háborús hős vezetné.

De bevallom, volt valami más is. Megtudtam, hogy mind a bátyám, mind a nővérem olyan esszéket írt, amelyekkel szándékosan megakadályozták a Földre való visszatérésemet. Peter indokait sejtettem, azok a gyerekkori kapcsolatunkban gyökereztek. Ő képtelen lett volna egy világban élni velem. Vagy legalábbis akkoriban ez így volt.

De ami rejtélyes volt számomra, az a következő. Egy tizenkét éves fiú voltam a távoli Eroszon.

Megtiltották, hogy hazatérjek a Földre. A testvéreim olyanokkal szövetkeztek, akik távol akartak tartani. És soha, egyetlen videón sem láttam semmilyen idézetet vagy bejelentést a szüleimtől, akik azt kérik az eljövendő hatalmi figuráktól, hogy hadd térhessen haza a fiuk. És soha nem hallottam semmilyen próbálkozásról, amely arra irányult volna a részetekről, hogy eljöjjetek és meglátogassatok, ha már én nem mehettem hozzátok. Ehelyett Valentine bukkant fel, és azóta folyamatosan kapom a célzásokat - az egészen nyílttól a burkolt utalásokig hogy nekem kellene írnom NEKTEK. Az utazásunk két éve során (ami nektek negyven volt) Valentine mindig beszámolt a veletek zajló levelezéséről, és mindig elmondta, hogy írnom kellene, hogy muszáj lenne. Eközben tudtam, hogy könnyedén megszerezhetnétek a címemet, és hogy a leveleitek ugyanolyan könnyedén eljutnának hozzám, mint Valentine-hoz a neki szólók, mégsem hallottam soha egy szót sem felőletek.

Vártam.

Most már elég öregek vagytok. Peter már majdnem hatvan éves, és ő uralja a világot - minden álma valóra vált, bár úgy tűnik, út közben néhány rémálma is manifesztálódott. A híradásokból azt szűrtem le, hogy ti szinte állandóan mellette vagytok, és keményen dolgoztok érte és az ügyéért. Az újságokban látom, hogy mindig őt támogató kijelentéseket tesztek, és a krízisek idején bátran kiálltok mellette. Bámulatos szülők vagytok. Tudjátok, hogyan kell jól végezni a munkátokat.

Én pedig eközben még mindig vártam.

Nemrégiben egy nem rátok irányuló kérdéssel kapcsolatban kapott válasz ráébresztett, hogy mivel ennek a köztünk lévő hallgatásnak a fele az én oldalamról származik, így hát nem várok tovább, hanem írok. Bár még mindig nem értem, hogyan lett az én kötelességem az, hogy kitárjam ezt az ajtót. Hogyan jutottam egy hat éves gyermek felelőtlen mivoltából egyenesen oda, ahol úgy tűnik, teljes mértékben rám ruházódott annak a felelőssége, hogy ismét felvegyem a kapcsolatot veletek?

Azt gondoltam, hogy talán szégyenkeztek miattam. A „győzelmem" mellett ott voltak a gyilkosságaim keltette botrányok - azt hittem, nem is akartok gondolni rám. És ki vagyok én, hogy erőltessem ezt? Pedig Stilsont akkor öltem meg, amikor még a ti házatokban laktam.

Ezért nem okolhatjátok a Hadiiskolát. Miért nem álltatok fel és vállaltátok a felelősséget azért, amilyenné tettetek, ahogy neveltetek az első hat év során?

Azt is gondoltam, hogy esetleg annyira lenyűgözött a hatalmas teljesítményem, hogy úgy érzetétek, nem lennétek érdemesek arra, hogy kapcsolatot keressetek velem, és - ahogy az a királyi fenségekkel történik - arra vártatok, hogy én kezdeményezzek. Ám itt az a tény, hogy Petertől nem vagytok annyira elájulva, hogy ettől ne tudnátok vele lenni, bár az ő érdemei akár

nagyobbnak is tekinthetők, mint az enyéim - hiszen ő végül is a békét érte el a Földön! -, azt mutatja, hogy a bámulattal vegyes félsz nem igazán motiváció az életetekben.

Azután azt gondoltam, hogy szétosztottátok a családot. Valentine is szülővé avanzsált, és őt mellém osztottátok be, ti pedig Peter mellé álltatok. Engem mások felkészítettek arra a feladatra, hogy megmentsem a világot, de ki tanítaná ki Petert, ki fékezné meg, ha diktátorrá kezdene válni? Rátok ott volt szükség, ez volt az életetek nagy munkája. Valentine nekem szentelte az életét, ti pedig Peternek szenteltétek a tiéteket.

Ám ha így gondolkodtatok, akkor szerintem szánalmas döntést hoztatok. Valentine pont olyan nagyszerű, ahogy emlékeztem rá, és pontosan olyan okos is. De nem ért meg engem, nem érti, mire van szükségem, és nem ismer annyira, hogy bízzon bennem - ez pedig az őrületbe kergeti. Ő nem az anyám vagy az apám, csak a nővérem, és mégis rá osztottátok - vagy ő

osztotta magára - azt a feladatot, hogy az anyám legyen. Megtesz minden tőle telhetőt.

Remélem, hogy nem túlságosan boldogtalan ettől a döntésétől, attól, hogy velem jött erre az útra! Túl nagy áldozatot hozott azért, hogy velem jöhessen. Attól tartok, hogy úgy érzi, amit cserébe tőlem kapott, az nem ér túl sokat.

Nem ismerlek benneteket - számomra egy nyolcvanas éveikben járó férfi és nő vagytok. Én egy harmincas éveik elején járó fiatal férfit és nőt ismertem, akik el voltak foglalva a kimagasló karrierjükkel, és olyan különleges gyerekeket neveltek, akik mind viselték egy ideig az NF

monitorjait a tarkójukba építve. Mindig valaki más figyelt rám. Mindig valaki máshoz tartoztam.

Soha nem éreztétek, hogy teljes mértékben a ti fiatok vagyok.

Pedig az vagyok. Ott vagytok bennem, a képességeimben, a döntéseimben, amelyeket úgy hozok meg, hogy észre sem veszem, hogy döntöttem, a mély érzelmeimben azzal a vallással kapcsolatban, amiben hittetek, és amit tanulmányoztam, amikor tudtam. Ti vagytok a magyarázat sok mindenre, ami megmagyarázhatatlan. Az a képességem, hogy teljes mértékben ki tudok zárni dolgokat a fejemből -. félre tudom tolni őket, hogy mással foglalkozhassak -, szintén tőletek származik, hiszen szerintem ezt tettétek ti is velem.

Félreállítottatok, és csak akkor kaphatom meg újra a figyelmeteket, ha hozzátok fordulok és kérem.

Láttam fájdalmas szülőgyermek kapcsolatokat. Láttam szülőket, akik uralkodnak a gyerekük felett, és láttam olyanokat, akik elhanyagolják őket, olyanokat, akik borzalmas hibákat követnek el, és mélyen megbántják a gyermekeiket, és olyanokat, akik képesek megbocsátani nekik, ha szörnyű dolgokat tesznek. Láttam nemességet és bátorságot, láttam szörnyű önzést és teljes vakságot - és mindezt UGYANAZOKBAN a szülőkben, ugyanazokat a gyerekeket nevelve.

Mostanra oda jutottam, hogy nincs nehezebb dolog annál, mint szülőnek lenni. Egyetlen más emberi kapcsolatban sincs ekkora lehetőség ilyen nagyszerű eredményeket vagy ilyen borzalmas pusztítást elérni, és annak ellenére, hogy már annyi tudós írt róla, senkinek a leghalványabb fogalma sincs arról, hogy egy döntés egy bizonyos gyermek számára jó, a legjobb vagy legalább nem túl szörnyű lesz-e. Ez egy olyan munka, amit egyszerűen nem lehet jól csinálni.

Olyan okok miatt, amelyekre valóban nem volt ráhatásotok, idegen lettem a számotokra.

Olyan okok miatt, amelyeket nem értek, nem próbáltatok a védelmemre kelni és hazavinni, vagy legalább megmagyarázni, hogy miért nem tettétek, miért nem tehettétek, miért nem szabadott így tennetek. De megengedtétek, hogy a nővérem eljöjjön hozzám, és feláldozza magát helyettetek. Ez nagy ajándék volt, közös ajándék tőle és tőletek. Még ha most már bánja is, az sem von le semmit az áldozata nagylelkűségéből.

És most elmondom, hogy miért írok. Bármennyire is próbálok önpusztító lenni, nem vagyok az.

Elég pszichológiai és szociológiai írást olvastam, és elég családot láttam az elmúlt két évben ahhoz, hogy rájöjjek: egy ember életében semmi sem helyettesítheti a szülőket, és nélkülük nem lehet továbblépni. Tizenöt éves koromra többet értem el - egy maroknyi nagy embert leszámítva -, mint bárki a történelem során. Ha visszanézek, mi mindent tettem, tisztán látom, hogy ez így van.

De mégsem hiszem el. Magamba nézek, és csak azt látom, aki életeket pusztított el. Még amikor megakadályozom, hogy egy diktátor szerezze meg a hatalmat e fölött a kolónia fölött, még amikor segítek egy fiatal lánynak megszabadulni a rátelepedő anyjától, olyankor is hallom azt a kis suttogó hangot a fejemben, ami azt kérdi: „Ugyan mi ez azokhoz a pilótákhoz képest, akik a háborúban az ügyetlenséged miatt haltak meg? Mi ez annak a két igen kellemetlen, de mégiscsak fiatal gyereknek a halálához képest, akik a te kezed által vesztek el? Mi ez ahhoz képest, hogy egy egész fajt irtottál ki anélkül, hogy előbb megértetted volna, hogy egyáltalán szükséges-e elpusztítani őket?

Van valami, amit az ember csak a szüleitől kaphat meg. Szükségem van erre, és nem szégyellem kérni.

Anyám, tudnom kell, hogy még hozzád tartozom, hogy a részed vagyok, hogy nem állok egyedül a világban.

Apám, tudnom kell, hogy önálló létezőként megszolgáltam a helyem ebben a világban.

Hadd folyamodjak a szent szövegekhez, amikről tudom, hogy sokat jelentenek a ti életetekben! Anyám, tudnom kell, hogy figyelted az életem, és „mindez igéket a szívedben megtartod"7. Apám, hallanom kell tőled azokat a szavakat, hogy „Jól vagyon, jó és hű

szolgám... menj be a te uradnak örömébe"8.

Nem, nem gondolom, hogy Jézus lennék, ti pedig az Úr. Csak azt hiszem, hogy minden gyermeknek szüksége van arra, amit Mária adott, és hogy az Új Testamentum Istene megmutatja, milyennek kell lennie egy atyának a gyermekei életében.

Persze ez ironikus: mivel mindezeket úgy kell kérnem tőletek, ezért nyilván gyanakodva fogadom a válaszotokat. Úgyhogy nem csak azt kérem, hogy adjátok meg nekem ezeket az ajándékokat, hanem azt is, hogy segítsetek elhinnem, hogy valóban úgy is gondoljátok őket.

Cserébe én pedig megértem, milyen lehetetlen helyzet volt számotokra, hogy én voltam a gyermeketek. Elhiszem, hogy minden esetben úgy döntöttetek, azt tettétek, ami szerintetek a legjobb volt számomra. Még ha nem is értek egyet a döntéseitekkel - és minél többet gondolkozom rajtuk, annál kevésbé értek velük egyet -, akkor is elhiszem, hogy senki más, aki ugyanennyi tudással rendelkezik, nem dönthetett volna nálatok jobban.

Vessetek egy pillantást a gyermekeitekre: Peter a világ ura, és úgy tűnik, a lehető legkevesebb vérontással és szörnyűséggel sikerül kormányoznia. Én elpusztítottam az ellenséget, amely a legnagyobb veszélyt jelentette számunkra, és most egy kis kolónia egész tűrhető kormányzója vagyok. Valentine az önzetlenség és szeretet mintaképe - és zseniális történeteket írt és ír, amelyek átformálják az emberiség gondolkodását a múltjukkal kapcsolatban.

Kivételesen jól sikerült gyermekek vagyunk. Azzal, hogy ezeket a géneket kaptuk tőletek, rátok a felnevelésünk szörnyű nehézsége hárult. Abból, amit Valentine-on látok, és amit ő mesélt Peterről, nagyon jó munkát végeztetek anélkül, hogy valaha is nagyon korlátoztátok volna őket.

Ami engem illet, a hiányzó gyermeket, a soha haza nem térő tékozló fiút, én még mindig érzem

7

Lukács 2.19

8

Máté 25.23.

az ujjlenyomatotokat a lelkemben és az életemben, és mindig örülök, ha ráakadok valahol magamban a szülői mintáitokra. Örülök, hogy a fiatok lehettem.

Nekem alig három évem volt, amikor írhattam volna nektek - sajnálom, hogy ennyi időbe telt annyira kibogozni a szívemben és az elmémben lévő dolgokat, hogy képes lettem valami értelmeset mondani. A ti életetekben negyvenegy év telt ei, és azt hiszem úgy értelmeztétek azt, hogy nem jelentkezem, hogy ezzel arra kérlek benneteket, hogy ti se tegyétek.

Messze vagyok tőletek, de most legalább ismét ugyanolyan ütemben telik az idő számomra is, mint számotokra - egyik nap a másik után, egyik év a másik után. A kolónia kormányzójaként állandó hozzáférésem van az ansible-hez - azt hiszem, nektek, a Hegemón szüleinek hasonló lehetőségeitek vannak. Amikor úton voltam, hetekig is eltarthatott volna, mire megfogalmazzátok a válaszotokat, és az nekem egy napnak tűnt volna, de most ugyanannyit kell várnom, mint amennyi időbe nektek telik írni.

Szeretettel, sajnálattal és reménnyel - fiatok:

Andrew

Valentine odalépett Enderhez, kezében a fiú kis könyvecskéjének kinyomtatott lapjaival.

- Minek hívod ezt? - kérdezte kissé remegő hangon.

- Nem tudom - felelte Ender.

- Elképzelni a hangykirálynők életét, az ő szemszögükből látni a háborút, kitalálni egy egész történelmet számukra, és mindezt úgy elmesélni, mintha egy hangykirálynő maga beszélne...

- Nem kitaláltam - szólt közbe Ender.

Valentine lecsüccsent az asztal szélére.

- Mit találtál, amikor ott kint jártál Abrával, és helyet kerestél az új kolóniának?

- Ott tartod a kezedben. Megtaláltam azt, amit azóta kerestem, amióta a hangykirálynők hagyták, hogy elpusztítsam őket.

- Azt mondod, hogy élő hangyokat találtál ezen a bolygón?

- Nem - tiltakozott Ender, és technikailag ez igaz is volt: csupán egyetlen hangyot talált. Ráadásul mondhatja-e az ember egy bebábozódott lárvára azt, hogy „élő”? És ha csak egyetlen gubót találna az ember, mondaná vajon, hogy „élő pillangókra” akadt?

Valószínűleg. De nekem nincs más választásom, muszáj mindenkinek hazudnom. Mert ha megtudnák, hogy egyetlen hangykirálynő életben maradt ezen a világon, hogy van egy báb, amelyből ki fog kelni egy királynő több millió megtermékenyített petével a testében, és az összes korábbi hangykirálynő minden elképesztő tudásával az elméjében, ismerve azt a technológiát, amely majdnem elpusztított bennünket, és azzal a képességgel, hogy még több szörnyű fegyvert gyártson, ha akar... szóval ha ezt megtudnák, akkor hogyan is élhetne tovább ez a báb? És milyen hosszú lehetne az élete annak, aki megpróbálja megvédelmezni?

- De találtál valamit, ami miatt biztos vagy abban, hogy az a történet, amit írtál, nem csak szép, hanem igaz is.

- Ha mondhatnék neked ennél többet is, hidd el, megtenném.

- Ender, volt olyan valaha is, hogy mindent elmondtunk egymásnak?

- Szerinted van olyan ember, aki valaha is így tett valakivel?

Valentine megfogta a kezét.

- Szeretném, ha a Földön mindenki elolvasná ezt az írást!

- Vajon érdekelné őket? - Ender reménykedett ebben, de ugyanakkor kételkedett is. Azt akarta, hogy az írása mindent megváltoztasson. De tudta, hogy semmin nem fog változtatni.

- Néhány embert biztosan - felelte Valentine. - És az elég.

Ender felkuncogott.

- Szóval küldjem le egy kiadónak, aki kiadja? És azután? Kapnám a jogdíj csekkjeit, amiket beválthatnék... mire is? Mit lehet itt kapni?

- Mindent, amire szükségünk van - mondta Valentine, és mindketten nevetni kezdtek. Azután Valentine ismét elkomolyodott: - Ne írd alá a neved!

- Igen, ezen már én is gondolkodtam.

- Ha rájönnek, hogy ezt te, Ender Wiggin írtad, akkor a kritikusok folyamatosan téged fognak analizálni, és egy szó sem esik majd a könyvről magáról. A benne lévő összes tudásra azt fogják mondani, hogy csupán a lelkiismereted szólt, amely így próbálja feldolgozni az elkövetett bűneidet.

- Nem is várok mást.

- De ha név nélkül adják ki, akkor a könyvet önmaga miatt fogják olvasni, nem az író személye miatt.

- Az emberek azt fogják hinni, hogy egy regény. Hogy csak kitaláltam.

- Így is, úgy is ezt fogják gondolni - vont vállat Valentine. - De nem úgy hangzik, mint valami kitalált történet, hanem úgy, mint az igazság. És lesz, aki ezt megérzi rajta.

- Akkor nem írok rá nevet.

- Dehogynem! Kell valamilyen név, akire az emberek hivatkozhatnak. Úgy, ahogy én is használom a Démoszthenészt még mindig.

- De senki nem hiszi, hogy ez ugyanaz a bajkeverő Démoszthenész lenne, aki azelőtt írogatott, hogy Peter lett a világ ura.

- Találj ki egy nevet!

- Mit szólnál a Locke-hoz?

Valentine nevetett.

- Még mindig vannak, akik így hívják Petert.

- Mi lenne, ha Nekrológ lenne a könyv címe, és a szerző neve pedig... Temetkezési Vállalkozó?

- Mit szólnál inkább a Gyászbeszéd címhez, a szerző pedig lehetne a Temetés Szónoka?

Végül egyszerűen a Hangykirálynő címet adták a műnek, és Ender úgy írta alá, hogy a Holtak Szószólója.

A kiadóval történő névtelen, lenyomozhatatlan levélváltása során ragaszkodott ahhoz, hogy a művet mindenféle szerzői jogi nyilatkozat nélkül adják ki. A kiadó így majdnem visszamondta a dolgot, de Ender

ragaszkodott ehhez a kitételhez. „írják rá a könyvborítóra, hogy nyugodtan lehet sokszorosítani annyi példányban, amennyiben az olvasók szeretnék, de azt is, hogy az önök kiadványa különösen szép, amit magukkal vihetnek az emberek, írhatnak bele, és aláhúzhatják benne a fontos részeket.”

Valentine ezt nagyon szórakoztatónak találta,

- Tudod, mit csinálsz?

- M i t ?

- Úgy kezelteted velük, mintha egy szentírás lenne. Tényleg azt hiszed, hogy az emberek ebben a szellemben fogják olvasni?

- Nem tudom, hogy az emberek mit fognak tenni - válaszolta Ender -, de az tény, én úgy tekintek erre, mint egy szent iratra. Nem akarok pénzt csinálni belőle. Ugyan mire használnám azt a pénzt? Inkább azt akarom, hogy mindenki olvassa el, amit írtam! Azt akarom, hogy mindenki tudja, hogy kik voltak a hangykirálynők.

Hogy mit veszítettünk, amikor kipusztítottuk őket.

- Az életünket mentettük, Ender.

- Nem. Azt hittük, hogy ezt tesszük, és ez alapján kell megítélni a dolgot - de valójában elpusztítottunk egy fajt, amely kétségbeesetten próbált békét kötni velünk, megérteni bennünket, de sajnos nem értette, mi a nyelv és a beszéd. Most először van esélyük szólni hozzánk.

- Túl későn - sajnálkozott Valentine.

- A tragédiák már csak ilyenek.

- És az ő tragikus hibájuk a... a némaság volt?

- Az ő tragikus hibájuk az arrogancia volt: azt hitték, képesek terraformálni bármely olyan bolygót, amelyen nem az a típusú intelligens élet virul, amit ők felismernek - amelyen nem olyan lények élnek, akik gondolati úton kommunikálnak.

- Ahogy az aranybogarak is beszélnek velünk.

- Az aranybogarak röfögnek - mármint mentális értelemben - csóválta a fejét Ender.

- Találtál egyet! - csapott le rá Valentine. - Megkérdeztem, hogy találtál-e hangyokat, és azt mondtad, hogy nem, de tudom, hogy találtál egyet!

Ender egy szót sem szólt.

- Soha többé nem teszek fel ilyen kérdést - ígérte Valentine.

- Remek.

- És az az egy... egyedül van.

Ender megborzongott.

- Nem ölted meg. És ő sem ölt meg téged. Elmesélte neked - nem, megmutatta neked - az összes emlékét, te pedig leírtad a könyvben.

- Elég sokat kérdezel ahhoz képest, hogy azt mondtad, többé nem teszed.

- Ne merészelj ilyen magas lóról beszélni velem!

- Ötvennégy éves vagyok, megtehetem.

- Lehet, hogy ötvennégy évvel ezelőtt születtél - javította ki Valentine -, de akkor is csak tizenhat éves vagy, de mindegy is, hogy mennyi idős vagy, akkor is két évvel idősebb vagyok nálad!

- Ha megérkezik a következő telepeshajó, felszállok rá - mondta Ender.

- Sejtettem.

- Nem maradhatok itt. Hosszú útra kell indulnom. Távol kell kerülnöm minden élő embertől.

- A csillaghajók kolóniáról kolóniára repülnek, emberekkel a fedélzetükön.

- De ez sok időbe telik - mondta Ender. - Ha egyik utat teszem meg a másik után, akkor egy idő után magam mögött hagyom az emberiséget - legalábbis a mai formájában.

- Az egy hosszú és magányos utazás lesz.

- Csak ha egyedül megyek.

- Ez most meghívás akar lenni?

- Igen, gyere velem, amíg izgalmasnak érzed az utazást! - bólintott Ender.

- Korrekt ajánlat - mondta Valentine. - Arra tippelek, hogy jobb társaság leszel most, hogy nem töprengsz állandóan.

- Nem hinném. Úgy tervezem, hogy hibernációban utazom.

- Kihagynád a felolvasóesteket az utazás során?

- Be tudod fejezni a könyvet, mielőtt indulnunk kellene?

- Valószínűleg. Ezt a kötetet biztosan.

- Azt hittem, ez az utolsó.

- Az utolsó előtti.

- De hát már leírtad a Hangy Háborúk minden aspektusát, és az utolsó csatánál tartasz.

- Még van két nagy, megoldásra váró kérdés.

Ender lehunyta a szemét.

- Szerintem az én könyvem az egyikre megadja a választ.

- Igen - értett egyet Valentine. - Ezért szeretném is belefoglalni az írásodat az utolsó kötetbe.

- Nem áll szerzői jogvédelem alatt, szóval azt csinálsz vele, amit akarsz.

- Akarod tudni, hogy mi a másik nagy kérdés?

- Feltételezem, az, ahogy Peter egyesítette az egész világot a háború után - találgatott Ender.

- Hát annak meg mi köze lenne a Hangy Háborúkhoz? - értetlenkedett Valentine. - Nem, az utolsó nagy kérdés te vagy.

- Én egy gordiuszi csomó vagyok, amit nem lehet kibogozni, csak kettévágni.

- Írni fogok rólad.

- Én meg nem olvasom el.

- Rendben, akkor majd nem mutatom meg.

- Tudnál várni ezzel? - Ender majdnem azt kérdezte, hogy „amíg meghalok”, de aztán mégsem fogalmazott ennyire pontosan.

- Talán egy kicsit - egyezett bele Valentine. - Meglátjuk.

Ender az új kolónia körüli ügyeknek szentelte a napjait: lefektette az új telepesek megérkezéséhez szükséges alapokat, elintézte, hogy elegendő gabonatöbbletet termeljen a négy város és az új városka körüli terület is ahhoz, hogy ha az újonnan érkezők a következő két vagy akár három évben sem tudnának valamiért aratni, akkor se éhezzenek.

- Pénzre is szükségünk lesz - mondta. - Itt, ahol mindannyian ismerjük egymást, működik az a fajta ad hoc kommunizmus, amit kidolgoztunk. De ahhoz, hogy a kereskedelem jól működjön, szükségünk van valamilyen fizetőeszközre.

- Po és én megtaláltuk az aranybogarakat - mondta neki Sel Menach. - Van aranyunk, veress belőle érméket!

Abra kitalálta, hogyan lehet egy olajprést érmepréssé alakítani, az egyik kémikus pedig kitalált egy olyan ötvözési módszert, amely meggátolta, hogy az arany elkopjon a folyamatos használat során. Az egyik tehetséges fiatal lerajzolta Sel Menach képét, egy öregasszony pedig fejből lerajzolta Vitalij Kolmogorov arcképét. Sel ragaszkodott hozzá, hogy Kolmogorov arca legyen a kisebb értékű pénzen, mert, ahogy mondta: „Így ez lesz az az arc, amelyet az emberek a legtöbbször látnak. Mindig a legnagyobb személyek képét tegyétek a legkisebb címletekre.”

Azután elkezdték gyakorolni a pénzhasználatot, hogy már kialakult árak legyenek, amikor az új telepesek megérkeznek. Eleinte vicces volt.

- Öt csirke nem ér egy tehenet. - Ráadásul ahelyett, hogy az érméket „ötösnek” és „egyesnek” nevezték volna, az egyiket „Selnek”, a másikat „vitnek” hívták. Így a pénzzel kapcsolatban megszokott mondások is más színezetet kaptak, például azt hajtogatták, hogy „Aki Vitet nem becsüli, az Selt nem érdemli”.

Ender azon kínlódott, hogy valahogy beállítsa az érméik értékét a Hegemóniában használt dollárral szemben, de Valentine lebeszélte: „Hadd álljon be magától az értéke, attól függően, hogy az emberek mennyit lesznek hajlandóak fizetni azért, amit innen exportálunk.” Így hát az érme értéke a saját kis világukhoz igazodott.

A Hangykirálynő első kiadása eleinte lassan fogyott, majd egyre gyorsabban elkapkodták. Számtalan nyelvre lefordították, bár a Föld összes lakója beszélte a Közös Nyelvet, mert az volt a hivatalos nyelve Peter „A Föld Szabad Népei” elnevezésű új, nemzetközi kormányának.

A könyv másolatai fent keringtek a hálózatokon is, és egy nap az egyik shakespeare-i xenobotanikus is megkapta egy levelében. Ö mindenkinek mesélt róla Mirandán, a könyvet több példányban kinyomtatták, és kézről-kézre adták az emberek. Ender és Valentine nem szólt semmit. Alessandra hozott egy példányt Endernek is, aki elfogadta, várt egy kicsit, majd visszaadta, mintha elolvasta volna.

- Hát nem csodálatos? - szegezte neki a kérdést Alessandra.

- De igen, szerintem is.

- Ó, igen, ismerem ezt az analitikus hangsúlyt, ezt a szenvedélymentes hozzáállást.

- Mit is mondhatnék? Vagyok, aki vagyok.

- Azt hiszem, ez a könyv megváltoztatta az életemet - jelentette ki Alessandra.

- Remélem, jó irányba! - Aztán Ender egy pillantást vetett Alessandra gömbölyödő hasára, és azt kérdezte: - Még ennél is jobban megváltoztatta az életedet?

Alessandra mosolygott.

- Azt még nem tudom. Majd egy év múlva megmondom.

Ender nem szólt semmit, nem világosította fel a lányt, hogy ő egy év múlva már egy csillaghajó fedélzetén lesz, fényévekre innen.

Valentine befejezte a könyve utolsó előtti kötetét, és amikor kiadták, a végére odabiggyesztette a Hangykirálynő teljes szövegét a következő bevezetővel: „Én olyan keveset tudok a hangyokról, hogy történészként lehetetlennek érzem az ő szemszögükből leírni ezt a háborút. Így inkább idecsatoltam a történetnek egy művészi feldolgozását, mert bár nem bizonyítható a szöveg írójának álláspontja, de én hiszem, hogy ez az igazság.”

Nem sokkal ezután Valentine meglátogatta Endert.

- Peter elolvasta a könyvemet - számolt be neki.

- Örülök, hogy valaki megtette.

- Írt egy üzenetet az utolsó fejezettel kapcsolatban. így szól: „Tudom, hogy ki írta ezt.”

- És igaza volt?

- Igen.

- Nemhiába olyan okos.

- Ender, komolyan megérintette az írásod.

- Igen, az embereknek tetszeni szokott.

- Ez több mint egyszerű tetszés, ezt te is tudod. Hadd olvassam fel, hogy mit írt Peter! „Ha a hangyokért tud szót emelni, akkor biztosan értem is tudna.”

- Hát ez meg mit akar jelenteni?

- Azt szeretné, ha írnál róla. Az életéről.

- Amikor utoljára láttam Petert, akkor hatéves voltam, és alig pár órával korábban azzal fenyegetett, hogy megöl.

- Tehát nemet mondasz.

- Azt mondom, hogy beszélek vele, és meglátjuk.

Alkalmanként egy-egy órát beszélgettek az ansibleon. Peter már az ötvenes évei végén járt, a szíve gyengélkedett, az orvosai aggódtak érte - Ender pedig még mindig egy tizenhat éves fiú volt. De mégis mindketten ugyanazok volt, akik valaha, csak most már nem feszült köztük düh. Talán azért, mert Peter elérte, amiről álmodott, és Ender nem állt az útjában, illetve - legalábbis Peter megítélésében - nem is múlta őt felül.

Ender megítélésében sem.

- Amit tettél, azt tudatosan tetted - mondta neki.

- És ez jó vagy rossz?

- Senkinek nem kellett csellel rávennie Nagy Sándort, hogy meghódítsa Perzsiát. Ha ez történt volna, akkor nem hiszem, hogy „Nagy”-nak neveznénk, nem igaz?

Miután Peter elmesélte az egész életét, minden olyan tettét, amely elég fontos volt ahhoz, hogy a beszélgetés során kitérjenek rá, Endernek alig öt napjába telt, hogy megírja a Hegemón című vékony kötetét.

Egy példányt elküldött Peternek az alábbi kísérőszöveggel: „Mivel a szerző a Holtak Szószólója, a könyv csak a halálod után kerülhet nyomtatásba.”

Peter visszaírta: „Egy pillanattal sem történhet korábban a kelleténél.” De a Valentine-nak írott levelében kiöntötte a szívét, és elmondta, mennyit jelentett neki, hogy valaki ennyire megértette őt. „Egyetlen rossz dolgot sem hallgatott el, amit tettem, de egyensúlyba hozta őket. Perspektívába állította.”

Valentine megmutatta a levelet Endernek, aki csak nevetett.

- Egyensúlyba! Ugyan honnan tudhatná bárki is a bűnök és a nagy teljesítmények relatív súlyát? Öt csirke nem tesz ki egy tehenet.

Címzett: MinCol@ColMin.gov

Feladó: Gov%ShakespeareCol@MinCol.gov

Tárgy: Még áll az állásajánlat?

Kedves Hyrum!

Hiszem, hogy a Shakespeare remekül elboldogul majd, ha az ideérkező telepeshajó továbbindulásakor én is a fedélzetén leszek (megvannak a magam okai arra, hogy így döntöttem, de azokba most nem mennék bele). Itt leszek az új telepesek megérkezése és berendezkedése során. A jelenlegi kolónialakók már a velem érkezetteket is a „régi telepesek"

kategóriába sorolják, ahogy önmagukat, a nagyon öregeket pedig, akik még a hangy háborúban harcoltak, most már „az elsőkként" emlegetik, de nem tesznek különbséget az ő

leszármazottaik és a velem érkezettek között.

Ha maradnék, akkor mind az új kolónia kormányzója, mind jómagam is a Kolóniaügyi Minisztérium által kinevezett tisztviselők lennénk. Ha távozom, és a négy városka választott tanácsa veszi át a helyemet egy közösen megválasztott elnökkel és választott polgármesterekkel, akkor az szinte kikerülhetetlen kényszert jelent majd az új kormányzó számára is arra vonatkozóan, hogy csupán két évig legyen hivatalban, azután engedje, hogy egy választott polgármester vegye át a helyét.

Időközben a „régi telepesek” bevetették a földeket, és az érkezők fele számára elegendő házat építettek. Én tanácsoltam, hogy ennyit húzzanak csak fel, hogy az új telepesek csatlakozhassanak hozzájuk a többi ház felépítésében. Nekik is meg kell tapasztalniuk, hogy ez mekkora munka, hogy jobban értékeljék mindazt az erőfeszítést, amelyet a régiek értük tettek. Azonkívül a közös munka során óhatatlanul közelebb kerül egymáshoz a két csoport, már nem lesznek idegenek - bár elég messzire telepítettem az újakat ahhoz, hogy az ön különálló növekedésre irányuló terve is megvalósulhasson. Persze teljesen nem lehet elszeparálni az újakat, mert akkor a két csoport közti házasság lehetetlenné válna, és jelen pillanatban a gének fontosabbak, mint a kultúra, már csak az itteni emberállomány egészsége szempontjából is.

Emberállomány... nos, valóban olyan vonatkozásban kell a fizikai testünkre gondolnunk, ahogy azt a pásztorok teszik a nyájaikkal. Sel bácsi lenne az első, aki ezen jót nevetne, és igazat adna nekem. Elsősorban emlősök vagyunk, és csak másodsorban emberek, és még ha el is felejtjük azt, hogy emlősök vagyunk, az éhes vadállati ösztöneink akkor is felülírják az emberi mivoltunkat.

Mindent áttanulmányoztam Virlomival és az általa megvívott háborúkkal kapcsolatban, amit csak találtam. Micsoda bámulatos nő! A hadiiskolai eredményei szerint csupán egy átlagos diák volt (egy elismerten különleges csoportban). De a Hadiiskola a háborúról szól, nem a forradalomról vagy a nemzeti túlélésről - és a tesztek azt sem mérik, hogy mekkora hajlam van valakiben az istenné vagy istennővé válásra. Ha lett volna ilyen tesztjük, kíváncsi lettem volna, mit mutat Peterrel kapcsolatban - persze még gyermekkorában, nem akkor, amikor már a világ ura lett.

Ha már Peterről esett szó, több beszélgetést is folytattunk egymással, talán erről ön is tud.

Nem leveleztünk, hanem az ansible sávszélességét használva valóban beszélgettünk.

Keserédes élmény volt látni őt majdnem hatvanéves korában. A haja acélszürkés, az arca

ráncos, egy kicsit túlsúlyos (bár még mindig jól tartja magát), és a felelősség mély árkokat vésett az arcára. Már nem az a fiú, akit ismertem és gyűlöltem. De ennek az embernek a létezése nem törli ki az emlékezetemből azt a fiút - számomra ők két különböző ember, akiknek valami véletlen folytán ugyanaz a nevük.

Meglepő módon ezt a férfit csodáltam, sőt szinte szerettem. Olyan döntéseket kellett meghoznia, amelyek minimum annyira szörnyűek voltak, mint amikkel nekem kellett szembenéznem, és ő nyitott szemmel hozta meg ezeket. Már a döntések meghozatala előtt tudta, hogy emberek fognak meghalni miatta. Mégis sokkal több benne az együttérzés, mint amit ő - vagy én, vagy akár Valentine - valaha is el tudott volna képzelni magáról.

Elmesélte, hogy gyerekkorában, amikor én már a Hadiiskolában voltam, úgy döntött, hogy az egyetlen mód arra, hogy sikert érjen el a céljaiban és a munkájában, az az, hogy megtéveszti az embereket, és elhiteti velük, hogy ugyanolyan szerethető, mint én. (Azt hittem, hogy viccel, de nem. Nem hiszem, hogy a Hadiiskolában engem „szerethetőnek" ismertek volna, de Peter azzal a képpel dolgozott, amit otthon őriztek rólam.) Így hát onnantól kezdve minden döntése előtt megkérdezte magától, hogy mit tenne ebben a helyzetben egy jó ember, és aztán azt tette. De mostanra megtanult valami nagyon fontosat az emberi természetről: ha egész életedben úgy teszel, mintha jó lennél, akkor nem fogsz különbözni a jó emberektől. A kérlelhetetlen képmutatás végül igazsággá válik. Peter jó emberré tette magát, még ha eleinte egyáltalán nem tiszta szándékkal indult is el az efelé vezető úton.

Ez nagy reménnyel tölt el önmagamat illetően. Most már csak annyit kell tennem, hogy találok magamnak valamilyen elfoglaltságot, amely feledteti a terhet, amit cipelek. A kolónia kormányzása érdekes és értékes munka volt, de nem azt adta számomra, amit reméltem. Még mindig halott hangyok, halott katonák és halott gyerekek képével a fejemben ébredek reggelente. Még mindig kísértenek az emlékek, amelyek arról szólnak, hogy milyenek voltunk, Peter és én. Ha ezek egyszer végre eltűnnek, akkor ismét önmagam lehetek.

Tudom, hogy önt aggasztja, hogy ilyen a gondolkodásmódom. Nos, ez meg az ön terhe, nem igaz? De hadd nyugtassam meg, hogy az én terhem felerészben saját magam által generált dolog. Ön, Mazer és a többi tiszt, akik kiképeztek és használtak engem és a többi gyermeket, mind igaz cél érdekében tették - és a dolog működött. Irányomban önnek ugyanannyi felelőssége van, mint bármely parancsnoknak egy csatában a túlélő, ám lebénult katonák iránt. Ezek a katonák felelősek azért, hogy milyen életet alakítanak ki maguknak a tragédia után - és fájdalmasan ironikus, hogy a parancsnok igaz hozzáállásának velük kapcsolatban annak kell lennie, hogy „Nem az én hibám, hogy életben maradt. Ha meghalt volna, akkor nem kellene most ezekkel a sebekkel élnie. Az életének ekkora szeletét kapta vissza - és az ellenség volt az, aki a teljességéből a hiányzó részt elrabolta. Az én dolgom az volt, hogy biztosítsam, hogy a halála vagy a sérülései jelenteni fognak valamit, jelentőséggel bírnak - és én ezt meg is tettem".

Ezt tanultam meg az itteni katonáktól. Ők még mindig emlékeznek az elesett társaikra, még mindig hiányzik nekik az az élet, amit maguk mögött hagytak a Földön, a családjuk, akiket soha többé nem láthattak, a helyek, amelyeket csak az emlékeikben vagy az álmaikban látogathatnak meg újra. Ám nem okolnak engem. Büszkék arra, amit együtt tettünk. Szinte mindegyikük elmondta nekem valamikor, hogy „Megérte". Mert győztünk. Így hát most én is ezt mondom önnek. Bármilyen terhet is cipelek, az megérte, mert győztünk.

Nagyra értékelem a figyelmeztetését azzal a kis könyvvel kapcsolatban, amely kézről-kézre jár a Hangykirálynő címmel. Önnel ellentétben én nem hinném, hogy ostobaság lenne, szerintem ez a „Holtak Szószólója" valami nagyon igazat mondott el, akár tényszerű a dolog, akár nem.

Tegyük fel, hogy a hangykirálynők valóban olyan gyönyörűek és jószándékúak voltak, mint

ahogy ennek a Holtak Szószólójának a képzeletében megjelentek. Ez nem változtat azon a tényen, hogy a háború során nem tudták elmondani nekünk, hogy a szándékaik megváltoztak, és megbánták, amit tettek. Ez nem változtat azon, hogy mi feddhetetlenek vagyunk (bár ez meg nem ment fel bennünket a felelősség alól).

Van egy gyanúm, amivel kapcsolatban sajnos nem tudok bizonyosságot szerezni: azt hiszem, hogy bár az egyes hangyok annyira függtek a királynőktől, hogy amikor azok elpusztultak, a katonák és a dolgozók is meghaltak, ám ez nem jelenti azt, hogy egyetlen nagy organizmusként léteztek, vagy, hogy a hangykirálynők nem vették volna figyelembe az egyének szükségleteit vagy akaratát.

És mivel a hangyok egyénként elég ostobák voltak, a királynők nem tudták elmagyarázni nekik a finomabb megközelítéseket. Nem lehetséges, hogy ha a hangykirálynők visszautasították volna azt, hogy az első harcokat megharcolják, és igaz pacifistákhoz illően engedték volna, hogy lemészároljuk őket, akkor az egyes hangyok túlélési ösztöne olyan fokig erősödött volna, amely meghaladta volna az úrnőik hatalmát? Akkor is meg kellett volna vívnunk velük ezeket a csatákat, de akkor a hangyok minden összehangoltság és valódi intelligencia nélkül küzdöttek volna. Ez aztán oda vezetett volna, hogy a hangyok mindenütt fellázadnak a királynőik ellen.

Még egy diktátornak is tiszteletben kell tartania a gyalogjai akaratát, mert az engedelmességük nélkül nincs hatalma. Nos, mivel rákérdezett, hát elmondtam, hogy ilyesmiken gondolkodom a Hangykirálynő kapcsán. Meg minden mással kapcsolatban, mert önnek pont ugyanannyira hallania kell a véleményemet, amennyire nekem el kell mondanom.

Ebben a háborúban ön volt az én hangykirálynőm, én pedig az ön hangy katonája. Kétszer is megpróbáltam megkérdőjelezni az ön feljebbvalói hatalmát, de Bean mindkétszer közbelépett, és visszaterelt az igába. De mindent, amit tettem, szabad akaratomból tettem, mint egy jó katona, szolga vagy rabszolga. A zsarnok feladata nem az, hogy kényszeresen, hanem, hogy még a vonakodókat is meggyőzze arról, hogy az együttműködés jobban szolgálja az érdekeiket, mint az ellenállás.

Tehát ha a most érkező hajót a Gangesz Kolóniára szeretné továbbirányítani, akkor elmegyek, és megnézem, miben tudnék segíteni Virlominak Bean elrabolt gyermekével és az ő fura anyjával kapcsolatban (bár nem az teszi az anyát furává, hogy leköpte önt, valljuk be, több százan vannak - vagy voltak -, akik sorban állnának ezért a lehetőségért). Van egy olyan érzésem, hogy Virlomi nehéz helyzetben fogja találni magát, mert a kolónia népessége túlnyomórészt indiai. Így minden döntése igazságtalannak fog tűnni a nem indiaiak számára, és ha ez a Randall Firth egy kicsit is örökölte az apja zsenialitását, és ha az anyja úgy nevelte, hogy gyűlöljön mindenkit, aki Achilles Flandres útjában áll – márpedig ez Virlomira igencsak érvényes akkor bizony Randall meg fogja próbálni elpusztítani Virlomit és megszerezni a hatalmát.

És bár vannak olyanok az NF-nél és a Kolóniaügyi Minisztérium tagjai között is, akik azt hiszik, hogy semmi olyasmi nem jelenthet fenyegetést a Földre, ami a kolóniákon történik, örömmel látom, hogy ön nem tartozik közéjük. Egy harcos-lázadó az egyik kolónián milliók képzeletét lobbanthatja lángra a Földön. Talán milliárdokét is. És lehet, hogy a Hangykirálynő is segítségére lehet ebben. Egy, a kolóniákról származó ügyes demagóg magára ölthetné az elveszett hangykirálynők köntösét, és játszhatna azokra az érzelmekre, hogy a kolóniákat valamiképpen „méltatlanság érte" a Föld részéről, és ezért tartoznak nekik. Ez abszolút irracionális ugyan, de vannak példák arra, hogy még ennél is irracionálisabb nézetek teret hódítottak.

Ha ön már nem szándékozik engem a Gangeszre küldeni, akkor is felszállok arra a hajóra, és remélem, hogy az úticélja tartogat valami izgalmasat számomra. Valentine még nem döntötte

el, hogy velem tart-e, de mivel a történelmi művein dolgozott, és ezért teljesen elszigetelt maradt ettől a kolóniától érzelmileg és társadalmilag is, azt hiszem, elkísér majd, mert semmi sem ösztönzi a maradásra.

Az ön élethosszig dolgozó szorgos méhecskéje:

Ender

Achilles odasétált a kunyhóhoz, ahol Virlomi lakott magasztos szegénységben. A lány hatalmas hűhót csapott abból, hogy a legegyszerűbb lakhelyen él - de teljesen szükségtelen volt vályogfalakat és nádtetőt építeni, amikor annyi remek faanyag volt a közelben. Virlomi minden egyes cselekedete úgy volt kiszámítva, hogy növelje a tekintélyét az indiai telepesek szemében. De Achillest az egész színjáték undorral töltötte el.

- Randall Firth - mondta az egyik kint álló „barátnak”. Virlomi azt állította, hogy „A barátaim őrt állnak odakint, vigyázzák az időmet, hogy néha jusson belőle a meditációra.” De a „barátai” a közös asztalnál ettek, és teljes részt kaptak az aratásból, szóval a szolgálatuk tulajdonképpen meg volt fizetve. Mindenki tudta, hogy valójában rendőrök, őrök. De az indiaiak mind azt hajtogatták, hogy ezek önkéntesek, és emellett teljes munkát végeznek.

Teljes munkát... egy indiai, na hiszen! Ha egy kicsit melegebbre fordul az idő, elvonulnak lefeküdni, és a többieknek kell pótolni a kiesett munkásokat.

Nem csoda, hogy az apám, Nagy Achilles hadba vezette a kínaiakat, hogy leigázzák Indiát. Valakinek meg kellett tanítania őket a munkára. De azt senkinek nem sikerült megtanítani nekik, hogy hogyan gondolkozzanak.

A kunyhóban Virlomi éppen font. Hogy miért? Mert Gandhi is azt csinálta. Négy mozgókocsis fonógépük volt és két szövőszékük, valamint pótalkatrészeik, amelyek a következő száz évre biztosítják ezek működését - addigra pedig képesek lesznek majd újakat előállítani. Teljesen felesleges volt tehát otthon kézzel fonni.

Gandhi is csak azért tette, mert így tiltakozott az ellen, hogy az angolok által bevitt szövőszékek elvették az indiaiak munkáját. Virlomi mit akar elérni ezzel?

- Randall - köszöntötte Virlomi.

- Virlomi - felelte ő.

- Köszönöm, hogy eljöttél!

- Senki nem szegülhet ellen szeretett kormányzónk parancsának.

Virlomi fáradt tekintetet vetett rá.

- Te mégis mindig megtalálod a módját.

- Csak mert a hatalma jogtalan - felelte Achilles. - A Shakespeare már azelőtt függetlenné nyilvánította magát, és elkezdtek kétéves ciklusokra kormányzót választani, mielőtt megalapítottuk volna a kolóniánkat.

- Mi ugyanezt tettük - mondta Virlomi.

- De itt mindig magát választják meg. Azt a személyt, akit a Kolóniaügyi Minisztérium nevezett ki.

- Ezt hívják demokráciának.

- Ez nem demokrácia - cinkelt lapokkal játszik. Az indiaiak a zsebében vannak. És játssza ezt a szent nő

játékot, hogy a markában tartsa őket.

- Túlságosan sok időd van olvasni, ha ilyen kifejezéseket ismersz, mint a „cinkelt lapokkal játszani”.

Milyen könnyű labdát dobott fel Virlomi!

- Miért érzi szükségét annak, hogy elvegye a polgárok kedvét önmaguk művelésétől? - szegezte neki a kérdést Achilles.

Virlomi kedves arckifejezése nem változott.

- Miért kell mindent politikai síkra terelned?

- Hát nem lenne nagyszerű, ha mindenki más felhagyna a politizálással, és maga kisajátíthatná az egészet?

- Randall - sóhajtott Virlomi -, nem azért kérettelek ide, mert agitálsz a nem indiai lakosság körében.

- De én viszont ezért jöttem.

- Egy lehetőséget szeretnék felajánlani a számodra.

Achillesnek elismeréssel kellett adóznia azelőtt, hogy Virlomi továbbra is próbálkozik. Talán ez az indiai istennők egyik jellemzője.

- Egy újabb látszatpozíciót akar felajánlani, hogy ezzel cirógassa az egómat?

- Állandóan azzal jössz, hogy itt ragadtál ebben a világban, hogy soha nem jártál sehol máshol, és az egész életedet úgy kell leélned, hogy számszerű túlsúlyban vannak körülötted az indiaiak, és az ő kultúrájuk vesz körbe.

- Látom, a kémei pontos jelentéseket hoztak.

A fiú arra számított, hogy Virlomit eltéríti annak a vitának az irányába, hogy kémek-e azok, akiktől az értesülései származnak vagy sem, hiszen teljesen átlagos, szabad polgárok vettek részt a közösségi alkalmakon, és azután ők beszélgettek az elhangzottakról. De nyilvánvalóan a lányt is annyira fárasztotta már ez a téma, mint őt magát. Ráadásul úgy tűnt, hogy fontosabb és sürgősebb szándéka van ennél.

- Körülbelül egy hónap múlva egy csillaghajó érkezik a kolóniánkra - mondta Virlomi. - A Shakespeare Kolóniáról jön, és különféle, náluk sikerrel alkalmazott hibrid, illetve genetikailag módosított növényeket hoz, amelyekkel bővíthetjük a mezőgazdasági repertoárunkat. Ez egy fontos látogatás.

- Én nem vagyok földműves - szögezte le Achilles.

- A csillaghajók sohasem végleges úti céljukra érkeznek ide - folytatta Virlomi zavartalanul -, jönnek, aztán továbbmennek.

Most már Achilles is értette, hogy Virlomi mit kínál neki. Ez valóban felajánlás volt, nem pedig önkéntelen száműzetés.

- Hova mennék?

- Ez a bizonyos csillaghajó visszafordul a Földre. Biztosítottak róla, hogy a pilóta oda (illetve hát a Föld közelébe) viszi vissza a hajót a Shakespeare-ről, valamint a mi kolóniánkról származó mintákkal egyetemben, hogy azokat megvizsgálhassák, tenyészthessék, tanulmányozhassák, és aztán más kolóniákkal is

megoszthassák. Néhányat közülük akár a Földön is elkezdenek majd termeszteni, mert a magas hozamuk és az időjárástűrésük annyira előnyössé teszi őket.

- És az egyik fajt magáról nevezik majd el? - gúnyolódott Achilles.

- Lehetőséget kínálok neked arra, hogy elmenj, és megnézd magadnak a nagyvilágot. Jelenleg a Föld lakosságának alig egynegyedét teszik ki az indiaiak, és számtalan olyan helyet találhatsz, ahol soha nem kell eggyel sem összetalálkoznod.

- Nem az indiaiakkal van bajom - mondta Achilles nyájasan. - Hanem azzal az önelégült, tekintélyelvű

kormánnyal, amelyik úgy tesz, mintha demokratikus lenne.

- Itt az indiaiak vannak többségben. A kormány tehát kétségtelenül demokratikus, még ha önelégült is.

- A Földet egy gonosz diktatúra kormányozza.

- A Földet egy választott kongresszus kormányozza, amely felett egy választott hegemón elnököl.

- A hegemónia létrejöttéhez valakinek a meggyilkolásán keresztül vezetett az út.

- Annak az emberek a meggyilkolásán keresztül, akit tévedésből az apának hiszel - felelte Virlomi.

Ez a mondat úgy verte fejbe Achillest, mint egy kalapácsütés. Az anyja és ő egész életében titokban tartották azt, hogy ki az apja, pont úgy, ahogy soha senki nem hallotta, hogy egymás közt a titkos - de valódi -

nevén, Achillesnek nevezik őt. Randall így, Randall úgy - mindig ez hangzott el, kivéve, amikor a gyengéd magány pillanataiban az anyja Achillesnek nevezte. Ő maga is csak a gondolataiban hívta magát így.

De Virlomi tudta. Honnan?

- Én láttam, ahogy a te állítólagos apád hidegvérrel gyermekeket gyilkol - mondta Virlomi. - Egy nagyon jó barátomat is megölte. Minden ok nélkül.

- Hazudik! - kiáltotta Achilles.

- Ó, van esetleg tanúd arra, hogy ez nem így történt?

- Igenis volt rá oka! Megpróbálta egyesíteni a világot és békét teremteni.

- Nem. Egy elmebeteg volt, aki megölt mindenkit, aki valaha is segített neki - vagy kiszolgáltatottnak látta.

- Nem mindenkit. Magát életben hagyta.

- Én nem segítettem neki. És nem is tettem keresztbe előtte. Csendben meghúztam magam, amíg meg tudtam szökni tőle. Azután elindultam, hogy felszabadítsam a hazámat attól a kegyetlen, elnyomó zsarnoktól, akit ő szabadított ránk.

- Achilles Flandres világbékét próbált teremteni, maga pedig ismét háborúba taszította azt az országot, ahol ő már sikerrel járt.

- De nem is tagadod, hogy elhiszed azt a fantazmagóriát, hogy ő az apád.

- Azt hiszem, az anyám erről mégiscsak többet tud, mint maga.

- Az anyád azt tudja, amit mondtak neki. Mert ő nem az igazi anyád, csak kihordott és megszült.

Embrióként ültettek a méhébe. Hazudtak neki, és ő ezt a hazugságot adta tovább neked. Te nem vagy más, csupán egy Achilles által elrabolt áldozat. És a rabságod az ő börtönében máig tart. Te vagy az utolsó, legszánalmasabb áldozata.

Achilles keze meglendült, mielőtt megállíthatta volna. Nem ütött nagyot - legalábbis nem akkorát, amekkora a termetéből és az erejéből telt volna.

- Megtámadtak - mondta csendesen Virlomi. A kint álló két „barátja” erre belépett az ajtón, és megragadták Achilles karját.

- Randall Firth, azzal vádollak, hogy megtámadtad a kormányzót. Büntetőjogi felelősséged tudatában elismered-e, hogy megütöttél?

- Ez ostoba hazugság! - kiáltotta Achilles.

- Igen, tudtam, hogy ezt fogod mondani - bólintott Virlomi. - Három videokamera három különböző

szögből rögzítette a tettedet és a tagadásodat. Randall, elítéllek, a büntetésed száműzetés. A Földre - arra a helyre, amelyről úgy tűnik, azt hiszed, hogy határozottan jobb, mint a Gangesz. Az anyád veled tarthat, vagy itt maradhat, ez az ő döntése.

Úgy játszott velem, mint macska az egérrel, gondolta Achilles. Az apám ezt soha nem tűrte volna.

Megaláztatás - ez elviselhetetlen sértés.

Így élt hát az apám, és én is így fogok élni.

- A felvételeken látni fogják, hogy provokált - jelentette ki Achilles.

Virlomi lágyan felemelkedett, közelebb lépett hozzá, és a fülébe súgta: - A felvételek azt fogják megmutatni, hogy kit hiszel az apádnak, és hogy egyetértesz a tetteivel, amelyeket a teljes emberiség még mindig a gonoszság megtestesüléseinek tart. - Hátrébb lépett, és így folytatta: - Te döntheted el, hogy a teljes felvételt lássák-e az emberek vagy csak egy részét.

Achilles tudta, hogy ez az a pont, ahol azt várják, hogy fenyegetőzni kezdjen, hogy szánalmasan kérkedjen.

De a kamerák még mindig vették.

- Látom, tisztában van azzal, hogy kell manipulálni egy gyereket - mondta hát. - Csak tizenhat éves vagyok, és maga kiprovokálta a dühkitörésemet.

- Igen, tizenhat éves vagy. És a korodhoz képest igen nagyra nőttél, nem igaz?

- Szívben és lélekben is, nem csak testben - felelte Achilles. Ez volt erre a megszokott válasza. - Őfelsége a kormányzó ne felejtse el, hogy becsapni engem egy dolog, félreállítani pedig egy másik.

Megfordult, azután megvárta, amíg a karját tartó emberek is megfordulnak, és együtt hagyták el a kunyhót.

Odakint Achilles hirtelen megtorpant.

- Maguk is tudják, hogy ha akarnám, akkor úgy ráznám le magamról a kezüket, mint kutya a vizet.

- Igen, Mr. Firth. Mi csak tanúként voltunk jelen. A tetteink minden egyéb tekintetben szimbolikusak voltak.

- De azt remélték, hogy egyiküknek nekitámadok a kamerák előtt.

- Azt reméljük, hogy minden férfi és nő képes erőszakmentesen együtt élni.

- De akkor persze nem bánják, hogy erőszak áldozatai legyenek, ha ezt arra használhatják, hogy hiteltelenné tegyék vagy elpusztítsák az ellenségüket.

- Maga az ellenségünk, Mr. Firth?

- Remélem, nem - felelte Achilles. - De az istennőjük azt akarja, hogy az legyek.

- Ő nem istennő, Mr. Firth! - Mindketten nevettek, mintha ez teljesen abszurd ötlet lett volna.

Miközben Achilles elsétált, már a következő lépésen gondolkodott. Virlomi az apja hírnevét fogja ellene fordítani - nem hitte, hogy a lány titokban tartja a tényt, hogy ki az apja, mert abban igaza van, hogy bármilyen kapcsolat Randall és Nagy Achilles között átmenetileg bemocskolná Randall nevét is.

Ha az apámat tartják a világtörténelem legnagyobb szörnyetegének, akkor találnom kell egy még nála is borzalmasabb alakot, akihez Virlominak van valami köze.

Ami Virlominak azt a kijelentését illeti, hogy Anya csak egy pótanya volt - nem fogja engedni, hogy ez a hazugság közé és az anyja közé álljon. Szegény anyjának a szíve szakadna meg, ha megkérdőjelezné az anyaságát. Nem, Virlomi, nem fogom hagyni, hogy rajtam keresztül bántsd az anyámat.

Címzett: AWiggin%Ganges@ColLeague.adm

Feladó: hgraff%retlist@IFCom.adm

Tárgy: Isten hozott ismét az emberek világában

Természetesen, először is részvétem a szüleid halála miatt. Úgy értesültem, hogy kölcsönös megelégedésetekre szolgáló levelezést folytattatok, mielőtt elhaláloztak. A bátyád halála már inkább meglepetésként érhetett. Fiatal volt még, de a szíve feladta. Ne is figyelj oda az ostoba szóbeszédekre, amelyek mindig felütik a fejüket, amikor egy nagy ember távozik. Láttam a boncolási jegyzőkönyvet, Peternek gyenge volt a szíve az egészséges életvitele ellenére is.

Gyorsan történt a dolog, álmában érte a halál. Hatalmának és képességeinek teljében érte a vég. Ez nem rossz módja a távozásnak. Remélem, elolvasod majd azt a kiváló esszét, amelyet feltételezhetően ugyanaz a szerző írt, aki A Hangykirálynőt. A mű címe A Hegemón -

csatoltam ehhez a levelemhez.

Velem érdekes dolog történt, miközben te épp úton voltál a Shakespeare-ről a Gangeszre: kirúgtak.

Erre nem számítottam (ezt hidd el; hosszú életem során kevés dolgot láttam előre, inkább a gyors alkalmazkodóképességemnek köszönhettem a túlélésemet és a sikereimet), bár kellett volna: amikor az ember évente tíz hónapot hibernációban tölt, akkor annak megvan az a mellékhatása, hogy egy idő után az alárendeltjei és beosztottai kezdik az ébren töltött időszakait betolakodásnak érezni az életükbe. Azok, akik lojálisak az emberhez, egy idő után nyugdíjba vonulnak, más területeken folytatják a karrierjüket vagy elveszítik az állásukat az irodában. Hamarosan már csak olyanok veszik körül, akik önmagukhoz és a saját előmenetelükhöz lojálisak, vagy valaki olyanhoz, aki az ember helyére pályázik.

Valahányszor felébredtem, mindenki eljátszotta, hogy mekkora tisztelettel van irántam.

Jelentették, hogy a legutóbbi ébrenlétem alkalmával kiadott utasításaim miképpen lettek végrehajtva - vagy elmondták a különböző kifogásokat arra vonatkozóan, hogy miért nem valósultak meg.

Az elmúlt három ébren töltött időszak során már fel kellett volna tűnnie, hogy a kifogások mennyire nem voltak meggyőzőek, és az utasításaim végrehajtása mennyire nem volt hatékony. Látnom kellett volna, hogy a bürokraták köre, akiken keresztül oly sok éve irányítottam, elkezdett széthullani, látnom kellett volna, hogy a hosszú távolléteim miatt elveszítem a hatalmamat.

Nem vettem észre, hogy bár én nem szórakoztam közben, de a hibernációban töltött hónapok mégis egyfajta vakációnak minősültek a számomra. Tulajdonképpen ez az egész egy kísérlet volt arra, hogy úgy hosszabbítsam meg a hivatali időmet az irodában, hogy közben nem veszek részt a feladatokban. Az ilyesmi soha nem minősül jó ötletnek.

Ender, az egész egyszerűen hiúság volt részemről. Nem működhetett, nem tarthatott hosszú ideig. Arra ébredtem, hogy a nevem nincs kitéve többé az irodaajtómra - helyette az NF

nyugdíjazottakat felsoroló listáján szerepel, és ehhez még plusz sértésként csupán ezredesi nyugdíjat utaltak ki. A Kolóniaügyi Minisztériumtól szóba sem került semmiféle nyugdíj, mivel nem nyugdíjba vonultam tőlük, hanem elbocsátottak a kötelességeim elhanyagolásának indokával. Számtalan, a hibernációban töltött éveim során elmulasztott tárgyalást hoztak fel indokul, sőt azt az ősrégi hadbírósági tárgyalást is előhúzták, hogy ezzel igazolják a „hanyag viselkedés" vádját. Így hát... jogosan bocsátottak el, és most próbálhatok megélni egy ezredesi

fizetés feléből.

Szerintem feltételezték, hogy sikerült megszednem magam a hivatali időszakom alatt - de én soha nem az a típusú politikus voltam. Ugyanakkor kevéssé érdekelnek az anyagiak.

Visszatérek a Földre, ahol még mindig van egy kis ingatlanom - arra mindig odafigyeltem, hogy az azzal járó adókat rendezzem. Békésen fogom tölteni az öregkoromat azon csodaszép írországi vidéken, amelybe akkor szerettem bele, amikor bejártam a világot olyan gyerekek után kutatva, akiket a Hadiiskolában használni lehet (és közben valószínűleg tönkretenni is).

A nyugdíjazásommal kapcsolatban még valami: nem lesznek többé ansible-használati előjogaim. Már ez a levél is olyan alacsony fontossági besorolással jut el hozzád, hogy valószínűleg évekbe telik, mire elküldik. De a számítógépek szerencsére nem felejtenek, és senki nem is tud velük visszaélni - már ha egyáltalán lenne valaki, aki olyan bosszúszomjas, hogy meg akarja akadályozni, hogy búcsút mondjak öreg barátaimnak. Odafigyeltem arra, hogy biztonságos legyen a rendszer, és az NF, illetve a Föld Szabad Népei is tisztában vannak vele, hogy milyen fontos a hálózatok függetlenségének fenntartása. Az üzenetemet akkor fogod megkapni, amikor mostantól számított négy év múlva odaérsz a Gangeszre és kijössz a hibernációból.

Két okból kifolyólag írok. Először is, szeretném, ha tudnád, hogy tisztában vagyok azzal, mivel tartozom neked - én is és az egész világ is -, és ezt sosem feledem el. Ötvenhét évvel ezelőtt, mielőtt elindultál volna a Shakespeare-re, összegyűjtöttem a háború alatti fizetésedet (amely visszamenőleg is az admirálisi rangod szerint járt), valamint a hála első sodrában neked és a seregednek megszavazott plusz készpénzeket, majd később hozzátettem a Shakespeare Kolónia kormányzójaként kapott fizetésedet, és elhelyeztem ezeket hat különböző, egyaránt feddhetetlen hírű befektetési alapba.

Ezeket a befektetéseket folyamatosan ellenőrizte az általam talált legjobb szoftver - amely (és ezt biztosan nagyon viccesnek fogod találni) a Fantáziajáték (vagy, ahogy a Hadiiskolában neveztük, „elmejáték") alapjaira épült. A program képes folyamatosan figyelni önmagát, valamint minden adatforrást és adatbevitelt, és az új információk értelmében képes újraprogramozni magát - ebből kifolyólag úgy tűnt, ez a legjobb választás ahhoz, hogy a legjobb kamatokat tudjuk elérni számodra. Az emberi pénzügyesek lehetnek hozzá nem értők, esetleg elsikkaszthatják a pénzt, vagy meghalhatnak, csak hogy egy náluk is rosszabb kerüljön a helyükre.

A felhalmozódott kamathoz nyugodtan hozzányúlhatsz anélkül, hogy adót kellene fizetned utána, amíg el nem éred az adóköteles kort. Mivel annyi gyermek vesz részt űrutazáson, ezért az adóköteles kort jelenleg úgy számítják ki, hogy összeadják a hajón az utazás alatt eltelt időt az utazások közti valós időben töltött napok számával - a hibernációban töltött idő semmisnek számít. Megtettem minden tőlem telhetőt, hogy bebiztosítsam a jövődet az idő múlásával szemben.

Ezzel el is érünk a második dologhoz. Öregember vagyok, aki azt hitte, hogy képes manipulálni az időt, és megérheti, hogy meglássa a tervei megvalósulását. Bizonyos értelemben ez sikerült is. Számtalan szálat tartottam a kezemben, és a legtöbb bábum sikerrel be is fejezte a táncát. Túléltem a legtöbb embert, akit valaha is ismertem, és túléltem az összes barátomat.

Hacsak nem számíthatlak annak téged is. Én így gondolok rád - és remélem, ezzel nem lépem túl a határokat, mert most épp egy baráti tanácsot szeretnék adni neked.

Újraolvasván az üzenetedet, amelyben azt kérted, hogy küldjelek el a Gangeszre, feltűnt a „megvannak a magam okai" kitétel. Ennek fényében úgy látom, hogy esetleg arra használod a csillagközi utazást, amire én a hibernációt használtam: az életed meghosszabbítására. Bár a

te esetedben nem arról van szó, hogy a terveid megvalósulását szeretnéd ezáltal megérni (abban sem vagyok biztos, hogy vannak egyáltalán terveid). Szerintem te ezzel inkább évtizedeket vagy akár évszázadokat szeretnél magad és a múltad közé ékelni.

A terv szerintem igen okos, ha ezzel azt akarod elérni, hogy túléld a hírneved, és csendes névtelenségben élhess valahol, megházasodj, gyermekeid legyenek és visszatérj az emberiség körébe - de olyan emberek közé, akikben fel sem merül, hogy a szomszédjuknak, Andrew Wigginnek bármi köze is lehet ahhoz a nagyszerű Ender Wigginhez, aki egykor megmentette a világot.

De attól tartok, te másvalamitől szeretnéd minél távolabb tudni magad. Attól félek, azt hiszed, hogy el tudsz rejtőzni az elől, amit (akaratlanul) tettél, azok elől a dolgok elől, amelyeket az én szerencsétlen hadbírósági tárgyalásomon előráncigáltak. Félek, hogy Stilson és Bonzó Madrid halála elől szeretnél elmenekülni, valamint a több ezer ember és több milliárd hangy pusztulása elől, akik annak a háborúnak estek áldozatul, amelyet olyan zseniálisan és teljesen hihetetlen módon megnyertél nekünk.

Ezt nem fogod tudni megtenni, Ender. Ezeket az emlékeket magaddal viszed mindenhová, mindig ott lesznek az emlékezetedben, jóval azután is, amikor a világ már régen elfeledkezett az egészről. Megvédted magad azok ellen a gyerekek ellen, akik el akartak pusztítani, és hatásosan csináltad - ha nem így tettél volna, vajon képes lettél volna a hihetetlen győzelmeidre? Megvédted az emberiséget egy nem verbális kommunikációt folytató ellenséggel szemben, amely könnyelműen elvette az emberek életét, hogy megkaphassa, amit akar: a világunkat, az otthonunkat, az elért eredményeinket, a Föld jövőjét. Amiért te vádolod magad, azért én tisztelgek előtted. Kérlek, az én hangomat is halld a fejedben, ne csak a saját önvádad suttogását! Próbálj meg egyensúlyt teremteni a kettő között!

Az a férfi vagy, aki felelősséget vállal, aki előre látja a következményeket és cselekszik, hogy megvédjen másokat és bizony önmagát is. Mindig is ez a férfi voltál. És ez a férfi nem könnyen mond le a terhéről.

De ne használd a csillagközi utazást olyan drogként, amellyel a feledést keresed!

Tapasztalatból mondom, hogy az az élet, amelyet úgy élsz, hogy néha rövid időszakokra meglátogatod az emberiséget, nem igazi élet. Akkor vagyunk emberek, ha részei vagyunk egy közösségnek. Amikor először érkeztél a Hadiiskolába, megpróbáltalak elkülöníteni a többiektől, de sikertelenül. Ellenségességgel vettelek körül, de te a legtöbb ellenségeddel és riválisoddal összebarátkoztál. Szabadon megtanítottál másoknak is mindent, amit tudtál, és olyan diákokat is a szárnyaid alá vettél, akikről mi, tanárok - őszintén szólva - lemondtunk, és néhányuk ennek hatására megtalálta magában a nagyságot, és sokra vitte. Közülük való voltál, és ők egész életükben magukban hordtak téged. Jobban végezted a munkánkat, mint mi magunk.

A sereged a tűzbe ment volna érted, Ender, olyan lelkesedéssel rajongtak érted, amit csak irigyelni tudok - nekem számos barátom volt életem során, de ilyen szenvedélyes barátság egy sem. Meghaltak volna érted, mindegyikük, mert tisztában voltak vele, hogy te is meghalnál értük. És a Shakespeare Kolóniáról kapott jelentések (amelyek Sel Menachtól, Ix Tolótól és a fiaitól, Pótól és Abrától érkeztek, valamint azoktól a telepesektől, akikkel soha nem is találkoztál, de előkészítetted az érkezésükhöz a helyet) alapján azt is elmondhatom, hogy ott is mindenki szeretett és tisztelt, mindenki úgy ítélte meg, hogy a közösség legnagyszerűbb tagja vagy, jótevőjük és barátjuk.

Azért mondom el neked mindezt, mert attól tartok, hogy a legjobban az a lecke vésődött beléd, amit tőlem tanultál: hogy mindig egyedül vagy, hogy soha senkire nem számíthatsz, bármit is kell megtenni, csak magadban bízhatsz. Nem tudok a lelked legmélyéhez szólni, csak ahhoz a

legfelső réteghez, a tudatos elmédhez, amely az évek során oly ékesszólóan írt nekem és beszélt velem. Így hát remélem, meghallod az üzenetemet és továbbadod annak a részednek, amely először nem fogja elhinni nekem: Te vagy az általam ismert összes ember közül a legkevésbé magányos. A szívedben mindig ott vannak azok, akiket szerettél, sőt, sok olyan is, akiket nem. Az általad formált közösségek találkozóhelye mindig a szíved volt - a tagok tudták, hogy ott lakoznak, és ez egyesítette őket. De azt az ajándékot, amit te adtál nekik, senki nem tudta megadni neked is, és attól tartok, ez azért volt így, mert túl jól végeztem a gonosz művemet, és olyan falat építettem az elmédbe, amely nem engedi, hogy eljusson hozzád az a tudás, hogy ki és mi vagy te valójában.

Keserűséggel tölt el látnom, hogy ez a „Holtak Szószólója" az ostoba kis írásaival hogyan érte el azt a befolyást, amit TE érdemeltél volna. Az emberek vallássá formálják a nézőpontját: elkezdtek feltűnni az úgynevezett „holtak szószólói", akiket felkérnek, hogy beszéljenek a temetéseken, és elmondják „az igazat" a halottról. Borzasztó szentségtörésnek érzem, hiszen hogyan is tudhatnánk az igazat valakiről? A végrendeletemben meghagytam, hogy egyetlen ilyen pozőrt se engedjenek a temetésemnek még a közelébe sem (már ha egyáltalán bárki is venné a fáradtságot, hogy meghív rá egyet). Te megmentetted a világot, és soha nem térhettél vissza. Ez a kókler kitalál egy hamis történetet a hangyokról, aztán ír egy szentbeszédet Peter bátyádról, és az emberek máris vallásos tisztelettel övezik. Az emberi faj teljesen érthetetlen.

Valentine veled van. Mutasd meg neki ezt a levelet - szerintem minden egyes szavammal egyet fog érteni. Lehetséges, hogy már nem leszek életben, amikor ezt a levelet olvasod, de sokan azok közül, akiket a Hadiiskolában ismertél (sőt a sereged legtöbb tagja is), még élnek.

Öregek már, de egyikük sem feledett el téged. (Petrával még mindig szoktam levelet váltani, már kétszer özvegyült meg, de még mindig meglepően boldog és optimista lélek - és tartja a kapcsolatot a többiekkel.) Ők, én és Valentine, mindannyian tanúsíthatjuk azt a tényt, hogy sokkal mélyebben és teljesebben az emberi fajhoz tartoztál, mint azt a legtöbb ember elképzelni is képes lenne.

Találd meg a módját annak, hogy ezt elhidd, és ne rejtőzz el az élet elől a relativisztikus tér kifürkészhetetlen, feneketlen mélységeiben!

Sok mindent értem el az életem során, de a legnagyobb sikerem az volt, hogy rád találtam, felismertem, hogy mi vagy, és valahogy sikerült nem teljesen tönkretennem téged még azelőtt, hogy megmenthetted a világot. Csak azt kívánom, bárcsak meggyógyíthattalak volna azután!

De ezt most már neked kell megtenned a saját erődből - vagy esetleg Valentine-nak. Vagy talán majd azoknak a gyermekeknek, akiknek egy napon az apja leszel - akiknek muszáj, hogy az apja légy.

Én személy szerint ezt sajnálom a legjobban: hogy soha nem nősültem meg, és nem lettek saját gyermekeim. Ehelyett mások gyermekeit raboltam el és képeztem ki - nem, nem neveltem őket, hanem kiképeztem. Könnyű azt mondani, hogy az egész emberi fajt fogadtam örökbe, de ez azért nem ugyanaz, mint amikor az ember a saját gyermekeivel él, és minden tettét úgy alakítja, hogy azon keresztül a gyermek megtanulja, hogyan legyen boldog, teljes és jó. Ne úgy éld le az életedet, hogy soha nem tartottad a karodban a gyermekedet, nem ült az öledben a szemed fénye, nem érezted a téged átölelő karját, nem hallottad a hangját, nem láttad a mosolyát, amit aztán a szívedbe véstél!

Az én életemből hiányoztak ezek a pillanatok, mert az „elrabolt" hadiiskolás gyermekeket nem így kezeltem. Nem az apjuk voltam, sem születéstől fogva, sem az örökbefogadásuk által.

Házasodj meg, Ender! Legyenek gyerekeid, vagy fogadj örökbe, vagy neveld másét -

mindegy! De ne élj olyan hamis életet, amilyen az enyém volt!

Nagy dolgokat vittem véghez, de most, életem végén nem vagyok boldog. Bárcsak hagytam

volna, hogy a jövő menjen a maga útján, és ahelyett, hogy igyekeztem volna állandóan előreugrani az időben, inkább családot alapítottam volna, és meghaltam volna akkor, amikor annak a rendelt ideje van, a gyermekeimmel a halálos ágyam körül!

Látod, kiöntöm neked a szívem. Valahogy engem is bevettél a seregedbe.

Bocsásd meg az öregek szentimentális mivoltát - ha majd abba a korba érsz, amiben én vagyok, megérted.

Soha nem kezeltelek a fiamként, amikor a hatalmam alatt álltái, de fiamként szerettelek, és ebben a levélben úgy írtam neked, ahogy, azt hiszem, azokhoz a gyermekeimhez beszéltem volna, akik sajnos sosem születtek meg. Azt üzenem: bravó, Ender! És most legyél boldog!

Hyrum Graff

nyugalmazott NF ezredes

Amikor Ender az út végén felébredt a hibernációból, nagy meglepetéssel látta, hogy Valentine mennyit változott.

- Mondtam neked, hogy nem hibernáltatom magam, amíg be nem fejezem a könyvem - mondta Valentine, amikor meglátta Ender arckifejezését.

- Csak nem ébren utaztad végig az egész utat?

- De igen. Ez nem egy olyan negyvenegy évig tartó utazás volt, mint az első utunk, amit két év alatt tettünk meg, hanem egy tizennyolc évig tartó út egy kicsit több, mint tizennégy hónap alatt. - Ender gyors fejszámolást végzett, és el kellett ismernie, hogy Valentine-nak igaza volt. A gyorsítás és lassítás mindig körülbelül ugyanannyi időt vett igénybe, minden út során - az út többi részének időbeli hosszát a szubjektív időtartam hossza határozta meg.

- Akkor is... már felnőtt nő vagy.

- Milyen hízelgő, hogy legalább te észrevetted! Nagyon csalódott voltam, hogy egyetlen hajókapitány sem szeretett belém.

- Talán az lehetett az oka, hogy Hong kapitány magával hozta a feleségét és a családját is.

- Igen, lassanként rájönnek az emberek, hogy nem kell mindent feláldozniuk azért, hogy csillagutazók lehessenek.

- Számoljunk: ezek szerint én még mindig tizenhét éves vagyok, te pedig majdnem huszonegy.

- Pontosan huszonegy vagyok. Tekintsd úgy, mintha Val nénikéd lennék!

- Na, azt azért nem! Befejezted a könyved?

- Megírtam a Shakespeare Kolónia történetét egészen az odaérkezésed pillanatáig. Nem tudtam volna megtenni, ha te is ébren vagy.

- Mert én ragaszkodtam volna a pontossághoz?

- Mert te nem hagytál volna teljes hozzáférést a Kolmogorovval történt levelezésedhez.

- Az a levelezés kettős jelszóval védett.

- Jaj, Ender, ugye tudod, hogy velem beszélsz?! Szerinted nem tudtam kitalálni, hogy a két jelszó a

„Stilson” és a „Bonzó”?

- De nem csak így önmagában használtam a nevüket.

- Jaj, Ender, ugyan már! Azt hiszed, senki nem ért meg téged, pedig én simán ki tudom találni a jelszavaidat. Úgy is mondhatjuk, hogy a jelszavaid meg én jó haverok vagyunk.

- Egy spicli vagy - csóválta a fejét Ender. - Alig várom, hogy elolvashassam az irományodat.

- Ne aggódj, nem említettem a neved. A mailjeit „egy barátjának szóló levél” címszóval idéztem, a dátum feltüntetésével.

- Milyen figyelmes tőled!

- Ne légy már ilyen zsémbes! Tizennégy hónapja nem láttalak, és hiányoztál. Nehogy most változtatnom kelljen ezen az álláspontomon!

- Az én időszámításom szerint tegnap láttalak, te meg azóta feltörted a levelezésemet. Ne is várd, hogy e fölött szemet hunyok! Még mibe szaglásztál bele?

- Semmi másba - nyugtatta meg Valentine. - A csomagjaidat nem nyitottam fel. Nem turkálok a holmidban.

- Mikor olvashatom el a könyvet?

- Ha megveszed és letöltöd. Megengedheted magadnak, hogy fizess érte.

- Nincs pénzem.

- Még nem olvastad Hyrum Graff levelét - mondta Valentine. - Szép nyugdíjat szerzett neked, és nyugodtan hozzányúlhatsz anélkül, hogy adóznod kellene utána, amíg nem kerülsz adóköteles korba.

- Ezek szerint a levelezésemet illetően nem szorítkoztál csak és kizárólag a könyvet illető tartalmakra!

- Nem tudhatom, hogy melyik levél tartalmazhat hasznos adatokat, amíg el nem olvasom őket, nem igaz?

- Tehát elolvastad az összes levelet, amely az emberiség történelme során íródott, csak hogy megírhasd a könyvedet?

- Csak azokat, amelyek a Harmadik Hangy Háborút követően az I-es számú Kolónia megalapítása után íródtak. - A lány odahajolt Enderhez, és puszit nyomott az arcára. - Jó reggelt, Ender! Isten hozott ismét a világban!

Ender megrázta a fejét.

- Nem Ender vagyok! - mondta. - Itt most nem. Andrew vagyok.

- Akkor már miért nem Andy? Vagy Drew?

- Andrew - ismételte Ender nyomatékosan.

- Szólnod kellett volna a kormányzónak is, mert a meghívólevele „Ender Wiggin” névre szól.

Ender megdermedt.

- Hiszen nem ismertük egymást a Hadiiskolában.

- Úgy gondolom, ő azt hiszi, hogy ismer téged, mert a fele seregeddel olyan közeli kapcsolatot ápolt.

- Amennyiben úgy érted, hogy ők voltak azok, akik földbe döngölték a seregét, akkor talán helytálló lehet a kapcsolat szó.

- Hát, ez is egyfajta kapcsolat, nemde? Olyasféle, mint ami Grant és Lee között lehetett.

- Feltételezem, hogy Graffnak figyelmeztetnie kellett a jövetelemre.

- A neved amúgy is szerepelt az utaslistán, és fel volt tüntetve az is, hogy a Shakespeare kormányzója voltál, amíg a két éves mandátumod le nem járt. Ez azért eléggé leszűkíti, hogy az emberiség összes Andrew Wigginje közül pontosan melyik is vagy.

- Te már voltál lent a bolygó felszínén?

- Még senki sem járt lent. Megkértem a kapitányt, hadd keltselek fel, hogy rajta lehess az első

űrsiklójáraton. Természetesen örömmel megtette - a nagyszerű Ender Wiggin kedvéért bármit. Ő még abból a generációból származik, akik így viszonyulnak hozzád - ráadásul ott volt az Eroszon, amikor a végső

győzelmedet arattad. Azt mondja, hogy nem egyszer látott a folyosókon.

Ender visszagondolt a kapitánnyal való röpke találkozására a hibernálása előtt.

- Nem ismertem meg.

- Nem is várta el tőled. Tényleg nagyon kedves ember. Sokkal jobban végzi a munkáját, mint az a régebbi...

hogy is hívják...

- Quincy Morgan.

- Emlékszem a nevére, Ender, de se hallani, se kimondani nem akarom soha többé.

Ender megtisztálkodott. A hibernáció következtében a teljes testét valami száradt zselészerű anyag borította, és a bőre mintha egy kicsit „nyikorgott” volna, amikor megmozdult. Ez így nem lesz jó, gondolta Ender, miközben ledörzsölte magáról a zselét, és a bőre apró, hasogató fájdalmakkal jelezte az ellenkezését.

Bár Graff évente tíz hónapot tölt hibernációban, és még mindig jó erőben van.

És szerzett nekem nyugdíjat. Nagyon rendes tőle. Bár nem tudom elképzelni, hogy a Gangeszen a Hegemónia pénzét használnák, ahogy a Shakespeare-en sem így volt, de ha egyszer végre beindul a csillagközi kereskedelem, akkor lehetséges, hogy az FSZN9 dollárnak is lesz majd vásárlóereje.

Amikor megszáradt és felöltözött, Ender kivette a raktárból a csomagját, és Valentine zárható kabinjának intim magányában (a lány nagyon diszkréten félrevonult) kinyitotta az univerzum utolsó hangykirálynőjének gubóját tartalmazó csomagot.

Egy pillanatra megijedt, hogy a királynő elpusztult az utazás során, de nem. Miután pár percig a csupasz kezei között tartotta a gubót, egy kép villant fel az agyában. Vagyis inkább képek gyors egymásutánjának sora: több száz, több ezer hangykirálynő képe olyan elképesztő gyorsasággal, hogy Ender meg sem tudta számolni őket. Olyan volt, mintha a felébredése során (ahogy az agya újra betöltött) az összes ősnek meg kellett volna jelennie a hangykirálynő elméjében, mielőtt újra elfoglalnák a helyüket a háttérben, és a királynő

visszavehetné az uralmat a saját agya felett.

Ami ezután következett, az nem beszélgetés volt - nem is lehetett az. De amikor Ender később visszagondolt rá, mégis úgy tűnt neki, mint egy beszélgetés, egy teljes dialógus. Olyan volt, mintha az agya nem arra lett volna tervezve, hogy emlékezzen a kettőjük között lezajló közvetlen emlékátadás mozzanataira,

9

Föld Szabad Népei

hanem lefordította volna ezeket a képeket a normál emberi nyelvhasználat formájára.

- Ez az új otthonom? Kijöhetek? - kérdezte tőle a hangykirálynő, pontosabban megmutatta neki azt a képet, amint egy barlang hűvösében kibújik a gubójából, és a képpel együtt a kérdés - vagy a követelés? -

érzetét küldte át.

- Még túl hamar lenne - felelte Ender. Az ő elméjében valóban szavak voltak, vagy legalábbis a nyelv által formált képek. - Még mindenki emlékszik mindenre. Megijednének. Elpusztítanának, amint megtalálnának téged vagy a gyermekeidet.

- Tehát újabb várakozás - mondta a királynő. - Örökké várni kell.

- Igen. Utazni fogok, amilyen gyakran és amilyen messzire csak tudok. Ötszáz év. Ezer év. Nem tudom, mennyi időbe fog telni, és hol leszünk, mire végre biztonságban előbújhatsz.

A királynő emlékeztette, hogy őrá nem hat a csillagközi utazás relativisztikus hatása.

- A mi agyunk a ti ansible-etek mintájára működik. Mi mindig az univerzum valós idejéhez kapcsolódunk.

- Ennek érzékeltetéséhez a királynő az Ender fejéből előhúzott óra-képeket használta. Az ő saját, idővel kapcsolatos metaforája a napokat illetően egy olyan kép volt, amelyben a napsugarak végigsöpörtek az égbolton, az éveket illetően pedig a napsugarak északra és délre történő haladását használta. A hangykirálynőknek soha nem kellett az időt órákra, percekre és másodpercekre osztaniuk, mert számukra minden a mostban volt.

- Sajnálom, hogy meg kell tapasztalnod az utazás egész időtartamát - mondta neki Ender. - De nekem hibernációban kell utaznom, hogy elég sokáig fiatal maradhassak ahhoz, hogy találjak számodra egy otthont.

A királynő összehasonlította a hibernációt a saját bebábozódásával.

- De te ugyanúgy ébredsz fel. Nem változol.

- Mi, emberek nem bebábozódás során változunk - mi ébren vagyunk a kifejlődésünk folyamata során.

- Tehát számodra ez az alvás nem a születés.

- Nem, ez egy átmeneti halál - magyarázta Ender. - Megsemmisülés, amelynek során egy szikra marad izzásban a hamu alatt. Még csak nem is álmodom.

- Én mást sem teszek, csak álmodom - mondta erre a királynő. - A fajom egész történelméről. Az anyáimról, akik most már a testvéreim is, mert emlékszem minden dologra, amit ők tettek.

A királynő a „testvér” szóra Valentine és Peter képével utalt. És amikor Peter képe megjelent, félelem-és fájdalomérzet érkezett vele.

- Többé már nem félek tőle - mondta Ender. - És nem is gyűlölöm. Nagyszerű ember vált belőle.

De a hangykirálynő nem hitt neki. Előhúzta Ender agyából azt a képet, amelyen egy öregemberrel beszélget az ansibleon keresztül, és összehasonlította az Ender memóriájának legmélyebb bugyraiban Peterről gyerekként őrzött képpel. Túlságosan mások voltak ahhoz, hogy ugyanazok legyenek.

Ender ezzel nem tudott vitatkozni. A Hegemón Peter nem a szörnyeteg Peter volt. Talán soha nem is volt szörnyeteg. Talán mindkét kép egy illúzió volt. De a szörnyeteg Peter olyan mélyen bele volt vésődve Ender elméjébe, hogy valószínűleg soha nem lesz képes kiradírozni onnan.

Visszatette a gubót a rejtekhelyére, lezárta a csomagot, azután rátette a csomagszállítóra, amely majd leviszi a bolygó felszínére.

Virlomi kiment, hogy fogadja az űrsiklót - és pillanatokon belül nyilvánvalóvá tette, hogy csupán Ender kedvéért ennyire előzékeny. Az űrsikló fedélzetén akart vele beszélni.

Ender ezt nem vette jó jelnek. Miközben a lányra vártak az űrsiklón, Ender odafordult Valentine-hoz. -

Nem akarja, hogy itt legyek. Szeretné, ha visszamennék a csillaghajóra.

- Várjuk meg, hogy mit akar! - mondta Valentine. - Lehet, hogy csak azt akarja megtudni, mik a szándékaid.

Amikor Virlomi belépett, sokkal idősebbnek tűnt annál a lánynál, akit Ender az indiai-kínai háborúról készült felvételeken látott. Egy-két év szomorkodás a veresége felett, és tizenhat év egy kolónia élén megszedte rajta a maga vámját.

- Köszönöm, hogy ilyen hamar találkozhattam veled!

- El sem tudom mondani, mennyire megtisztelsz bennünket azzal, hogy elénk jössz, és te magad fogadsz -

felelte Ender.

- Muszáj volt találkoznom veled, még mielőtt megérkezel a kolóniára. Esküszöm, senkinek nem említettem az érkezésed.

- Elhiszem - mondta Ender. - De a megjegyzésed azt sejteti, hogy az emberek tudják, hogy itt vagyok.

- Nem. Hála Istennek, semmiféle szóbeszéd nem kering erről.

Melyik Istennek kell ezért hálásnak lenni?, gondolta magában Ender kíváncsian. Vagy a lány az istennői hírnevéből kifolyólag önmagára gondolt?

- Amikor Graff ezredes - vagy akármi is volt akkor a rangja... nekem ő mindig Graff ezredes marad -

elmondta nekem, hogy megkért, utazz ide, akkor azt is elmondta, hogy ezt azért kérte, mert azt gondolta, problémák lesznek egy bizonyos anyával és a fiával.

- Nichelle és Randall Firth-szel, igen - bólintott Ender.

- Igen - nyugtázta Virlomi. - Nos, én is észrevettem, hogy ők potenciális problémaforrások, még a Hadiiskolában - illetve az Ellis Island-en vagy mi is volt a neve - zajló eligazítás során. Így hát megértettem az ezredes aggodalmát. Csak azt nem tudtam, hogy miért gondolja úgy, hogy te ezt a helyzetet jobban tudnád kezelni, mint én.

- Nem vagyok biztos benne, hogy ezt gondolta. Szerintem csak azt akarta, hogy legyen valaki, akire támaszkodhatsz, akinek esetleg lehet valami jó ötlete. Végül is okoztak valami gondot?

- Az anya tulajdonképpen egy rettentően visszahúzódó, paranoiás alkat. De keményen dolgozott, és bár megszállottan védelmezte a fiát, de semmiféle perverzió nem volt jellemző a kapcsolatukra - például soha nem próbált vele egy ágyban aludni, nem próbálkozott azzal, hogy kamaszkorában is ő fürdesse -, semmilyen veszélyes jel nem mutatkozott. A fiú aprócska kisgyerek volt, szinte, mint egy játékbaba. De hihetetlenül

fiatalon megtanult járni és beszélni. Megdöbbentően fiatalon.

- És apró is maradt - jegyezte meg Ender -, amíg el nem érte a tinédzserkort. Állandó ütemben növekedett, aztán ez a növekedés nem állt meg. Úgy képzelem, hogy most már szinte óriás lehet.

- Már két méter magas, és nem látszik semmi jele annak, hogy meg akarna állni a növekedésben - felelte Virlomi. - Honnan tudtad?

- Abból, hogy kik a szülei.

Virlomi levegő után kapott.

- Graff tehát tudta, hogy ki a valódi apja, de nem mondta meg nekem. Hogyan kellett volna megbirkóznom a helyzettel, ha nem mondott el nekem mindent?

- Bocsáss meg, hogy emlékeztetlek rá, de akkoriban éppen nem tekintettek egy kifejezetten megbízható valakinek.

- Nem - értett egyet Virlomi. - De azt hittem, hogy ha Graff kormányzónak nevezett ki, akkor megadja... de mindegy is, ami elmúlt, elmúlt. Ahogy Graff is.

Ender kíváncsi lett volna, hogy vajon Graffról valóban múlt időben kell-e beszélni. Egyik olyan nyilvántartásban sem találta, amelyhez hozzáférése volt, de persze már nem voltak olyan ansible-használati előjogai, mint amikor kormányzóként érkezett a saját kolóniájára. Egyszerűen nem volt ideje mélyreható kutatásokat folytatni az ansibleon.

- Graff nem akarta eltitkolni előled a dolgot, így hát elmondta nekem, és rám bízta, hogy ítéljem meg, mennyit mondok el belőle neked.

- Tehát te sem bízol bennem? - Virlomi hangja viccelődőnek tűnt, de benne rejlett a fájdalom is.

- Nem ismerlek - felelte Ender. - Háborút vívtál a barátaim ellen. Felszabadítottad az országodat az elnyomóktól, de azután te magad is bosszúálló megszállóvá váltál. Ennek fényéhen nem tudom, mihez kezdjek a birtokomban lévő információval - hadd döntsem el akkor, ha jobban megismerlek!

Most Valentine is megszólalt.

- Mi történt, ami miatt úgy érezted, biztosítanod kellett minket arról, hogy senkinek nem szóltál Ender érkezéséről?

Virlomi tisztelettel fordult felé.

- Ez része a Randall Firth és köztem fennálló régóta tartó küzdelemnek.

- De hiszen ő még gyerek, nem igaz? - hitetlenkedett Ender.

Virlomi keserűen felkacagott.

- Valóban mond ilyet egymásnak két olyan ember, aki a Hadiiskolában végzett?

Ender felkuncogott.

- Nyilvánvalóan, hiszen itt az élő példa. Mióta tart ez a küzdelem?

- Már tizenkét évesen koravén volt... egy szónok... maga mellé állította a régi telepeseket és a nem indiai származású velem érkezőket. Eleinte a zseniális üdvöskéjük szerepét játszotta. Mostanra már inkább egy spirituális vezetőhöz hasonlatos, egy...

- Egy Virlomi - fejezte be Ender.

- Igen, tulajdonképpen elérte, hogy úgy tekintsenek rá, ahogy az indiaiak rám tekintenek. De én soha nem állítottam, hogy istennő lennék!

- Ilyen régmúlt dolgokon inkább ne kezdjünk el vitatkozni!

- Csak szeretném, ha tudnád az igazat.

- Nem, Virlomi - szólt közbe megint Valentine, és Virlomi arckifejezésén látszott, hogy ezt tolakodásnak érzi -, te szándékosan teremtetted meg az istennői mivoltodba vetett hitet. És amikor erről kérdeztek, úgy tagadtad, hogy közben mégsem tagadtad: „Ugyan mióta tapossa egy istennő a Föld porát?”, „Vajon egy istennő hibázna ennyiszer?”. És a legundorítóbban megtévesztő válaszod az volt, hogy „Te mit gondolsz?”.

Virlomi felsóhajtott.

- Benned nincs könyörület.

- Nem - ellenkezett Valentine -, bennem rengeteg könyörület van. Csak viselkedni nem tudok.

- Nos, igen, Randall tanult abból, hogy engem figyelt: látta, hogyan kezelem az indiaiakat, látta, hogy ők istennőként imádnak. A köré gyűlő csoportnak nem volt közös vallása, nem voltak azonos hagyományaik, de ő megteremtette a közös vallást - elsősorban arra az ördögi Hangykirálynő könyvre alapozva.

- Miért ördögi? - érdeklődött Ender.

- Mert az egész egy nagy hazugság. Ugyan ki tudhatná, hogy mit gondoltak és éreztek a hangykirálynők, hogy mire emlékeztek vagy mit próbáltak tenni? A könyv miatt azonban tragikus hősökként tűnnek fel a befolyásolható emberek előtt, akik szó szerint megtanulják azt az átkozott irományt.

Ender kuncogott.

- Dörzsölt fickó.

- Tessék? - Virlomi gyanakodva nézett rá.

- Feltételezem, hogy azért mondod el ezt nekem, mert a fiú módot talált rá, hogy azt állítsa, ő a hangykirálynők örököse.

- Igen. Ráadásul ez azért is teljesen abszurd, mert a miénk az első olyan kolónia, amely még csak nem is a hangy civilizáció romjaira épült.

- Akkor hogyan sikerült neki elhitetnie ezt az emberekkel?

- Azt állítja, hogy az indiai népesség (amely a teljes itteni népesség 80%-a) egyszerűen megpróbálja itt is megalapítani ugyanazt a kultúrát, amellyel a Földön rendelkezett, ő és a többiek pedig valami újat próbálnak teremteni. És még van bőr a képén ezt az ő kis mozgalmát „Gangesz Őslakóinak” hívni. És azt mondja, hogy mi, indiaiak sakálok vagyunk, akik betelepedtek más világokra, elpusztították az ottani bennszülötteket, és elraboltak mindent, amit az ottaniak elértek.

- És az emberek ezt beveszik?

- Fura módon nem olyan sokan. A legtöbb nem indiai telepes próbál jó viszonyban lenni velünk.

- De vannak, akik hisznek neki.

- Igen, milliókra tehető a számuk.

- Itt nincs is annyi telepes - mutatott rá Valentine.

- Ó, nem csak a helyi tömegekre épít - csóválta a fejét Virlomi. - Az ansibleon keresztül terjeszti az írásait.

A legnagyobb földi városok mindegyikében vannak példányok a Gangesz őslakói című írásokból - még Indiában is. Több milliós tábora van, ahogy az előbb is mondtam.

Valentine sóhajtott.

- Láttam a hálózatokon az. „őslakókként” emlegetett csoportokat, de nem érdekelt különösebben az egész.

Akkor tehát ez a mozgalom innen ered?

- Igen. A Hangykirálynő című művet a szentírásuknak tekintik, a hangyokat pedig spirituális elődeiknek.

A Földön szinte pont az ellenkező tanokat hirdetik a csoportok, mint amit Randall itt prédikál. Ott azt mondják, hogy a Föld Szabad Népeit el kellene söpörni a föld színéről, mert az kitörli a Föld „eredeti”, „ősi, bennszülött” kultúráit. Nem hajlandók a Közös Nyelvet használni, és szinte dicsekszenek azzal, hogy az ősi vallásokat követik.

- Miközben Randall itt pontosan ezért kárhoztatja a te embereidet: azért, mert megőrzik a földi kultúrájukat - mondta Ender.

- Pontosan - bólintott Virlomi. - De azt állítja, hogy ez nem ellentmondás, mert az indiai kultúra nem innen ered. Ez egy új hely, ahol ő és az ő „Gangesz Őslakói” csoportja majd létrehozza ennek a világnak a valódi, bennszülött kultúráját - ahelyett, hogy az indiaiak egy régi, földi kultúra halovány másolatát teremtenék meg.

Ender felkuncogott.

- Szerinted ez vicces? - érdeklődött Virlomi.

- Egyáltalán nem. Csak az jutott eszembe, hogy Graff mekkora zseni volt. Nem olyan okos, mint azok a gyerekek, akiket a Hadiiskolában kiképzett, de... de mégis, már akkor, amikor Randall még csak karon ülő

gyermek volt, tisztán látta, hogy gondot fog jelenteni.

- És elküldött téged, hogy megments engem.

- Kétlem, hogy szükséged lenne bármiféle megmentésre - ellenkezett Ender.

- Nem, nincs - értett egyet Virlomi. - Már megoldottam. Kiprovokáltam, hogy megtámadjon a házamban.

Videóra vettem az egészet, már meg is volt a tárgyalása, és száműzetésre ítéltem. Visszaküldöm a Földre -

azokkal a zúgolódókkal egyetemben, akik vele akarnak tartani.

Ender megrázta a fejét.

- És az nem fordult meg a fejedben, hogy ez pontosan az, amit ő akart elérni?

- Természetesen gondoltam erre is - de nem érdekel, így legalább nem nekem kell megbirkóznom vele.

Ender sóhajtott.

- Jaj, dehogynem érdekel, Virlomi. Ha már vannak követői, és a Földre száműzöttként tér vissza az általa az ő „bennszülött hazájának” nevezett kolóniáról, akkor ezzel tulajdonképpen megalapozod számára azt a lehetőséget, hogy szétzilálja a Föld Szabad Népeit, és visszaállítsa a Földön a káoszt és háborút, amelyet Peter Wiggin olyan rövid idővel ezelőtt végre fel tudott számolni.

- Ez már nem az én gondom - vonta meg a vállát Virlomi.

- Virlomi, a mi generációnk már nincs hatalmon, néhány távoli kolóniát kivéve - mondta Ender. - Peter halott. Az utódai középszerű figurák - szerinted képesek lesznek megbirkózni ezzel a Randall Firth-szel?

Virlomi hezitált.

- Nem, nem hiszem.

- Ha te valakit megfertőzöl egy vírussal, amelyről tudod, hogy a szervezete képtelen legyőzni, akkor vajon nem meggyilkoltad azt az embert?

Virlomi lehajtotta a fejét.

- Tudom. Próbáltam nem tudomást venni róla, de sajnos tisztában vagyok vele.

- Én egyelőre még nem értem, hogy miért az volt az első szavad hozzánk, hogy nem beszéltél senkinek Ender érkezéséről - szólalt meg Valentine. - Ez mit számít?

Virlomi felnézett.

- Mert Randall a tárgyalásán, sőt azóta is téged használ fel - önmagát pedig ahhoz a szörnyeteg apjához kapcsolja. Ahhoz, akiről azt hiszi, hogy az apja.

- Egész pontosan - szúrta közbe Valentine.

- Téged „Fajirtó Endernek” nevez - folytatta Virlomi -, és azt mondja, hogy a történelem legszörnyűbb háborús bűnöse vagy, mert te mészároltad le ezeknek a világoknak az őslakóit, hogy a rabló hordák be tudjanak özönleni, és elrabolhassák a házaikat és a földjeiket.

- Ez megjósolható volt - bólintott Ender.

- Petert pedig a „Fajirtó Bátyja” névvel illeti, aki megpróbálta kipusztítani a Föld összes ősi kultúráját.

- Jaj nekem - csóválta a fejét Ender.

- Azt meséli, hogy Achilles Flandres nem volt szörnyeteg, ezzel csak a fajirtást támogatók agitálnak ellene.

Szerinte Achilles volt az egyetlen, aki szembeszállt Peter és a te gonosz terveddel. Megpróbált téged megállítani a Hadiiskolában, de a barátaid hazaküldték és egy elmegyógyintézetbe zárták a Földön. Amikor sikerült megszöknie, elkezdte megszervezni az ellenállást, hogy véget vessen annak a fenyegetésnek, amit a Hegemón jelentett, aki a világ ura akart lenni, de Peter propagandagépezete munkába lendült, és mindenféle rágalmakat talált ki, hogy befeketítse őt. - Virlomi sóhajtott. - És ami az egészben a legironikusabb, az az, hogy úgy tesz, mintha engem határtalanul tisztelne: mintha én hős lennék, aki szembeszállt a fajirtók seregével, Han Tzuval, Alai-jal, Petrával, mindazokkal, akik téged szolgáltak.

- És mégis megütött.

- Állítja, hogy provokáltam. Hogy az egész csapda volt. Hogy ha egy akkora fiú, mint ő, bántani akart volna engem, akkor halott lennék. Hogy csupán próbált észhez téríteni a hazugságok szövedékéből, amelyeket mondok és igaznak hiszek. A követői teljes mértékben elfogadják ezt a magyarázatot. Vagy legalábbis nem érdekli őket, hogy igaz-e vagy sem.

- Milyen szép dolog, hogy valaki számára még akkor is hasznosnak bizonyulok, amikor épp hibernációban vagyok - gúnyolódott Ender.

- Ez nem vicc! - csattant fel Virlomi. - Randall revizionista elképzelései egyre nagyobb teret hódítanak a

hálózatokon. A Graff hadbírósági tárgyalása során elhangzott sok-sok ostobaság egyre kiemeltebb helyet kap: mindenütt azoknak a... azoknak az erőszakos kölyköknek a holttestéről készült képeket látni.

- Sejtem - felelte Ender.

- Tudnod kellett erről az egészről, mielőtt leszállsz az űrsiklóról - mondta Virlomi. - Randall nem tudhatta, hogy jössz, egyszerűen most döntött úgy, hogy elkezdi felhasználni a nevedet. Azt hiszem, azért, mert én Achilles nevét a szörnyeteg szimbólumaként használtam. Úgyhogy ő eldöntötte, hogy a te nevedet alkalmazza ennek túllicitálására. Ha nem lenne a Hangykirálynő és a benne foglalt sok-sok mocskos hazugság, akkor nem tudott volna ilyen termékeny talajt találni az ostobaságai számára.

- Minden igaz, amivel vádol - mondta Ender nyugodtan. - Azok a fiúk meghaltak. És az összes hangy is elpusztult.

- De te nem vagy gyilkos! Tudod, én is olvastam azokat a tárgyalási jegyzőkönyveket. És megértem az egészet - én is a Hadiiskolába jártam, beszéltem olyanokkal, akik ismertek téged, mindannyian tudjuk, hogy azok a felnőttek miképpen formálták az életünket és irányítottak bennünket. Mindannyian látjuk, hogy a pusztító önvédelmi stratégiád tökéletes katonai elv.

Ender úgy tett, mint mindig, amikor valaki megpróbálta mentesíteni a tettei alól: egyszerűen szó nélkül hagyta a lány szavait.

- Virlomi, nem biztos, hogy értem, hogy szerinted mit kellene tennem ezzel a helyzettel.

- Szerintem vissza kellene menned a csillaghajóra és elmenni innen.

- Tehát arra kérsz, hogy ezt tegyem? - kérdezte Ender.

- Nem azért jött, hogy átvegye a helyedet - szólt közbe Valentine. - Nem jelent fenyegetést számodra.

Virlomi felkacagott.

- Nem megszabadulni próbálok az öcsédtől, Valentine. Szívesen látom, ha maradni akar. Ha így tesz, akkor bizonyosan a tanácsát és a segítségét fogom kérni az ügyben. Részemről örülni fogok, ha marad. Így Randallnak nem lesz más választása, mint hogy az összes gyűlöletét felé fordítsa. Szóval maradj, légy szíves!

- Örülök, hogy erre kérsz - bólintott Ender. - Maradok.

- Nem! - csattant fel Valentine. - Ez a helyzet erőszakhoz fog vezetni.

- Ígérem, hogy senkit nem fogok megölni, Valentine - biztosította Ender a nővérét.

- Én ellened irányuló erőszakról beszélek.

- Én is.

- Ha dühöngésbe hajszolja a csőcseléket...

- Nem, ettől nem kell tartanod - nyugtatta meg Virlomi. - Teljes körű védelmet biztosítunk a számára.

- Senki nem képes teljes mértékben megvédeni valakit - ellenkezett Valentine.

- Biztos vagyok benne, hogy Virlomi emberei remek munkát fognak végezni - fordult felé Ender. - Ahogy az előbb is mondtam, elfogadom a meghívást. Most pedig menjünk, hagyjuk el a hajó fedélzetét, vár a part!

- Ahogy óhajtod - felelte Virlomi. - Örömmel látlak. De ismét figyelmeztetlek, nem fog tetszeni, amikor Randall rád szabadítja a dühét - viszont amíg ez a hajó itt van, szabadon távozhatsz. Majd meglátod, hogy a szavaival is ölni tud.

- A szavaival? Szóval akkor nem erőszakos fajta?

- Egyelőre nem.

- Akkor biztonságban vagyok - mondta Ender. - Köszönöm a kitüntető látogatásodat! Kérlek, tudasd az emberekkel, hogy itt vagyok! És mondd el nekik, hogy az a bizonyos Andrew Wiggin vagyok!

- Biztos vagy ebben? - kérdezte Virlomi kétkedve.

- Az őrültek mindig biztosak magukban - szúrta közbe Valentine.

Ender nevetett, és Virlomi is megeresztett egy ideges kis kacajt.

- Meghívnálak ma vacsorára - mondta Virlomi -, bár az egyik szokásom az, hogy igen keveset eszem, és hinduként természetesen vegetáriánus vagyok.

- Remekül hangzik - felelte Valentine.

- Csak mondd meg, hogy hol és mikor, és ott leszünk - csatlakozott Ender.

Virlomi pár búcsúszó után magukra hagyta őket.

Valentine odafordult Enderhez, egyszerre volt dühös és szomorú.

- Azért hoztál ide, hogy végignézzem, ahogy meghalsz?

- Nem hoztalak sehova - pontosított Ender -, magadtól jöttél.

- Ez nem válasz a kérdésemre!

- Mindenki meghal, Valentine. Anya és Apa is halott. Peter is halott. Valószínűleg mostanra már Graff is halott.

- Elfelejted, hogy én ismerlek, Ender. Elhatároztad, hogy meghalsz. Eldöntötted, hogy addig provokálod ezt a fiút, amíg megöl.

- Ezt meg miből gondolod?

- Nézd már meg, milyen neveket választottál jelszónak! Képtelen vagy együtt élni a bűntudattal.

- Ez nem bűntudat, Val, hanem felelősségtudat.

- Ne ölesd meg magad ezzel a fiúval! - kérte Valentine.

- Senkivel semmit nem fogok csináltatni, ígérem. Ehhez mit szólsz?

- Otthon kellett volna maradnom, és végignézni, ahogy Peter leigázza a világot.

- Dehogyis, Valentine! Sokkal érdekesebb úton jársz ennek az időben és térben történő utazásnak a során.

- Én nem fogom átaludni az életemet úgy, ahogy te, Ender. Nekem dolgom van, meg kell írnom a történeteimet. És nekem nem nyomja a vállam a halálvágy terhe.

- Ha halálvágyam lenne, akkor hagytam volna, hogy Bonzó Madrid és a barátai agyonverjenek a Hadiiskola zuhanyzójában - mutatott rá Ender.

- Ismerlek - csóválta a fejét Valentine.

- Tudom, azt hiszed, hogy ismersz - felelte Ender. - És ha meghalok, azt fogod hinni, hogy én akartam úgy.

De az igazság ennél sokkal bonyolultabb. Nem áll szándékomban meghalni. De nem félek kockáztatni a halált. Egy katonának néha szembe keli mennie a veszéllyel, hogy győzni tudjon.

- De ez nem a te háborúd - jegyezte meg Valentine.

Ender nevetett.

- Mindegyik az én háborúm.

Címzett: VWiggin%Ganges@ColLeague.Adm/voy

Feladó: AWiggin%Ganges@ColLeague.Adm/voy

Tárgy: Ha meghalok

Kedves Val!

Nem tervezem, hogy meghalok. Úgy tervezem, hogy élni fogok, és ez esetben nem kapod meg ezt a levelet, mert a várható konfrontáció bekövetkeztéig folyamatosan küldöm mellé a „nem továbbítandó" kódot.

A csomagomról van szó. A felnyitásához szükséges kód annak a plüssállatnak a neve, amelyik hat éves korodban a kedvenced volt. Amikor kinyitod a csomagot, a benne talált dolgot tartsd jó sokáig a kezedben! Ha jó gondolataid támadnának eközben, akkor cselekedj azoknak megfelelően! Ha nem történne semmi, akkor kérlek, csomagold vissza az egészet úgy, ahogy találtad, és intézd el, hogy egy hajóval visszajusson Abra Tolóhoz a Shakespeare-re!

Mellékeld hozzá a következő üzenetet: „Ez az, amit aznap találtam. Kérlek, ne hagyd, hogy elpusztítsák!"

De nem hiszem, hogy szükséged lesz ezekre az utasításokra, mert szokás szerint győzelemre számítok.

Szeretettel a te sokat kérő, titokzatos öcséd:

Ender (aki sajnos már a múlté)

Mivel a csillaghajó nem új telepesekkel tömve érkezett, ezért szinte jelentéktelennek tűnt Andhra városka lakói számára. Persze mindenki kivonult, hogy megnézze az űrsikló leszállását, és izgatottan figyelték, ahogy néhány kereskedelmi cikket le-és egy hatalmas árukészletet felrakodtak a siklóra. De mivel a ki-berakodás monoton munka, ezért az emberek hamar elvesztették az érdeklődésüket, és visszatértek a saját munkájukhoz.

Virlomi kormányzó látogatását a siklón egyszerű udvariassági vizitnek minősítették azok, akik egyáltalán hallottak róla - kevesen tudták, hogy mi lenne a normális, ilyenkor megszokott protokoll, és még kevesebbeket érdekelt, így senkinek nem tűnt fel semmiféle ettől való eltérés. Azon kevesek pedig, akik tisztában voltak a szokásokkal, egyszerűen úgy gondolták, hogy Virlomi olyan személyiség, hogy a látogatókat nem fogadja, hanem eléjük járul (vagy ez az egyik újabb hóbortja).

Csak akkor ébredt némelyekben kíváncsiság, amikor az esti vacsora idejének elérkeztével látták az idegeneket Virlomi kunyhójához járulni - amelyet Achilles és követői, a „Gangesz Őslakói” egyszerűen a

„kormányzói rezidenciaként” emlegettek. Egy tinédzser fiú és egy húsz év körüli fiatal nő. Miért ők voltak a csillaghajó egyetlen utasai? Miért bánt velük Virlomi kitüntetett tisztelettel? Új telepesek lennének, vagy kormányzati tisztviselők, vagy... micsodák?

Mivel ez volt az a hajó, amely Achillest a száműzetésbe kellett volna, hogy vigye azért, mert a kormányzóra kezet emelt, így hát természetes volt, hogy ő izgatottan próbált megtudni valamit, aminek következtében ez a terv esetleg csődöt mondhat. A vendégek szokatlanok és váratlanok voltak, bejelentés és magyarázat nélkül érkeztek. Ebből Achilles arra következtetett, hogy rajtuk keresztül lehetősége lesz Virlomit legalábbis kínos helyzetbe hozni - de ha minden jól megy, akár tönkretenni is.

Két napba telt, mire a hívei annyira összemelegedtek a legénységgel, hogy egyikük végre hozzájuthatott a szállítmányjegyzékhez, és meglelte rajta a két utas nevét. Valentine Wiggin, diák. Andrew Wiggin, diák.

Diák?

Achillesnek utána sem kellett néznie, ki lehet ez az utas. A hajó előző állomása a Shakespeare Kolónia volt.

A Shakespeare Kolónia kormányzója a hajó megérkezéséig Andrew Wiggin volt, az NF nyugalmazott admirálisa, a Harmadik Hangy Háború során az NF seregeinek sokat emlegetett parancsnoka. A két relativisztikus sebességgel megtett csillagközi utazás pedig magyarázatot jelentett a fiú életkorára.

Fiú? Egy évvel idősebb, mint Achilles. Wiggin magas volt, de Achilles jóval magasabb volt nála, erős volt, de Achilles erősebb volt nála. Wiggint azért választották be a Hadiiskola diákjai közé, mert okos volt, de Achilles még soha életében nem találkozott olyan valakivel, aki annyira intelligens lett volna, mint ő maga.

Virlomi is hadiiskolás zseninek számított - de mégis elfeledkezett olyasmikről, amire ő, Achilles emlékezett, nem vett észre dolgokat, amiket ő igen, és mindig csak két lépéssel előre tudott gondolkodni, nem pedig tízzel, mint ő. De még így is Virlomi volt az, aki legalább megközelítően olyan okos volt, mint maga Achilles.

Achilles megtanulta elrejteni, hogy mennyire intelligens, és megtanulta úgy kezelni a többieket, mintha magával egyenlőnek gondolná őket. De tisztában volt az igazsággal, és számolt is vele: gyorsabb gondolkodása, mélyebb és finomabb felfogása volt, mint bárki másnak. Hiszen nem sikerülte neki, egy alig tinédzser korú fiúnak egy távoli kolónián, korlátozott ansible-hozzáféréssel egy jelentős politikai mozgalmat szerveznie a Földön?

De néha még az igazán intelligens embereknek is szükségük van szerencsére - Wiggin érkezése pont most nyilvánvalóan ebbe a kategóriába tartozott.

Wigginnek fogalma sem lehetett róla, hogy arra a kolóniára érkezik, ahol Nagy Achilles fia él - annak a Nagy Achillesnek a leszármazottja, akit Ender bátyja megöletett. És amikor a most Randallnak nevezett Achilles megtépázta Ender Wiggin hírnevét, és ráakasztotta a Fajirtó jelzőt, ő sem tudhatta, hogy alig egy hónapon belül pont ez az Andrew Wiggin fog Virlomi házában vendégeskedni.

Könnyedén sikerült képeket szereznie Wigginről és Virlomiról. Pont ugyanilyen egyszerű volt a hálózaton olyan képre akadni, amely Petert, a Hegemónt ábrázolta abban a korban, amiben most Ender volt. A két képet egymás mellé téve egyértelmű volt, hogy a két hú testvér, mert igen erős volt köztük a hasonlóság. Achilles ezután odatette az Endert és Virlomit egymás társaságában ábrázoló képet a másik kettő mellé, hogy bárki

láthassa: Peter öccse egy követ fúj Gangesz őslakó-ellenes kormányzójával.

Az nem számított, hogy Peter volt az, aki Virlomit száműzetésbe küldte. Achilles ezt a tényt nyilvánvaló megtévesztésnek állította be, mondván, hogy Virlomi végig a Peter által szervezett összeesküvés része volt.

Ha bárkinek is kétsége lett volna efelől, akkor erre remek bizonyíték a kép, amelyen Virlomi Ender Wiggin társaságát élvezi.

Ezek után Achilles már könnyedén úgy állíthatta be a száműzetésbe küldését, mint a Virlomi és a Wiggin-klán közti konspiráció következményét - Ender nővére pedig állítása szerint csupán gardedámnak jött a fiúval. Achilles száműzetésére azért volt szükség, hogy Wiggin fajirtó, őslakó-ellenes terveit ellenállás nélkül végigvihessék a Gangeszen.

Ez a történet körülbelül egy hét alatt juthat el a Földre - a számítógépek minden részrehajlás nélkül működnek, és Virlomi nem tudja megakadályozni, hogy elküldjék az üzenetét. A kolónián viszont azonnal elterjedt a történet és a képek.

Achilles örömmel nézte, ahogy az emberek elkezdik figyelni a két Wiggin minden lépését. Bármi, amit Wiggin mondott vagy tett, Achilles vádjainak fényében került elbírálásra az emberek szemében. A képek még azokat az indiaiakat is meggyőzték arról, hogy Achilles nem hazudik, akik amúgy gyanakodva vagy ellenségesen viszonyultak Achilleshez. Mi történik itt? - értetlenkedtek.

Megfizetsz, Virlomi. Megtámadtad az apámat, és rajta keresztül engem. Megpróbáltál száműzetésbe küldeni, és remélted, hogy velem együtt az anyámtól is megszabadulsz. Én pedig megtámadtam Ender Wiggint, és rajta keresztül téged is - te pedig voltál olyan kedves, hogy pont abban a pillanatban fogadtad vendégedül, amelyik számomra a leghasznosabbnak bizonyult.

Achilles a következő lépését három nappal Ender Wiggin nyilvános megbélyegzése utánra időzítette. Most az egyik, kicsit értelmesebb követőjét használta fel a céljaira, egy olyan valakit, aki képes volt értelmes mondatokat írni. Megíratott vele egy vádiratot (bár gondosan tagadásnak álcázva), amelyben azt állította, hogy Virlomi terve arra irányul, hogy Ender Wiggin saját kezűleg gyilkolja meg Randall Firth-t a Földre vezető csillagközi utazás során.

A fiút száműzetésbe küldik, de soha többé senki nem fogja látni. A történet szerint Randall Firth nemcsak a Wigginek besúgóját, Virlomit sértette meg, hanem veszélyt jelent az egész hegemóniai konspiráció szempontjából, ezért el kell hallgattatni. De - mondta az írás - nem találtunk erre vonatkozó bizonyítékot, úgyhogy ezt csupán szóbeszédnek minősítjük, egyszerű spekulációnak. Majd feltette a kérdést: Mi egyéb magyarázatot tudunk találni a Wigginek többszöri, titkos látogatására Virlominál?

Randall Firth maga a kérdésre felelve leszögezte, hogy Virlomi túl okos ahhoz, hogy ha bármi erőszakos cselekményt tervezne ellene, akkor nyíltan találkozzon Wigginnek és kijelentette, hogy semmi félnivalója nincs.

Ám mi kíváncsiak lennénk (folytatta az író), hogy vajon Virlomi arra számít-e, hogy Firth erre a következtetésre jut, és ezért készületlenül éri majd a csapás? Vajon ragaszkodni fog ahhoz, hogy Firth hibernációban utazzon, és Wiggin majd ügyel rá, hogy abból soha többé ne ébredhessen fel? Mert ezt olyan

könnyű lenne balesetnek beállítani.

Firth túlságosan is bátran kezeli ezt a helyzetet, a barátai jobban aggódnak érte, mint ő saját magáért.

Achillesnek ez a kis akciója Virlomit válaszadásra késztette - és végső soron a fiú ezt is akarta elérni.

„Andrew Wiggin itteni látogatása e szempontból csupán véletlen, jóval ezelőtt útra kelt, amikor Randall Firth még kisgyermekként a csillaghajón utazott, és a Gangesz kolónia nem is létezett.”

„Ez nyilvánvalóan tagadás, amely azonban mégsem cáfol meg semmit” - írta az Achilles bábjaként használt író. „Virlomi azt állítja, Wiggin ittléte csupán véletlen. De nem cáfolja, hogy Randall Firth nem Wiggin kényének-kedvének lenne kiszolgáltatva az út során - amelynek, ahogy azt néhányan feltételezik, egyenes végeredménye a fiú halála lenne.”

A kolónia most már indulatos vitáktól volt hangos, és Achilles örömmel vette észre, hogy most már az indiaiak közül is sokan az ő pártjára álltak, és olyanokat mondtak, hogy „Nem küldhetjük el Randallt azon a hajón, amelyen Wiggin is ott van!”, „Ez nem az a Wiggin, aki már két gyereket is megölt?”, meg hogy „Randall Firth nem érdemel halált a bűnéért!”.

A közvélemény egyöntetűen követelni kezdte, hogy változtassák meg Randall Firth ítéletét, és tartsák a Gangeszen a fiút. Ráadásul ezzel párhuzamosan felröppentek olyan kijelentések is, miszerint Ender Wiggint meg kellene büntetni az emberiségellenes bűneiért. Achilles azzal adott mind szélesebb nyilvánosságot ezeknek a javaslatoknak, hogy ellentétes értelmű közleményeket adott ki: „Az elévülési idő már minden bizonnyal eltelt, még a fajirtás szörnyűséges bűnével kapcsolatban is.” - írta. - „Már hatvanegy év telt el azóta, hogy Ender Wiggin elpusztította a hangykirálynőket. Ugyan milyen bíróságnak lenne ez ügyben joghatósága?”

Mostanra a Földön az érdeklődés olyan méreteket öltött, hogy Achilles (vagy a bábjai) írásait magasabb fontossági fokozatba sorolva továbbították az ansibleon. A Földön nyíltan követelték, hogy az NF fogja el és hozza a Földre Andrew Wiggint, és vigyék bíróság elé. A felmérések szerint egy kicsiny, de folyamatosan növekvő kisebbség azt követelte, hogy szolgáltassanak igazságot a hangykirálynők elpusztításával kapcsolatban.

Ideje volt, hogy Randall Firth szemtől-szembe találkozzon Ender Wigginnek A dolgot könnyű volt nyélbe ütni. Achilles támogatói folyamatosan figyelték Wiggint, így hát amikor ő, a nővére és a kormányzó egyik reggel a folyó partján sétáltak, Achilles is ott volt - egyedül.

Virlomi egészen megdermedt, amikor meglátta, és megpróbálta Endert elhúzni onnan, de Wiggin odasétált Achilleshez, és a kezét nyújtotta neki.

- Már szerettem volna találkozni önnel, Mr. Firth - mondta hivatalos hangon. - Andrew Wiggin vagyok.

- Tudom, hogy ki maga - Achilles hagyta, hogy a hangját megvetés és egyben mulatság színezze.

- Kétlem - felelte Ender, láthatóan szintén mulatva a dolgon. - Régóta szerettem volna találkozni önnel, de azt hiszem, a kormányzó próbált távol tartani minket egymástól. Tudom, hogy ön is alig várta ezt a pillanatot.

Achilles vissza akart vágni, és Wiggin arcába köpni, hogy „Ugyan mit tud maga rólam?”, de tudta, hogy Wiggin azt szeretné, ha ezt kérdezné, azt szeretné, ha ő irányíthatná a beszélgetést, így hát ehelyett azt

kérdezte:

- Miért akart látni? Szerintem maga itt a híresség.

- Nos, mindketten eléggé híresek vagyunk, ami azt illeti. - Ender most már hallhatóan kuncogott. - Én azért, amit tettem, ön pedig azért, amit mondott.

Ender szája talányos, talán gúnyos mosolyra húzódott.

- Csak nem azt tervezi, hogy valami meggondolatlanságba ugrat bele, Mr. Wiggin?

- Kérem, hívjon egyszerűen Andrew-nak!

- Egy keresztény szent nevén szólítsam? - kérdezte Achilles. - Inkább egy háborús bűnös szörnyeteg nevén szólítanám... Endernek.

- Ha volna mód arra, hogy visszahozza a hangykirálynőket és visszaállítsa régi dicsőségüket és hatalmukat, megtenné, Mr. Firth? - érdeklődött Ender.

Achilles azonnal meglátta a csapdát. Egy dolog elolvasni a Hangykirálynőt és ejteni pár könnyet egy kihalt fajért, de egy másik dolog a visszatértüket kívánni. Utóbbival az ember befizetne az olyan szalagcímekre, hogy „Az Őslakók Mozgalom vezetője visszahozná a hangyokat”, alatta pedig a nagy kínai hangy tisztogatás képei szerepelnének.

- Nem foglalkozom hipotézisekkel - felelte tehát Achilles.

- Kivéve persze azt a feltételezést, amely szerint azt tervezem, hogy megölöm önt álmában az utazása során.

- Nem én vádoltam ezzel - vonta meg a vállát Achilles. - Én a védelmére keltem.

- A „védelmező szövege” az egyetlen ok, amiért egyáltalán bárki is hallott a vádról. Ne higgye, hogy át tud verni!

- Ugyan ki is remélhetné, hogy át tud verni egy ilyen zsenit, mint maga?

- Nos, elég volt a pengeváltásból! Csak szerettem volna egy pillantást vetni önre.

Achilles erre művészi fordulatot csinált a sarkán, hogy Ender minden oldalról megnézhesse.

- Meg van elégedve?

Ender szemébe hirtelen könnyek szöktek. Most meg milyen játszmába kezdett?

- Köszönöm - mondta neki Ender, azzal elfordult, és csatlakozott a nővéréhez és a kormányzóhoz.

- Várjon! - kiáltotta Achilles. Nem értette, hogy mi akart jelenteni Ender könnyes szeme, és ez nyugtalanította.

De Ender nem állt meg és nem is fordult vissza. Egyszerűen odasétált a többiekhez, azután elindultak vissza a folyótól a városközpont felé.

Achilles úgy tervezte, hogy ezt a találkozást propagandavideókhoz fogja felhasználni, ezért is rögzítette az egészet mikrofonnal és kamerákkal. Arra számított, hogy képes lesz Endert valamilyen elhamarkodott kijelentésre vagy abszurd tagadásra ösztökélni. Az is megtette volna, ha Ender dühbe gurul, és ezt sikerül felvennie. De Wiggin rendíthetetlen volt, nem esett bele egyik csapdába sem, sőt azzal az utolsó, érzelgős pillanattal lehetséges, hogy ő állított csapdát Achillesnek - bár a fiú nem tudta kitalálni, mi is lehet ez a csapda.

Minden értelemben elégedetlen volt a találkozóval. Ám mivel nem tudta volna megmagyarázni a követőinek, hogy miért nem használja fel a videót, amelyet fáradtságot nem kímélve készített, megengedte, hogy azt feltegyék a hálózatra, és aztán várta, hogy mi fog történni.

A Földön sem tudott senki sem értelmes magyarázatot a történtekre. A kommentátorok persze látták a könnyeket Ender szemében, és megindultak a találgatások. Többen az Őslakó Mozgalomból azt állították, hogy ezek krokodilkönnyek: ugyanolyanok, mint amikor a ragadozó megkönnyezi az áldozata eljövendő

végzetét. De voltak, akik mást láttak ebben: „Ender Wiggin nem úgy nézett ki, mint egy szörnyeteg és gyilkos - nem a ráosztott szerepet játszotta. Kedves fiatalembernek tűnt, akit mulattatott a láthatóan előre megrendezett találkozó. Azok az elhíresült könnyek a találkozó végén mintha együttérzésre utaltak volna, sőt, talán még akár szeretette is a kihívója felé. Akkor most ki is az, aki próbál összetűzést szítani?”

Ez kellemetlen megjegyzés volt, de csupán egyetlen hang a sok közül, és Achilles földi követői hamar meg is válaszolták: Ugyan ki merne ujjat húzni a Fajirtó Enderrel? Az sosem sült el jól senki számára, aki valaha is megpróbálta.

Achilles egész életében képes volt irányítani a dolgokat. Még váratlan dolgok bekövetkezése esetén is alkalmazkodott, elemzett, levonta a következtetéseket. De most fogalma sem volt róla, hogy mit kellene megértenie.

- Anya, nem tudom, mit csinál ez az ember - panaszolta az anyjának.

Az anyja megsimogatta a fejét.

- Szegény kicsikém! - mondta. - Persze, hogy nem tudod, hiszen olyan ártatlan vagy. Pont, mint az apád, ő

sem látta soha az ellene szőtt terveket. Megbízott abban a Suriyawong szörnyetegben is.

Achillesnek nem igazán tetszett, hogy az anyja így beszél az apjáról.

- A mi dolgunk nem az, hogy sajnáljuk őt, Anya.

- De én sajnálom. Olyan tehetséges volt, de végül az a bizalommal teli természete lett a veszte. A kedvessége és a jósága okozta a tragikus bukását.

Achilles eleget tanulmányozta az apja életét ahhoz, hogy tudja, erős és kemény ember volt, aki hajlandó volt megtenni bármit, amit szükségesnek ítélt - ám az együttérzés és a bizalommal teli természet nem tartozott Nagy Achilles tulajdonságai közé.

Nem baj, Anya nyugodtan érzelegjen vele kapcsolatban, amennyit csak akar. Végső soron most már arra is „emlékszik”, hogy Nagy Achilles meglátogatta és valóban lefeküdt vele, hogy fiuk foganjon. Pedig amikor ő

még kisfiú volt, az anyja ilyet sosem állított, csak azt mesélte, hogy egy hírvivő érkezett azzal az üzenettel, hogy Achilles értékes spermájával fogják megtermékenyíteni. Ebből és a többi hasonló, átalakuló emlékből kiindulva Achilles már levonta azt a következtetést, hogy az anyja többé nem megbízható tanú.

De mégiscsak ő volt az egyetlen, aki tudta a valódi nevét - és őt tökéletes odaadással szerette. Achilles nyugodtan beszélhetett vele bármiről, nem kellett bírálattól tartania.

- Ezt az Ender Wiggint képtelen vagyok megérteni - mondta hát.

- Örömmel hallom, hogy nem érted egy ördögi elme működését - felelte az anyja. De soha nem nevezte

ördögnek Endert, mielőtt Achilles el nem kezdett ellene kampányolni. Mindig is figyelmen kívül hagyta, mert Ender soha nem harcolt az ő dédelgetett Achilles Flandresével, csak a bátyja.

- Nem tudom, hogy mit tegyek vele, Anya.

- Természetesen meg kell bosszulnod rajta apád halálát!

- De őt nem Ender ölte meg.

- Ő is gyilkos. Megérdemli, hogy meghaljon.

- De nem az én kezem által, Anya.

- Nagy Achilles fia levágja a szörnyeteget - mondta Anya. - Erre senki más keze nem lenne alkalmasabb.

- Mindenki gyilkosnak tartana.

- Apádat is sokan nevezték annak. Te talán jobb vagy nála?

- Nem, Anya.

Úgy tűnt, az anyja ezzel befejezettnek nyilvánítja a beszélgetést. De Achilles nyugtalan volt. Vajon az anyja azt akarja, hogy meggyilkoljon egy embert?

- Fizessen meg a Hegemón legközelebbi hozzátartozója az én Achillesem haláláért! - mondta Anya. -

Pusztuljon az összes Wiggin! Az egész undorító klánjuk!

Jaj, ne, már megint a bosszúálló hangulatában van. Nos, ő kezdett bele a témába, most kénytelen lesz kivárni, amíg az anyja abbahagyja. Már ismerte, hogy működik ez: végig kell hallgatnia.

Az anyja mondta, mondta a magáét, futotta a szokásos köröket, hajtogatta, hogy a nagy bűnöket csak véráldozattal lehet semmissé tenni.

- Peter Wiggin túljárt az eszünkön azzal, hogy szívrohamot kapott, amíg mi úton voltunk. De most a kezünk között van a húga és az öccse. Hogyan szalaszthatnád el ezt a lehetőséget, amelyet a sors a kezedbe adott?

- Anya, én nem vagyok gyilkos!

- Az apád haláláért állnál bosszút - ez nem gyilkosság! Mit gondolsz, ki vagy te, Hamlet?

És ez így ment, a végtelenségig.

Ilyenkor általában Achilles csak fél füllel figyelt oda, de a szavak most gyökeret vertek benne. Tényleg úgy tűnt, mintha valami baljós végzet sodorta volna ide Wiggint pont most, pont őhozzá. Az egész irracionálisnak tűnt - de hát csak a matematika racionális, sőt, még az sem mindig. A való világban irracionális dolgok és hihetetlen véletlenek is történnek, mert a valószínűségnek szüksége van arra, hogy legyenek ilyen véletlenek -

ritkán ugyan, de nem soha.

Így hát ahelyett, hogy figyelmen kívül hagyta volna az anyja locsogását, Achilles azon kapta magát, hogy eltűnődik, hogyan tudná megszervezni, hogy Ender Wiggin meghaljon, anélkül hogy neki, saját kezével kellene megölnie.

Innen egy még árnyaltabb gondolatra ugrott: már félig legyőztem Ender Wiggint, hogyan tudnám teljessé tenni a diadalomat?

Ha megöli, azzal mártírt csinál belőle. De ha ki tudja provokálni, hogy Wiggin újra öljön, hogy ismét

megöljön egy gyereket, azzal örökre tönkretenné. Hiszen Wiggin mindig így tesz: ha megérzi, hogy riválisa van, akkor támadásra ösztökéli, majd az önvédelem nevében megöli. Kétszer is megtette, és mindkétszer felmentették. De most nincsenek itt a védelmezői - valószínűleg már mind halottak is. Csak a tények maradnának.

Vajon el tudnám érni, hogy ismét kövesse a megszokott mintát?

Achilles elmondta a tervét az anyjának.

- Miről beszélsz?

- Ha megint gyilkolna, most egy már tizenhat éves, de még mindig gyermeknek számító valakit ölne meg, akkor Wiggin híre örökre odalenne. Bíróság elé vinnék, és most el is ítélnék, mert az nem lenne hihető, hogy immár harmadik alkalommal puszta „önvédelemből” gyilkolt! És ez sokkal alaposabb bosszú lenne, mint ha csak az életét venném el. Ezzel örökre elpusztítanám a nevét is.

- Azt akarod mondani, hogy hagynád, hogy megöljön téged?

- Anya, az embernek nem kell hagynia, hogy Ender Wiggin megölje. Csak indokot kell szolgáltatnia hozzá, és aztán a többit már Wiggin maga szépen elintézi.

- De... te? Te meghalnál?

- Ahogy te is mondtad, Anya, az Apa ellenségeivel való leszámolás minden áldozatot megér.

Az anyja felugrott.

- Nem azért szültelek meg, hogy csak így eldobd az életedet! Fél fejjel magasabb vagy annál a Wigginnél, ő egy törpe hozzád képest. Ugyan hogy tudna megölni?

- Katonai kiképzést kapott, és nem is olyan régen, Anya. És engem minek képeztek ki? Farmernak.

Szerelőnek. Minden munkára megtanítottak, ami esetleg megkövetelhető egy természetellenesen nagyra nőtt, okos és erős tinédzser fiútól. De nem háborúra képeztek ki. Nem harcra. Senkivel nem verekedtem azóta, amióta egészen kicsi voltam, és muszáj volt állandóan megküzdenem azért, hogy a többiek ne engem piszkáljanak.

- Apáddal nem azért vállaltunk, hogy egy Wiggin keze által vesszél el, ahogyan ő is.

- Ha egészen pontosak akarunk lenni, Apa egy Delphiki keze által halt meg. Julian Delphiki ölte meg, hogy egészen pontos legyek.

- Delphiki, Wiggin, egykutya. Megtiltom, hogy megölesd magad!

- Megmondtam, Anya, Wiggin úgyis megtalálja a módját. Mindig ezt teszi. Harcos alkat.

- Nem!

Két teljes órába telt, mire le tudta csillapítani az anyját, de addig végig kellett hallgatnia a sírását, a kiabálását (és tudta, hogy a szomszédok is hallják, és biztosan próbálják kitalálni, mi lehet a gond). De aztán végre elaludt az anyja.

Achilles bement a raktár irodájába, és az ottani gépről küldte el az üzenetet Wigginnek: „Azt hiszem, rosszul ítéltem meg. Hogyan vethetnénk ennek véget?”

Nem várta, hogy másnap előtt választ kap, de az már azelőtt megérkezett, hogy ki tudott volna jelentkezni a

gépből.

„Mikor és hol akar találkozni?”

Ez tényleg ennyire egyszerű lesz?

A hely és az idő nem igazán számított. Olyan helynek és időpontnak kellett azonban lennie, ahol és amikor nem állíthatja meg őket Virlomi és az alattvalói, de ahol és amikor van elég fény egy videófelvételhez. Ugyan mi értelme lenne meghalnia az apja kedvéért, ha a tettet nem rögzítenék? Ezzel biztosítja, hogy Wiggin akárhogyan is csűri-csavarja a dolgot, nem úszhatja meg ezt a gyilkosságát.

Megbeszélték a találkozót, Achilles pedig kijelentkezett.

Azután ott ült, remegett az egész teste. Mit tettem? Hiszen ez Ender Wiggin. Valóban elintéztem a saját halálomat.

Igaz, hogy magasabb és erősebb vagyok nála, de ez így volt azzal a két fiúval is, akiket korábban megölt. A hangykirálynők is erősebbek voltak, aztán nézd meg, mire mentek vele. Ender Wiggin sosem veszít.

Erre születtem. Ezt nevelte belém Anya már születésemtől fogva. Azért létezem, hogy megbosszuljam az apámat. Hogy elpusztítsam a Hegemóniát, hogy eltöröljek mindent, amit Peter Wiggin valaha is elért. Nos, lehetséges, hogy mindezt nem fogom tudni megtenni. De Ender Wigginnel le tudok számolni, és ehhez csak annyit kell tennem, hogy hagyom, hogy megöljön - aztán a videókon a világ láthatja majd, hogyan történt az eset. Anya gyászolni fog, de a gyász amúgy is a vérében van.

Ha Wiggin annyira okos, akkor tudnia kell, hogy mit tervezek. Nem hiheti, hogy hirtelen ennyire megváltoztattam a véleményemet. Hogyan is verhettem volna át Ender Wiggint egy ilyen nyilvánvaló tervvel? Biztosan kitalálta, hogy mindent videóra fogok venni.

De lehetséges, hogy nem hiszi, hogy meg kell ölnie. Talán azt gondolja, hogy olyan gyenge ellenfél vagyok, hogy anélkül is legyőzhet, hogy meg kellene ölnie. Lehet, hogy azt hiszi, olyan ostoba mamlasz vagyok, hogy ütni sem tudok.

Vagy az is lehetséges, hogy én becsülöm túl azt, hogy ő mennyire okos. Végső soron végigharcolt egy egész háborút egy idegen ellenség ellen, és soha még csak nem is gyanította, hogy nem a számítógép vagy a tanárai ellen játszik. Ez mekkora ostobaságra vall?

Elmegyek, meglátjuk, mi történik. Kész vagyok meghalni, de csak akkor, ha ezzel az ő vesztét is okozhatom.

Két nappal később találkoztak a hajnal első lényénél, a komposztáló mögött. Oda senki más nem járt, az emberek messzire elkerülték a szag miatt, amikor nem feltétlen arrafelé volt dolguk, a mezőgazdasági munkákból származó hulladékot pedig mindig a nap végén hozták ki ide.

A barátai már előre bekamerázták az egész helyet - minden elhangzott szó fel lesz véve. Ender valószínűleg kitalálta, hogy ez lesz a helyzet - hiszen Achilles egész propagandamunkája a hálózatokon folyt -, de még ha el is sétál, a vitájuk nyilván akkor is elég durva lesz ahhoz, hogy az ellene dolgozzon. Ha pedig mégsem, akkor

Achilles egyszerűen nem használja fel a felvételeket.

Előző nap Achilles többször is végiggondolta, hogy esetleg meg fog halni, és minden alkalommal olyan volt, mintha valaki más hallotta volna a hírt. Egyszer szinte viccesnek tűnt, hiszen Achilles olyan erős volt, annyival magasabb és testesebb. Máskor elkerülhetetlennek, ám céltalannak hangzott az egész, és Achilles azt gondolta: „Milyen ostoba vagyok, hogy eldobom az életem egy üres gesztusként, amellyel a halott apám előtt tisztelgek.”

De mire lebukott a nap, Achilles rájött, hogy nem az apjáért teszi az egészet, hanem azért, mert az anyja a bosszú szellemében nevelte fel. Az egész emberi faj érdekében teszi, amit tesz. A történelem nagy szörnyetegein szinte soha nem kérték számon a tetteiket. Öregkorukban haltak meg, vagy száműzetésben, de kényelemben élték le az életüket, vagy a vereség fenyegető árnyékában öngyilkosok lettek.

Ender Wiggin utolsó áldozatának lenni - ez megéri a halált. Így nem egy ostoba családi veszekedésben leli halálát, hanem azzal a céllal, hogy a világ lássa: a bűnösök, legyenek bármilyen nagyok is, nem úszhatják meg szárazon. Végül mind elkövetnek egy hibát, végül mindegyikük túllép a határon, és felelnie kell a tetteiért.

Én leszek az utolsó áldozat - az, akinek a halála a Fajirtó Ender bukását okozza.

Egy másik része azonban azt mondta: „Ne hidd el a saját lelkesítő szónoklatodat!”

Megint egy másik része azt hajtogatta: „Élj!” De ő mindegyiknek azt felelte, hogy Ender Wigginnel kapcsolatban egy dolog biztosan igaz, és az az, hogy nem bírja elviselni, ha veszít. Ezzel fogom kísértésbe ejteni: szembe kell néznie a vereség rémével, és amikor lecsap, hogy elkerülje azt, és megöl, akkor valóban vereséget szenved. Ez az ő végzetes hibája: hogy a vereség rémével könnyen manipulálható.

A lénye legmélyéről egy kérdés próbált utat törni a felszínre, hogy elgondolkodjon rajta: Vajon ez nem azt jelenti, hogy Endernek tényleg nincs más választása, csak hogy elpusztítsa az ellenségeit?

De Achilles azonnal elvetette ezt az okvetetlenkedő gondolatot. Mindannyian a génjeink és a neveltetésünk eredményei vagyunk, amelyek az életünkben történt véletlenszerű eseményekkel karöltve formálnak minket.

A „hiba” és a „vád” gyermeteg koncepciók - ami számít, az az, hogy Ender szörnyű tetteket hajtott végre, és ez így is folytatódna, ha valaki nem állítja meg. A dolgok jelenlegi állása szerint akár örökké élhetne, hol itt, hol ott bukkanhatna fel és okozhatna mindenféle galibát. De én véget vetek ennek. Ez nem bosszú lesz, hanem megelőzés. És mivel példaértékű lesz, amit teszek, talán a többi hasonló szörnyeteg is jobb belátásra tér, mielőtt túl sokakat pusztítana el.

Ender kilépett az árnyékból.

- Helló, Achilles!

Fél másodpercbe telt - egy fél lépésbe -, mire Achillesnek leesett, hogy Ender milyen néven szólította.

- Ezen a néven hívod magad, amikor egyedül vagy, nem igaz? - mondta Ender. - Meg az álmaidban.

Ezt meg honnan tudhatja? Ki ez az ember?

- Nem tudsz semmit az álmaimról! - csattant fel Achilles.

- Szeretném, ha tudnád, megkértem Virlomit, hogy vonja vissza a büntetésedet. Mert nekem el kell mennem a hajóval, és nem akarok visszamenni a Földre.

- Sejtem - gúnyolódott Achilles. - Mindenki a véredet akarja.

- E pillanatban. De ezek a dolgok állandóan változnak.

Semmilyen nyilvánvaló utalást nem tett arra vonatkozóan, hogy tudja, Achilles áll minden mögött.

- Van egy küldetésem, és ha vissza kellene vinnem téged a Földre, azzal időt veszítenék. Azt hiszem, hogy már majdnem sikerült meggyőznöm Virlomit, hogy a Föld Szabad Népei soha nem ruházta fel a kormányzókat azzal a jogkörrel, hogy a számukra nem kívánatosnak minősülő telepeseket hazaküldjék.

- Én nem félek visszatérni a Földre.

- Igen, ettől tartottam: hogy ezt az egészet abban a reményben tetted, hogy visszaküldenek. „Jaj, kérlek, róka koma, be ne dobj engem abba a tüskebokorba!”

- A Hadiiskolában esténként Rémusz bácsi meséit olvasták nektek? - érdeklődött Achilles.

- Azelőtt olvastam, mielőtt odakerültem. A te anyukád is ezeket a történeteket olvasta neked?

Achilles rádöbbent, hogy mellékvágányra terelődik a beszélgetésük. Határozottan visszatért hát a témához.

- Azt mondtam, hogy nem félek visszatérni a Földre. És nem hiszem, hogy Virlomit arra kérted volna, hogy ne küldjön el.

- Higgy, amit akarsz - mondta Ender. - Egész életedben hazugságok vettek körül, ugyan ki várhatná el tőled, hogy felismerd az igazságot, ha találkozol vele?

No, itt voltak - kezdődnek a gúnyos szavak, amelyekkel cselekvésre akarja sarkallni őt. De Ender nem tudja, hogy ő, Achilles pontosan azért jött ide, hogy ezek elhangozhassanak, hogy ő feldühödjön, és hogy Ender végül „önvédelemből” megölhesse.

- Hazugnak nevezed az anyámat?

- Soha nem gondolkodtál azon, miért vagy ilyen magas? Anyukád sem magas, és Achilles Flandres sem volt az.

- Nem tudhatjuk, mekkorára nőtt volna az apám - vágott vissza Achilles.

- Én tudom, hogy miért nőttél ekkorára - folytatta Ender. - Ez egy genetikai betegség eredménye. Egész életedben lassan, de folyamatosan nősz. Gyermekként kicsi vagy, aztán eléred az átlagos magasságot, majd amikor a többiek hirtelen megnyúlnak a pubertás ideje alatt, te megint lemaradsz. De aztán ők megállnak a növekedésben - te viszont nem. Nősz tovább, egyre tovább, míg végül belehalsz. Most tizenhat éves vagy, valószínűleg olyan huszonegy-huszonkét éves korodra a szíved feladja, már nem fog tudni vért pumpálni a túlságosan nagyméretű testedbe.

Achilles nem tudta, hogyan eméssze meg ezeket az információkat. Miről beszél Ender? Azt mondja, hogy a húszas évei elején meg fog halni? Ez valamiféle vudu szöveg, amellyel elbizonytalanítja az ellenfeleit?

De Ender még nem fejezte be.

- A fivéreid és nővéreid közül némelyik ugyanezzel a betegséggel rendelkezett. Azt, hogy te is örökölted-e, nem tudtuk biztosan addig, ameddig meg nem láttalak. De most már tudom, hogy te is olyan óriásira fogsz nőni, mint az édesapád.

- Ne merészelj az apámról beszélni! - tajtékzott Achilles, és közben azt gondolta: Miért félek attól, amit mond? Miért dühít fel ennyire?

- De ennek ellenére örültem, hogy láttalak. Bár az életed tragikusan rövid lesz, de amikor rád néztem -

amikor olyan gúnyosan körbe fordultál előttem -, az édesapádat és az édesanyádat láttam benned.

- Az anyámat? Nem is hasonlítok az anyámra.

- Nem arra az anyádra gondoltam, aki felnevelt.

- Szóval úgy akarsz rávenni arra, hogy megtámadjalak, hogy provokálsz, ahogy Virlomi is tette -

nyugtázta Achilles. - Nos, ez nem fog működni. - Mégis, már ahogy kimondta a szavakat, érezte, hogy a dolog működik - és hagyta, hadd üsse fel a fejét a harag a belsejében. Mert hihetővé kell tennie, hogy Ender provokálta ki a támadást, hogy amikor aztán megöli, mindenki láthassa a videón, hogy valójában nem önvédelemből ölt. És akkor rájönnek majd, hogy a többi gyilkossága sem önvédelem volt.

- Az összes gyerek közül apádat ismertem a legjobban a Hadiiskolában. Sokkal jobb volt nálam - ezt tudtad? Az egész seregem tudta, hogy mennyivel gyorsabb felfogású és okosabb nálam. De ő mindig lojális volt hozzám. Az utolsó pillanatban, amikor minden olyan reménytelennek tűnt, ő tudta, mit kell tenni.

Tulajdonképpen megmondta nekem, hogy mit tegyek, de rám hagyta, hogy megtegyem. Nagylelkű volt.

Igazán nagyszerű ember volt. A szívem szakadt bele, amikor megtudtam, hogy a teste hogyan árulta el -

ugyanúgy, ahogy téged is elárult a tiéd.

- Suriyawong árulta el. Julian Delphiki pedig megölte.

- És az édesanyád... - folytatta Ender - ő a védelmezőm volt. Amikor betettek abba a seregbe, amelyiknek a vezetője gyűlölt engem, akkor ő vett a szárnyai alá. Rá támaszkodtam, bíztam benne, és ameddig a teste engedte, ő sem hagyott soha cserben. Amikor hallottam, hogy ő és az édesapád összeházasodtak, nagyon boldog voltam. De aztán apád meghalt, és édesanyád végül az én bátyámhoz ment hozzá.

Achillest szinte fejbe csapta a felismerés, hogy Ender kiről beszél: - Petra Arkanian? Azt mondod, hogy Petra Arkanian az anyám? Megőrültél? Ő volt az első, aki csapdába csalta az apámat, aki...

- Ugyan már, Achilles! - szólalt meg Ender. - Tizenhat éves korodra már rá kellett jönnöd, hogy a nevelőanyád nem normális.

- Ő az anyám! - süvöltötte Achilles. És aztán, mintegy második gondolatként, gyenge hangon hozzátette: -

És nem bolond.

A dolog nem a tervek szerint halad. Miről beszél Ender? Milyen játszmát űz?

- Pontosan úgy nézel ki, mint ők, bár több van benned az édesapád vonásaiból, mint édesanyádéiból. Ha rád nézek, az én drága barátomat, Beant látom.

- Julian Delphiki nem az apám! - Achilles elvakult dühvel őrjöngött. A szíve zakatolt. Igen, pontosan így tervezte el. Egy dolog kivételével. A lábai a földbe gyökereztek. Nem támadott Ender Wigginre, csak állt ott, és fuldoklott a dühtől.

Ez volt az a pillanat, amikor Valentine Wiggin megérkezett a komposztáló mögötti tisztásra.

- Te meg mit csinálsz? Megőrültél? - ripakodott rá Enderre.

- Úgy látszik, vagyunk errefelé egy páran így - felelte Ender.

- Menj innen! Nem éri meg az egész.

- Valentine - mondta Ender te nem tudod, hogy mit teszel. Ha beleavatkozol ebbe, akkor nekem végem.

Érted? Hazudtam én neked valaha?

- Folyamatosan.

- Az, ha nem mondok el valamit, még nem hazugság.

- Nem hagyom, hogy ez történjen! Tudom, mit tervezel.

- Minden tiszteletem a tiéd, Val, de fogalmad sincs semmiről.

- Ismerlek, Ender, jobban ismerlek, mint te saját magadat.

- De ezt a fiút itt, aki egy szörnyeteg nevét vette magára, mert azt hiszi, hogy az az őrült volt az apja, egyáltalán nem ismered.

Achilles dühe az elmúlt percekben már épp csillapodni kezdett, de most újult erővel lángolt fel.

- Az én apám egy zseni volt!

- A kettő nem zárja ki egymást - legyintett Valentine, majd Enderhez fordult: - Ez nem hozza vissza őket.

- Ha egy kicsit is szeretsz engem, akkor itt és most elhallgatsz! - szólt rá Ender. A hangja ostorcsapásként vágott - nem hangos volt, hanem éles és célratörő. A lány úgy ugrott hátra, mintha megütötte volna. De a szája válaszra nyílt...

- Ha szeretsz... - ismételte Ender.

- Azt hiszem, az öcséd azt próbálja elmondani, hogy van egy terve - kapcsolódott be Achilles is a beszélgetésbe.

- Az a tervem, hogy elmondom neked, hogy ki is vagy. Julian Delphiki és Petra Arkanian bujkálva éltek, mert Achilles Flandres ügynökei kutattak utánuk, és meg akarták ölni őket, elsősorban azért, mert Achilles egykoron megkívánta Petrát a maga gyomorforgató módján.

Achillesben ismét fellángolt a düh. Örömmel üdvözölte az érzést. Valentine érkezése már majdnem elrontott mindent.

- Kilenc megtermékenyített petesejtet bíztak arra az orvosra, aki azt ígérte, hogy képes módosítani a génjeiket, és egyikük sem fog attól a betegségtől szenvedni, amitől te is: az óriásnövéstől. De az orvos becsapta őket, ahogy azt a te jelenlegi állapotod is mutatja. Valójában Achillesnek dolgozott, és ellopta az embriókat. Az édesanyád megszülte az egyik testvéredet, hét másikat megtaláltak közülük, akiket addigra már béranyákba ültettek be. De Hyrum Graff mindig azt gyanította, hogy ezt a hetet azért találhatták meg, mert Achilles így akarta - hogy az embriók után kutatók azt higgyék, működik a módszerük. Achillest ismerve Graff biztosra vette, hogy a kilenc embrió felkutatásához nem azonos módszert kell használni. Azután, amikor anyád leköpte őt a csillaghajó indulásakor, Graff elkezdte megvizsgálni a múltját, kiderítette, hogy a neve nem Nichelle Firth, hanem Randi. Azután Graff tanulmányozta a DNS adataitokat, és megállapította, hogy semmiféle egyezés nincs a tieid és a feltételezett anyádé között. Teljességgel lehetetlen volt, hogy az ő fia

legyél.

- Hazugság az egész! - toppantott Achilles. - Csak azért mondod, hogy provokálj.

- Azért mondom, mert ez az igazság, és remélem, ez az igazság felszabadít téged! A többi gyermekre rátaláltak, és visszakerültek a szüleikhez. Közülük öten nem rendelkeznek ezzel a genetikai betegséggel, amivel te - ők mind az öten életben vannak még a Földön: Bella, Andrew (aki rólam kapta a nevét, ezt hadd jegyezzem meg), III. Julian, Petra és Ramon. Három másik testvéred sajnos örökölte apátoktól az óriásnövést, úgyhogy ők sajnos már nem élnek: Ender, Cincinnatus, Carlotta. Te vagy az utolsó, a hiányzó gyermek, akire eddig nem leltek rá. Az, akinek nem tudtak nevet adni. De a vezetékneved Delphiki. Ismertem a szüleidet, és nagyon szerettem őket. Te nem egy szörnyeteg gyermeke vagy, hanem a valaha is élt két legnagyszerűbb ember fia.

- Julian Delphiki a szörnyeteg! - kiáltotta Achilles, és Ender felé csapott.

Meglepve vette észre, hogy Ender nem is próbált védekezni. Achilles ütése telibe találta, és Ender elterült a földön.

- Ne! - sikította Valentine.

Ender nyugodtan feltápászkodott, és ismét Achilles szemébe nézett.

- Tudod, hogy az igazat mondom - mondta neki. - Ezért vagy ennyire dühös.

- Azért vagyok dühös, mert azt hazudtad, hogy az apám gyilkosának a fia vagyok!

- Achilles Flandres mindenkit megölt, aki valaha is kedvességet mutatott irányában. Megölte azt az apácát, aki elintézte, hogy megműtsék a béna lábát. Megölte a sebészt, aki az operációt végezte. Megölte a lányt, aki befogadta, amikor még a legsikertelenebb zsarnokoskodók közé tartozott Rotterdam utcáin - szerelmet tettetett, de aztán megfojtotta a lányt, és a testét a Rajnába dobta. Felrobbantotta a házat, amelyben az édesapád lakott, mert szerette volna őt is és az egész családját is elpusztítani. Elrabolta Petrát, és megpróbálta elcsábítani - de Petra megvetette. Ő Julian Delphikit szerette. Te pedig az ő gyermekük vagy - az ő szeretetük és reményük fényében fogantál.

Achilles ismét nekirontott - de szándékosan ügyetlennek tetette magát, hogy Endernek legyen ideje kivédenie a csapását, és nekitámadni.

De Ender most sem mozdult, még csak odébb sem lépett. Hagyta, hogy Achilles megüsse, most épp gyomorszájon találja, és levegőért kapkodva a földre roskadt. Aztán újra feltápászkodott.

- Jobban ismerlek, mint te saját magadat - mondta.

- Minden szavad hazugság! - köpte felé Achilles.

- Ne nevezd magad még egyszer azon az irtóztató néven! Te nem Achilles vagy. A te édesapád az a hős, aki megszabadította a világot attól a szörnyetegtől.

Achilles megint ütött - lassan odasétált Enderhez, és az öklével durván belevágott az orrába, ami nagy reccsenéssel eltört. Vér spriccelt Ender orrlyukaiból, és egy pillanat alatt átáztatta az ingét a mellkasán.

Valentine felkiáltott, ahogy Ender megingott és térdre esett.

- Küzdj! - sziszegte Achilles.

- Nem érted? Soha nem fogok kezet emelni a barátaim fiára.

Achilles állkapcson rúgta, méghozzá olyan erővel, hogy Ender hanyatt esett. Ez nem a videókon látható, előre megrendezett verekedés volt, ahol a hős és a gonosz gyilkos csapások után is felpattannak, és folytatják a harcot. Ender testén a sérülések valódiak és igen mélyek voltak. Támolygott, nem találta az egyensúlyát.

Könnyű célpont volt.

Nem fog megölni, gondolta Achilles.

A gondolat olyan megkönnyebbüléssel töltötte el, hogy hangosan felkacagott.

Azután azt gondolta: Akkor Anya terve a nyerő. Vajon miért is gondoltam valaha, hogy hagynom kellene, hogy megöljön? Achilles Flandres fia vagyok. Igaz fia. Meg tudom ölni azokat, akiket meg kell. Véget tudok vetni ennek a káros élőlénynek egyszer és mindenkorra, megbosszulva ezzel az apámat, a hangykirálynőket és azt a két fiút, akiket Ender megölt.

Achilles a földön fekvő Ender bordái közé rúgott. A bordák olyan hangos reccsenéssel törtek darabokra, hogy még Valentine is hallotta - sikítani kezdett.

- Nyugi! - nyögte Ender. - Ez már csak így megy.

Azután odébb gördült - és csendesen feljajdult a fájdalomtól. De valahogyan mégis sikerült talpra kecmeregnie. A kezeit a zsebébe dugta, és megszólalt:

- Megsemmisítheted a videófelvételeket, senki nem fogja megtudni, hogy megöltél. Valentine-nak senki nem fog hinni. Mondhatod azt, hogy önvédelem volt. Mindenki el fogja hinni - elérted, hogy gyűlöljenek engem és féljenek tőlem. Természetes lesz, hogy megöltél, hogy mentsd az életed.

Ender meg akart halni? Itt és most? Achilles keze által?

- Milyen játszmát űzöl? - kérdezte Achilles.

- Az, akit anyádnak hittél, abban a szellemben nevelt, hogy bosszút kell állnod a csak a fantáziájában szereplő kedveséért, a te állítólagos apádért. Tedd meg - tedd meg, amire nevelt, légy az, akivé tenni akart! De én nem fogok kezet emelni a barátaim fiára, nem számít, mennyire meg vagy tévesztve.

- Akkor ostoba vagy! - kiáltotta Achilles. - Mert én bizony megteszem. Az apám kedvéért, az anyámért, azért a szerencsétlen Stilsonért, Bonzó Madridért, a hangyokért és az egész emberiségért.

Achilles komolyan ütlegelni kezdte Endert. Még egy ökölcsapás a gyomorba. Egy az arcába. Két rúgás a földön mozdulatlanul heverő testébe.

- Te is ezt tetted a Stilson gyerekkel? - kérdezte. - Újra és újra belerúgtál a jelentések szerint.

- A barátaim... fia - nyögte Ender.

- Kérlek! - rimánkodott Valentine, de egyetlen mozdulattal sem próbálta megállítani Achillest, és nem is szaladt segítségért.

- Ideje meghalnod! - kiáltotta Achilles.

Egy fejberúgás megteszi. Vagy ha az nem elég, akkor kettő. Az ember agya nem bírja ki, ha ilyen erővel ide-oda csapódik a koponya belsejében. Az ember vagy belehal ebbe, vagy olyan agykárosodást szenved, hogy tulajdonképpen élőhalott lesz belőle. Így ér véget tehát Endernek, a Fajirtónak az élete.

Achilles odalépett Wiggin mozdulatlanul heverő testéhez. A fiú szemei egyenesen rá szegeződtek, az orrából még mindig ömlött a vér. De aztán valamilyen okból kifolyólag Achilles mégsem rúgott bele, hiába érezte, ahogy az izzó düh égeti a testét.

Mozdulatlanul állt felette.

- Achilles fia megtenné - suttogta Ender.

Miért nem ölöm meg? Mégiscsak gyáva lennék? Ennyire nem vagyok méltó apámhoz? Endernek igaza van: az apám megölte volna, mert a halála szükségszerű - végzett volna vele mindenféle aggályoskodás és hezitálás nélkül.

Ebben a pillanatban Achilles megértette, hogy Ender szavai mit is jelentettek valójában. Az anyját becsapták. Azt mondták neki, hogy a gyermek Achilles Flandres fia. Az anyja végig hazudott neki, amikor felnevelte, amikor azt mondta neki, hogy az ő fia, holott csak kihordta őt. Mostanra már eléggé ismerte az anyját ahhoz, hogy tudja, a történetei jobbára azon alapultak, amit ő igaznak szeretett volna tudni, nem pedig a valós igazságon. Miért nem jutott el a nyilvánvaló következtetésig, hogy minden, amit az anyja mondott neki, az hazugság? Talán mert az anyja soha, egyetlen pillanatra sem ingott meg. Ő alakította Achilles világát, és nem hagyta, hogy oda egyetlen, az ő szavainak ellentmondó bizonyíték is bejusson.

Ugyanúgy, ahogy a tanárok manipulálták azokat a gyerekeket, akik megharcolták helyettük a háborút.

Achilles tudta, mindig is tudta, hogy Ender Wiggin úgy nyerte meg a háborút, hogy nem tudta, hogy harcol - és lemészárolt egy fajt, mert azt hitte, hogy az egész csupán egy szimulációs játék. Én ugyanígy ostobán hittem, hogy Achilles Flandres az apám, hogy az ő nevét viselem, és az én kötelességem beteljesíteni a végzetét, és megbosszulni a halálát.

Vegyél körbe egy gyereket hazugságokkal, ő pedig úgy fog kapaszkodni beléjük, mint a plüssmackójába vagy az anyja kezébe. És minél gonoszabb, sötétebb a hazugság, annál mélyebben kell magába szívnia azért, hogy képes legyen elviselni.

Ender azt állította, hogy inkább meghal, mint hogy kezet emeljen a barátai fiára. És ő nem olyan őrült, mint Achilles anyja.

Achilles. De hát ő nem is Achilles. Ez csak az anyja fantazmagóriája volt. Az egész csak az anyja képzeletében létezett. Ő tudta, hogy az anyja nem normális, mégis kész volt benne élni az álomvilágában, és úgy alakította az életét, hogy valóra váltsa azt az anyja számára.

- Mi a nevem? - suttogta.

A lábai előtt a földön heverő Ender visszasuttogta:

- Nem tudom. Delphiki. Arkanian. Az ő arcuk... ott van a tiédben.

Valentine odafutott melléjük.

- Kérlek! Véget vethetnének ennek? - könyörgött.

- Tudtam - suttogta Ender. - Bean fia... és Petráé. Soha nem tudna...

- Mit nem tudna soha? Betörte az orrod. Meg is ölhetett volna.

- Meg akartam - mondta Achilles. Azután az egész helyzet borzalma átsöpört rajta. - Meg akartam ölni,

fejbe akartam rúgni.

- És ez az ostoba idióta hagyta volna, hogy megtedd - mondta Valentine.

- Egy az öthöz... hogy megöl... jó esély... - nyögte Ender.

- Kérlek, nem tudom egyedül elcipelni - fordult Valentine Achilleshez. - Vigyük el az orvoshoz! Kérlek!

Te elég erős vagy.

Achilles csak akkor döbbent rá, hogy mennyire megsérültek a saját kezei is az iszonyú erejű ütésektől, amikor lehajolt és felemelte Endert.

Mi lesz, ha meghal? Mi lesz, ha meghal, pedig én már nem is akarom holtan látni?

Erőltetett sietséggel vitte Endert a hepehupás úton, Valentine-nak kocognia kellett, hogy lépést tudjon tartani vele. Azelőtt sikerült a doktor házához érniük, mielőtt az elindult volna a klinikára. Az orvos egy pillantást vetett Enderre, és azonnal bevitette velük, hogy sürgősen megvizsgálja.

- Látom, ki veszített - mondta az orvos. - De ki nyert?

- Senki sem nyert - mondta Achilles.

- Rajtad semmilyen sérülés sincs - nézett rá az orvos.

A fiú kinyújtotta a kezeit.

- Itt vannak az én sérüléseim. Én tettem ezt vele.

- És ő még csak vissza sem ütött.

- Még csak meg sem próbálta.

- És te ettől függetlenül ütötted tovább? Micsoda egy... - Az orvos visszafordult a sérülthöz, lehámozta Ender ruháit, halkan átkozódott, amikor meglátta a hatalmas véraláfutásokat a bordáin és a gyomrán, és érezte a töréseket. - Négy bordáján többszörös törések. - Ismét Achilleshez fordult, de most undor ült az arcán. -

Takarodj a házamból! - mondta.

Achilles elindult kifelé.

- Nem! - szólalt meg Valentine. - Ez az egész az öcsém terve volt.

Az orvos felhorkant.

- Na igen, megtervezte, hogy péppé verjék.

- Sőt, hogy akár meg is öljék - bólintott Valentine. - Elfogadta, hogy bármi történhet.

- Én terveztem ezt az egészet - szólt bele Achilles.

- Azt te csak hitted - mondta neki Valentine. - A kezdetektől fogva manipulált téged. Családi hagyomány.

- Az anyám manipulált - felelte Achilles. - De nem kellett volna hinnem neki. Ezt én tettem.

- Nem, Achilles, az anyád által beléd nevelt minták tették ezt. Azok a hazugságok tették, amelyeket Achilles mondott anyádnak. Te végül mégsem tetted meg.

Achilles érezte, hogy a testét összerántja a zokogás, és térdre rogyott.

- Azt sem tudom, hogy nevezzem magam - zokogta. - Gyűlölöm azt a nevet, amit az anyám tanított nekem.

- A Randallt? - kérdezte az orvos.

- Nem... nem azt.

- Achillesnek nevezi magát. Az anyja annak nevezi.

- Hogyan... hogyan tudnám visszacsinálni ezt az egészet? - kérdezte a fiú Valentine-t.

- Szegény kisfiú - gúnyolódott Valentine. - Ender is azzal töltötte az elmúlt éveit, hogy ezt próbálja kitalálni. Azt hiszem, téged arra használt, hogy egy részleges válaszhoz jusson rajtad keresztül. Szerintem azt akarta elérni, hogy általad megkapja azt a verést, amit Stilson és Bonzó Madrid szánt neki anno. Az egyetlen különbség köztetek az, hogy te Julian Delphiki és Petra Arkanian fia vagy, ezért mélyen benned ott rejlik valami, ami nem engedi, hogy gyilkos legyél - sem hideg fejjel, sem hirtelen felindulásból. De lehet, hogy ennek semmi köze a szüleidhez. Talán azért van, mert egy mentálisan kiegyensúlyozatlan anya nevelt fel, és ezt tudtad, és együtt éreztél vele - olyan mélységesen együtt éreztél vele, hogy nem voltál képes megkérdőjelezni a fantáziavilágát. Talán ez a kulcs. Vagy a lelked. Az a valami, amit Isten belelehelt ebbe a testbe, amit azután emberré tett. De bármi is volt az oka, te megálljt parancsoltál magadnak, és végül mégsem tetted meg.

- Arkanian Delphiki - mondta a fiú.

- Ez jó név lenne - bólintott Valentine. - Doktor úr, az öcsém életben marad?

- Kapott néhány ütést a fejére. Nézze a szemét! Komoly agyrázkódása van, vagy még annál is rosszabb. El kell vinnünk a klinikára.

- Majd én viszem - ajánlotta fel... nem Achilles, hanem Arkanian.

Az orvos grimaszolt egyet.

- Hagyjam, hogy az vigye be, aki péppé verte? Viszont nem akarok egy percet sem vesztegetni, amíg valaki más ideér. Micsoda undorító időpontot választottatok erre a... erre a párviadalra.

Ahogy a klinika felé tartottak, néhány korán kelő telepes érdeklődve megnézte őket, sőt, egyikük közelebb is merészkedett, de a doktor elhessegette.

- Azt terveztem, hagyom, hogy ő öljön meg - vallotta be Arkanian.

- Tudom - bólintott Valentine.

- Azt hittem, hogy amit azokkal a fiúkkal tett... azt most velem is megteszi.

- Azt akarta, hogy azt hidd, hogy küzdeni fog veled.

- És aztán mindaz, amit mondott... az ellenkezője volt mindannak, amit eddig hallottam.

- De hittél neki. Azonnal tudtad, hogy igazat mond.

- Igen.

- És ettől őrjöngtél dühödben.

Arkanian valahol a nyöszörgés és a bőgés között lévő hangot adott ki, mint ahogy a farkasok vonyítanak a Holdra - nem tervezte, maga sem értette, mi is az, csak azt tudta, hogy ez a hang ott van benne, és ki kell jönnie.

- De nem tudtad megölni - fejtegette Valentine. - Mert nem vagy olyan ostoba, hogy azt hidd, el tudsz rejtőzni az igazság elől azzal, ha megölöd a hírhozót.

- Itt vagyunk - szólalt meg az orvos. - És nem hiszem el, hogy képes nyugtatgatni azt, aki ilyen csúnyán

elverte az öccsét.

- Hát nem tudta? - kérdezte tőle Valentine. - Ez itt Fajirtó Ender. Mindent megérdemel, amit bárki is tesz vele.

- Ezt senki nem érdemli - szögezte le a doktor.

- Hogyan tudom ezt visszacsinálni? - kérdezte Arkanian, és most nem Ender sebeire gondolt.

- Nem tudod. De az egész már amúgy is ott volt, benne rejlett a Hangykirálynő című könyvben. Ha te nem mondod ki, akkor kimondta volna más. Amint az emberi faj megértette, hogy micsoda tragédia volt elpusztítani a hangykirálynőket, azonnal találnia kellett valakit, akit okolhat ezért, hogy a többiek felmentést kaphassanak. Nélküled is ez történt volna.

- De nem nélkülem történt. El kell mondanom az igazat - be kell vallanom, hogy...

- Nem, nem kell! - mondta Valentine. - Neked élned kell az életedet. A tiédet. Ender pedig élni fogja az övét.

- És önnel mi lesz? - kérdezte az orvos, és még a korábbiaknál is cinikusabbnak hangzott.

- Ó, én is Ender életét fogom élni. Az annyival érdekesebb, mint az enyém.

Címzett: ADelphiki%Ganges@ColLeague.Adm, PWiggin%ret@FPE. adm Feladó: Wiggin%Ganges@ColLeague.Adm/voy

Tárgy: Arkanian Delphiki, ismerd meg az édesanyád, Petra, ismerkedj meg a fiaddal

Kedves Petra, kedves Arkanian!

Oly sok tekintetben túl későn, de azokból a szempontokból, amelyek igazán számítanak, még éppen idejében megismerhetitek egymást: Petra, te a legutolsó gyermekedet, Arkanian, te pedig az igazi édesanyádat. Elmondhatjátok egymásnak az életetek történetét, megoszthatjátok a múltatokat. Graff már réges-régen elvégezte a genetikai ellenőrzést, és kétség sem férhet hozzá, hogy anya-fia vagytok. Graff soha nem mondta el neked, Petra, mert nem tudta volna elintézni, hogy találkozzatok, és szerintem azt hitte, hogy ettől csak elszomorodnál. Lehet, hogy ebben igaza volt, de azt hiszem, megérdemled a szomorúságot (ha egyáltalán azt érzel), mert jogod van hozzá. Az élet ezt tette kettőtökkel. Most lássuk, hogy TI KETTEN mit tesztek egymás életében.

Hadd mondjam el neked, Petra, hogy Arkanian jó fiú! Az őrült neveltetése ellenére krízishelyzetben bebizonyította, hogy Bean és a te fiad. Soha nem ismerheti meg az apját, csak rajtad keresztül. Én viszont megláthattam benne, hogy Bean mivé lett. Láttam az óriási testet és a gyengéd szívet.

Barátaim, én pedig eközben tovább utazom, ahogy korábban is terveztem. Nekem más küldetésem van. Nem térítettél el az utamról, Arkanian - csak annyi történt, hogy nem hibernálhatnak, amíg a sebeim be nem gyógyulnak, mert a hibernációban nincs gyógyulás.

Szeretettel:

Andrew Wiggin

Az Írország vadregényes partvidékére néző, Doonalt közelében épült kis házban egy törékeny öregember térdelt a kertben és húzkodta a gazokat. O’Connor megérkezett a siklón, meghozta az élelmiszereket és a postát - az öregember pedig lassan felállt, hogy üdvözölje.

- Jöjjön be! - hívta. - Kész a tea.

- Nem maradhatok - felelte O’Connor.

- Soha nem marad - jegyezte meg az öreg.

- Igen, Mr. Graff, igaza van. Sosem maradok, de ez nem azért van így, mert nem akarok maradni. Rengeteg

ház vár rám, sok helyre el kell szállítanom az élelmiszert.

- És amúgy sem lenne mondanivalónk egymásnak - mosolygott Graff. Nem is, ez inkább csendes nevetés volt, erőtlen mellkasa hullámzott.

- Van, amikor semmit sem kell mondani - mutatott rá O’Connor. - És előfordul az is, hogy az embernek nincs ideje teázni.

- Én régebben kövér voltam - mondta Graff. - El tudja ezt hinni?

- Én pedig fiatal voltam - licitált rá O’Connor. - Senki nem hiszi el.

- Na látja, mégis sikerül beszélgetnünk.

O’Connor nevetett - de nem maradt, csak amíg segített behordani az élelmiszereket a házba. Így hát Graff egyedül volt, amikor kinyitotta Valentine Wiggin levelét.

Úgy olvasta a sorokat, mintha a lánytól magától hallgatta volna a beszámolót - ehhez volt Valentine-nak igazán nagy tehetsége. Már nem az a Démoszthenész volt, akit Peter teremtett, önmaga lett, bár még mindig ezt a nevet használta az írásaihoz.

Ezt a történetet soha nem fogja nyilvánosságra hozni a lány - Graff tisztában volt vele, hogy ez az írás csak az ő szemeinek készült. És mivel a teste folyamatosan veszített a súlyából, lassan, de biztosan leépült, és ő

egyre gyengébb lett, úgy gondolta, szégyen és gyalázat, hogy a lány ennyi időt áldozott arra, hogy megossza az emlékeit egy olyan aggyal, amely olyan rövid ideig tudja már csak tárolni, mert a föld alá nem tudja majd magával vinni azokat.

De Valentine mégis megírta neki a történteket, és Graff hálatelt szívvel fogadta az információkat. Elolvasta Ender és Quincy Morgan versengését a hajón, és annak a szegény lánynak a történetét, aki azt hitte, szerelmes Enderbe. Elolvasta az aranybogarak történetét, amelynek egy részéről Ender már beszámolt neki, de Valentine változatában a másokkal való beszélgetésekből leszűrt információk is megjelentek, így kiderült, hogy voltak dolgok, amiket Ender vagy nem tudott, vagy szándékosan kihagyott a beszámolójából.

Aztán elolvasta, hogy mi történt a Gangeszen. Úgy tűnt, hogy Virlomi jól boldogul - ez megnyugtató volt.

A lány már az iskolában az egyik nagy reménység volt - igen, később a büszkesége miatt félresiklott az egész, de csak miután egyedül megtanította a népének, hogyan szabadítsa fel magát az elnyomás alól.

Végül elolvasta a beszámolót arról, hogyan zajlott a találkozás Ender és Randall Firth között, aki egykor Achillesnek nevezte magát, de most az Arkanian Delphiki nevet viseli.

Amikor végzett, Graff bólintott, azután elégette a levelet. Erre Valentine kérte, mert Ender nem akarta, hogy egyszer ráakadjanak egy példányra ebből a levélből valahol a Földön. Valentine Endert idézte: „A célom az, hogy elfelejtsenek.”

Valószínűtlen volt, hogy ez bekövetkezik - de hogy jó emlékezetükben őrzik-e meg az emberek vagy csak a rosszra emlékeznek vele kapcsolatban, azt Graff nem tudta megjósolni.

- Azt hiszi, hogy végre megkapta azt a verést, amit Bonzo és Stilson szánt neki - mondta Graff a teáskannának. - A fiú ostoba, bármennyi esze is van. Stilson és Bonzo nem állt volna le, ők nem Bean és Petra gyerekei voltak. Endernek ezt kell megértenie - a világban valóban jelen van a gonoszság, a bűn és

mindenfajta ostobaság. Van irigység, szívtelenség és... Azt sem tudom, hogy rám melyik a jellemző ezek közül.

Megsimogatta a teáskannát.

- Még lelkem sincs, aki hallaná, miről beszélek.

Beleivott a csészébe, mielőtt a teafilter megfelelően kioldódott volna. Gyenge tea volt, de nem bánta.

Mostanság már szinte semmi sem számított neki - a lényeg az volt, hogy lélegezzen még, és ne legyenek fájdalmai.

- De akkor is elmondom - folytatta Graff maga elé motyogva. - Szegény, ostoba fiú. A békevágy csak az olyan ellenséggel szemben működik, amely képtelen elviselni az ártatlanok legyilkolását. És vajon hányszor olyan szerencsés az ember, hogy ilyen ellenséggel akad össze?

Petra Arkanian Delphiki Wiggin éppen látogatóban volt a fiánál, Andrewnál, annak feleségénél, Laninál és két legkisebb gyermeküknél, akik még otthon voltak a családi fészekben, amikor Ender levele megérkezett.

Belépett a szobába, ahol a család kártyázott, az arcát könnyek áztatták, a kezében a levelet lóbálta, és képtelen volt megszólalni.

- Ki halt meg? - kiáltott ijedten Lani, de Andrew odalépett az anyjához, és magához szorította.

- Ezek nem a szomorúság könnyei, Lani, hanem örömkönnyek.

- Honnan tudod?

- Anya össze szokta tépni a dolgokat, amikor gyászol, de ez a levél csak gyűrött és nedves a könnyektől.

Petra gyengéden képen legyintette, de el is nevette magát, és már meg tudott szólalni.

- Olvasd fel hangosan, Andrew! Olvasd! Megtalálták az utolsó gyermekünket is. Ender rátalált. Bárcsak Julian is tudhatná! - Azután ismét zokogni kezdett, egészen addig, amíg a ha neki nem állt a felolvasásnak. A levél rövid volt. De Andrew és Lani, talán mert nekik is voltak már gyermekeik, pontosan értették, hogy mit jelent számára ez az információ, és ők is elsírták magukat. A két tinédzser gyerekük undorral az arcán kifordult a szobából, és az egyikük megjegyezte: „Szóljatok, ha sikerült összeszedni magatokat!”

- Egyikünk sincs szétesve, csak a sors kicsit megrángatott bennünket - mondta Petra. - De néha azért mutat felénk egy kis könyörületet is.

Mivel a csillaghajó mégsem vitte Randall Firth-t száműzetésbe, ezért nem kellett a legegyenesebb úton visszatérnie az Eroszra. Egy, a szubjektív időben számítva négy hónapos (a valós időben hat évig tartó) kitérőt tettek, amit az NF Parancsnokság jóváhagyott, és a kapitány sem bánt. Ő szívesen elvitte az utasait bárhová, mert bár az NF Parancsnokságon senki sem tudta, kicsoda Andrew és Valentine Wiggin, de a kapitány pontosan tisztában volt vele. Ő meg tudta indokolni a kitérőt a felettesei előtt. A legénység tagjai is vele egy időben kezdték a szolgálatukat, ők is emlékeztek még, hogy kicsoda Ender, és ők sem bánták a kitérőt.

A kabinjukban Valentine felváltva ápolta Endert, és dolgozott a Gangesz kolónia történetének megírásán.

- Elolvastam azt az ostoba levelet, amit írtál - mondta a lány egyik nap.

- Melyiket? Annyi ilyet írtam - érdeklődött Ender.

- Azt, amit akkor kellett volna megkapnom, ha meghalsz.

- Nem az én hibám, hogy az orvos teljes érzéstelenítésben akarta helyrerakni az orromat és kiszedni azokat a csontszilánkokat, amik nem akartak a helyükre kerülni.

- Gondolom, azt akarod, hogy felejtsem el, amit olvastam.

- Miért ne? Én is elfelejtettem.

- Dehogy felejtetted el! Nem csak az aljas tetteid elől bujkálsz ezekkel az utazásokkal, igaz?

- Nem, közben a nővérem, a hivatásos főszimat társaságát is élvezem.

- A csomagod... ugye egy olyan helyet keresel, ahol kinyithatod?

- Val - hárított Ender -, én faggatlak a te terveidről?

- Nem kell faggatnod róluk. A tervem az, hogy veled tartok, amíg meg nem unom, és úgy nem érzem, hogy nem bírom tovább.

- Bármiről is hiszed azt, hogy tudod - mondta Ender -, tévedsz.

- Minden bizonnyal - hiszen ilyen érthetően elmagyaráztad, miért.

Aztán egy kicsivel később Ender megszólalt.

- Val, mondjak valamit? Egy pillanatig azt hittem, hogy tényleg meg fog ölni.

- Jaj, te szegény. Elkeserítő lehetett ráébredni, hogy a rossz lóra tettél.

- Azt hittem, hogy ha eljön a pillanat, ha valóban tudom, hogy meg kell halnom, akkor megkönnyebbülést érzek majd. Megkönnyebbülést, hogy ez az egész többé már nem az én gondom. Valaki másnak kell feltakarítania az egész kupit.

- Igen, nekem - rettentő hálás vagyok, hogy rám osztottad ezt a feladatot.

- De amikor odalépett hozzám, hogy végezzen velem - és tudtam, hogy azt tervezi, hogy fejbe rúg egyszer-kétszer, és már annyira ködösen tudtam csak gondolkodni az agyrázkódástól, hogy az biztosan végzett volna velem -, szóval, amikor odalépett, akkor nem éreztem megkönnyebbülést. Fel akartam kelni.

Felálltam volna, ha tudok.

- És elszaladtál volna, ha lett volna egy kis eszed.

- Nem, Val - mondta Ender szomorúan. - Először megöltem volna. Nem akartam meghalni. Nem számított, hogy korábban azt hittem, hogy megérdemlem a halált, az sem, hogy addig azt hittem, békét hozna számomra, vagy legalábbis feledést. Nem ez járt a fejemben abban a pillanatban. Egyszerűen az volt csak bennem, hogy „Élj! Élj, bármibe is kerül! Még ha meg is kell ölnöd érte ezt a fiút”.

- Nahát - gúnyolódott Valentine. - Felfedezted a túlélési ösztönt. Mindenki más ismeri már jó pár éve.

- Vannak emberek, akikben nincs ott ez az ösztön, vagy nem így - mondta Ender. - Ők azok, akik mindenféle érdemérmet kapnak azért, mert gránát elé vetik magukat vagy égő házba rohannak be kimenteni egy gyermeket. Persze ezek poszthumusz kitüntetések.

- Bennük is ott van ez az ösztön - csóválta a fejét Valentine. - Csak valami más fontosabb számukra.

- Nekem nem. Nekem semmi más nem fontosabb.

- Hagytad, hogy addig verjen Randall, amíg már nem voltál képes harcolni. És csak akkor engedted magadnak, hogy feltörjön benned a túlélési ösztön, amikor tudtad, hogy nem tudnád bántani. Úgyhogy ne gyere nekem itt ezzel az egész ostobasággal arról, hogy ugyanaz a gonosz szörnyeteg vagy, aki megölte azt a két fiút. Bebizonyítottad, hogy tudsz győzni úgy is, hogy szándékosan veszítesz. Kész, ennyi. Kérlek, ne keveredj megint verekedésbe, hacsak nem áll szándékodban nyerni! Rendben? Megígéred?

- Semmit nem ígérek - felelte Ender. - Mindenesetre próbálok életben maradni. Még sok elintéznivalóm van.

Nem úgy terveztem, hogy ez a könyv ilyen formát ölt. Úgy volt, hogy írok néhány fejezetet arról, hogy Ender hogyan jut el az Eroszról a Shakespeare-re, majd onnan a Gangeszre. De aztán rájöttem, hogy az a történetrész, amely megalapozta a Gangeszen lévő összetűzést, sokkal korábban kezdődött, és mire észbe kaptam, a legnagyobb megdöbbenésemre elkészültem egy olyan regénnyel, amely a Végjáték 14. és 15.

fejezete közötti időszakról szól.

De ahogy ezt a művet írtam, tudtam, hogy ez a valódi történet, ez az, ami még hiányzik. A háború véget ér.

Az emberek hazatérnek, és megpróbálnak megbirkózni mindazzal, ami a háborúban történt. Csak Ender nem térhet haza - neki ezzel kell megbékélnie.

Ugyanakkor egyik történet sem „hiányzik” jobban az eredeti regényből, mint amennyire bármi is hiányzik a regény előtt íródott kisregényváltozatból. Ha a Végjáték 14. fejezetének végén írtam volna bele az Ender száműzetésben történetét, akkor egyik regény sem működött volna. Egyrészt mert a Száműzetés részben az Óriás Árnyékának a folytatása, amelyben Virlomi, Randi és Achilles/Randall/Arkanian története függőben marad, megoldásra várva. Másrészt pedig mert a Végjáték úgy fejeződik be, ahogy annak be kell fejeződnie.

Az a történet, amelyet ebben a könyvben olvashatnak, jobban működik így, önálló könyvként - olyan könyvként, amely arról szól, hogy a háború után hogyan alakul egy katona sorsa.

Egy apró probléma van csak. Amikor 1984-ben megírtam a Végjátékot, az utolsó fejezetben arra fókuszáltam, hogy megalapozzam az utána következő Holtak Szószólója című könyvet. Nem szándékoztam a kettő közé beékelni egy újabb kötetet, úgyhogy eléggé gavallérosan és fesztelenül írtam Endernek az első

kolónián töltött időszakáról. Annyira nem ügyeltem, hogy teljesen elfelejtkeztem arról, hogy az utolsó hangy bolygó kivételével mindenütt maradniuk kellett embereknek, pilótáknak, legénységnek. Hova is mehettek volna?

Ezek természetesen elkezdték kolonizálni a hangy világokat. És azok, akik odaküldtek őket, kellett, hogy számoljanak ezzel az eshetőséggel, és bizonyosan küldtek velük eredetileg is olyanokat, akik arra voltak kiképezve, hogy az ehhez szükséges feladatokat ellássák.

Így hát, bár a Végjáték 15. fejezete teljesen a helyén van, a részletek és az időbeliség nem igazán helytálló.

Nem igazán így kellett volna szerepelniük ezeknek a részleteknek, és most már teljes átírásra szorulnak. Mióta azt a fejezetet megírtam, már megszülettek olyan történetek, mint például a Befektetési Tanácsadó (az Első

Találkozások című kötetben), amelyben Ender - aki a Sorelledolce10 - bolygón hivatalosan is felnőtté válik -

találkozik Jane-nel (aki a Holtak Szószólóidnak egyik kulcsfigurája) -, de ezek a történetek ellentmondtak a Végjátékban megalapozott időbeliségnek. Egyszóval rájöttem, hogy a 15. fejezet a hibás, nem pedig a későbbi történetek, amelyek több részletet vesznek figyelembe, és sokkal nagyszerűbben bomlik ki bennük a történet.

De miért is lennék most megakadva azoknak a döntéseknek a következtében, amelyeket 24 évvel ezelőtt

10 Édes testvérek

olyan gondatlanul hoztam meg? Amit azóta írtam, az rendben van, még ha az eredeti regény ezeknek ellentmondó, de lényegtelen részletei helytelenek is.

Így hát újraírtam a Végjáték 15. fejezetét, és a jövőben valamikor ki fogjuk adni a regényt ezzel a már javított fejezettel. Addig pedig a teljes szöveg megtalálható az interneten, és bárki számára elérhető, aki valaha is vásárolt vagy vásárolni fog az Orson Scott Card InterGalactic Medicine Show (oscIGMS.com) magazinjának kiadásaiból. Az elérhetőséget azért kötöttem a magazinhoz, mert annak minden példánya tartalmaz egy, a Végjáték világához kapcsolódó történetet. Azt remélem, hogy ha vásárolnak egy példányt a magazinból azért, hogy elolvashassák az átírt 15. fejezetet, akkor egyben szemléznek a magazinban található történetek közül is, és rájönnek, hogy milyen kitűnő írói gárdával dolgozunk együtt.

De nyugodjanak meg, semmi jelentős változás nem történt abban a fejezetben - semmiről nem maradnak le, ha nem olvassák el az átírt változatot!

Tulajdonképpen a fő célom az átírással az volt, hogy az emberek felhagyjanak azzal, hogy leveleket irkáljanak nekem, rámutatva, hogy milyen ellentmondások feszülnek a 15. fejezet eredeti változata és az ebben a regényben íródott események között. Ha tehát készek elhinni nekem, hogy az ellentmondásokat feloldottam, akkor nem kell elolvasniuk az átírt 15. fejezetet az interneten.

Amikor ezt a regényt készítettem elő, akkor vissza kellett térnem a régi dolgokhoz. Nemcsak a Végjátékban írottakkal kellett összhangban lennie a könyvnek (már ahol ez lehetséges volt), hanem minden olyan dologgal is, amit az Ender Árnyékában, a Hegemón Árnyékában, az Arnyékbábokban, az Óriás Árnyékában, a Holtak Szószólójában, a Fajirtásban, az Elme Gyermekeiben és az összes novellában valaha is említettem 11.

Esélytelen volt, hogy lenne időm vagy hajlandóságom újraolvasni az összes eddig írott művemet, ráadásul csak frusztrálna az, hogy jobb, de legalábbis tapasztaltabb íróként most már mennyi mindent megváltoztatnék bennük.

Szerencsére segítségemre siettek azok az emberek, akik gondosabban olvasták, amit írtam, mint én magam, és nem utolsósorban nem is annyira régen, mint én.

Köztük volt először is Jake Black, aki nemrégiben megírta a Végjáték Kézikönyvet, amelyben minden egyes eseménnyel, személlyel, hellyel és helyzettel foglalkozik, ami valamelyik Ender-történetben valaha is feltűnt.

Ő volt az egyik konzulensem ennek a könyvnek a megírása során, aki mindent felülvizsgált benne (mellesleg a Végjáték Marvel Comics-adaptációjához is őt kérték fel konzulensnek).

A könyv előkészítéséhez segítséget nyújtott Ami Chopine írónő is, aki ugyanakkor a PhiloticWeb.Net felügyelő anyja és dajkája is, és Andy Wahr (a weboldalamon, a Hatrack.com-on „Hobbes” néven fut), aki segített megválaszolni azt a rengeteg kérdést, amely a könyv írása során felmerült. Remélem, hogy soha nem kell Ender-regényt írnom az ő segítségük nélkül! Ráadásul ezen felül is közeli jó barátaimnak tekintem őket.

11

Valamennyi fent említett kötet megvásárolható az Unió Mystica Kiadó web áruházában:

www.uniomystica.hu - a Kiadó megjegyzése

Szintén nagy segítséget jelentett http://www.hatrack.com baráti közössége, akiket könyörtelenül kihasználok, ha ötletekre van szükségem. Amikor nekiültem megírni ezt a könyvet, számtalan kérdésre választ kellett kapnom. Tudnom kellett, hogy volt-e olyan téma, amit még sosem érintettem egy könyvemben sem, ha pedig érintettem, akkor tudnom kellett, hogy mit mondtam vele kapcsolatban, hogy lehetőség szerint ne mondjak ellent saját magamnak.

Íme, az eredeti felkérés, amit a Hatrack.com-ra feltettem:

Nem bízom az emlékezőtehetségemben, ami a Végjáték és az Árnyék-könyvek részleteit illeti, és attól tartok, az Ender száműzetésben megírása során ellentmondásba keveredem majd bizonyos dolgokkal kapcsolatban, amelyeket valaha valahol megemlítettem a Végjáték világában. Talán van valaki, aki tudna segíteni a következő kérdések megválaszolásában: Ki döntötte el, hogy Ender nem térhet vissza a Földre, és miért? Peter valahol benne volt a dologban, de azt hiszem, más indokai voltak, mint amiket Valentine és/vagy a Végjáték elbeszélője mond ezzel kapcsolatban.

Azt hiszem, már eleve ellentmondás van a Végjáték és az Árnyék-könyvek között azokkal a körülményekkel kapcsolatban, amelyek Ender kormányzóságát, illetve a telepeshajó parancsnokságát illetik. Megoldódott valaha ez a kérdés? Vagyis Mazert kinevezték, de végül mégsem ő ment a hajóval? Úgy emlékszem, hogy egy Han Tzuval folytatott beszélgetés során ez megoldódott (persze csak miután a Hatrack tagjai felhívták a figyelmet erre az ellentmondásra).

A Végjáték utolsó fejezetére utalok, de képtelen vagyok előkeríteni a részleteket a négy Arnyék-könyvből vagy rálelni bármilyen kóbor utalásra a Végjátékból vagy a Szószóló-sorozatból. Nagyon hálás leszek, ha bárki bármilyen emlékeztetővel tud szolgálni az Ender utolsó csatája és az új kolóniájára való megérkezése közötti időszakról. És itt nem csak arra gondolok, hogy Enderrel mi történt, hanem arra is, hogy Peterrel, Valentine-nal, Mazerrel, Graffal és úgy amúgy az egész világgal mi történt.

Erre a segélykérésre nagyon értékes válaszokat kaptam a következő személyektől: C. Porter Bassett, Jaime Benlevy, Chris Wegford, Marc Van Pelt, Rob Taber, Steven R Beers, Shannon Blood, Jason Bradshaw, Lloyd Waldo, Simeon Anfinrud, Jonathan Barbee, Adum Hobart, Bean Pearce és Robert Prince. Köszönöm nekik, hogy fejest ugrottak a korábbi könyvekbe, és megkeresték a válaszokat!

Ráadásul Clinton Parks rálelt egy olyan témára is, amire én nem is gondoltam, és a következő levelet küldte nekünk:

Srácok, tudom, hogy ezzel valószínűleg tisztában vagytok, de csak a rend kedvéért megjegyzem: ugye emlékeztek arra, hogy az Óriás Árnyékában című könyvben szerepelt egy beszélgetés arról, hogy az első

kolónia neve Shakespeare lett? Ez bennem nagyon megragadt, mert kíváncsi voltam, Ender vajon miért így nevezte el a kolóniát. Gondoltam, most éber leszek, és megemlítem nektek. Minden Jót!

Ez valóban ellentmondás volt, mert valahol máshol határozottan azt állítottam, hogy az első kolónia neve Rov lett. Ilyenek azért történhettek, mert a korábbi könyveim megírása során nem volt ilyen nagyszerű olvasói köröm, akik segítenek, vagy nem gondoltam rá, hogy hozzájuk forduljak a kérdéseimmel, így hát remek új ötletekkel álltam elő olyasmikkel kapcsolatban, amikkel már korábbi könyvekben foglalkoztam ugyan, de elfeledkeztem róluk az évek során.

Nos, ezt a névkérdést is megoldottam.

Régebben hivatásos lektor voltam. Tapasztalatból tudom, hogy még a legélesebb szemű, legokosabb lektorok esetében is képes egy-egy hiba átcsúszni, hiába dolgoznak akár csoportokban, hogy egymás hibáit is el tudják csípni. Egy ilyen összetett világban, amelyben ennyi szál fut egymás mellett, bizonyosan vannak olyan ellentmondások, amelyek még mindig megbújnak. Kérem, hogy ha ilyesmikre akadnak (természetesen a Végjáték 15. fejezetének kivételével), akkor írják meg nekünk a Hatrack. com-ra, és talán találok lehetőséget arra, hogy a későbbiekben ezeket helyrehozzam!

Vagy egy filozofikus szemléletet magukévá téve fogadják el, hogy ha ezek a történetek valódi történelmi vagy életrajzi ihletésűek lennének, nem pedig irodalmi kitalációk, akkor is lennének bennük ellentmondások, mert még a való világ tényszerű leírásába is bele-belecsúsznak hibák és ellentmondások. Kevés olyan történelmi esemény van, amelyet a szemtanúk teljesen megegyező módon adnak elő. Szóval tegyenek úgy, mintha az ellentmondások a történelmi adattovábbításból eredő hibák lennének, még akkor is, ha ez a „történelem” több száz évvel utánunk, a jövőben játszódik!

Ezek mellett a segítőkész barátok mellett az összes kész fejezetet megmutattam a megszokott, hihetetlenül türelmes baráti körömnek is.

Egy regényt darabokban megkapni régi hagyomány - Charles Dickens rajongói is mindig részletekben olvasták az író műveit, ahogy azok bekerültek az újságba. De egész más néhány naponta kézhez kapni egy fejezetet, amire gyorsan reagálni kell valamit, mert olyan szoros az időbeosztásom - ez nagyobb terhet ró a barátaimra, mint amennyit joggal várhatnék tőlük.

Most először fordult elő, hogy Jake Black volt az első olvasóim egyike, aki az egész Ender-világot az ezzel kapcsolatos teljes lexikális tudásán keresztül nézte. Kathryn H. Kidd már évek óta az első olvasóim egyike, türelmes munkatársam, akivel közösen írjuk a Lovelock címet viselő könyvünk Raszputyin című, már régen esedékes, de az én hibámból adódóan még befejezetlen második kötetét. Erin és Phillip Absher szintén régóta az első olvasóim közé tartoznak. Philipnek köszönhető, hogy egyszer több fejezetet a kukába dobtam, mert meggyőzött arról, hogy a történetnek azt a szálát kövessem, ami szerintem mellékszál lett volna, de szerinte az egésznek a szíve és lelke volt. Igaza volt, én tévedtem, és a könyv sokkal jobb lett úgy. Most szerencsére nem követelte, hogy teljes fejezeteket írjak újra. Ám az ő, valamint Erin, Kathy és Jake bátorítása segített abban, hogy úgy éreztem, olyan történetet írok, amely megéri a ráfordított időt.

A legelső olvasóm azonban továbbra is a feleségem, Kristine, aki a családi terhek nehezét viszi a hátán, amikor én éppen írok. Talán neki apróságoknak tűnnek a javaslatai, ám számomra hatalmas jelentőségűek, és ha valamivel kapcsolatban kétségei vannak, akkor addig írom át azt a részt, amíg a kétségei elszállnak.

Ráadásul Kristine-nek és a legfiatalabb lányunknak, Zinának, az utolsó, még otthon lévő gyermekünknek meg kell birkóznia egy olyan férjjel és apával, aki szórakozott kísértetként bolyong a házban, miközben könyvet ír.

De ilyenkor is vannak olyan esték, amikor közösen nézzük a So You Think You Can Dance12 című műsort a tévében, és akkor pár óra erejéig ismét egyazon univerzum lakóinak számítunk.

Szintén számíthattam Kathleen Bellamy-nak, a InterGalactic Medicine Show szerkesztőjének a segítségére, aki addig nem olvassa el a könyvet, amíg az kefelevonat formájába nem kerül - úgy viszont ő

olvassa el elsőként, és ilyetén módon ő az utolsó lektor, mielőtt a könyv a nyomdába kerülne. Tehát ő az utolsó védelmi vonalunk. És persze a webes szakink és IT menedzserünk, Scott Allen is nagy segítségünkre van, aki a Hatrack és az oscIGMS oldalakat működteti, hogy ezen keresztül legyen egy közösség, akikhez fordulhatok.

Ennek a könyvnek a megszületésében Beth Meacham, a Tor kiadónál lévő szerkesztőm nagyobb szerepet vállat, mint az egy átlagos szerkesztőtől elvárható. Mivel ez a könyv annyira bizarr - tulajdonképpen egy olyan történet, amely a legnépszerűbb regényem már meglévő történetének időkeretében játszódik, nem pedig előtte vagy utána -, nem akartam haladni vele Beth jóváhagyása és arra vonatkozó ígérete nélkül, hogy a Tor ki fogja adni az elkészült könyvet. Az ő bölcs és segítőkész javaslatai és tanácsai a könyv megírásának minden lépését végigkísérték.

A Tor kiadói csapatának is köszönöm azt a temérdek önfeláldozó munkát, amire szükség volt részükről, mert én csúsztam a kézirat leadásával. Az, hogy a könyv mégis időben jelent meg, az ő pluszmunkájuk és minőség iránti elkötelezettségük eredménye. Még így, a nagy kapkodásban is büszkén végezték a munkájukat, és a végeredmény egy olyan könyv lett, amelyre én is büszke lehetek.

Endernek az eredeti könyvben ábrázolt személyisége részben a fiamról, Geoffrey-ról lett mintázva, aki öt-, illetve hatéves volt, amikor a könyvet írtam. Most már harmincéves, két gyermek édesapja (köszönhetően néhai feleségének, Heather Heavenernek). Nagy megkönnyebbülésemre Geoffrey-t soha nem hívták be katonai szolgálatra. Amikor tehát azt vizsgáltam, hogy milyenek lehettek Ender háborús tapasztalásai, nagyban az olvasmányaimra támaszkodtam, valamint arra a kiterjedt levelezésre, amelyet azokkal a férfiakkal és nőkkel folytattam, akik az országunkat szolgálták Irakban, Afganisztánban és egyéb olyan helyeken, ahol betöltöttük azt a szerepet, amit a felelősség megkívánt tőlünk, lévén az egyetlen olyan nemzet vagyunk, amely elegendő erővel és akarattal rendelkezik ahhoz, hogy segítséget nyújtson a diktatúrák által elnyomott emberek számára.

Gyászolom azokat, akik elestek, és azokat, akik túlélték a harcokat, de komoly sérülésekkel és összetört szívvel végezték, megfosztatván az általuk álmodott jövőtől. Az Egyesült Államok polgáraként én is osztozom a felelősségben, hogy odaküldtük őket, ahol velük ez megtörtént, miközben mi arattuk le a babérokat. Enderhez hasonlóan talán én sem tudtam, hogy milyen áldozatot hoztak a nevemben, de felismerem a közöttünk lévő kapcsolódást.

Azoknak pedig, akik a katonai szolgálatuk után testileg egészben tértek haza, de belül láthatatlan sebeket

12 Táncolj, ha tudsz! - amerikai tehetségkutató televíziós sorozat

viselnek, és olyan emlékeket hordoznak, amelyeket csak az ő szemük látott, azt tudom mondani, remélem, hogy Ender Wiggin alakján keresztül meg tudtam jeleníteni valamit abból, amit ők éreznek, gondolnak és látnak!

A Tor Books és Hatrack River Enterprises 2009-ben kiadta a Végjáték Kézikönyvet, amelyet Jake Black írt.

Ez az enciklopédia-szerű kötet átfogó képet nyújt az, összes szereplőről, bolygóról, mindenféle technológiá-ról, amely a Végjáték ban, illetve az erre épülő regényekben, novellákban, képregényekben és színművekben teremtett univerzumban szerepel. A következő két bejegyzés példaként szolgál a könyv felépítéséhez.

A Száz Világ azoknak a bolygóknak az összefoglaló neve, amelyeket az Ender Wiggin hangyok felett aratott győzelme utáni 3000 év során az emberek kolonizáltak: Albion, Armenia, As Fábricas, Egyesült Bolygók, Ata Atua, Baía, Az Övezet, Calicut, Córdoba, Cyrillia, Descoladore, Isteni Szél, Etruid, Gales, Gangesz, Hegria, Helvetica, Honshu, Jonlei, Jung Calvin Colonies, Lusitánia, Lybian Quarter, Memphisz, Milagre, Mindanao, Moctezuma, Moszkva, Nagoya, Oporto, Otaheti, Outback, Pacifica/Lumana'i', Path/Tao, Qu, Reykjavik, Rhemis, Rov, Szaturnusz, Shakespeare Kolónia (a korábbi I-es Kolónia), Sorelledolce, Zömök Csúcs, Nyár-szigetek, Trondheim, Ugarit.

Röviddel azután, hogy legyőzte a hangyokat, Ender útra kelt, hátrahagyva a Földet, hogy a Száz Világ egyik kolóniájának kormányzója legyen. Az első bolygó, amelyet meglátogatott - ahogy erről az Ender Száműzetésben illetve Az Aranybogár című írásban olvashatunk -, a Shakespeare Kolónia volt, amelyet korábban I-es számú Kolóniaként ismertek. Az „I-es Kolónia” nevet „Shakespeare”-re fogják változtatni a Holtak Szószólója és a Fajirtás című művek későbbi kiadásaiban. Erre a változtatásra Orson Scott Card szavait idézve azért van szükség, hogy „illeszkedjenek a valódi történethez”, amelyet az Ender Száműzetésben című regényben írt meg.

Ender és Valentine nem maradtak sokáig egy-egy helyen. Galaktikus utazásaik a következő állomásokat követték:

1. Föld

2. Shakespeare Kolónia

3. Gangesz

4. Különböző bolygók, köztük a Helvetica és számos olyan, amelyet még nem azonosítottak be, de ahol Ender nem a holtak szószólójaként, hanem Valentine asszisztenseként volt jelen, hogy segítse a lányt a könyvei megírásához szükséges kutatásaiban. (Ender a Shakespeare-en írta meg A Hangykirálynőt és A Hegemónt, de ott még nem azt tartotta a foglalkozásának, hogy a holtak szószólója lenne.)

5. Sorelledolce

6. Rov, ahol a kolónia lakói első ízben látják Endert a fülében Jane ékszerével. Itt történik meg először az is,

hogy Ender önmagára a holtak szószólójaként hivatkozik.

7. Különböző bolygók, köztük Moctezuma és más, eddig még beazonosítatlan bolygók, ahol Ender a holtak

szószólójaként tevékenykedett.

8. Trondheim

9. Lusitánia

Table of Contents

Unnamed

Unnamed

Unnamed

Unnamed

Unnamed

Unnamed

Unnamed

Unnamed

Unnamed