Udo Ulfkotte

Megvásárolt újsagírok

Tartalomjegyzék

Előszó                                                                                     7

Első fejezet

Látszat-sajtószabadság:

szerkesztőségi élményeim                                                          27

Második fejezet

Médiumaink: egyformák, engedelmesek,

és nem szeretnek kutatni                                                           101

Harmadik fejezet

Eltitkolt igazság:

Sztárújságírók az elittel összhangban                                          113

Negyedik fejezet

Vásárolj magadnak

saját újságírót - a jól megkent tudósítások                                 211

Ötödik fejezet

A propaganda bukásának példái                                                 247

Utószó

ELŐSZÓ

LSD? Crack? Csattanómaszlag-tea? Kokain? Kristálymet? Minőségi médiumaink hírszerkesztési módszerét figyelve egyre gyakrabban felvetődik a kérdés, hogy vajon milyen drogokat fogyaszthatnak a szerkesztőségekben. Mert az biztos, hogy nincsenek teljesen maguknál. Mit tehetnek vajon reggelente a müzlijükbe? Sok újságíró nyilvánvalóan már elveszítette kapcsolatát a valósággal. Miközben a hétköznapokban sok millió ember a számtalan gond közepette már azt sem tudja, miként lesznek képesek előteremteni a pénzt a növekvő bérleti díjakra és élelmiszer-árakra, egyes újságírók pont annak az elitnek a közelségét keresik, amely egyre több ember szenvedéséért tehető felelőssé. Mialatt az EU már így is csak a folyamatos pénznyomás segítségével képes elodázni az államcsődöket, a vezető médiumok a pénzügyi elittel teljes egyetértésben további csődbe jutott válságállamok felvételét követelik az unióba. Túl sok volt a crack? Túl sok volt az LSD? Vagy kokain jutott be a szerkesztőségi helyiségekbe? Miközben a polgárok már így is torkig vannak a sok halálos áldozatot követelő külföldi bevetésekkel, egyes médiamunkások katonai sisakot húznak a fejükre és így asszisztálnak az amerikaiaknak újabb harctéri bevetések megtervezésében. Ez is a kristálymet mellékhatása lenne?

Ezzel egyidejűleg sztárújságíróink - az „alfariporterek” - teljes emlékezetkiesésben szenvednek. Valahogyan nem tudnak, vagy nem is akarnak már emlékezni arra, miként csalogattak be fényes szavakkal az iraki háborúba és az afganisztáni bevetésbe. A gazdasági válságot és az euró összeomlását is csak akkor vették észre, amikor már minden polgár a következményektől szenvedett. És amikor 2014-ben Ukrajna felett lezuhant egy utasszállító repülőgép, akkor a legszívesebben azonnal Oroszország ellen küldték volna a katonáinkat, még mielőtt tudni lehetett volna, hogy ki is a felelős valójában a gép lezuhanásáért. Öngyilkos módszer, amikor úgy próbáljuk meg csillapítani a vérzést, hogy közben eret vágunk. Egyedül Irakban több mint 100 000 civil áldozat a bizonyíték erre, akik életüket vesztették, mert a médiumaink - kevés kivételtől eltekintve - önkívületükben hallucionálva szó szerint beleujjongták az országot az iraki háborúba. Mi vagy ki irányítja a vezető média őrültségeit? Valóban tudatmódosítókat szednek? Vagy teljesen más oka van ennek a szisztematikus őrültségnek? Lehet, hogy propagandaspecialisták állnak a háttérben? Korábban ezt a felvetést biztosan összeesküvés-elméletnek tartották volna. De ma már tudjuk, hogy elismert médiumok újságírói fő célpontjai a „spindoktoroknak”, akik a kezükben akarják tartani azt, hogy miről szóljanak a hírek. Főleg az amerikai kormányzatok és az izraeliek dolgoznak így. Még kézikönyvek is léteznek a minőségi médiumok befolyásolására.[1] Tény: aki befolyásos médiában dolgozik, annak fokozott elővigyázatossággal kellene viseltetnie a lobbicsoportokkal szemben - legyenek azok amerikaiak vagy izraeliek. Mint látni fogjuk, bizonyos újságírók éppen az ellenkezőjét teszik. Nyilvánvalóan pazarul érzik magukat az amerikai és izraeli érdekérvényesítő csoportok pókhálójában. Még dicsekszenek is azzal, hogy behálózták őket, és büszkén utalnak arra, hogy ezeknek a nagyon vitatott köröknek a „tagjai”. Amint egyre több és több ezt alátámasztó háttérinformációhoz jutunk, kezdjük egész más szemmel nézni a „híreket”. Csak éppen jobban tesszük, ha hallgatunk minderről. A médiumok nem ismerik ezen a téren a viccet, még szatirikus műsorokban sem. JosefJoífe, könyvszerző és „nagymenő” újságíró[2], csakúgy mint az adóelkerülésért elítélt Theo Sommer[3], a Die Zeit hetilap egyik vezetője jogi szőrszálhasogatással képes volt még a ZDF egyik szatirikus műsorát is beperelni, mert azzal viccelt, hogy kapcsolataik lehetnek egyes vitatott hálózatokkal.[4] Milyen szép is lenne, ha a polgárok onnan kintről bepillantást nyerhetnének a hatalom kulisszái mögé, nem igaz? Thomas Stadler médiaszakember erről a következőket írja: „Egy olyan zászlóshajó számára, mint amilyen a Die Zeit is, Joffe jogi lépései a ZDF-fel szemben (...) az újságírói csőd elismerésének felelnek meg”.[5] De nem csak a Josef Joffe kaliberű újságírók esetében kell nagyon alaposan odafigyelnünk.[6]

Ön is úgy érzi, hogy a médiumok gyakran manipulálják és becsapják? Akkor ezzel nincs egyedül, mert az emberek többsége így érez. Még Kari Albrecht is. Amikor a leggazdagabb, több mint 18 milliárd eurós becsült vagyonnal rendelkező német állampolgár 2014 júliusában 94 éves korában elhunyt, a médiumaink egyszerűen semmit sem tudtak írni az életéről. Csak egy fotó volt az újságokban, anélkül, hogy bármilyen részlet szerepelt volna mellette az életéről. Az ALDI alapítója piszkos üzletnek tartotta a politikát, egész életében egyetlen szövetségi kancellárral sem volt hajlandó találkozni, elitista üzleti hálózatok helyett a saját családjára hallgatott, és megvetette a bankokat, valamint a hitelintézeteket. Minden elismerést és kitüntetést visszautasított, még a szövetségi érdemkeresztet is. És soha nem adott interjút. Miért is? Egy biztos: ez a szorgalmas, családját szerető ember nem szerette volna azt, hogy mások kihasználják. És manipulálják. Meg volt győződve arról, hogy jobb, ha számos kísértéstől távol tartja magát. Miért gondolkozik egyre több hétköznapi ember úgy, mint Kari Albrecht?

Hans-Jürgen Bucher tübingiai médiatudós professzor már 1991-ben, a „Médianyelv” című kutatásában azt írta, nem szabad elfeledkezni arról, „hogy a sajtó és a politika összejátszása ma bonyolult játékszabályok szerint zajlik: olyan megrendezett szituációkon keresztül, mint sajtókonferenciák, háttérbeszélgetések vagy a sajtó irányításának más, még kifinomultabb módszerei.” Kifinomult sajtóirányítás? Jól hallom? „Irányított” sajtónk van? Az átlagpolgár fülében ez rettentesen hangzik, de mint látni fogjuk, ez a valóság.[7]

Eddig „összeesküvés-elméletnek” számított, ha az ember megkérdezte, miért tűnik az összes média híradása olyan hasonlónak. Hiszen állítólag demokrácia és véleményszabadság van. De az állítólagos „összeesküvés-elméletből” keserű valóság lett. Könyvemben lerántom a leplet a lobbisták egy elitista hálózatáról. Mégpedig a mi médiumainkban. Vajon a milliárdos Kari Albrecht tisztában volt ezzel és éppen ezért tartotta magát távol tőlük?

Újságíróknak biztosan nem lenne szabad aktívan részt venniük lobbiszervezetek és rejtett elithálózatok működésében. Sokan mégis ezt teszik. És utálják, amikor az ember lerántja róluk a leplet.[8] Lépésről lépésre a nyomukra lehet bukkanni. Végül is sok nyilvánosan fellelhető bizonyítékot találhatunk véleményformáló befolyásukra a legfontosabb újságokban és folyóiratokban levő jelenlétük alapján. Csak át kell fésülni az elektronikus adatbankokat és megvizsgálni az utalások gyakoriságát.[9] Következő lépésben az így talált neveket összevetjük a német parlament hivatalos lobbilistájával,[10] és a LobbyControl egy projektjének Lobbypedia nevű listáival.[11]

Ha ezután megnézzük, hogy az így leleplezett, véleményformáló hatalommal bíró médiaképviselők mely lobbiszervezetekhez kötődnek, végül egy rejtett elit szervezetekből álló szűk kör rajzolódik ki. Bizonyos újságírók ettől kezdve többé nem újságírónak, inkább csak újságírót alakító színészeknek tűnnek. Pártatlanságot és függetlenséget adnak elő a nézőknek. Más szóval: ha valaki újságíróként exkluzív hozzáférést kap a hatalmi elit köreihez, akkor ez nem jelenti azt, hogy egyidejűleg azokhoz is túl közel került, akik ezt a hozzáférést megadták számára? Vajon újságíróként nem „korrumpálódott” máris az illető? Nem épült belé már rég egy olyan öncenzúra, amit valószínűleg már maga sem vesz észre? Minden újságíró, akit név szerint említek ebben a könyvben, vitatja azt, hogy az elitista hálózatokhoz fűződő túlzott közelségük miatt öncenzúrát gyakorolnának, és azt is, hogy „korrumpálódtak” volna. De akkor hogyan győződhetnek meg erről mégis az olvasók? Mindenekelőtt úgy, hogy az itt megnevezett szervezetek és újságírók neveit megtalálhatják a titkos amerikai nagykövetségi jelentéseket kiszivárogtató WikiLeaks-dokumentumokban is.[12] Miért tűnnek fel rendszeresen bizonyos német minőségi médiumok nevei ezekben a dokumentumokban?

Könyvemből világosan kitűnik, hogy seregnyi, első pillantásra komolynak látszó ügynök keres pénzt azzal, hogy külföldi megbízóik - például az állítólag közhasznú „transzatlanti baráti szervezetek” - javára német médiumokat befolyásoljon. Feladatuk továbbá megakadályozni, hogy a német politikai és médiaelit, valamint Oroszország egy szellemi táborba kovácsolódjon, hogy inkább az Amerika-barát oldalon tartsák őket. Végül is, Washington világos célokat követ Európában és ebbe beletartozik egy új hidegháború kialakítása is.[13] Ehhez pedig szövetségesként szükségük van a vezető médiumainkra is. Első példa erre: az amerikai védelmi minisztérium önmagában is sok éve már milliárdokat költ arra, hogy célzott propagandával befolyásolja világméretekben a médiatudósításokat.[14] E véleménymanipulációk következményei könnyen felismerhetőek a német nyelvű térségben.[15] A berlini amerikai nagykövetségben az utóbbi hónapokban már támogatási pénzeket is lehívhattak azok, akik hajlandók arra, hogy a németországi közvéleményt Washington érdekei szerint alakítsák, vagy akár felforgassák. Ezt bizonyítani fogom.

Andreas Eltér történész és médiatudós már a 2005-ben megjelent A háború kalmárjai: az amerikai propaganda története 1917-200S-ig című dokumentumkötetében bebizonyította, hogyan befolyásolják az amerikaiak az újságíróinkat. Meglepő módon munkája (sajnos) jórészt feledésbe merült. De ezt követően nyilvánosságra kerültek a WikiLeaks-dokumentumok. Ettől kezdve bárki maga is ellenőrizheti a WikiLeaks keresőprogram segítségével azt, hogy bizonyos vezető médiumok milyen gyakran jelennek meg név szerint a titkos nagykövetségi üzenetekben, méghozzá az Amerika-barát hírszerkesztési gyakorlatuk miatt.[16] Feltűnő, hogy azok a szerkesztők, akik nyilvánvalóan közel állnak a korábbi megszálló hatalom, az Egyesült Államok szellemiségéhez, megszűrik az Amerikával szemben kritikus híreket. Washington érdekében? Mi is folyik itt tulajdonképpen?

A WikiLeaks internetes portál kezelői annak a feladatnak szentelik magukat, hogy hozzáférhetővé tegyenek a nyilvánosság számára mindenféle titkos dokumentumot. Erről az oldalról letölthető volt többek közt egy 2010-ben „CONFIDENTIAL/NOFORN (US)" jelzéssel ellátott, tehát bizalmas és csak amerikai állampolgárok számára hozzáférhetőnek minősített memorandum is. Ennek a dokumentumnak a szerzője egy „CIA Vörös Sejt” álnéven működő, titkosszolgálati munkatársakból álló csapat volt, akiket - saját elmondásuk szerint - a CIA igazgatója azzal bízott meg, hogy „a tányér peremén túl is nézzenek”, „elgondolkozásra késztessenek” és „alternatív látásmódokat kínáljanak fel”. Es itt megtaláltam a spindoktorok által készített egyik dokumentumot, amely ezzel a címmel készült: „Afganisztán: a nyugat-európai támogatás fenntartása a NATO vezetésével zajló hadművelet számára - miért nem lehet elég az, ha az apátiára hagyatkozunk”.[17] A titkos dokumentum arról szólt, hogy miként biztosítsák a nyugat-európai szövetségesek táborában az afganisztáni Hindukus hegység birtoklásáért indított NATO-támadás támogatását. A nyugat-európai nyilvánosságot befolyásolni akarták annak érdekében, hogy az áldozatok várhatóan 2010 tavaszán és nyarán emelkedő számát mind a civil lakosság körében, mind pedig a katonák körében elfogadtassák. Ezért, mint írják, „méretre szabott” „stratégiai kommunikációs programra” van szükség azon NATO-országok felé, akik csapatokat küldtek a hadműveleti területre. És ezek közé tartozott Németország is. Az említett titkos dokumentum nem más, mint a német ajkú nyelvterület közvéleményének a befolyásolására a CIA által készített forgatókönyv. Meglepő módon a CIA a német közvélemény szükségesnek tartott befolyásolásához a titkos dokumentumban hivatkozik egy transzatlanti szervezet, az amerikai Germán Marshall Fund ofthe United States (Az EgyesültÁllamok Német Marshall Alapja) kutatásaira is. Ez a szervezet közvélemény-kutatást végzett, ami megállapította, hogy a németek csupán mintegy egy százaléka tartotta fontos nemzeti célnak Afganisztán stabilizálását.[18] És pont ezt kellett megváltoztatni. Ezért elkezdték a német közvéleményt a vezető médiumokon keresztül amerikai propagandával elárasztani. Harci propagandával.

Vajon az ilyen titkos dokumentumok, mint amiket a WikiLeaks nyilvánosságra hozott, nem szolgáltatnak elegendő okot arra, hogy a vezető médiumaink tisztázzák magukat mindenféle amerikai szervezetek által történő befolyásolás és propaganda gyanúja alól? Ha már a CIA is „stratégiai kommunikációs programokat” dolgoz ki német nyelvű médiaszereplőknek, akkor a „minőségi médiumainknak” éppen hogy nagy ívben kerülniük kellene az ilyen szervezeteket, amelyek környezetében az amerikai szolgálatok megjelennek. De pont az ellenkezője történik. Vezető médiumaink pontosan arra ácsingóznak, hogy a transzatlanti szervezetek elfogadják őket, sőt felvételt nyerjenek közéjük. Számomra ijesztő ennek az eredménye: az egyoldalú és tetszés szerint kicserélhető propaganda. Ez a jelenség egyre gyakrabban tapasztalható a német médiában.

Korábban intelligens és igényes emberek a vélemények sokszínűsége érdekében több újságot is elolvastak egy nap, ha a történésekről átfogó képet akartak kapni. Ma nem éri már meg ezzel fáradni, mert a szerkesztett tartalmak tetszés szerint kicserélhetők és majdnem megegyezők. Egy példa: 2014 egyik júliusi napján minden vezető médiumunk címlapon közölte azt a fotót, amin Angéla Merkel volt látható főzés közben.[19] Hogy van ez? Egy átlagpolgár számára nagyjából olyan fontos az, ha Angéla Merkel főz, mintha Kínában kiborulna egy zsák rizs. Ha egymás mellé tesszük az újságokat, lehetetlen nem észrevenni az egységes szerkesztői szándékot. A kép, amit korábban csak a Bunte, a. Gála, a Goldenen Blatt vagy a Bild dér Frau közölhetett volna le - a szövetségi kancellár asszony a konyhában - ma számos állítólagos „vezető médium” címlapjáról köszön vissza az olvasóra. Ezzel egyidejűleg feltűnhet, hogy az országos napilapok ma kizárólag olyan híreket és kommentárokat közölnek, amelyek ellent mondanak a társadalom jelentős többsége tapasztalatának és véleményének.

Andreas Vogel kölni médiakutató professzor ezt írja: „A fogyasztók a termékek vagy szolgáltatások vásárlásakor a különböző típusok között választhatnak; és csak a napilapkiadók gondolják azt, hogy egy kaptafára készült termékkel az összes olvasót kiszolgálhatják.”[20] A kutató úgy véli, hogy a kiadók saját maguknak, nem pedig az internetnek köszönhetik azt, hogy gyors ütemben zuhan a német nyelvű napilapok példányszáma.[21] Egy példa erre: a Madsack kiadói csoportnál (amely többek között a Leipziger Volkszeitung és az Ostsee-Zeitung kiadója) a különböző újságok tartalma gyakran megegyezik egymással; egy cikk akár 18 újságban is megjelenhet.[22]

A vélemény-sokféleség elvesztése, az egységesítés és az egyre szélsőségesebb egyoldalúság csak akkor érthető meg, ha megismerjük, miként zajlik a háttérben az „információáramlás”. A média, a lobbisták és politika rivaldafényt kerülő hálózata eddig sikeresen rejtőzködött. A következő fejezetekben beazonosítjuk ennek a hálózatnak a szereplőit és feltesz-szük a kérdéseket: Ki befolyásol kit? Mindenekelőtt pedig: ki fizet le kit és miért? És hogyan manipulálják az állampolgárokat a médián keresztül? Izgalmas detektívmunkával keressük meg a nyomokat.

Mindjárt fel is tűnik valami: az egyetemeken a hallgatók ma már korán megtanulják, hogy „vezető médiumaink” többnyire nem az igazságról tájékoztatják őket. Az uni.de című főiskolai újság általánosságban így ír ezekről a mindennapi médiabefolyásolási technikákról: „Már a nyelven keresztül is manipulálják a médiumok a tudatunkat. A közvélemény-kutatások során is pontosan ez történik, csak ott a cél az, hogy kitalálják, mit gondol az emberek többsége. A ZDF politikai barométere egy szomorú példa erre. De ahol a médiumok már előre elkészítik a véleményeket, amelyeket a felhasználóknak már csak át kell venniük, ott a demokrácia veszélybe kerül. (...) A véleményalkotás manipulációja a tendenciózus nyelvezettel kezdődik, amit még az úgynevezett minőségi médiumokban, mint a Süddeutsche Zeitungban vagy a Frankfurter Allgemeinében megjelenő objektív jellegű cikkekben is alkalmaznak."[23]

Hogy is van ez? A főiskolákon ma arra figyelmeztetik a hallgatókat, hogy a közszolgálati adók, mint a ZDF vagy a látszólag elismert újságok manipulálják az embereket? Ez bizony sokat elárul. A Cicero című politikai magazin arról számolt be, hogy a Mainzi Egyetem egy tanulmánya szerint a ZDF televízió a közvélemény-kutatásainak nyilvánosságra hozatalával felelős azért, hogy az FDP kihullott a német parlamentből.[24] A nézők csupán négy (!) százaléka gondolja azt, hogy a második csatornával (a ZDF - a szerk.) jobban járt. És a harminc év alattiak csupán 5 százaléka nézi az ARD-t - a közszolgálati csatornák mégis évente több mint 7,7 milliárd euró garantált bevételben részesülnek.[25] Ahogy „A propaganda bukásának példái” című fejezetben látni fogjuk, ezzel célzott véleménymanipulációt is folytatnak a kormánypártok érdekében.

Korábban magam is olyan jó nevű „minőségi médiumoknak” dolgoztam, mint a Frankfurter Allgemeine Zeitung (FÁZ). Őszintén szólva: ma már szégyellem magam emiatt. A hírszerkesztés ugyanis, amint láthatjuk majd, a valóságban nem független. Nem pártatlan. Eddig sem volt és most sem semleges. Az igazság véleményem szerint az, hogy a hírszerkesztés során részben még korrupció is működik. Más esetekben pedig kiszolgálja egy adott hálózat érdekeit.[26] Amint látni fogjuk, a FAZ-nál töltött időszakom alatt egy amerikai honatya (a helyi kormányzó) még Oklahoma állam díszpolgárává is avatott. Csak azért, hogy a FÁZ Amerika-barát híreket közöljön. Erről még részletesebben írok majd. A FÁZ üdvözölte díszpolgárrá avatásomat. Az itt töltött idő alatt sok mindent magától értetődőnek gondoltak, amit én ma már inkább problematikusnak találok. Visszatekintve személyes álláspontom az, hogy ezzel becsapták a polgárokat, akik végül is pénzt fizettek a FAZ-ban megjelenő „információkért”. Nem tudom ezt az időszakot meg nem történtté tenni, de az olvasóknak bizonnyal elmondhatom a média belső világáról: minél több a szemét, amit a minőségi médiumok előállítanak, annál több a rekíámszlogen, amellyel ezt befedni igyekeznek. Ma a különböző vezetői szinteken eluralkodott a voluntarista szemlélet. Ha közelebbről megnézzük ezt, véleményem szerint már oda jutottunk, hogy semmilyen hírt nem ellenőriznek, hanem csak az előnyök és a pénz számítanak.

Sok évvel ezelőtt már kiadtam egy bestsellert a média világáról, So lügen Journalisten (így hazudnak az újságírók) címmel. De aki elolvassa a következő fejezeteket, teljesen új képet nyerhet „vezető médiumainkról”. Hiszen ezek az elmúlt években véget nem érő kínokat okoztak nekünk, polgároknak. Például pénzügyi kínokat. A vezető médiumok közül sokan - mint majd látni fogjuk -, az eurót a fényes jövő zálogaként és stabil pénznemként adták el. Méghozzá a lakossági akarat ellenére, amelyik a német márkát és az osztrák schillinget szerette volna megtartani. Ennek az árát ma a hétköznapi polgárok fizetik, akiknek a megtakarításai a szemük előtt foszlottak köddé. Ma éppúgy fizetjük ennek a véleménymanipulációnak a sűrűsödő pénzügyi következményeit, mint annak a pénzügyi összeomlásnak is, amelyet vezető médiumaink mámoros lelkesedésükben elfelejtettek előre jelezni a gazdasági rovataik oldalain. Egyedül a Financial Times Deutschland gazdasági napilap vezető szerkesztője, Lionel Barber kért nyilvánosan bocsánatot olvasóitól azért, hogy újságja sem megérteni, sem előre jelezni nem tudta a pénzügyi válságot, és félreinformálta a polgárokat, mindaddig, míg végül minden át-

Medicndemohaíie ~ Eine Analysc dér Beziehungen zwischat Polliik und Journalisten in Berlin" (Politikai nem’ nyilvánosság a média demokráciában - elemzés a politika és az újságírás kapcsolatáról Berlinben) című könyvére (Baden-Baden, 2009).

lagember már a saját bőrén tapasztalhatta a pénzügyi válságot.[27] Érdekes módon, a Financial Times Deutschland, a lap, amely téves helyzetértékelése miatt nyilvánosan bocsánatot kért, időközben megszűnt.

Mi, polgárok fizetjük viszont a vezető médiumok manipulációjának drága pénzügyi költségeit. De a véráldozat is katasztrofális. Vezető médiumaink csak egyetlen világos ellenségképet ismernek: Oroszországot. Csúnya orosz, jó amerikai, így hangzik a meghatározó álláspont. Ez része egy pszichológiai hadviselésnek (amit PsyOp rövidítéssel jelölnek). Korábban a csatákat katonák vívták, ma mindenekelőtt a médiumok. Sok ember felismerte a médiumok által fejünkbe ültetett ellenségképet. Egykor jó hírű újságok szerkesztőségei, mint a FÁZ, saját bevallásuk szerint is rendszeresen olyan visszajelzéseket kapnak olvasóiktól, amelyek „uszító média” és „visszataszító háborúpárti” minősítésekkel illetik a lapot.[28] Dr. Kurt Grítsch osztrák konfíiktuskutató széles körű vizsgálatai nyomán háborúpártisággal vádolja polgári „minőségi újságjainkat”. Ezt írja: „Szívesen olvas újságot? Ha igen, akkor Ön is azok közé tartozik, akik eltartják az olyan polgári minőségi újságokat, mint a FÁZ, az NZZ, a „Siíddeutsche Zeitung" vagy a „Die Zeit"? Elismerem, én nem tartozom közéjük. Pontosabban, már nem, mert az évek alatt rá kellett jönnöm arra, hogy ezeknél az újságoknál a háború módszeres publicisztikai előkészítése zajlik. (...) Ez pedig - nincs mit szépíteni rajta - háborúpártiság."[29]

Ez a hecckampány és háborúpártiság eddig a történelemben egyedülálló módon mutatkozott meg 2014 júliusábanj a Malaysia Airlines MH-17 jelzésű civil utasszállítójának kelet-ukrajnai lezuhanása kapcsán. Még alig értek földet a roncsok, amikor egy véleménykartell máris elterjesztette a „hírt” hogy Oroszország áll a katasztrófa mögött. A közvélemény pszichológiai manipulálásában élen járt a Bűd. „Az EU már csak a felháborítóan tehetetlen (németül: „Empören Untatig” - a ford.) szó rövidítése?” - kérdezte a lap napokkal a szerencsétlenség után, és úgy vélte, hogy egy moszkvai rakéta okozta 298 ember halálát, bár abban az időpontban még nyilvánvalóan nem lehetett megállapítani azt, kié lehetett a bevetett fegyver, illetve ki lőtt.30 Azon a napon, amelyen a Bild (és más német médiumok) az EU „tehetetlenségét” kárhoztatták, még az amerikai titkosszolgálatok is azt nyilatkozták, hogy nincsenek bizonyítékaik arra, miszerint az utasszállító lezuhanásában szerepet játszott volna valamifajta „orosz közreműködés”.31 Hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy az amerikaiak - ellentétben a német médiával -, nem ok nélkül voltak annyira visszafogottak.32

Könyvünkben ettől a repülőgép-szerencsétlenségtől teljesen függetlenül is utánajárunk annak, miért terjesztik vezető médiumaink feltétel nélküli engedelmességgel a különböző egyoldalú félelemkeltő propagandákat és félrevezető információkat (PsyOp), amelyek közvetlenül elősegítik a háború elfogadtatását. Uwe Krüger lipcsei médiakutató - akinek a munkáival a későbbiekben még részletesebben foglalkozunk majd a német médiáról szóló tanulmányaiban mind nagyobb csodálkozással állapítja meg, hogy mennyire szellemi befolyása alá hajtja „minőségi médiumainkat” az EU, a hadiipar, a NATO és az Egyesült Államok.33 Ha most utólag elolvassuk ezeket a cikke-

n Lásd http://www.biid.de/politik/ausland/europaeische-union/eu-ehe/s-kuschen-vor- putin-36938H4.bdd.htm)

31 Lásd http://diepresse.iom/hom e/3842902/USA_Keine-Bewdse-fiir-russtsche- Mitwi rh i ng-a n -MH17Absturz?_vl_back!ink=/h otne/3840315/in dex. do&direct=384031S

33 Lásd http://dcutsche-ívirtschafts-nachrichten.de/2014/07/2S/atnerikaner-werden- n ervo esdi a t - die~ tt kra in e - de tt-a bseh ttss- vo n - JH b 17-a ttsgelo es t/

■” Lásd Uwe Krüger Mei nungsmacht (Vélemény ha falom) című doktori disszertációját, Köln, 2013.

két, megértjük a kutatók, Krüger és Gritsch kijelentéseit. A FÁZ mintegy négy éve a „Feigheit vor dem Bürger” (Gyávaság a polgárok előtt) című cikkben azt írta: „Németország nem engedheti meg tovább magának azt, hogy pusztán nézőközönség szerepét töltse be a világpolitikában.”34 A cikk mondandója, ha jól értettem, így szólt: „Még több német katonát Afganisztánba”. Vezető médiaplatformjaink a hadiipar, a NATO, a politika és a pénzügyi elit nagy örömére nem csak az afganisztáni harci eseményeket követik. A véleményformálók segítettek Amerika-barát politikai elitünknek az amerikai csapatok iraki bevonulásakor is. Készségesen megszépítették az Amerika által kívánt északafrikai és közel-keleti „forradalmakat”. Békét és demokráciát ígértek nekünk ezekben az országokban, ha mi, polgárok készek vagyunk elég hangosan együtt énekelni ezzel a Washington által vezényelt kórussal. Ehelyett azóta terrort és gyűlöletet kaptunk. És halottakat, valamint súlyos sebesült katonákat, akik a külföldi bevetések során váltak áldozatokká. Háborúpárti médiumaink publicisztikáikban meggyújtották a közel-keleti gyújtólángot, később arcátlanul „háborút” kiáltottak Ukrajnában és a Krímben is, és a NATO keleti határán szintén „katonai nyomást akartak gyakorolni” A háttérben - amint ezt majd láthatjuk -, többek közt amerikai propagandaszervezetek álltak. Vezető médiumaink az amerikai lobbiszervezetekkel való összefonódásuk miatt ténylegesen úgy működnek, mintha a NATO-kommunikáció, a hadiipar és egy szűk vezető politikai klikk kinyújtott kezei lennének.3S Ezt is részletesen feltárjuk még könyvünkben.

Ma már valamennyi átlagpolgár számára is világos, hogy például a közel-keleti forradalmak semmi eredményt nem hoztak. Ehhez képest megdöbbentő, amit az Amerika-barát német nyelvű vezető médiumok ezen a téren azóta is elhallgatnak: például azt, hogy az egyiptomi Al-Sziszi elnök vezetése alatt a helyzet sokkal katasztrofálisabb, mint egykor Mubarak elnök vezetése alatt volt. Az egyiptomi vezetés most annyira Amerika-ellenessé vált, hogy 2014 júliusában még John Kerry

■V1 Lásd http://www.faz.net/aktiteU/p0litik/bundeswehr~iH-afghamstcm-fcigheil-vor- dem-buerger-15 í0966.html

15 Ehhez lásd a „Dér Medien-GAU von Odessa” című tudósítást itt: https://www. freitag.dc/mitaren/macnnUcherUitker/der-medien-gau-von-odessa

amerikai külügyminiszternek is kínos biztonsági ellenőrzésnek kellett magát alávetnie, és engednie, hogy megmotozzák, majd még egy fémkereső kapun is át kellett mennie, mielőtt az egyiptomi államfő fogadta volna.36 A mi Amerika-barát médiánk a német nyelvterületen inkább takargatja az ilyen incidenseket. Elhallgatják, mint annyi mást is, mert egyszerűen már nem tudnák logikusan elmagyarázni ezt az embereknek, a hurráoptimizmussal teli cikkek után, amelyek arról szóltak, hogyan terjed át állítólag a nyugati béke-és demokráciahullám a Közel-Keletre.

Aki tudni szeretné azt, hogy miért ilyen végtelenül egyhangú a hírkínálatunk, annak ismernie kell a háttérben meghúzódó hálózatokat, amelyekbe azok az „alfaújságírók” ágyazódtak be, akik nyilvánvalóan alig várják már, hogy katonáinkat az amerikaiak egy újabb háborújába küld-hessék. A vezető médiumaink által előkészített külföldi missziók során eddig több mint 100 német katona vesztette életét. Vajon mit felelnének ezek az újságírók, akik olyan hangosan követelték a „gyávaság a polgárok előtt” időszak lezárását a 21 évesen Afganisztánban megölt német katona, Georg Kúrát szüleinek, a 22 éves Konstantin Menz szüleinek és a több mint 50 további katona hozzátartozóinak, akik egyedül Afganisztánban életüket vesztették? Méghozzá a semmiért. Mert sem a milliárdos gazdaságélénkítő pénzek, sem a véráldozatok nem változtattak meg semmit. Vezető médiumaink közül bármelyik is elnézést kért valaha is azért, hogy tendenciózus híradásaikkal - nem csak Afganisztánban - mennyi szenvedésben és vérontásban voltak részesek?

„Alfaújságíróink” inkább csak hallgatnak erről. Amint Márkus Wiegand, a Wirtschaftsjournalist vezető szerkesztője olyan találóan írja ezekről a kollégákról: „A szakma elitje egy buborékban él, melyben mindenki mindenkit békén hagy, miközben kölcsönösen vállon veregetik egymást.”37

Nagy Sándortól (Kr. e. 356-323) kezdve, a Római Birodalmon és az angol birodalmon keresztül a második világháborúig a történelem egy dolgot megtanított nekünk: soha nem vezethet jóra az, ha a világot egy ember vagy egy csoport uralja, kormányozza vagy újrarendezi. Ahogyan

u Lásd htip://i\'t!shi)tgtim.cbslocaico>n/2014/07/23/keriy-defies-faa-ban-jlíes-itito-tel-aviv/

37 Idézet forrása: http://www.mwsrootn.dc/news/detail/$IWCOISLTIOKO/

Nagy Sándor - aki a nemietek békéjéről álmodott - nem tudott békét teremteni európai, makedón csapataival a mai Afganisztán területén, úgy az amerikai vagy német csapatok sem tudtak közel 2500 évvel később változást hozni ugyanott. A német katonák is hiába próbálták megtenni azt, amibe már Nagy Sándornak is beíetört a bicskája.3®

Soha nem küldték volna őket politikusaink a harctérre, ha vezető médiumaink nem készítették volna elő engedelmesen a terepet ügyes pszichológiai szóforgatássaí. Sok éven át testközelből figyelhettem ezt. Közben rengeteg embernek elege lett vezető médiumaink tendenciózus hírközlési módszereiből. És azon sem csodálkoznék, ha a német háborús áldozatok hozzátartozói e könyv megismerése után felelősségre kívánnák vonni vezető médiumainkat és hálózati szövetségeseiket. Mert a következő fejezetekben a háttérben levő rendszerek jobban ki fognak tisztulni.

„Friendly fire” (baráti tűz) - így hívják, ha valaki saját hadseregének fegyverei által esik el. Könyvemben feltárom, miként éltetik a német nyelvű területek véleményformáló erői a „transzatlanti barátságot”, miközben azok saját védtelen népükre lőnek. A média fegyverei ugyanakkor sokkal veszélyesebbek, mint a katonák robbanótöltetei. Az ő hazugságaik ugyanis halkan osonnak be egészen agyunk mélyéig. Röviden már érintettük ezt a témát az északafrikai forradalmakról és az afganisztáni harci bevetésekről készült, hurrá hangulatot árasztó cikkekkel kapcsolatban.

Ebben a véleményharcban mindig hihetetlen számomra, miként hallgat el fontos háttér-információkat a vezető média. Egy példa: a Humán Rights Watch 2014 nyarán nyilvánosságra hozott egy hosszú jelentést arról, hogyan szűkült be a sajtószabadság a nyugati demokráciákban az amerikai titkosszolgálatok egyre intenzívebb megfigyelési tevékenysége következtében. A jelentés feltárta, miként kellett megváltoztatniuk újságíróknak a munkamódszereiket, azért, hogy egyáltalán független információhoz juthassanak.39 Egy szó sem esett erről azokban

58 Lásd http://derstandard.ai/12592S1033038/Pressestifnmen-Obama-versucht- woran-Alexander-der-Grosse-scheiterte

39 Lásd http://www.hrw.org/sites/default/files/reports/usnia0714_ForUPIoadO.pdf és http:// www.hrw.org/news/2014/07/28/us-surveiüance-hanning-journa-lismdaw-democracyés http://wwwMsianinbune.wm/node/83887

a vezető német médiumokban, amelyek az amerikai propagandaszervezetekhez állnak közel. De ha egy kritikus tudósításról lett volna szó, amely a moszkvai állami kontroll miatt az orosz újságírók munkájának a beszűküléséről szól, akkor az a téma valószínűleg minden lap címoldalára felkerült volna. Egyszerűbben fogalmazva: semleges híradások helyett mind gyakrabban válogatott információkat tálalnak fel nekünk. Gondolkodásunkat így egy irányba fordítják. Egész biztos, hogy nem véletlenül történik ez.

Nem tudom, mi történik majd, miután megjelenik e könyv első kiadása. Hiszen olyan hálózatokról lebbentem fel a fátylat, amelyek jobban szeretnek rejtőzködve tevékenykedni. Több száz újságírót nevezek meg itt.[30] A teljes névvel való megjelenítés, illetve a személyek, szervezetek vagy cégek megjelölése nem arra szolgál, hogy megrágalmazzam őket vagy megvetést keltsek irántuk. Sokkal inkább a nyilvánosság érdekében történik mindez, mert a könyvben pontosan bemutatott katasztrofális következmények mindannyiunkat érintik. A károkat sem lehet másként elkerülni, csak a nyilvánosság segítségével. A korrupt politikusokkal ellentétben ugyanis a korrupt újságírókat nálunk nem lehet felelősségre vonni, ha - időnként szó szerint csúszópénz ellenében - manipulálják vagy elhallgatják az igazságot. A könyvemben megnevezett személyek közül egyeseket levélben kerestem meg és arra kértem őket, foglaljanak állást a leírtakkal kapcsolatban. Válaszként ügyvédi felszólítást, fenyegető leveleket vagy a lehetséges jogi következményekre figyelmeztető üzeneteket kaptam. Ilyen környezetben inkább nem zaklattam tovább a nagyobb médiaszereplőket. Tehát én magam is kíváncsi vagyok arra, mi fog történni. Márkus Wiegand, a Wirtschaftsjournalist vezető szerkesztője szerint a német médiaelit közelebbről szemlélve nem más, mint „puhányok klubja”.[31] Ha kritizálják őket, elkezdenek hangosan jajgatni, mint egy gyászoló özvegy.

Még egy fontos megjegyzés: mielőtt más újságírókat leleplezek, először magamat vádolom meg. Megírom, milyen korrupt módon szerkesztettem a tudósításaimat és mely hálózatok befolyásolták riporteri módszereimet. Mindezt folyamatosan a munkáltatómmal egyeztetve. A történet innen válik csak igazán izgalmassá. Mi a célom? A következő fejezetekben szereplő súlyos igazságokkal - amelyeket lépésről lépésre részletes forráshivatkozásokkal támasztok alá[32] - nemcsak tájékoztatni szeretnék, hanem lehetőség szerint az olvasóval és barátaikkal közösen változtatni is ezen a helyzeten. Vajon együtt sikerülni fog ez? Végül legtöbbször nem az történik, amire az ember eredetileg számított. A keletnémet ellenzék az 1980-as évek végén Lipcsében nem is álmodott arról, hogy egyszer leomlik a fal és Németország újra egyesül. Ok csupán a hibákat akarták a rendszerből kiiktatni. Ehelyett tevékenységük végül a rendszer bukásához vezetett. Ahogy Upton Sinclar amerikai riporter is az 1906-ban a chicagói vágóhidakról szóló társadalmi kritikát tartalmazó riportjaival is csak a munkavállalók helyzetét akarta javítani. Ehelyett törvény született a szigorúbb élelmiszer-higiéniai szabályokról. Sinclair utólag ezt mondta: „El akartam találni az emberek szívét és ehelyett a gyomrukat értem el”. Ennek fényében szeretném azt kívánni mindannyiunknak, hogy a következő fejezetek a szíveket találják el. És azt is, hogy végre elmúljon az egyre növekvő csalódottság, amelyet oly sok ember érez a nem őszinte újságírókkal kapcsolatban.

„Aki nem vásárol, nem is csapják be”. Ezzel a mottóval indítottak malajziai aktivisták országos akciót az újságok bojkottjára, mondván egyre több ember elégedetlen a hírekkel és ezért szeretnék elgondolkozásra késztetni az uralkodó elitet. Ez a széles körű elégedetlenség nálunk is megtalálható. Vajon tényleg függetlenek a médiumaink? Vagy időközben már ez is puszta fikcióvá vált? Ki dönt a hírek kiválasztásáról? Miért fontosabb ma az amerikai elnökválasztás minden kicsiny mozzanata, mint egy olyan hír, ami a közvetlen környezetünkből érkezik? Olvasóink sejtik már: a demokrácia árnyékos oldalán az információkat láthatatlan véleményalakító kartellek kezei formálják. A háttérben pedig titkosszolgálatközeli elit szervezetek házódnak meg. „Gondolatgyárak” és alapítványok környezetében tevékenykednek. A hatalmasok egy ötödik oszlopának e tekintélyes társaságába csak ajánlás útján nyerhetünk felvételt. Ide nem lehet belépőjegyet vásárolni. Ott ugyanis annyi pénz gyűlt össze, hogy nincsenek ráutalva a belépők árára.

Mikor érezzük magunkat jól informáltnak? Ha tudjuk, hogy Angéla Merkel éppen a körmét rágja?[33] Bár ez igaz.[34] De vajon tényleg fontos ez az információ? Tudnunk kell arról, hogy a volt szászországi miniszter-elnök, Kurt Biedenkopf szívesen játszott játékvasúttal? És hogy a Deutsche Bank egykori vezére, Hilmar Kopper „leheletvékony, narancs csomagolására használt, származási tanúsítvánnyal nyomtatott papírokat” gyűjt, kivasalja és beragasztja őket egy albumba?[35] A mai modern információs társadalmunk szinte végtelen információmennyiséggel rendelkezik. Ezért fontos, hogy az információt gondosan válogassuk meg. És fontos ismerni azt, hogy mit hihetünk el. Korábban erre voltak a „minőségi médiumok", a közszolgálati adók, a megbecsült újságok és a rádió. Ma mindez máshogy van.

Hildegard Knef színésznő mondta egyszer: „Hihetetlen, hogy a médiumok mennyire képesek a hazugságra. Ma már nem tudjuk, mit higy-gyünk el nekik.” 1997 augusztusában ismerkedtünk meg a brémai III nach Neun című taíkshow-ban.[36] A műsor után egy bremeni hotelban ittunk együtt egy pohár bort. Akkoriban Hildegard Knef felháborodottan mesélte, hogy hányféle kalandos történetet találtak már ki újságírók az életéről. Azt mondta: „Az újságírókban egy dolog igaz: a hazugság számukra az üzlet része.” Pár hónappal korábban hasonló véleményt hallottam majdnem 5600 km távolságban egy etiópiai utazásom során Karlheinz Böhm színésztől, aki a Sisi-trilógiában Romy Schneider oldalán Ferenc József császárt játszotta. Az etióp fennsíkon kerestem fel, hogy találkozhassunk. Hildegard Knef és Karlheinz Böhm - a német film két őskövülete - ma már nem bízik a német médiában. Ez elgondolkoztatott. Korábban a „ne hazudj” számított az egyik legmagasabb erkölcsi szabálynak. De ma már az újságírókról mindenekelőtt a hazugság szó jut eszünkbe. Udo Lindenbergnek sem volt a legjobb véleménye a médiáról. Erról beszéltünk, amikor egy tévés show-ban éppen a fellépésünkre vártunk. Peter Scholl-Latour, a 2014 augusztusában elhunyt újságíró, akivel az 1980-as évek végétől kezdve többször is összefutottam különböző háborús térségekben, egyszer azt mondta nekem: „A legelső dolog, ami egy háborúban elvész, az igazság”. Akkoriban még összeesküvés-elméletnek tartottam a Hildegard Knef, Karlheinz Böhm, Udo Lindenberg és Peter Scholl-Latour által elmondottakat. De vajon tényleg azok voltak? Később többször hallottam ilyesmit atyai jóbarátomtól, Wilheím Hankel professzortól, a szövetségi kincstárjegy feltalálójától. Öt főleg az zavarta, hogy médiumaink egyre kevésbé kritikusak, gyakran egyoldalú propagandát terjesztenek és „információs kínálatuk” teljesen felcserélhető egymással.

Miként győződhet meg Ön olvasóként arról, hogy az itt következő leírásaim nem pusztán a fantázia művei? Nos, először is megnevezem a személyeket, a cégeket, az időpontokat és helyszíneket. Könyvemben több száz lábjegyzet szerepel további forrásokra utaló adatokkal. Ha csak egy kis részlet nem stimmel, akkor már be fognak perelni. Másodszor olyan újságírói érdemmel is büszkélkedhetek, amilyen lovagi kitüntetést csak akkor kap az ember, ha korábban biztosan csak az igazat írta meg: Házkutatásokat tartottak nálam hazaárulás gyanújával. Ilyen nem történik az emberrel, ha hazudik. Ilyen akkor történik, ha valami olyat mond el, amit a lakosság nem szabadna, hogy megtudjon. Valószínűleg én vagyok (sajnos) az a német szerző, akinek munkássága miatt eddig a legtöbb házkutatást kellett elszenvednie. Mondhatni, a valóságnak megfelelő tudósításaim miatt újra és újra lovaggá ütöttek.

Előrebocsátanék egy további fontos megjegyzést: bár a következő fejezetekben gyakran lesz szó „az újságírókról”, semmiképpen nem a sok rendes, szakmáját komolyan vevő, rosszul fizetett és sokat dolgozó szabad vagy kötött munkarendben dolgozó szerkesztőre gondolunk, akik nagy odaadással ragaszkodnak a sajtószabadság elveihez és értékeihez, rendszeresen alapos tényfeltárás után visszásságokat fednek fel és ezekről a valóságnak megfelelő módon számolnak be. Ok - nem kis részben erőfeszítéseik ellenére - lassacskán elvesztik az állásukat.47 E könyvben főleg azokról van szó, akik egy szinttel a föld felett lebegnek, miközben a hétköznapi polgárok fölé emelkedve Iepaktálnak az elittel, sőt részben korrumpálhatok és megkenhetőek is azért, hogy tetszés szerint formálják a híreket. De hogyan is működik ez a manipuláció?

LÁTSZAT-SAJTÓSZABADSÁG: SZERKESZTŐSÉGI ÉLMÉNYEIM

Az ebben a könyvben név szerint említett személyek valamennyien vitatják azt, hogy ragadós, polipszerűen összefonódott kapcsolatban állnának az elit

szervezetekkel. Vitatják, hogy lobbisták lennének, és azt is, hogy az elithez való közelségük miatt „korrumpálhatok" volnának. Sőt, azt is vitatják, hogy újságírókként az említett csoportokhoz való közelségük miatt elveszítették volna szakmai rámenősségüket. Vitatják, hogy ez a közelség bármilyen hatással lenne a tudósításaikra.

AZ IGAZSÁG KIZÁRÓLAG AZ ÚJSÁGÍRÓKÉ?

Miként lehetséges, hogy véleményformáló médiumaink a jövő zálogaként ünnepük az Európai Uniót és az eurót, annak ellenére, hogy Európa-szerte emberek milliói tekintenek kritikusan mind az EU-ra, mind pedig az euróra? Jean-Claude Juncker, aki hosszú időn át Luxemburg miniszterelnöke volt, ma pedig az Európai Bizottság elnöke, elmagyarázta, hogyan is van ez:

„Eldöntünk valamit, bedobjuk a köztudatba, aztán várunk egy darabig, hogy mi történik. Ha nincs nagy felháborodás vagy lázadás, mert a nagy többség fel sem fogja, hogy mit is döntöttünk el, akkor továbbhaladunk - lépésről lépésre, míg már nem marad visszaút."[37]

Vajon miért ünnepük vezető médiumaink az ilyen politikusokat, ahelyett, hogy pellengérre állítanák őket? A válasz: azért, mert a lehető legjobb barátságban állnak velük. Az újságírók ragaszkodnak az elithez. Miért támogatják a meghatározó médiumok katonáink újabb és újabb külföldi bevetését a világ minden pontján, holott a lakosság legnagyobb része nyilvánvalóan ellenzi ezt? Nos, a válasz az, hogy „alfaújságíróink” egyszerűen a NATO sajtóosztályának meghosszabbított karjaiként tevékenykednek. Könyvemben ezt az állítást részletesen bizonyítom majd. Miért lehet az, hogy véleményformáló lapjaink továbbra is áradozva dicsérik a világ minden tájáról hozzánk érkező tömeges bevándorlást? Azt állítják, hogy ez a jelenség „hozzáadott értékként” gazdagítja nemzetünket, holott a lakosság nagy része egy napot sem várna azzal, hogy bizonyos bevándorlók előtt lezárjuk a határokat? A válasz egyszerű: az ipari és a gazdasági elit akarja ezt, mert a tömeges olcsó munkaerő az ő érdekeiket szolgálja. Vég nélkül sorolhatnánk a hasonló húsbavágó kérdéseket. Mindennek a hátterében azonban ott húzódik a legfontosabb kérdés: vajon ki is irányítja ténylegesen Európát? Egy biztos: nem az uniós polgárok. így aztán mindennek a demokráciához sincs túl sok köze. Sokkal inkább a demokrácia illúzióját látjuk, egy jól felépített érzéki csalódást. Ha viszont nem a polgárok szava érvényesül, akkor kié? Talán van egy véleményformáló agy tröszt, az ipar, a gazdasági szféra és a politika legfontosabb és legbefolyásosabb nehézsúlyú szereplőinek csoportja, amely a háttérből mozgatja a szálakat, és a vezető médiumokon keresztül meghatározza a gondolkodásunkat?

Ez aztán az igazi, tőrőlmetszett összeesküvés-elmélet, nem? Egyes neves újságokban azonban megdöbbentő kijelentéseket találunk, amelyek igencsak elgondolkodtatóak. Az euró ötlete például, ahogy arról a Frankfurter Rundschau (FR) is tudósított, egy titkos elithálózathoz, a Bilderberg-csoporthoz vezethető vissza.1 Ez az állítás, amelyet az FR szerint a Biíderberg-csoport egyik tiszteletbeli vezetője is megerősített, csupán egyetlen példa a sok közül arra, miként irányítják a háttérből életünket az elithálózatok. Könyvemben külön fejezetben foglalkozom az euró kérdésével, és azzal, milyen propagandát folytat ez a társaság annak érdekében, hogy a politikusok és gazdasági szereplők érdekeit - akár a teljes társadalommal szemben is - érvényesítse. Mindez azonban nem működik az információáramlás feletti teljes kontroll nélkül. Ez utóbbit viszont csak néhány nagy véleményformáló képes befolyásolni.

Egy érdekes müncheni egyetemi diplomamunka a Frankfurter Allgemeine Zeitungban (FÁZ) 2000 és 2012 között megjelent mintegy nyolcvan újságcikket elemzett, amelyeket Obama amerikai és Putyin orosz elnökről írtak. A szerző a cikkekben előforduló mellékneveket és határozókat, valamint azokat a szavakat elemezte, amelyek értékítéletet fogalmaztak meg Obamával vagy Putyinnal kapcsolatosan. A FÁZ Putyin esetében egyértelműen negatív szavakat használt minősítésként cikkeiben, úgymint: fenyegető, durva, támadásra kész, konfrontatív, nyugatellenes, hatalmi politikus, igazságellenes, hideg, számító, cinikus, kemény, nyers, nem helytálló (érvelés) és nem hiteles (érvek). Teljesen más hangnemet ütöttek meg azonban Obamával kapcsolatban: lelkes, nagy örömmel üd- [38] vözölt, tüzes, békítő, dicséretben részesült, reménységgel teljes és elkötelezett.3 Egyszóval: a nagy tiszteletnek örvendő FÁZ tudósításai egészen bizonyosan nem semlegesek, nem függetlenek, nem pártatlanok, és nem is objektívek. De honnan ered mindez? Lehet-e mindennek bármi köze ahhoz, hogy a FÁZ újságírói igencsak közel állnak bizonyos elit és hatalmi körökhöz? A következő fejezetekben nem csak a FÁZ újságírói kapcsán nézünk utána ennek a kérdésnek. Vajon miért nem akarja a mérvadó média azt, hogy bárki akár csak utaljon is arra, milyen közel állnak az elithez?

Váltsunk helyszínt. Néhány évvel ezelőtt Thomas Leif riporter az ARD televízió Strippenzieher und Hínterzimmer (Szürke eminenciások és hátsó szobák) című dokumentumfilmjében egy összeesküvés képét vázolta fel: újságírók, miniszterek és pártfunkcionáriusok mind egy hajóban eveznek. Elkülönítik magukat a lakosságtól, és közben remekül megértik egymást. A nézők láthatták, miként alakul a nagypolitika a háttérben zajló titkos megbeszéléseken.

A film a mutyizások titkos világáról szólt.'[39] [40] [41] [42] A dokumentumfilmben bemutatott jelenség azonban nem puszta összeesküvés-elmélet. A film kényes témát érintett, mert magukat a tetteseket láttuk benne, akik semmi kivetnivalót nem találtak a mutyizásban. Az érintett újságírók már azt is sértésnek veszik, ha valaki akár csak kérdezni merészel ezekről a háttérben működő titkos hálózatokról. Amikor az NDR csatorna magazinja, a Zapp egy ilyen háttérhálózat egyik tagját kérdezte ez ügyben, a következő választ kapta: „Titkos dolgokat tárgyalunk meg. Meg akarjuk érteni a politikát, és egy nézőnek, rádióhallgatónak vagy újságolvasónak nem kell feltétlenül erről tudnia. Elég, ha csak azt érti, amit mi mondunk neki.”

A nézőnek vagy olvasónak tehát mindössze azt kell értenie, amit az újságírók közölnek? Egyáltalán nem tudhatja meg, hogy kik akarják az egyes híreket vagy üzeneteket eljuttatni a nagy nyilvánosság számára?

Az NDR idézett egy újságírónöt is, aki a következőket mondta ezekről a titkos megbeszélésekről: „Ami ott történik, az a mi szakmai titkunk. Ugyanez vonatkozik a lobbitevékenységre is. Egy lobbista soha nem mondja el nyíltan, hogy kivel beszél, milyen papírokat kap kézhez, azokat hová csúsztatja be, és mindebből végül mi sül ki. A két terület nagyon is hasonló egymáshoz." Egy volt ZDF-szerkesztő hölgy pedig ezt mondta: „A hozzáadott érték egyszerűen abban rejlik, hogy megtudjuk az igazságot, amit aztán - bármilyen keserűen veszik is ezt tudomásul egyesek - nem írhatunk meg, vagy nem sugározhatunk."5 Lehetséges ez? Az igazság vajon tényleg csak az újságíróké? És ezt nem is tehetik közzé? Tulajdonképpen, mi a csuda történik itt? Azt, aki eddig azt hitte, hogy a hírek kiegyensúlyozottak, megbízhatók és valósághűek, e könyv alighanem minden illúziójától megfosztja majd.

Jómagam már évtizedekkel ezelőtt elveszítettem az újságírással és a valósághű tudósítással kapcsolatos illúzióimat. Egészen pontosan emlékszem arra a napra: 1990. augusztus másodikén Szaddám Húszéin iraki államfő hadserege elfoglalta Kuvaitot. Nem sokkal ezután egy amerikai PR-ügynökség, a Hiü & Knowiton egy általuk kitalált hamis történetet kezdett terjeszteni. Eszerint iraki katonák állítólag kuvaiti kórházakban fekvő csecsemőket vettek ki az inkubátorokból, majd a betonpadlóra dobálták őket, hogy az így felszabadult berendezéseket Irakba szállíthassák. A mese közvetlenül hozzájárult ahhoz, hogy az Egyesült Államok háborút indított Irak ellen, Kuvait „felszabadítása” érdekében. Senki nem tudta azonban azt, hogy az Amnesty International (Al) már a kezdetektől fogva a hazugságot kitalálók oldalán állt. 1990. december 19-én az Amnesty egy 82 oldalas jelentést tett közzé a Kuvaitban történt emberi jogi sérelmekről, és ebben szerepelt ez a történet is az inkubátorokról.6 Elgondolkodtató szövetség. Nem sokkal később, 1991-január 12-én az amerikai kongresszus megszavazta az Irak elleni háborút.

1990. október 10-én az amerikai kongresszusi meghallgatáson egy „Nayirah” nevű fiatal lány vallomást tett, miszerint saját szemével látta,

s Lásd hltp://www.youtube.com/watch?v-vo^ApLgíUSM 6 Lásd John R. MacArthur: Dk Schlacht dér Liigen: Wie dk USA den Goljkrkg Verkaufien (A hazugságok csatája: Hogyan adta el az Egyesült Államok az öbölháborút?) - DTV München, 1993,

amint Szaddám Húszéin katonái a kuvaiti kórházak hideg betonpadlójára dobálták a csecsemőket biztos halálra ítélve őket, hogy utána ellophassák az üres inkubátorokat. Minden amerikai otthonban - és természetesen később a német otthonokban is -, láthatták ezt a szívszaggató vallomást, amely bemutatta, hogy Szaddám Húszéin és csatlósai milyen ördögi figurák. Az ügy elérte a kívánt hatást és mozgósította a közvéleményt a háború támogatása mellett. Később derült csak ki, hogy az egész történet hazugság volt. A lány Kuvait washingtoni nagykövetének, Szaúd bin Nazír Al-Szabahnak a lánya volt, aki könnyfakasztó vallomásához a színészi felkészítést éppen a Hitt & Knowlton PR-ügynökségen kapta. A kuvaiti kormány összesen 12 millió dollárt fizetett ki az ügynökségeknek és a médiumoknak ezért a propagandaakcióért. Ekkoriban egy újság szerkesztője voltam, és közvetlen közelről láttam, miként veszi át számos német lap kritika nélkül ezt a légből kapott történetet, annak érdekében, hogy ezzel felszítsák a lakosság hangulatát és Szaddám Húszéin - aki addig „jó vezetőnek” számított a németek szemében az irakiakkal együtt egyetlen éjszaka leforgása alatt kártékony rovarként tűnjön fel az emberek előtt. Médiumaink sikerrel teljesítették ezt a feladatot.

Néhány hónappal korábban a frontvonalon voltam, nem sokkal azután, hogy egy iraki mérgesgáz-támadásban Szaddám Húszéin katonái német gyártmányú vegyi fegyverekkel gyilkoltak le irániakat. Ez 1988-ban, Zubaidatban történt. Könyvemben később részletesebben is beszámolok majd erről a tragédiáról.[43] Lefényképeztem az iszonyatos szenvedéseket átélt iráni áldozatokat, akiknek az agya a szemükön, orrukon és a szájukon át folyt ki. Ne gondolják azonban, hogy Németországban ezt követően felháborodási hullám söpört volna végig. A német újságok inkább hallgatásba burkolództak. Az imént említett inkubátoros hazugsággal szemben azonban ezeknek az áldozatoknak az elgázosítása brutálisan valóságos volt. A propagandahullám ettől függetlenül tovább folyt,

és úgy tűnt, hogy a híreken keresztül sikerül tömegesen manipulálni a polgárok gondolkodását, akik egy emberként kiabálták: „Háborút! Háborút!” Mindez nem lett volna lehetséges, ha a dezinformációs kampány élén nem maguk a vezető újságírók menetelnek. Magam is része voltam a véleményformáló agytröszt által működtetett dezinformációs hadosztályoknak.

Ez a könyv a médiáról szóló háromrészes, igen érzékeny témákat feldolgozó sorozat első része. A következő fejezetekben megismerhetik, valójában milyen titkos hálózatok irányítják a ránk ömlő információtömeget. Arról is szó lesz, hogyan nőtt össze a média az elittel, és mindez milyen következményekkel jár. A következő könyvből megtudhatják majd, a német nyelvű óriás médiavállalatok milyen trükkökkel verik át következetesen ügyfeleiket. Egy kis ízelítőt már ebben a könyvben is bemutatok ebből. A harmadik kötetben pedig arról írok majd, mely újságírók mely PR-ügynökség titkos listáin szerepelnek. Ez is felettébb kínos lehet, mert kiderül, hogy tudósításaik nagy része megrendelésre készül. Egyes neveket már ebben a kötetben leleplezek. Ebben az első kötetben azonban fordítsuk a figyelmünket a látszólagos sajtószabadság, mindenekelőtt véleményformálóink lobbitevékenysége kérdésére, és arra, milyen következményekkel jár mindez a tudósításokban.

MEGVÁSÁROLT IGAZSÁG: MIT ÁRULNAK AZ EL1THÁLÓZAT0K ÉS A TITKOSSZOLGÁLATOK?

Jómagam, e könyv szerzője, szintén a tettesek közé tartoztam. Visszatekintve elmondhatom, hogy korrupt voltam, manipuláltam, és félrein-formáítam. Magam is hosszú ideig magától értetődőnek tartottam azt a beteges közelséget, amelyről a következő fejezetekben más újságírókkal kapcsolatban beszámolok majd. Igénybe vettem az újságíróknak járó kedvezményeket, elfogadtam az ötcsillagos szállodákba szóló ingyenes meghívásokat, sőt, főnököm utasítására részt vettem haveri utazásokon vezető politikusokkal. Betöltöttem alapítványi pozíciókat, és kapcsolatot tartottam titkosszolgálati körökhöz közel álló szervezetekkel. Ma már úgy látom, hogy annak idején a Frankfurter AUgemeine Zeitung (EAZ) munkatársaként időnként megvásároltak egy-egy pozitív tudósítás érdekében. Én pedig hagytam magam megvásárolni. Mindezt munkaadóim tudtával, akik el is várták tőlem, hogy partner legyek ebben a játékban. Ma már szabadon beszélhetek erről, de ez nem szépíti meg ezt a múltat.

Azóta sok minden megváltozott. Ma már a megvásárolt tudósítás is magától értetődővé vált. Az Európai Unió például „független” újságírókat fizet azért, hogy az unióról kialakult képet az állítólag ugyancsak „független” médiában fényesre polírozzák. A magán-és a közszolgálati médiavállalkozások is kérdés nélkül ágyba bújnak az unióval ezekért a bőkezűen osztogatott marketingpénzekért. Ezt más néven fizetett újságírásnak nevezzük.3 Ez fordítva is működik: két brit újságíró EU-képviselőknek ajánlott pénzt azért, hogy törvénymódosításokat nyújtsanak be - sikerrel.9 Svájcban újságírók 500 frank (mintegy 410 euró) készpénzt tartalmazó borítékot kapnak, ha részt vesznek bizonyos „sajtókonferenciákon.” 10 És ugyancsak Svájcban az egyik kiadó bizonyos politikusoknak azt ajánlotta, hogy őket kedvező színekben feltüntető médiaportrékat publikál, amennyiben azok hirdetési felületet is vásárolnak.11 Ahol „újságírást” ígérnek, ott elvileg annak is kellene lennie. Günther Jauch például, az igen kritikus Stern TV magazinjának egykori műsorvezetője, egyike a legismertebb német újságíróknak, „egy húszperces anyagban az amerikai Amway céget” méltatta, „amely direkt marketing rendszerben forgalmaz mosó-és testápoló szereket.”12 Tehet ilyet bárki is, aki magát kritikus újságírónak tartja? Hol a határ? Egyáltalán, szabad egy német újságírónak bármit is reklámoznia? A gyakorlatban azonban ez mindennapos történet. Jauchról azonban, aki igazi „teflon-ember”, minden lepergett. Ennek ellenére visszatekintve mindez borzasztóan kellemetlen. És milyen kellemetlen az, amikor a német média tendenciózus tudósításairól készült

s Lásd http://www.faz.net/aktuell/feuiUeton/kino/gekaufte-betichte.-die-e.u~ bezahlt-jou rn alisten-um-ihr-int age-z u-pjlege n-133Q793.html 9 Lásd http://www.deutschlandfimk.de/gekaufte-stimmen.79S.

de.htmI?dTam:artide_id=119300 IU Lásd http://www.schweizamsonntag.ch/ressort/medien/2484/

11 Lásd: http://www.aargauerzeitung.ch/aargau/kanton-aargau/ artikel-125129229

12 Lásd http://www.spiegel.de/spiegel/sptegeispecial/d91S7545.html, illetve http://www.sueddeutsche.de/wirtschaft/werbung-klammhcimliche~ verfuehrer-1.474417-2, és magát a műsort a következő linken: http://ww\v youtube. com/wa tch ?v=i005GEY10 Uw

és úgy tűnt, hogy a híreken keresztül sikerül tömegesen manipulálni a polgárok gondolkodását, akik egy emberként kiabálták: „Háborút! Háborút!” Mindez nem lett volna lehetséges, ha a dezinformációs kampány élén nem maguk a vezető újságírók menetelnek. Magam is része voltam a véleményformáló agytröszt által működtetett dezinformációs hadosztályoknak.

Ez a könyv a médiáról szóló háromrészes, igen érzékeny témákat feldolgozó sorozat első része. A következő fejezetekben megismerhetik, valójában milyen titkos hálózatok irányítják a ránk ömlő információtömeget. Arról is szó lesz, hogyan nőtt össze a média az elittel, és mindez milyen következményekkel jár. A következő könyvből megtudhatják majd, a német nyelvű óriás médiavállalatok milyen trükkökkel verik át következetesen ügyfeleiket. Egy kis ízelítőt már ebben a könyvben is bemutatok ebből. A harmadik kötetben pedig arról írok majd, mely újságírók mely PR-ügynökség titkos listáin szerepelnek. Ez is felettébb kínos lehet, mert kiderül, hogy tudósításaik nagy része megrendelésre készül. Egyes neveket már ebben a kötetben leleplezek. Ebben az első kötetben azonban fordítsuk a figyelmünket a látszólagos sajtószabadság, mindenekelőtt véleményformálóink lobbitevékenysége kérdésére, és arra, milyen következményekkel jár mindez a tudósításokban.

MEGVÁSÁROLT IGAZSÁG: MIT ÁRULNAK AZ ELITHÁLÓZATOK ÉS A TITKOSSZOLGÁLATOK?

Jómagam, e könyv szerzője, szintén a tettesek közé tartoztam. Visszatekintve elmondhatom, hogy korrupt voltam, manipuláltam, és félrein-formáítam. Magam is hosszú ideig magától értetődőnek tartottam azt a beteges közelséget, amelyről a következő fejezetekben más újságírókkal kapcsolatban beszámolok majd. Igénybe vettem az újságíróknak járó kedvezményeket, elfogadtam az ötcsillagos szállodákba szóló ingyenes meghívásokat, sőt, főnököm utasítására részt vettem haveri utazásokon vezető politikusokkal. Betöltöttem alapítványi pozíciókat, és kapcsolatot tartottam titkosszolgálati körökhöz közel álló szervezetekkel. Ma már úgy látom, hogy annak idején a Frankfurter Aügemeim Zeitung (EAZ) munkatársaként időnként megvásároltak egy-egy pozitív tudósítás érdekében. Én pedig hagytam magam megvásárolni. Mindezt munkaadóim tudtával,, akik el is várták tőlem, hogy partner legyek ebben a játékban. Ma már szabadon beszélhetek erről, de ez nem szépíti meg ezt a múltat Azóta sok minden megváltozott. Ma már a megvásárolt tudósítás is magától értetődővé vált. Az Európai Unió például „független” újságírókat fizet azért, hogy az unióról kialakult képet az állítólag ugyancsak „független” médiában fényesre polírozzák. A magán-és a közszolgálati médiavállalkozások is kérdés nélkül ágyba bújnak az unióval ezekért a bőkezűen osztogatott marketing pénz ekért. Ezt más néven fizetett újságírásnak nevezzük.8 Ez fordítva is működik: két brit újságíró EU-képviselőknek ajánlott pénzt azért, hogy törvénymódosításokat nyújtsanak be - sikerrel.9 Svájcban újságírók 500 frank (mintegy 410 euró) készpénzt tartalmazó borítékot kapnak, ha részt vesznek bizonyos „sajtókonferenciákon.” ,0 És ugyancsak Svájcban az egyik kiadó bizonyos politikusoknak azt ajánlotta, hogy őket kedvező színekben feltüntető médíaportrékat publikál, amennyiben azok hirdetési felületet is vásárolnak.[44] Ahol „újságírást” ígérnek, ott elvileg annak is kellene lennie. Günther Jauch például, az igen kritikus Sfern TV magazinjának egykori műsorvezetője, egyike a legismertebb német újságíróknak, „egy húszperces anyagban az amerikai Amway céget” méltatta, „amely direkt marketing rendszerben forgalmaz mosó-és testápoló szereket.”[45] Tehet ilyet bárki is, aki magát kritikus újságírónak tartja? Hol a határ? Egyáltalán, szabad egy német újságírónak bármit is reklámoznia? A gyakorlatban azonban ez mindennapos történet. Jauchról azonban, aki igazi „teflon-ember”, minden lepergett. Ennek ellenére visszatekintve mindez borzasztóan kellemetlen. És milyen kellemetlen az, amikor a német média tendenciózus tudósításairól készült

* Lásd http://www.faz.net/ak.tuell/feuilleton/kwo/gckaujic-berichte-die-cu~ bezahU-journalisten-um-ihr-image-zu-pfiegen-I33Q793.html

9 Lásd http://www.deutschlandfunk.de/gekaujie-sUmmeii.79S. de.html?dram:article_id=l19300

10 Lásd http://www.schweizamsonntag.ch/ressort/medien/2484/

11 Lásd: http://www.aargauerzeitung. ch/aargau/kanton-aargau/ artikel-125129229

Lásd http://www.spiegel.de/spiegel/spiege1special/d9lS7S45.html, illetve http://www.sueddeutsche.de/wirtschaji/werbuiig-klammheimliche- verfuehrer-l.474417-2, és magát a műsort a következő linken: http://www yautube. com/watch?v—lOOSGEY10Uw

diplomadolgozatban („Tendenciózus jelzőhasználat a német nyomtatott médiában”11 * [46]) Horst Baciának, a FÁZ egyik tudósítójának cikkéről a következő állítás szerepei:

„E cikk elemzése mindenképpen alátámasztja az állítástf miszerint a témakifejtés módja egy reklámszöveghez hasonlít"[47]

Elnézést, mit is mondott? A diplomadolgozat alapos elemzést követően az egyik legnevesebb FAZ-szerző munkáját egy reklámszöveg színvonalára helyezi? Szemmel láthatóan itt olyan határok mosódnak el, amelyeknek nem lenne szabad elmosódniuk. Hogyan is írja Wolfgang Donsbach kommunikációkutató a valóság és az újságírás általános kapcsolatáról Németországban?

„Németországban sokkal hajlamosabbak arra, hogy az információt saját értelmezés alapján értékelj ék és válasszák ki, mint más országokban 5

Az olvasók manipulálása pont a FAZ-nál merül fel évek óta egyre gyakrabban. Dr. Heinz Loquai már 2003-ban híres előadást tartott erről, amelyben ezt mondta a FAZ-ról:

„A FÁZ washingtoni tudósítójától többek között megtudtuk, hogy Bush mindennap tanulmányozza a Bibliát, rendszeresen imádkozik, és tetteit a következő kérdés alapján értékeli: »]ézus vajon mit tenne?« Az elnök »a szerénység és a nép iránti elkötelezettség« mintaképe, és bár létezik egy »ar-rogáns szál (!) Bush lényében«, az elnök ennek ellenére »a szeretet embere«.

»Misszionáriusi buzgalmát államférfiúi megfontoltsága« tompítja, ugyanis »a türelmes várakozás során hozott döntésekben megnyilvánul a természetespolitikai tehetsége.« Bush tudja, hogy a maga nem értelmiségi, mégis bízhat »politikai ösztöneiben, éles eszében és taIpmesettségében.« így bízzuk magunkat a jövőben is a vezető német napi- és hetilapok amerikai tudósítóinak ítélőképességére és objektivitására! Hol a különbség, hogy egy újságíró a szövetséges csapatoknál, vagy a washingtoni politikai médiaközvetítők hálózatába van beágyazva?"[48]

Az egykori washingtoni FAZ-tudósító, Matthias Rüb nem sokkal a nemzetközi jogot sértő 2003-as iraki háború előtt követte el a fenti slam-pos dicséretáradatot Bush amerikai elnökről. Egy évvel később egy másik cikkéért elnyerte Arthur F. Burns-díjat. Az Arthur F. Burns-dijat a német külügyminiszter ítéli oda. És ki választja ki manapság a díjazottakat? A zsűri tagja többek között Sabine Christiansen és Stefan Kornelius (a Süddeutsche Zeitung munkatársai).[49] Jegyezzék meg ezeket a neveket, mert gyakran találkozunk még velük mindenféle érdekes összefüggés kapcsán.

Németországban elismert napilapok gazdasági tudósítói gyakran írnak álnéven bizonyos cégek kiadványai számára, olyan témákról, amelyekről saját lapjuk alkalmazottaiként is tudósítanak. Közszolgálati médiumok szerkesztői fogadnak el azért fizetséget bizonyos pártoktól, hogy tanfolyamokat vezessenek politikusoknak arról, miként tarthatják távol maguktól a rámenős újságírókat. Ez ma már magától értetődőnek számít. Televíziós műsorvezetők, akik bankokról szóló gazdasági hírekről tudósítanak, ugyanezeknek a bankoknak a rendezvényeit is moderálják, amelyért fizetséget fogadnak el. Németország egyszerre egy megvásárolt és kiárusított köztársaság. Folyamatosan megvásárolt igazságokkal próbálnak meggyőzni bennünket, különösen a gazdaságról és a politikáról.

Bizonyos hálózatok megtanítják az újságírókat arra, miként lehet meghatározni vagy felerősíteni a közvélemény hangulatát. A lényeg, hogy politikusok, pártok, szövetségek vagy más intézmények érdekeit szolgáló, nekik kedvező tudósításokat kell készíteni. Évtizedekig tanúja voltam mindennek, és - büszke FAZ-újságíróként - aktív résztvevője is. Igyekszem úgy elmondani a történetem, ahogyan az megtörtént, A helyzet onnan válik igazán kínossá, amikor a politikusok, a privilegizált információk urai szabják meg a2 újságíróknak bizonyos hírek használatát vagy éppen elhallgatását. Finoman „jóváhagyásnak” nevezzük ezt. Egy politikus dönthet arról, hogy jóváhagyja-e azt, amit kérdeztek tőle, és azt is, amit a kérdésekre válaszolt. 2012-ben így írt erről a SpiegeíBIog:

„Amikor időnként én, mint német újságíró, amerikai partnerrel ülők le beszélgetni, és az interjú végén felajánlom neki a lehetőséget, hogy az általa elmondottakat még egyszer átnézze, az amerikai úgy néz rám, mintha földön-kívüli idegen lennék dzsihádistának öltözve. De most valóban, nem bődületes marhaság ez? Ekkora kontrollt átengedni a másik félnek? Németországban mégis évtizedek óta ápolják a jóváhagyás hagyományát. Bár nem a Dér Spiegel találta fel ezt a gyakorlatot a múlt század ötvenes éveiben, (...) de olyan következetesen gyakorolták, hogy - legalábbis itt nálunk - az interjúknál ez szakmai előírássá vált.",g

Ha közelebbről szemügyre vesszük, a jóváhagyás azt jelenti, hogy az ember alárendeli magát valamilyen tekintélynek. Az újságírók meghajlanak a hatalmasok előtt. A politikusok a kényelmetlen híreket ezzel a magyarázattal egyszerűen lesöpörhetik az asztalról, mondván, „jóváhagyás nélkül” megjelent interjúról volt szó.[50] [51] [52] [53] [54] A privilégiumként kezelt információk urai Németországban is előírják az újságíróknak, hogy mely híreket használhatnak és melyeket nem. Mindezt teljesen „normálisnak” tartjuk - ahogy a középkorban is „normálisnak” tartották az udvari írnokok beszámolóit a nemesi udvarokban. Ahogy a középkorban, úgy az udvari ke-gyencek ma is igyekeznek a hatalmasok szoros közelségébe kerülni, hogy gyönyörködhessenek azok szavaiban. Az évszázadok során ennek a színjátéknak csupán a díszletei és a jelmezei változtak. A rendező azonban továbbra is ugyanaz: a hatalmasok hálózata.

A vezető újságírókat körbeveszik olyan elithálózatok, ahonnét az átlagpolgárok egyszerűen kiszorulnak. Az újságírók szívesen állítják magukról azt, hogy fontos kritikai és ellenőrző szerepkört töltenek be. Állítólag makacsul törekednek arra, hogy leleplezzék és közzétegyék a visszásságokat. Leginkább „a hatalmasok körmére akarnak nézni.” Az újságírók ezért gyakran a „negyedik hatalmi ágként” emlegetik magukat. A tájékoztatás a média és az újságírás központi feladatköre. Ez azt jelenti, hogy az információ címzettje számára olyasmit kell közölni, amelyről korábban nem volt tudomása - mindezt pedig teljes körűen, objektív és érthető módon. És persze olyan formában, amely nem egy diktatúra újságírására emlékeztet.

De mit gondoljunk akkor, amikor maga a ZDF egyik hírolvasója, Cla-us Kleber szerint a legnézettebb német napi hírösszefoglaló, a Tagesschau az észak-koreai állami televízióhoz hasonlít?[55] És hogy veszi ki magát az, ha például Kai Diekmann, a „független” Bild című újság vezető szerkesztője az erősen vitatott Atlanti-Híd Alapítvány tagja?

Valóban semleges lehet egy olyan ember, mint Josef Joffe, a Díe Zeit hetilap kiadója, aki közben ott ül az Amerika-barát és „a CIA-köze- li agy tröszt”[56] Aspen Instituíe vezetőségében is? Josef joffe így beszélt a Németországban folytatott amerikai lobbitevékenységéről: „Az ország nagy többsége nem túl barátságosan viszonyul Amerikához, ezért ennek a többségnek írok.”[57] Vajon pont a szívesen panaszkodó és gyakran ünneprontó Josef Joffe[58] ne tudott volna arról, hogy a berlini Aspen Intézet ellen felmerült a gyanú, miszerint amerikai titkosszolgálati tisztek munkahelyeként is szolgált?[59] A berlini Aspen Intézet első igazgatójáról, Shephard Stone-ról egy transzatlanti kapcsolatokról szóló tanulmány a következőket állítja:

„Ezt a »harmonikus csendéletet« senki sem zavarná meg szívesen azzal a váddal, hogy Stone az egyik, sőt, akár több amerikai titkosszolgálat vezető tisztje lett volna. »MunkaheIye« a berlini Aspen Intézet."[60]

Vajon képes-e bárki is arra, mint például a Süddeutsche Zeitung (SZ) igen szimpatikus és nyitott újságírója, Stefan Kornelius, hogy szoros kapcsolatot ápoljon seregnyi politikussal és lobbiszervezettel, közben mégis függetlenül tudósítson politikai folyamatokról? Szerintem nem, ez így egészen biztosan nem megy. Még a Süddeutsche Zeitung is ezt írja. Amikor Udo van Kampen, a ZDF tudósítója, aki egyben tehetséges dobos is,[61] 2014 nyarán egy sajtótájékoztatón kis születésnapi szerenádot rögtönzött Angéla Merkelnek, a müncheni lap felháborodva írta: „Újságírók nem csinálnak ilyet. Ők megfigyelők, és nem résztvevők. (...) Aki közel áll egy politikushoz, ne írjon többé róla, se annak szakterületéről, mert akkor vége a hitelességének és a függetlenségének. (...) Az újságírók híre amúgy sem a legjobb.”[62] Az újságírók tehát az SZ álláspontja szerint nem kerülhetnek közeli kapcsolatba politikusokkal, vagy azok szervezeteivel. De hogyan fér össze ez az álláspont Stefan Kornelius SZ-újságíró hosszú ideje fennálló szoros kapcsolataival? Időközben Rornelius megrendítő ütést szenvedett el, miután az Egyesült Államok, amelyet vezércikkeiben hosszú éveken át szenvedélyes anyatigrisként védett minden támadással szemben, kést döfött a németek hátába. Kiderült, hogy itt, saját országunkban kémkedtek német állampolgárok után. Ez nyilvánvalóan Korneliusnál is megváltoztatta az Amerikával kapcsolatos hangnemet. Az egyik lap így írt Kornelius új, látványosan visszafogottabb hangvételéről:

„Kornelius utóbbi kommentárjai olyan érzést keltenek, mintha egy sértett bértollnok műveit olvasnánk, aki rájött, hogy talán rossz lóra tett. A Németország és az Egyesült Államok közötti egyre erősödő külpolitikai feszültség nyomán azonban nem csak a tengerentúlon kellene csökkenteni a koktélpartik és a díjátadók számát. Ezeket a német elit is egyre kevesebbre értékeli.”13

Előfordul, hogy időnként rossz lóra tesz az ember. Vajon nem sérti ez a függetlenséget? Hogyan lehet a neves Wirtschaftswoche vezető szerkesztője, Roland Tichy egyszerre a Kereszténydemokrata Unióhoz (CDU) közeli Ludwig Erhard Alapítvány igazgatótanácsának elnöke/9 a Johanna Quandt Alapítvány (amelyet Johanna Quandt milliárdos alapított) kuratóriumának tagja,3U és a radikális piacpárti, libertariánus Friedrich Au-gust von Hayek Alapítvány kuratóriumának is tagja?[63] [64] [65] [66] [67] [68] [69] [70] Holger Steltzner, az egykor oly neves lap, a FÁZ tekintélyes gazdasági rovatának felelős kiadója, szintén a piacot mindenek fölé magasztaló Friedrich August von Hayek A lapítvány tagja.31 Steltzner hivatalos FAZ-önéletrajzában azonban elhallgatja ezt.33 Friedrich August von Hayek (1899-1992) lenézte a demokráciát, amely szerinte „a politika zsarolási és korrupciós rendszere által életre hívott rendszer”, illetve puszta „szófétis”.34 A Cicero politikai magazin azt írja Hayekről: „Hayek dogmái közé tartozik emellett az is, hogy a demokratikus döntéseket kizárólag azok hozhatják, akiket az személyesen érint. Mit jelent ez? Csak a gazdagok dönthetik el, mennyi adót fizessenek az államnak, azaz a közösségnek. Ezzel aztán el is jutunk a demokrácia megszüntetéséhez.”35 Támogathatja ezt a nézetet egy vezető német újságíró? Kinek a lobbiérdekeit képviseli ekkor? Vajon ilyen a független újságírás? Tud bárki is így szabadon tudósítani?

Még súlyosabb, hogy németországi illetőséggel rendelkező transzatlanti szervezetek 2014-ben amerikai támogatói forrásokat tudnak igényelni arra, hogy a németeket Amerika-barát érdekek, többek között az Egyesült Államok által erőltetett szabadkereskedelmi egyezmény támogatására befolyásolják. Önök szerint ez egy zavaros összeesküvés-elmélet? Akkor ne higgyenek többé a neves Washington Posfnak, és a berlini amerikai követségnek sem. Ezek ugyanis 2014-ben pont erről számoltak be.36 Minden egyes, a német véleményformálókat befolyásoló, jól előkészített manipulációs akciót 5 ezer dollár (3760 euró) és 20 ezer dollár (14 700 euró) közötti összeggel jutalmazott az amerikai követség, a befolyásolt személyek fontosságától függően. Kéziratom lezárásával egy időben a berlini amerikai követség internetes oldaláról letölthetők voltak olyan nyomtatványok, amelyeken Amerika-közeli németországi szervezetek igényelhettek forrásokat ahhoz, hogy német állampolgárok között Washington céljait elősegítő propagandatevékenységet folytassanak. Az amerikai követség még köszönetét is mondott a manipulációs projekt iránti érdeklődés, és a résztvevők nagy száma miatt.37 „Alfaújságíróink”, akik oly szoros kapcsolatot ápolnak vagy ápoltak korábban az ilyen németországi Amerika-barát szervezetekkel, talán azt akarják elhitetni, hogy minderről nem tudtak?

"Idézet forrása: http://ww\v. ciceró, de/kapitai/warum-man-die-marktradikalen-zum-teufei-jagen-m uss/5426S/seite/3

36 Lásd http://wmv.washingtonpost.com/blogs/in~lhe-loop/wp/2014/06/17/ s upp ort-u-s-eu -jree - trade-th e-enibassy-in-berlin- wa nts-you

37 Lásd https://docs.google.eom/document/d/loLBKsA_4pmdzSrViebi6buH6CFv ES4J-qKcifR.wliANÍe/edit?pli=l Amikor 2014. július 11-én behívtam az oldalt, ahol a pénzeket lehetett igényelni, a következő szöveg állt az oldalon: „We’ve reccived many excellent proposals. Thankyou” (Sok kiváló ajánlatot kaptunk. Köszönjük.).

És mi a helyzet a politikai pártjaink által biztosított újságírói támogatásokkal? A polgárok valóban elhiszik azt, hogy akik elvégzik a CDU-hoz közel álló Konrad Adenauer Alapítvány,38 vagy az SPD-hez közeli Friedrich Ebért Alapítvány újságíró akadémiáit,39 utána egyszerűen átkapcsolják az agyukat, és máris a pártközeli oktatást feledve függetlenül képesek tudósítani?

Saját, sokéves tapasztalatom alapján állítom, hogy nem, ez így nem megy. Engem is egy elithálózat épített fel és támogatott, amely polipként már régóta észrevétlenül körbefon befolyásos újságírókat, és irányítja a tollúkat. Semmi problémát nem jelentett a számomra, hogy egyszerre a Frankfurter Allgemeine Zeitung állítólag független újságírója, és a CDU-közeli Konrad Adenauer Alapítvány tervezési stábjának is tagja legyek.

Visszatekintve egyértelműen elmondhatom, hogy lobbista voltam. Egy lobbista bizonyos érdekcsoportok szándékának megfelelően igyekszik befolyásolni a tömegmédia általános megítélését. Én ezt tettem. Például a német külügyi titkosszolgálat érdekében. A FÁZ kifejezetten bátorított arra, hogy erősítsem a kapcsolatokat a nyugati titkosszolgálatokkal, és örültek annak, amikor az időnként tőlük érkező, címszavakban előre megfogalmazott tudósításokat saját nevemmel láttam el. Az egyik ilyen példa, amely élesen megmaradt az emlékeimben, egy 1993. március 16-i keltezésű leleplező beszámoló, mely szerint „Európai vállalkozások segítik a líbiaiakat egy második mérges gázokat előállító gyár építésében." Ezt a cikket, ahogy sok más, titkosszolgálatokhoz közeli tudósításomat is, amelyek világszerte feltűnést keltettek, a Német Szövetségi Titkosszolgálat (Bundesnachrichtendienst, BND) két munkatársa fogalmazta meg a FÁZ szerkesztőségének vendégtárgyaíójában, a frankfurti Hellerhofstrasse 2. szám alatt. Ismétlem: a megjelent cikket a FÁZ szerkesztőségében diktálták le bekezdésről bekezdésre. Ennek a két BND-munkatársnak az volt a feladata, hogy tudósításokat írjanak neves német lapokba. A BND saját munkatársai elmondták, hogy a német médiaholdingok tudtával számos német újságnál ugyanígy jártak el. A BND később a frankfurti Mainzer Landstrassén, alig két háztömb-

í! Lásd https://es-la.facebook.com/kas.jona

i9 Lásd https://de-defacebook.com/pages/FES-JournaUste.nakademic /173356906150424

nyíre a FÁZ központjától, egy jól álcázott kis irodát is berendezett az első emeleten, közvetlenül egy bolt felett. Itt mindig megfelelően osztályozott anyagokhoz lehetett hozzájutni, amelyek egytől egyig a BND-töl érkeztek.

Ha a csapatot a cikkírással már jól „bemelegítették”, következett az „együttműködés” következő fokozata: elárasztottak bennünket titkos dokumentumokkal, amelyeket mindenki saját belátása szerint értékelhetett. Emlékszem rá, hogy a FAZ-nál az irtózatos mennyiségű titkosszolgálati jelentés számára egy acélszekrényt csináltattunk. (Egy hamburgi magazinnál tett látogatásom során láttam, hogy ők is hasonlóan tárolták az anyagot.)

Akkoriban még nem tudtam, milyen lesajnáló hangnemben beszélnek a titkosszolgálatok az újságírókról. „Az ember már havi néhány száz dollárért megkap egy újságírót, olcsóbban, mint egy jó prostituáltat.” Philip Graham, a Washington Post szerkesztője ezeket a szavakat egy Cl A-ügynök szájából idézte. Elmondta, milyen lelkesen és mekkora összegért vállalták az újságírók azt, hogy cikkeikben a CIA propagandaanyagait terjesszék. Természetesen főnökeik fedezete mellett, akik minderről tudtak, és áldásukat adták a dologra. A BND pedig az amerikai titkosszolgálat meghosszabbított karja volt, szinte olyan, mint egyfajta leányvállalat. A BND részéről senki nem ajánlott pénzt, erre sem nálam, sem más német kollegánál nem volt szükség. Nagyszerűen éreztük ugyanis magunkat már attól a gondolattól is, hogy egy titkosszolgálat bértollnokai vagyunk, vagy bármilyen módon nekik dolgozhatunk.[71]

Sok mindent megtudtam, ám nem tudósíthattam róluk. A titkosszolgálatok vízhordójaként és lakájaként ezzel vizsgáztattak, mennyire vagyok megbízható. A külföldi titkosszolgálatok még néhány utazásomat is finanszírozták. A brit szolgálat fizette például utamat a Wilton Park-i titkosszolgálati konferenciára.[72] Az intézmény a második világháború után a britek átnevelő táboraként működött,[73] ahol egyes kiválasztott németekkel foglalkoztak. Később is arra használták, hogy németeket irányítsanak, köztük olyan újságírókat is, mint én. Az egészet a brit szolgálatok finanszírozták. Egyetlen szó sincs erről a titkosszolgálatokról szivárogtató Edward Snowden aktái között, úgy tűnik, hogy ez teljesen kimaradt a dokumentumokból.

2005 nyarán, amikor a Park Avenue nevű kis színes magazin „vezető tudósítója” voltam, a hamburgi Gruner + Jahr Kiadó központjában található irodámból több mint egy órán át beszéltem telefonon James Woolsey-val, a CIA korábbi főnökével, akinek felesége a Germán Marshall Fund nevű transzatlanti propagandaszervezetben tevékenykedik (erre később még visszatérünk). Csodálkoztam, hogy a beszélgetés közben egyszer sem szakadt meg a kapcsolat, pedig Woolsey először Virginiából, az irodájából beszélt velem, majd egy limuzinból, és később pedig egy helikopterből. A vonal olyan tiszta volt, mintha mellettem ült volna. A gazdasági kémkedés témájáról beszélgettünk. Woolsey azt akarta, hogy a Gruner + Jahrnál közöljek egy tudósítást, amely azt a benyomást erősíti, hogy az Egyesült Államok nem végez semmiféle gazdasági kémtevékenységet a titkosszolgálatain keresztül Németországban. Nem csak a beszélgetés tartalma - amely, hála Istennek, sosem jelent meg nyomtatásban - volt abszurd a számomra. Véleményem szerint ennek a helyzetnek az igazi abszurditása abban állt, hogy a Gruner + Jahr Kiadó magától értetődőnek tartotta, hogy a beszélgetés után virágot küldessenek a CIA-szol- gálatában álló Woolsey titkárnőjének. Ezzel akarták ugyanis kifejezni, mennyire értékelik, hogy a kiadó munkatársa forró dróton kapcsolódhat a CIA-hoz.

Igen, visszatekintve én is tettestárs voltam, egy azok közül, akiket kívülről elláttak mindenféle információval és eszközökkel. Lobbistaként feladatom volt, hogy a közvéleményt a tömegmédiumokon keresztül befolyásoljam. Azonban akkoriban nem akartam így látni ezt az ügyet. Ezért mélyen megértem azt, amikor volt kollegáim, akik továbbra is Amerika-barát lobbiszövetségek tagjai, vagy ezekhez közel állnak, a mai napig nem akarják ezt felfogni. De attól, hogy elfordítjuk a fejünket, még nincs ez rendben. Egy lobbista tendenciózusan tudósít. Vezető médiumainkban egyértelműen bizonyítható az, hogy irányított tudósítások jelennek meg. A 2012-ben megjelent müncheni diplomadolgozat, amelynek címe „Tendenciózus jelzőhasználat a német nyomtatott médiában’*13 több forrást megvizsgáltj többek között a FAZ-t is. Nemrég egy ilyen szalagcímre bukkantam az interneten: „Tanulmány: a FÁZ kiemelkedő helyen szerepel a lobbisták kötelező olvasmányainak listáján.’**"1 A cikkben a következőket olvashattuk: „a német lobbisták által leginkább olvasott sajtótermék a Frankfurter Allgemeine Zeitung. 88 százalékkal igen előkelő helyen szerepel a kötelező olvasmányaik listáján.” De vajon miért? Nézzük meg kicsit közelebbről.

HOGYAN KENT MEG EGY OLAJKONSZERN?

Johannes Rau, egykori szociáldemokrata szövetségi államelnök egyszer azt mondta: „Veszélyes hely az, ahol az újságírók aktív, mások érdekei által vezérelt tevékenységükkel politikai folyamatokat, vagy akár választási eredményeket befolyásolnak. Veszélyes az a hely, ahol sarkított állításokkal vagy féligazságokkal szándékosan felerősítenek, vagy létrehoznak bizonyos hangulatot.”

Visszatekintve elmondhatom, hogy én is egyike voltam azoknak, akiknek tudósításaikkal hatást kellett gyakorolniuk politikai folyamatokra. „Magától értetődőnek” tekintettem azt, hogy a számtalan külföldi utazásom során, amelyeken gyakran a mindenkori titkosszolgálati kapcsolattartókkal vettem részt, bőséges „információt” kaptam a FÁZ hasábjain megjelenő „tudósításaimhoz”. Azt viszont szinte sosem tudtam ellenőrizni, hogy ezek az információk valósak-e. Ennek ellenére, akkori főnökeim támogatása mellett gondolkodás nélkül terjesztettem őket. Általában így kellett hivatkoznom a forrásra: „titkosszolgálati körökből származó információ szerint." A FAZ-náí mindenki nagyon büszke volt rá, hogy jó kapcsolatot ápoltunk a „titkosszolgálati körökkel.” Senkinek nem volt viszont lehetősége arra, hogy a tőlük érkező „információkat” íe- [74] [75] ellenőrizze. Egyszerűen lehoztuk az újságban. Ma már mindez igen kínos nekem. Ugyan szabad akaratból, önként vettem részt benne, azt is tud-tam, hogy elbocsáthatnak, ha nem működöm velük együtt. Igen, tényleg van ilyen. Joghallgató voltam, és előrelátóan megkérdeztem erről ügyvéd barátaimat. Megerősítették, hogy egy munkáltató valóban elbocsáthatja alkalmazottját, ha az vonakodik együttműködni a BND-vel. Később ezeket nyilvános bírósági ítéletek is megerősítették, például egy pilóta esete, aki az ADAC leányvállalatánál, az Aero Flugdienstnél még fedett módon sem akart a titkosszolgálatnak dolgozni, így aztán „az állambiztonság veszélyeztetése” indokával elbocsátották az állásából. A munkaügyi bíróság pedig jóváhagyta az elbocsátást.45

Sok olvasóm úgy vélheti, hogy demokráciában ilyesmi nem lehetséges, legfeljebb olyan országokban, mint az egykori NDK. Mégis ez a valóság. A külföldi tudósítók kiterjedt hálózata nagyon is érdekelte a BND-t. Ez volt ugyanis a legtökéletesebb álca, amely segítségével a minden gyanú fölött álló „újságírók” kényes küldetéseket is el tudtak végezni. Kollegáim, akik részt vettek ebben, nekem is jelentettek külföldön, miután én is ehhez a hálózathoz tartoztam. Kölcsönös hallgatást fogadtunk egymásnak. Tudnunk kell, hogy a BND hatezer állandó alkalmazottja mellett mintegy 17 ezer „informális” munkatársat foglalkoztat. Ezek az emberek teljesen hétköznapi foglalkozást űznek, és valószínűleg sosem ismernék be nyíltan, hogy a BND-nek dolgoznak. Az egész világon így van ez. Az évtizedek során alkalmam nyílt belelátni abba, hogy az amerikai és a brit lapok szinte Összes külföldi tudósítója jelentett a nemzeti titkosszolgálatnak is. Egyszerűen nem hagyhatjuk figyelmen kívül ezt a tényt, amikor azt gondoljuk, hogy a média „semleges" tudósításával találkozunk.

Az én tudósításaimra minden bizonnyal hatással volt az, hogy főnökeim bátorítására elkezdtem a titkosszolgálatokhoz közel álló Biztonság-politikai Szövetségi Akadémiának dolgozni. 1993. nyár végén egy időre még a munkavégzés alól is felmentettek, amikor hat hétre szóló meghívást kaptam a Germán Marshall Fund of the United States (Az Egyesült Államok Német Marshall Alapja) nevű transzatlanti lobbiszervezettől.

1,5 Lásd http://www. iwrdbayern.de/nuerriberger-nachrichten/nuernberg/pilot-als- risiko-1.1172849 és http://www.heise.de/tp/artikel/34/34655/1 Jitml

Az utazás során New Yorkban a Germán Marshall Fund elküldött egy éjszakai rendőrségi bevetésre Bronxba. írtam is egy cikket erről a FAZ-ba, „Ezeken az ajtókon csak a világ legkeményebb rendőrei lépnek be” címmel. Az írás egyike volt az Egyesült Államokat pozitív színekben feltüntető számos cikknek, amelyeket a Germán Marshall Fund diszkréten támogatott. Utólag szinte felfoghatatlan, de még éles lőfegyvert is kaptam, és fotó készült arról, amikor a New York-i rendőrségen átadták ezt nekem. Az olvasók viszont mit sem tudtak ennek a szimpatikus FAZ-tudósításnak a hátteréről. Magam sem tudtam, hogy kint tartózkodásom alatt kikkel hoznak össze diszkréten. Találkozót szerveztek például az iráni sah fiával, Reza Cyrus Pahlavivaí, aki továbbra is reménykedett abban, hogy a CIA segítségével vissza tudja szerezni családja számára a teheráni trónt. Reza Cyrus Pahlavinak leginkább médiafigyelemre volt szüksége. A találkozón megtudtam, hogyha elérkezik a megfelelő idő, a FÁZ feladata lesz - más tekintélyes újságokkal együtt -, ezeknek a terveknek a médiatámogatása.

A Germán Marshall Fund az egykori megszálló hatalom, az Egyesült Államok propagandaszervezete, amelyet a Zsidó Világkongresszus létrehozójának és egykori elnökének, Nahum Goídmannak a fia, Guido Goldman alapított. A Marshall Fund saját ars poeticája alapján arra kötelezte el magát, hogy „segítse azokat a vezetőket, akik szerepet vállalnak a transzatlanti kapcsolatok területén.” Ez nagyon szépen hangzik, de valójában a következőket jelenti: Amerika-barát lobbistákat szeretnének kinevelni és támogatni.

Önök nem tudják ezt konkrét formában elképzelni? Hadd segítsek egy példával: 1993. július 22-én az akkori oklahomai kormányzó, aki formálisan Oklahoma amerikai szövetségi állam miniszterelnöke is, hivatalosan az „Oklahoma díszpolgára” címet adományozta nekem. Dávid Walters kormányzó aznap aláírta díszpolgári oklevelemet, amelyet bekereteztek, majd egy ünnepélyes ceremónia keretében átnyújtottak. Nem tudtam, hogy mindezt a Germán Marshall Fund intézte el, amely meglepetésnek szánta a díjátadót. A címeres pecséttel és aláírással ellátott díszoklevél, amelyet a szövetségi állam hivatalos levélpapírjára nyomtattak, ma is az irodám falán lóg. Azért, hogy emlékeztessen arra, milyen aljas trükkökkel próbálják behálózni a vezető médiumok újságíróit. Természetesen nem azért lett belőlem amerikai díszpolgár, mert Udo Ulfkotténak hívnak, vagy akkoriban hobbiból antik tintatartókat gyűjtöttem, hanem azért, mert a transzatlanti Germán Marshall Fund a bűvkörébe akart vonni. Díszpolgárként nem maradt volna más választásom, mint hogy tudósításaimban kiállják az Egyesült Államok mellett. Hat héten keresztül az Egyesült Államokban közvetlen közelről figyelhettem meg ezt az alattomos lobbitevékenységet. Azóta minden kapcsolatot megszakítottam velük, ellentétben egykori kollegámmal, Klaus-Dieter Frankenbergerrel, aki ma a FA2 külpolitikai rovatát vezeti, és neve továbbra is gyakran feltűnik a Germán Marshall FundnáL4t’

Természetesen a politikusokkal közös hivatalos utakon mindig kéznél voltak a „háttéri nformációkat” tartalmazó munkadosszíék. Természetesen az ezekben levő információt változatlan formában kellett leírnom az újságban. Vegytiszta lobbimunka volt, amiről az olvasók mit sem sejtettek. A FÁZ, amely bosszú időn át a munkaadóm volt, megnyugtatott, miszerint egy újságíró nem „prostituáíja magát”, és nem is megvásárolható. Még akkor sem, ha a FÁZ nevében drága külföldi utakra szóló meghívásokat fogad el olyan multiktól, mint a Shell, hogy aztán ezekről kifejezett jóindulattal tudósítson az újság hasábjain. Amikor egy újságíró korrupcióval vádolt meg az egyik ilyen út miatt, (mondván, „a Shell megkent”), a FÁZ a kölni járásbíróságon pert indított a nevemben (28 0 19/97 iktatószámmal). És veszített. Mindez 1997-ben történt. Azóta teljes joggal állíthatja rólam bárki, hogy a Shell „megkent engem.” Mégpedig azért, mert a Shell nigériai tevékenységéről szóló egyik cikkemből az olvasó számára nem derült ki egyértelműen, hogy a teljes luxust biztosító kiküldetést a Shell finanszírozta a FÁZ számára, beleértve az olajkutatás helyszínére tett helikopterút költségeit is. Bár az eredeti tudósításomban utaltam arra, hogy az utat a Shell fizette, a szerkesztőségben egyik kollegám kihúzta ezt, hogy a cikk beférjen az újságoldalra. Pedig mind nekem, mind a FAZ-nak is kötelező lett volna feltüntetni ezt a tényt az anyagban.47

',6 Lásd például; http://www.gmfus.org/?s=jrankenbergerEzután írta Frankenberger a GMF-nek a következő cikket: http://www.gmfus.org/archives/the-atiaiitic- imperativc-irt-an-era-oj-a-global-poiver-shijt/ Frankenbcrger előadásokat tart a GMF-tagoknak, és gyakran vesz részt a GMF rendezvényein - lásd még http:// www.bu.edu/curopeari/tag/klaus-dieter-Jrankenberger/

47 Lásd az 1997. május 23-án megjelent fáz-bán „Egy üzleti út következményei" című cikket, illetve az 1997. július 3-án megjelent taz-ban a „Futtatók és prostituáltak” című cikket.

A bíróság a következőt állapította meg: „Miután körültekintően megvizsgáltuk a panaszos jó hírnév védelméhez fűződő jogát, és az alperes véleményszabadsághoz való jogát, úgy ítéljük meg, hogy a kifogásolt kijelentések megengedhetőnek minősülnek. A bíróság véleménye szerint nem áll fenn a rágalmazás ténye.”

Aki azt hiszi, hogy a Shell által fizetett utazás, amellyel a fentiek szerint „megkentek”, ötcsillagos élmény volt a számomra, javaslom, olvassa el a Süddeutsche Zeitung munkatársa, Klaus Podakkollegám egyik cikkét, aki szintén beszámolt közös nigériai Sheíí-utazásunkról. Tudósításban így írt: „Egy fiatalember ide-oda rohangált, kifogástalanul vasalt katonai egyenruhájában, és úgy tűnt, egy hajszál választja el csupán az Őrület határától. Idegesen Ióbálta gépfegyverét, lövésre készen. Néhány pillanattal korábban a minibusz oldalablakánál az egyik kollega fejéhez tartotta a fegyvert, uj jával a ravaszon.” Az illető kollegát, aki ezen az ominózus utazáson a halál torkába került, Udo Ulfkotténak hívták. Egy hajszál választott el a helyszíni kivégzéstől. El tudják képzelni, milyen érzés volt, amikor ilyen élmények után, még a megvesztegetés vádját is el kellett tűrnöm? Pedig, ha visszatekintek, teljes mértékben egyet kell értenem azokkal, akik azt állították rólam, hogy „megkentek”.

Az 1980-as években, amikor az FÁZ megbízásából elkezdtem külföldre utazni, többször jártam Afrika déli részén - természetesen az akkori dél-afrikai apartheid rezsim, a dél-afrikai légitársaság, a dél-afrikai bányászati cégek és/vagy a helyi turisztikai ipar finanszírozásában. Mindezt főnökeim útmutatása szerint és teljes körű jóváhagyásukkal. Persze cikkeimben erről egy szó sem esett. És ha már minden ilyen „szépen alakult”, lehetőséget kaptam arra is, hogy az újság akkori magán-tévécsatornájának (Tele-FAZ) stábjával néhány filmet készíthessek az országban — természetesen pozitív színben feltüntetve mindazokat, akik a számlát fizették. Ezek között az apartheid támogatói is ott voltak. Magánrepülővel utaztattak körbe bennünket Dél-Afrikában. Körbeudvaroltak, majd végül tokkal-vonóvai megvettek minket, FAZ-munkatársakat. A nézők pedig (a sorozat egyes részei emlékeim szerint az RTL-csatornán is lementek) mit sem vettek észre ebből. Talán az RTL-nél sem tudta senki, hogy milyen dél-afrikai vállalatok finanszírozták azt a propagandaszemetet, amit a FÁZ később büszkén bemutatott.

FÁZ: NÉHA FELBUKKAN EGY-EGY KORRUPT ARC

Megvásárolt tudósítások jelentek meg az állítólag igen komoly FAZ-ban? Úgy gondolják, ez hihetetlen? Mindenesetre a már idézett kölni járásbíróság egy másik ítélete alapján (ügyszám: 28 0 19/97) Werner Sturbeck, az egyik düsseldorfi FAZ-tudósító is hagyta magát megvesztegetni, mégpedig a Thyssen-Krupp konszern által. Erről persze egyetlen szó sem található a hivatalos FAZ-önéletrajzban.4S Sturbeck 2012. augusztus 3-án szívességből egy propagandacikket írt a FÁZ gazdasági rovatába „A Thyssen-Krupp másik arca” címmel. Ezzel az írással a FÁZ lényegében prostituálta magát a Thyssen-Krupp előtt. Werner Sturbeck 2012 júliusában - még a cikk megírását megelőzően - a Thyssen-Krupp magángépén először Münchenbe utazott, majd onnan a Lufthansával első osztályon öt napra Pekingbe repült, ahol az ötcsillagos China World-ben szállt meg, mielőtt továbbutazott volna Sanghajba, ahol a Ritz-Carlton Pudongban lakott, majd pedig Nandzsingban az ötcsillagos Sofitelben - mindezt anélkül, hogy egy centet is fizetett volna. Minden számlát a Thyssen-Krupp állt. Cserébe egy jóindulatú cikket vártak el Strubecktől. A FÁZ csak az utazáson 15 ezer eurót takarított meg, amiről persze Werner Sturbeck későbbi cikkében egy szót sem ejt, pedig a Német Médiatanács etikai kódexe az ilyen meghívások elfogadása esetén előírja ezt.19 Ezzel az újság - nem először - egyértelmű határokat lépett át. A lényeg, hogy a lapot megvásárló olvasók minderről semmit se tudjanak meg. A „Szívességi interjúk, PR-utazások és adócsalás” című fejezetben további kellemetlen tényekről fogok még beszámolni ennek kapcsán, A FÁZ ma már utólagos bűntudattal a következőket mondja Sturbeck utazásáról: „a Thyssen-Krupp közreműködésével történt első osztályú utazások nem szokványosak, és nincsenek is rendben.”

Nem szokványosak? Hangosan nevetnem kellett ezen, amikor meghallottam. Nézzük csak a FÁZ egy másik luxusutazás szponzorát, amelyről az újság a múltban magától értetődően mindig pozitív hangvételben írt.

,|a Lásd http://www.faz.>u‘t/reiíaktíon/werner-sturbi:ck-ll 10439l.html 49 Lásd ehhez a http://www.welt.de/wirtschaJi/artidell089198S/Luxiisreisen-des- 1hysscn-Maiiagcrs-dLtf-FirnicHkosten.html

Utólag már nem tudom pontosan, hány Iuxusutazást is finanszírozott a világ egyik leggazdagabb embere, Omán mesébe illően gazdag uralkodója, Kábúsz szultán a FÁZ újságíróinak.50 Az illető milliárdos, és tanult diktátor. Nem csak az amerikai CBS News hírcsatorna nevezi így Omán uralkodóját.51 A londoni Guardian is „autokratának” nevezte a szultánt.52 A Die Wek című napilap pedig a világ „legszimpatikusabb diktátora” jelzővel illeti, aki azon néhány diktátor egyike, akiket az Egyesült Államok még mindig hivatalosan is támogat.53 Egy diktátor azonban diktátor marad. Egy minőségi újság vajon elfogadhatja egy ilyen ember meghívásait? A FÁZ központjának igazgatósági emeletén azonban újra és újra elfogadták a luxusmeghívásokat a dolgozók nevében, méghozzá igen szívesen. A FÁZ mindig alaposan kihasználta azt, amikor a diktátorok világából ingyenes meghívásokat kaphatott. És nem csak onnan érkeztek meghívások - ám az olvasók minderről semmit sem sejtettek.

Egy átlagos olvasó mindebből teljesen tévesen arra a következtetésre juthat, hogy „Na jó, valaki kifizette egy riporter utazását.” Ha azonban a már említett Ománra gondolunk - és ez a többi hasonló helyzetre is vonatkozik - ez a kíj elentés enyhén szólva nem fejezi ki a valóságot. Mert mi is történt? Amikor Ománból meghívást küldtek, a vendéget mint a FAZ-tól érkezett VIP személyt, az államfő költségén business vagy első osztályú repülőjeggyel utaztatták. A reptéren a szultán személyzete várta a vendéget, akit - egy egyszerű újságírót - villámgyorsan és feltűnés nélkül átvittek a reptéri vizsgálaton, jóval megelőzve a többi átlagos földi halandót. Az illető - ha eddig nem is ezt követően többé nem egyszerű újságírónak érezte magát, hanem a kiváltságosokhoz tartozó, rendkívül fontos VIP-szeméíynek. Itt jegyezzük meg, hogy ez a különleges bánásmód nem csak Omán egzotikus szultánságára volt igaz: az újságírók máshol is rendszeresen találkozhattak ezzel. Mindenekelőtt a „vezető médiumok” újságírói.

5U Erről lásd Renate Komes újságíró irodáját, amelyet teljes egészében az ománi szultán finanszírozott.

51 Lásd http://www.cb5news.com/news/the~worlds-etidunng-ciictators-qaboos-bin-said- oman-19-06-2011/

52 Lásd http://www.thegunrdian.com/commentisfi-eE/2011/jim/lS/oman-middie-east- upr ising

si Lásd http://theweek.eom/articic/index/211722/S-diciators-thc-us-stiií-supports

De térjünk vissza Ománhoz. A reptér épülete előtt várakozott a luxusutazás végéig rendelkezésre álló légkondicionált limuzin, sofőrrel és tolmáccsal. Ez utóbbi személy egyfajta élő pénztárcaként is működött: utazásaim során legalábbis egyszer sem engedte, hogy bármiért is saját magam fizessek. A vendégek kívánságait már a szemükből kiolvasták, és mindezért Kábúsz szultán fizetett, aki kéziratom leadásának idején éppen Németországban tartózkodott, ahol rákbetegségét kezelték.[76]

Az Al-Bustan Palace nevű ománi ötcsillagos hotel bárjában, ahol Omán költségére egy tengerre néző lakosztály vendégszeretetét élveztem, összefutottam - az utóbb, 2000-ben elhunyt - Dieter Krebs színésszel. Beszédbe elegyedtünk, és Krebs döbbenten hallgatta, hogy egy egyszerű német újságíró ilyen drága luxushotelt engedhet meg magának. Panaszkodott, milyen borzasztó drágák a hotelben nyújtott, nemzetközileg is elismert Padi-búvártanfolyamok, amelyeket a görög származású Jason Erodottu két fia, Moritz és Tilí vezettek. Már el sem mondtam neki, hogy az én búvárleckéimet egyszerűen hozzáírták a szobaszámlához, amit végül a szultán fizetett ki. Igen, a szultán még azt is finanszírozta, hogy Padi-bizonyítványt nyújtó mentőbúvár kiképzést kapjak, amelyhez személyesen Jason Erodottu adott magánórákat. Az uralkodó egyszerűen mindent kifizetett, mint a mesében, bármit is írtak fel a szobaszámlára. A mosodai számlát, amikor az elutazás előtt mindent kitisztíttattam, a szuvenír boltból küldött képeslapokat, a drága telefon-hívásokat a hotelből a szerkesztőségbe, és az első osztályú éttermekbe tett kiruccanásokat. Az állami kísérők szerint az országban ez volt a szokás a szultán vendégei számára. Naiv voltam és buta, hogy mindezt elfogadtam. Természetesen mindez engem is korrumpált. így csalták tőrbe a vendégeket, akik csapdába is estek. Mindezt az sem teszi jóvá, ha utólag ma már beismerem. Mások számára azonban figyelmeztetésül szolgálhat.

Az egésznek ugyanis mindössze egyetlen célja volt: aki elfogadta a légkondicionált limuzint, a sofőrt és a tolmácsot, aki utánozta a szuper gazdagokat, hagyta magát kocsikáztatni és meghívatni, az persze állandó felügyelet alatt állt. Az ország biztonsági szolgálata (hiszen az ománi diktatúrának jól kiépített biztonsági hálózata volt), az információs miniszter, aki egyben a titkosszolgálatot is vezette, jelentést kapott az újságíró minden lépéséről. Irányították a beszélgetőpartnereket és azokat a benyomásokat, amelyeket a vendég az országról szerzett. Tudták, kivel beszélt telefonon, és persze az ilyen utazásokon sosem találkoztunk „ellenzékiekkel”, vagy elégedetlen emberekkel. Még szép.

Folyton a titkosszolgálathoz tartozó „idegenvezetők” vettek körül, akiket az ország átlagpolgárai azonnal felismertek volna. Ha belelapoztunk egy helyi újságba, abban csakis dicshimnuszokat olvashattunk a szultánról, miután a legtöbb lap a szultán tulajdonában van és udvari tudósítók írják a cikkeket. Nem volt ez másképp a német követségen sem. A diplomaták nem vállalhatták annak kockázatát, hogy a FAZ-ban akárcsak egy rossz mondatot is idézzenek tőlük az országról, mert akkor repülnének a posztjukról, ahol pedig úgy élhetnek, mintha a paradicsomban lennének, feltéve, ha szemet hunynak a dolgok fölött. Persze, mi is észrevettük, hogy az üzletekben először az omániakat szolgálták ki. A külföldiek, és nem csak az indiai vendégmunkások, az omániak szemében nyíltan másodosztályúnak, alacsonyabb rendűnek számítottak. Számos emberi jogi sérelem történik ebben a diktatórikus országban, amelyről azonban én, és a hozzám hasonló újságírók mindig csak jókat írtak.

Ötcsillagos, légkondicionált luxuslimuzin, Ötcsillagos lakosztály, kék ég, tenger, vakációs hangulat: ez volt a megszépített valóság, amelyet átéltem. Minden mást igyekeztem inkább kikapcsolni. A többiek is így csinálták, akik a német nyelvterületről a szultán vendégeiként az országba utaztak, hogy reklámot csináljanak neki. Ettől azonban ez még nincsen rendjén.

Szegény családból származó fiatalemberként tekintettem magamra, akinek az apja korán meghalt, és így mindenért magának kellett megdolgoznia. Újságot hordtam ki, építkezéseken dolgoztam, a futószalag mellett álltam a gyárban, csak hogy egyetemre mehessek, és jobb kilátásaim legyenek arra, hogy bejussak egy jó munkahelyre. Aztán pedig beütött a főnyeremény, teljesen ingyen, mindenféle különösebb erőfeszítés nélkül. Várjunk csak, tényleg erőfeszítés nélkül? Végül is csak ki kellett kapcsolni mindent, amit nem akartunk látni. A főnyeremény ára az udvari tudósítás volt. Az első ománi utam után természetesen beszámoltam a kollégáknak az élményeimről, és nem csak a FÁZ szerkesztőségében. Nem csoda, hogy más kollegák is megkívánták ezt a jackpotot.

Sosem felejtem el Klaus Bering barátomat, aki a dpa hírügynökségnél volt diplomáciai tudósító-Őt is meghívta a szultán Ománba a dpa munkatársaként, és ott ugyanazt a csábító ötcsillagos kiszolgálást élvezhette. Közösen utaztunk vissza Maszkatból, Omán fővárosából Németországba. A nagy megbecsülésnek örvendő újságíró a business osztályon úgy lerészegedett, hogy a többi utas bosszúságára többször is összehányta magát. Bering később teljesen magától értetődőnek tekintette, hogy a légi kísérők, mintha ő is egy kis sejk volna, szó nélkül eltakarították a nyomokat. Végül is mindent a szultán fizetett. Ugyanez a kolléga Klaus Kinkéi volt külügyminiszterben is rendkívül keserű emlékeket ébreszthet. Amikor Kinkéi, Bering és én hármasban egy rövid munkalátogatásra a Közel-Keletre utaztunk a szövetségi légierő egy aprócska gépén, a láncdohányos Bering újra és újra rágyújtott, annak ellenére, hogy Kinkéi többször is udvariasan, de határozottan arra kérte, hogy legyen tekintettel a gépen utazó nemdohányzókra is. Kinkéi nyilván a mai napig jól emlékszik erre, ugyanis a kis gépben a levegő egyszerűen elviselhetetlen lett. Egyes újságírók egyszerűen képtelenek disztingválni ilyen utazásokon.

Klaus-Dieter Frankenberger is - hozzám hasonlóan - azokhoz a haszonélvezőkhöz tartozott, akik a meghívásos utazásokat követően mesz-sze nem semlegesen tudósítottak Ománról. Persze sokan voltak olyanok is, akik nem tartoztak a FAZ-hoz, de abban az időben szintén Ománba vágytak. Tisztázni szeretném: nem tudom, és nem is állítom, hogy egykori FAZ-kollégám, Frankenberger Ománban ajándékokat fogadott volna el. Azt viszont bizton állíthatom - hiszen erről elég gyakran beszélgettünk hogy hozzám hasonlóan legalább egyszer igénybe vette ugyanazt a helyszíni ötcsillagos kiszolgálást, amiben nekem a szultán vendégeként minden alkalommal részem volt. Frankenbergerrel a szerkesztőségben gyakran beszélgettünk erről. Ő ugyanúgy nem talált ebben semmi kivetnivalót, és nem érezte azt sem, hogy „korrumpálódott” volna. Olyanok voltunk ezeken a luxusutazásokon, mint a gyerekek az édességboltban, akik nem tudják, hogy melyik cukorkásüvegbe nyúljanak először. Persze, hogy kihasználtuk, ráadásul ez kvázi a munkánk része volt. Senki sem tett fel kérdéseket. Hiszen a futballban sem mondja azt a középcsatár, hogy „kevesebbet akarok keresni, mint egy védő, különben nem lenne igazságos.” Véleményem szerint már akkor úgy éltünk a FAZ-ban, mint egy iránytűjét vesztett társaság, amely hagyta, hogy teljesen korrumpálják az értékrendjét. Vezércikkeinkben viszont mindenki másnak a szemére hánytuk ezt az értékrendet, ami visszatekintve egyszerűen hihetetlen. Frankenberger mára a róla kiderült ügyek miatt meglehetősen vitatott személlyé vált,[77] bár mindezek ellenére a mai napig a FÁZ külpolitikai rovatának vezetője maradt. Nagyjából egy időben kezdtük pályafutásunkat az újságnál, 1986-ban.

Frankenberger - legalábbis ezt állítja egyik cikkéről egy 2012-es müncheni egyetemi szakdolgozat - más összefüggésben ugyancsak tendenciózus módon írta a tudósításokat.[78] Annak idején én is ezt csináltam. Az igazság így szól: Frankenbergerreí együtt a kilencvenes évektől kezdve elfogadtuk az Omán által finanszírozott luxusutazásokat. Mindezt úgy, hogy az olvasóinknem tudták, miszerint a FÁZ helyett ICábúsz, az Ománi Szultánság milliárdos uralkodója fizette ezeknek az all inklusive programoknak a teljes költségét. De mit is vethet ma az ember a hozzám hasonlók, és a FÁZ akkori külpolitikai újságírói szemére? Ha mást nem, legalább a korábban említett kölni járásbírósági ítéletet (ügyszám: 28 0 19/97),[79] amely azt tanúsítja, hogy a múltban az ománi tudósításaink áraként hagytuk „megkenni” magunkat. Utólag be kell ismernem, hogy alaposan megvásároltak. A hatalomhoz való közelség korrumpált. A szultánnak van egy saját szimfonikus zenekara is.[80] Mindene megvolt, amit egy ember csak megkívánhatott. Óriási mélygarázsában puha szőnyegeken ott állt a világ összes különleges márkás autója. Az ember pedig egyszer csak ott találta magát a nappalijában, amint a kereveten üldögél. Persze, a valóságban én sem voltam más, mint egy a gazdagon megfizetett lakájai közül, mégsem statisztának, sokkal inkább egy hatalmas hálózat részének éreztem magam. Már csak azért is, mert a milliárdos szultán mégiscsak szánt rám valamennyit az idejéből.

Ez viszont később teljesen máshogy alakult, mint vártam. Amikor a FÁZ képviseletében először találkoztunk, még nem tudtam, hogy Kábúsz szultán állítólag meleg, és korábban csak azért volt rövid ideig nős, hogy az iszlám országában kifelé fenntartsa a látszatot.[81] Anthony Asworth[82], a szultán előszobájában ülő brit tanácsadó és MI6 titkos ügynök, aki felkészített az első találkozásra, amelyen órákon át egyedül kellett lennem a szultánnal, valami nagyon furcsát mondott, amit sosem fogok elfelejteni: „Ha felajánl magának egy Ferrarit, de maga nem akarja a dolgot, akkor köszönettel utasítsa vissza. Nagyon udvariasan, de nagyon világosan mondja meg neki.” Akkoriban ezt teljesen abszurdnak gondoltam, és azt hittem, hogy ilyen lehet a híres fanyar brit humor, pedig nem ismertem a dolgok hátterét. Miért ajándékozna nekem a szultán egy Ferrarit? Ráadásul a Ferrari nem igazán az én világom, sokkal jobban kedvelem az öreg Deutz-traktorokat a hatvanas évekből, amelyeknek 18 km/óra a csúcssebessége. Mint már említettem, nem is sejtettem, hogy a saját szimfonikus zenekarral rendelkező milliárdos, akinek a palotájában soha egyetlen nőt sem láttam, csak kisfiús külsejű fiatal férfiakat, igencsak bizalmas tud lenni a férfiakkal, akikkel kettesben üldögél a pamlagon. De nem akarok senkiben hamis benyomásokat kelteni: a szultán mindig korrekt módon viselkedett velem és semmilyen Ferrarit nem ajánlott fel. Anthony Asworth titkosszolgálati tiszt valószínűleg azért figyelmeztetett, mert a német követség igencsak ideges volt a puszta gondolattól is, hogy mi lesz, ha a szultán a többórás négyszemközti beszélgetés keretein belül ajánlatot tesz nekem (amire egyébként nem került sor). Ehelyett elmesélte, hogy milyen egyedül érzi magát a palotáiban, és hogy mennyire jól érezte magát egy Garmisch-Patenkirchenhez közeli kiskocsmában, amit megvásárolt azért, hogy barátaival egy korsó német sör mellett ülve hébe-hóba normális embernek érezhesse magát. Ismét fontos emlékeztetnem arra, hogy az ilyen közelség korrumpálja az embert. Minden szinten jéghideg fejjel előre kiszámított volt az, hogy Kábúsz szultán a FÁZ részére finanszírozza az utazásokat, majd a diktátor a kanapéján ülve történeteket mesél az életéről. És én, illetve mi a FAZ-nál, mind bedőltünk ennek. Természetes, hogy mindezek a körülmények befolyásolták a FÁZ tudósításait. Semmi kétség.

Kábúsz szultán ugyanis minden állítólagos barátságossága ellenére is csak egy despota. Az amerikai külügyminisztérium szinte minden emberi jogi jelentése megerősíti ezt. Ezek a jelentések kifogásolják, hogy Ománban a szultán elleni kritika minden formáját tiltja a törvény, és az omá-niaknak pedig nincs joguk leváltani a kormányzatot. Csak a szultánnak van joga és hatalma a nemzetközi kérdésekben és a beíügyekben dönteni. Egyszerűen fogalmazva: a szultán egy diktátor. Mint a külügyi jelentések beszámolnak róla, az állami hivatalnokok nem kötelesek nyilvánosságra hozni anyagi körülményeiket, a rendőröknek pedig nincs szükségük házkutatási parancsra ahhoz, hogy behatoljanak bárki lakásába. Vagyis az ország törvényeit arra használják, hogy a kormányzatot bíráló személyeket, vagy a hatalom által nem támogatott vélemények terjesztőit elhallgattassák. A könyvek és kiadványok megjelenését is államilag korlátozzák.[83] De próbálják csak megtalálni ezeket a tényeket azokban a tudósításokban, amelyeket a Frankfurter Aügemetne Zeitung az ománi luxusutazások után lehozott. Nyilvánvaló, hogy a helyzet a mai napig nem változott. A FAZ-hoz hasonló újságokban ezért szinte csak a jóságosán mosolygó szuperszultánt lehet látni, akit nyilvánvalóan mindenki nagyon szeret. Visszatekintve el kell ismernem, hogy ezek a cikkek a lobbimunka, a propaganda és a dezinformáció vegytiszta példái voltak. Milyen kellemetlen.

Hideg fejjel támogattunk egy brutális diktátort. Ha őszinték lettünk volna, akkor beszámolunk az újságban arról is, hogy Omán milyen sokféle módon sérti meg az emberi jogokat. A szultán azonban a hozzánk hasonló újságírókat luxusutazásokkal megvásárolta, ezért még hosszú évekig folytathatja változatlanul az ügyeit. Egy példa: 2014 júliusában letartóztattak két fiatal ománi bloggert, mert az interneten utalni mertek a számtalan emberi jogi sérelemre. A fiatalok nem fogadhattak ügyvédet, egyszerűen csak bezárták őket. Egyikük a pszichiátriára került, mert bírálni merészelte a szultánt. 61 Évek óta így megy ez: aki kinyitja a száját, letartóztatják.03

Ha az olvasók már a kilencvenes években tudták volna azt, ki finanszírozta akkoriban az ötcsillagos ománi utazásaink jó részét, és az ezeket követő PR-tudósításokat, teljesen más megvilágításban olvassák az Ománról akkoriban készült cikkeket. A fent már említett kölni járásbírósági ítélet alapján talán azt is kijelenthetjük, hogy a FÁZ nemcsak a Shell- történetekkel, hanem az Omán-barát tudósításokkal is egyértelműen „prostituálta" magát?

Csak hogy tisztázzuk a dolgokat: Klaus-Dieter Frankenberger kollegám igen szimpatikus ember, aki szereti a jó szivarokat és a jófajta italokat. Maradjunk csak az igazság talaján. Ráadásul én is hagytam magam, hogy a kilencvenes években Omán megvesztegessen. Az üggyel kapcsolatban a mai olvasók számára mindenekelőtt az a kérdés lehet igen érdekes, hogy ki szervezte az utóbbi években lezajlott ománi utazásokat? Vajon még mindig ugyanúgy megy minden, mint akkor, Renate Komes közreműködésével, Omán németországi sajtóirodáján keresztül?*54

Visszatekintve, a Frankfurter Aügemeine Zeitung szerkesztőségében közösen eltöltött idő alapján már látom, hogy egykori kollegám,

“Lásd http://en.rsf.org/oman-two-omani-bloggers-frced-after-l8-08-2014,46810.htm l és http://maawiyal983.biogspot.fr/, illetve http://fr.rsf.org/oman-deux-blogucurs- dans-ie-coUimateur-17-07-2014,46648.html, és http://en.rsf.org/oman-two- bloggers-detained-in-oman-for-18-07-2014,46652.html 6i Lásd http://www.hrw.org/world-report/2013/country-chapters/oman és http:// www.amnestyvsa.org/our-work/coutttries/middle-east-and-north-africa/oman 64 Megjegyzés: Renate Komes teljesen átlagos (és jó) PR-szolgáltatást nyújt Omán számára, és tudomásom szerint semmi köze nincsen alihoz a korrupcióhoz, amellyel az ember újságíróként Ománban találkozik. Nyilván az évek során sokat megtudhatott az országról, viszont teljesen biztos, hogy nem ő a felelős a problémákért, és nem is ő irányítja ezeket a kapcsolatokat a háttérből.

Frankenberger az első, kilencvenes évekbeli ománi útjától kezdve minden egyes újabb luxusutazással, amelyet a milliárdos diktátor birodalmába tett, mind inkább átlépte a láthatatlan határt. Az első cikk „Omán a legjobb úton halad, hogy arab drágakővé váljon’[84] címmel jelent meg, majd következtek a „Valószínűtlen ománi sikertörténet”[85], az „Értelem és egyensúly hangja”[86] és az „Ománi Tanács második ülésszakának ünnepélyes megnyitója”[87] című cikkek. Én is átléptem ezt a határt. Hangsúlyozom, hogy Omán csupán egy példa a német médiában előforduló számos hasonló ügyre. A Spiegelnél viszont sosem éltem át ilyet. A Spiegel újságírói - legjobb tudomásom szerint - sosem adták tanújelét annak, hogy hajlandók lennének elfogadni hasonló diktátorok meghívásait. Ez becsületbeli kérdés volt számukra. És mindenki ehhez tartotta magát. Teljesen máshogy ment ez a FAZ-nál. Ma már úgy látom, hogy mindnyájan, teljes mértékben és minden szempontból korruptak voltunk.

Azt nem tudom, vajon ez világos-e azok számára, akik Franken-bergerhez hasonlóan mind feljebb emelkedtek a médiavilágban. Talán igen. A FAZ-nál a fizetett luxusutazásokkal kapcsolatos botrány után, amely más összefüggésben ugyan, de megmutatta az ott dolgozó újságírók megvásárolhatóságát, a szerkesztőségben kihirdették, hogy meg kell valósítani az „átláthatóságot” a lapnál.[88]„A jövőben átláthatóvá tesszük azokat az utazásokat, amelyekre meghívást kapunk” - mondta Carsten Knop, a FÁZ vállalkozási hírszerkesztőségének vezetője 2012-ben a médium magazinnak. Miután nyilvánosságra kerültek a cégek által finanszírozott első osztályú Lufthansa-repülőutak és az ötcsillagos hotellakosztályok, Knop FAZ-munkatárs az újfajta átláthatóságról kijelentette: „Nem átmeneti lépésről van szó, mostantól az átláthatóság az új standard.”[89] Olvasóként arra azért oda kell figyelnünk, hogy az ilyesféle átláthatóságot kizárólag az üzleti rovatban, vagy a politika által fizetett utak és meghívások esetében is gyakorolják-e.

Michael Spreng politikai tanácsadó, aki korábban a Kölner Express és a Bild am Sonntag főszerkesztője is volt, jól ismeri az ilyen újságírói meghívásokat és különleges bánásmódokat. A következőket írja ezzel kapcsolatban:

„Helmut Schmidttel töltött dél-amerikai utazásom utolsó állomása a Dominikai Köztársaság volt, amelyet akkor egy magát szociáldemokratának nevezőpárt vezetett. (...) A hivatalos látogatás húcsúestéjén Schmidt meghívott egy állófogadásra a szövetségi haditengerészet »Deutschland« nevű iskolahajójára. Itt megismerkedtem a kormányzó párt főtitkárával, aki meghívott, hogy maradjak még pár napot, hogy jobban megismerjem az országot. Maradtam, és másnap a hadsereg egyik repülőgépe jött értem, hogy a reptérre vigyen. Az utazás három extra napján végig jelen volt a külügyminisztérium egyik igen szimpatikus munkatársa. Azt a tájékoztatást kaptam tőle, hogy folyamatosan a rendelkezésemre áll az elnöki helikopter. Három napon át ide-oda röpködtünk az országban, és az elnöki címerrel díszített helikopter ott szállt le velem, ahol csak akartam - ahol aztán emberek százai rohantak meg bennünket, mert azt gondolták, hogy »El Presidente« érkezett meg."[90]

Ezt azért említem, mert a vezető médiumok újságíróinak felajánlott luxusbánásmód egészen biztosan nem csak a FAZ-t érinti. Súlyosan tévednek azok, akik úgy gondolták, hogy az idézett ománi történetek valójában egyáltalán nem tipikusak a vezető újságírók számára. Ezt az újságírók főnökei is tudják. A „Vásárolj magadnak saját újságírót” című fejezetben részletesen foglalkozom majd ezzel. A meghívásokat ugyanis a vezető szerkesztők kapják, amelyeket továbbadnak a szerkesztőiknek, és ezért ismerik a dolgok hátterét. Ha pedig a szerkesztők kapják a meghívásokat, akkor azt nekik engedélyeztetniük kell a főnökeikkel. Az ilyen utakat minden esetben jóvá kell hagyniuk a feletteseknek, már csak az utasbiztosítás szempontjából is. Emellett az utazási igényeknél azt is le kell előre adni, hogy mindez mennyibe kerül majd a kiadónak. Ha egy üzleti utazásnál a költségvetésben mindössze a németországi repülőtérre és onnan vissza vezető taxiút költségei szerepelnek; akkor a főszerkesztő pontosan tudja, hogy mit is hagy jóvá. A FAZ-nál az akkori feletteseim sok ilyen utazásra adtak engedélyt. És nem csak az én esetemben.

Ebben az összefüggésben akár el is felejthetik Ománt. A szultán nevét könnyen helyettesíthetjük egy ipari vállalkozáséval, vagy egy másik országgal. Omán ebben a könyvben egyszerűen a korrupció szinonimája, a megvásárolt tudósításoké. Az akkori álláspont szerint azonban a helyzet mindkét fél számára kölcsönösen előnyös volt. A meghívó fél úgy kapott reklámot a pénzéért, hogy a cikk felett nem állt ott a „hirdetés” vagy „reklám” felirat. A reklámfelület helyett egy kellően hitelesnek tűnő szöveg jelent meg az újság szerkesztett oldalain. Ma úgy látom, hogy ez nem más, mint megvásárolt, irányított PR-tudósítás, csak éppen nem így hívták. A finanszírozó gyakran nemcsak egy, hanem egy egész sor hasonló reklámszöveget kapott a pénzéért. Gazdasági szempontból is megérte tehát a meghívónak. Sokkal olcsóbb volt ez, mintha reklámfelületet vásárolt volna egy „minőségi német médiumban”. Az újságíró úgy érezte, mintha megnyerte volna a főnyereményt, a kiadó pedig szinte ingyen töltött meg jó néhány oldalt a legegzotikusabb történetekkel.

Miért írom le mindezt ilyen részletességgel, és miért említettem többször is Frankenberger nevét? Azért, mert ez a kollega ma külpolitikai rovatvezetőként maga is fiatal kollegák üzleti utakra vonatkozó kérelmeit hagyja jóvá. Közismert, hogy milyen rosszul áll anyagilag a FÁZ, amely az egykori virágzó vállalkozásból veszteségekkel küzdő céggé vált (a gazdasági igazgatóság által a 2014-es közgyűlésen ismertetett jelentés szerint a 2013-as év vesztesége 8,3 millió euró volt). A munkatársak 2014-től kezdve nem kaphatnak béremelést. (A 2013-as év összes bér-és járulékkiadása 86,7 millió euró volt.)[91] Ennek ellenére óva inteném minden jelenlegi és egykori kollégámat attól, hogy olyan meghívásokat írjanak alá, amelyek első ránézésre megtévesztő módon akár olcsónak is tűnnek. Visszatekintve, mindannyian tudjuk, hogy mi sül ki ebből a végén, és mit jelent mindez az olvasókra nézve, akik pénzt fizetnek az információért, és azt hiszik, hogy a pénzükért a kozmetikázatlan igazságot kapják.

Van azonban még egy ennél is diszkrétebb mód, amelyet gyakran tapasztaltam a német nyelvterületen működő médiumoknál. Szinte természetes, hogy az újságíró ezekre a fizetett luxusutakra magával viheti a feleségét vagy a szeretőjét, sőt akár a gyerekeit is. Előtte viszont tisztázni kell, hogy a meghívó az ő költségeiket is magára vállalja-e. Ha a szultán elmesélné, hogy ki mindenkinek az utazásait finanszírozta, abból könnyen lehetne forgatókönyvet írni egy botrányos tévésorozatot számára.

HOGY FINANSZÍROZZÁK TOSZKÁN VILLÁIKAT AZ ÚJSÁGÍRÓK?

Engedjenek meg egy érdekességet: egy bizonyos módszerrel - függetlenül az eddig említett nevektől és kiadóktól - újságíróként is jelentős jólétre tehetünk szert. Ennek semmi köze sincs a médiakiadókhoz, annál inkább az adóhivatalhoz. Az egészet ugyanis a német adófizetők finanszírozzák. Nem, nem csak a légitársaságok pontgyűjtő akcióira gondolok, amelyekben az ember sokat utazó újságíróként a pontjait mindenféle ajándékokra válthatja be, amelyeket aztán az eBayen vagy más aukciós portálokon áruba bocsát. Igaz, hogy ezeket a munkaadó vagy az utak finanszírozója fizeti, akiket így bizonyos szempontból kár ér. Ebből viszont még nem senki nem vett villát magának.

Nem csodálkoztak még soha el azon, hogy a vezető médiumaink „alfaújságírói” villák birtokosai Toszkánában, Olaszország más kedvelt részein, Franciaországban vagy Spanyolországban? Talán már sejtik azokat a fő motívumokat, amelyekkel valaki indokolhatja, hogy újságíróként miért adja el a lelkét az ördögnek, hogy valaki más kontójára egzotikus helyekre

Ez okból a vezetőség és a kiadó úgy döntöttek, hogy az idén nem nyújtanak béremelést. Ez mindenki számára dühítő; de elkerülhetetlen. Egy hasonló lépés további milliós nagyságrendű terheket róna a cégre az anélkül is meglévő súlyos veszteségek mellett.”

utazhasson. A teljes igazságot azonban még nem tudják. Ha valaki olyan szponzorokat talál magának; mint a gazdag szultán (amilyenekből nem sok található a PR-ügynökségek irodáin kívül); máris meg van alapozva az ötcsillagos nyugdíj-előtakarékosság, pusztán a PR-utazásokon keresztül. És akkor még nem szóltunk az ellátásról; az mind ezen felül van, és önmagában olyan színvonalú, hogy az ember a végén már az ínyenc fogásokat is visszautasítja, mert nem bír többet fogyasztani. Ettől függetlenül a német adójogban létezik elszámolható napidíj a külföldi utakra. Persze nem korrekt dolog a német adófizetőkkel szemben az, hogy olyan útra számoljuk el ezt, amelyen újságíróként ötcsillagos ellátással vettünk részt. Külföldön többször találkoztam olyan újságírókkal, akik nem vették igénybe az adóhivatal nagyvonalú ajánlatát. 2014-ben például egy ománi út minden egyes napjára 48 euró ellátmányt lehetett elszámolni, egy olyan amerikai városba, mint Miami vagy Houston 57 eurót, Norvégiába 64, Svédországba pedig 70 euró költséget vehetünk figyelembe egy utazási napra, az afrikai Angolába pedig 77 eurót. Az adófizető tehát így finanszírozza az újságírók országról országra történő utazásait. A tudósító valójában egy száz százalékban finanszírozott all inklusive utazást kap, majd benyújtja a támogatási igényt az adóhivatalnak is, és mindezen felül még a munkaadója által fizetett honoráriumot is felveszi. Egy bizonyos ponton rájöttem, hogy a legügyesebb és legarcátlanabb vezető újságírók hogyan is finanszírozzák az ilyen mellékesből a toszkán villákat.

Sok ilyen arcátlan trükköt láttam. Sosem fogom elfelejteni azt az újságírót és fotóst, aki több ezer eurót számlázott ki hamburgi munkaadójának állítólagos „exkluzív fotókért”, amelyeknek a jogait állítása szerint nagyon drágán szerezte meg egy iraki út során Bagdadban. Olyan költségeket számlázott ki a lapkiadónak, amelyek valójában sosem merültek fel az út során. Ráadásul olyan fotókról volt szó, amelyeket Szaddám Húszéin akkori rezsimjének bagdadi központi sajtóirodája ingyen osztogatott. A hamburgi kiadó egy idő után rájött erre - a riporternek pedig távoznia kellett. Mégis az a hír járta, hogy „Amerikát bíráló tudósításai” miatt rúgták ki. Ma pedig az egyik legjobb nevű tényfeltáró újságíróként tartják számon, aki előadásokat tart a jó újságírásról, és komoly szerződéseket kap azért, hogy a médiumokban megjelenő PR-állítások valódiságát ellenőrizze. Tényleg: ez az alak ma a német nyelvterületen a „komoly újságírás” egyik legünnepeltebb példája. Nincs még egy ilyen vicc az egész világegyetemben. Szerencséje van, hogy a kiadó akkoriban csendben adta ki az útját, és kirúgása valódi hátteréről továbbra is diszkréten hallgat. Evekkel ezelőtt egyszer meglátogattam ezt az embert Hamburgban - semmi jelét nem mutatta a megbánásnak. Tényleg nem értette, hogy miért rúgták ki. A hamburgi halpiachoz közeli kis rusztikus halászcsárdában azt mondta vacsora közben, hogy csak azt tette, amit a többi kollégája. Nagy valószínűséggel igaza is van, csak éppen ő lebukott. A legtöbb esetben a szerkesztőségeknek fogalmuk sem volt arról, hogy mi zajlik, főleg amikor a költségszámlákat olyan vesztegetési pénzekről állították ki, amelyeket állítólagos informátoroknak fizettek. Az újságírók által kifizetett vesztegetési pénzeket szintén le lehetett írni az adóból - az adófizetők még a korrupciót is támogatták. így zajlik ez nap mint nap: korrupt újságírók költségigényeket nyújtanak be, amelyekkel saját munkaadóikat és az adóhivatalt is átverik.

A harmadik fél által fizetett, majd az adófizetők pénzéből is megtámogatott utazások azonban csak a jéghegy csúcsát jelentik. Visszagondolva az igazán korrupt és megbocsáthatatlan ügy az ajándékok kérdése volt. Egy példa: az Öbölállamok Együttműködési Tanácsa (tagjai: Szaúd-Arábia, az Emirátusok, Omán, Katar, Bahrein és Kuvait) minden évben pont a hírszegény karácsony előtti uborkaszezonban tartotta üléseit az egyik szigorú törvényekkel rendelkező iszlám országban. A nyugati újságírók mégis előszeretettel utaztak a konferenciára, persze nem azért, hogy elmeneküljenek az egészségtelen karácsonyi sültek vagy az alkohol elől. Minden résztvevő, aki kibírta a többnapos, borzasztóan unalmas és eseménytelen találkozó végéig, és egy az egyben szépen továbbadta saját szerkesztőségének a sajtóközpontból (ami inkább propagandairoda volt) kapott jelentéscsomagot, az utolsó napon értékes ajándékokat kapott: egy arany Rolexet, vagy arany töltőtollat, más alkalommal egy különleges érmesorozatot, vagy amit éppen megkívánt. Az ajándékokat (ami minden évben valami más volt, de a részt vevő összes újságíró ugyanazt kapta) diszkréten a szállodai szobákban helyezték el. Esetleg az ember érte mehetett a találkozó végén a sajtóközpontba. Mindenki tudta, hogyan megy ez. Személy szerint egyetlen olyan kollégával sem találkoztam, aki otthagyta volna az ajándékokat. Mindannyian végtelenül korruptak voltunk. Amikor legközelebb az Öbölállamok Együttműködési Tanácsa éves üléséről olvasnak, látnak vagy hallanak tudósításokat, jusson eszükbe, hogy szinte teljesen biztosan megvásárolt PR-tudósítást látnak, amelyeket médiavállalkozásaink nagy örömmel fogadnak az uborkaszezonban, hogy ingyen megtöltsenek vele az újságban egyébként üres oldalakat. És mindig gondoljanak arra is: az arab országok propaganda-, pardon: sajtóközpontjaiban éjjel-nappal nyitva van a büfé, ami az újságíróknak ingyenes. Ők azonban otthon mégis minden egyes Szaúd-Arábiában eltöltött napért benyújtják a jóváírást az adóhivatalnak a 48 eurós utazási napidíjról, amely tarifa az Emirátusokban 42 euró, Ománban 48 euró, Bahreinben 36, Kuvaitban 42, Katarban pedig 56 euró. A német ajkú nézők, olvasók és rádióhallgatók ezért a támogatásért cserébe tömeges mennyiségben kapják a megvásárolt és irányított tudósításokat. Ez kész cinizmus, az állampolgárok megcsúfolása.

JÓL LEZSÍROZVA - AZ ÚJSÁGÍRÓI DÍJAK HÍRHEDT HÁTTÉRVILÁGA

Itt még távolról sincs vége. Az újságírók további elismeréseket is kapnak tudósításaikért, mégpedig úgynevezett „újságírói díjakat.” Ez a rendszer leginkább arra hasonlít, ahogy az élelmiszereket besorolják. Nyilván önök is ismerik a Német Élelmiszer-felügyelet (DLG) arany-, ezüst-vagy bronzszínű minőségbiztosítási pecsétjét az élelmiszereken, amiről persze mindenki azt gondol, amit akar. Ehhez ismerni kell azonban a valós hátteret: egy élelmiszer-ipari szakmai szervezet, a Német Mezőgazdasági Vállalkozások Szövetsége, évente 27 ezer mintát „tesztel”, pusztán kinézet, illat és íz alapján. Csak kivételes esetekben végeznek kémiai vagy mikrobiológiai vizsgálatokat. És mindaz, ami „nem tér el a minőségi várakozásoktól”, megkapja a legjobb minősítést - az arany minőségbiztosítási pecsétet.[92] Ez a teszt nem árul el sokat az összetevőkről és a valódi minőségről.[93] Az, hogy valójában mennyit is ér egy ilyen DLG-pecsét, jól látszik azokból a botrányokból, amelyek rendszeresen nyilvánosságra kerülnek a szervezet által ajánlott élelmiszerekről. Ilyen például a Müller pékségnél kirobbant higiéniai botrány, ahol egérürüléket és férgeket találtak az adalékanyagokban és a berendezésekben/5 annak ellenére, hogy a termék a DLG ajánlásával készült. A DLG-pecsét egyike a német nyelvterület legvitatottabb minőségi tanúsítványainak. Olyan élelmiszerek is megkapják, amelyekben mesterséges ízfokozók vagy aromák találhatók. Ilyen például a Zott epres-tejszínes joghurtja. A joghurt színét ugyanis nemcsak a felhasznált eperrel érik el, hanem cékla hozzáadásával. Silke Schwartau fogyasztó-védő ezt felfoghatatlannak tartja: „Képtelenség, hogy egy mesterséges ízesítőt tartalmazó terméket kitüntessenek a jó ízéért.”[94] [95] A mesterséges aromák és összetevők azonban a legkevésbé sem érdeklik a DLG minőségellenőreit. Még a Haribo gumimacik is megkapták a DLG-pecsétet, pedig ezek mesterséges adalékokat tartalmaznak (például az E903-at és karnaubaviaszt). További példa: a Harry cég „MeisterKrüstchen” nevű elősütött zsömléje arany minősítésű pecsétet kapott a DLG-től. A Stiftung Warentest fogyasztói tesztje során azonban ugyanezek a zsömlék „kifogásolható” minősítést kaptak. A Stiftung Warentest indoklása szerint: a zsömlék íze „állott, unalmas és jellegtelen...” A DLG nem tudott magyarázatot adni a teszteredmények közötti igen jelentős eltérésre. Mindezt csak akkor értjük meg, ha tudjuk, miként működik a rendszer. A DLG a mezőgazdaság és az élelmiszeripar lobbistáinak szervezete, távolról sem fogyasztóvédelmi intézmény. A szövetségnek legalább 20 ezer tagja van, és a szolgáltatásaiért kapott bevételből finanszírozza magát. Ezek közé tartozik a tömegével kiadott DLG-termékpecsét is. Szinte minden „vizsgált” termék - azok legalább 90 százaléka - megkapja a „minőségbiztosítási pecsétet.” Ezeknek a használatáért licenszdíjat kell fizetni. Pontosan ugyanez a hírhedt rendszer áll az „újságíródíjak” mögött is.

Azt hiszik, hogy az újságolvasók, a rádióhallgatók vagy a tévénézők - tehát a semleges fogyasztók - döntik el, hogy ki kap újságíródíjat? Nem: a rendszer a DLG-minőségpecsétekhez hasonlóan önmagát tünteti ki. Szinte minden esetben a médiakonszernek újságírói ülnek azokban a szervezetekben, amelyek a díjak odaítéléséről döntenek, és „kitüntetik” az újságírókat. Nem pártatlanságról, függetlenségről vagy szavahihetőségről van itt szó, hanem - a DLG-díjhoz hasonlóan - átlagos minőségről és az értékesítést elősegítő döntésekről. Amint a mesterséges alapanyagok arany minőségdíjakat kaphatnak az élelmiszereknél, az átlagos teljesítményt nyújtó, politikailag korrektül és udvariasan viselkedő, az elitnek udvaroló újságírók is megkaphatják az (állítólag) nívós médiadíjakat, egyfajta köszönetnyilvánításként. Az újságírókat díjazó rendszer gyakran maga a vegytiszta fogyasztói megtévesztés. A médiavállalkozások ugyanis - például az újságok - olyan kitüntetésekkel reklámozzák újságíróik életművét, amelyeket a legtöbb esetben saját maguk finanszíroznak és ítélnek oda. Az így megtisztelt újságírók pedig befogják a szájukat, a díj mellé ugyanis „pénzjutalmat” is kapnak. A díjakat általában több ezer eu~ róval dotálják. Gyakran vettem részt hasonló díjátadókon, ahol párt közeli szervezetek olyan médiumok újságíróit tüntették ki, amelyek egy jól becsomagolt céghálón keresztül végül is adott párt tulajdonában voltak. Még a legnaivabb szemlélő is láthatta a fogyasztói megtévesztési szándékot. Mégis együttműködtünk a rendszerrel, korruptak voltunk. Nézzenek csak utána, hány cég finanszíroz manapság újságírói díjakat? Gondolják, hogy ezek a vállalatok olyan cikkeket akarnak támogatni, amelyek velük, vagy a termékeikkel szemben bírálatot fogalmaznak meg?

Ez egy jól lezsírozott rendszer - és egyik-másik gyanútlan fogyasztó még mindig hisz a „független” újságírás rendszerében. A valóság azonban az, hogyha német-amerikai ötletgyárak és alapítványok díjakat ítélnek oda, állítólag kiváló újságírói teljesítmény elismeréseként, azzal szinte kizárólag olyanokat tüntetnek ki, akik megítélésük szerint különlegesen pozitív színben tüntették fel őket a mit sem sejtő kívülállók előtt. Újra ebbe a problémába botlunk: vezető újságíróink betegesen közel állnak az elithez. Ezek a sztárújságírók ugyanis, amint a későbbiekben még látni fogjuk, nagy kedvvel veszik át ezeket a díjakat, és közben még nagyon elégedettek is magukkal. Túl jól ismerem ezt a dolgot. Korábban én magam is döntöttem ilyen díjak odaítéléséről, és most pontosan arról beszélek, amit egyik elismeréssel kapcsolatban sem volt szabad nyilvánosságra hozni.

Az újságírói díjak értékére az egyik tipikus példa a Hans Joachim Friedrichs-díj, amely egykor igen elismert szakmai kitüntetés volt, ma viszont már a propagandamunkások elismerésére szolgál. Egy kutató, Jens Berger „a manipulátorok Oscar-díjának” nevezte a kitüntetést, és így írt róla 2014 nyarán:

„A jól kitalált alapszabály által előnyben részesített bólogatójánosok, a kritikát soha meg nem fogalmazók, a manipulátorok, a propagandisták és a karrierista újságírók egyre romlottabb rendszerében azok kerülnek előnybe, akik nem az igazságnak és a szavahihetőségnek, hanem kizárólag megbízóiknak, vezető szerkesztőiknek, és végül a karrierjüknek kötelezték el magukat. Az alapszabály ugyanis a 3. paragrafusában a tagok belépésével kapcsolatban kimondja: (2) a megnevezett díjazottak szaktanácsi tisztséget nyernek a szövetségen keresztül. A szaktanács nem rendelkezik szavazattal. (3) Ha a szövetség egyik tagja kilépés, kizárás vagy elhalálozás okán elveszti tagságát, a szaktanács egyik tagja - mégpedig a megnevezett díjazottak sorrendjében - lép a helyére új szövetségi tagként. Ha egy adott évben egynél több embert díjaznak, valamennyi adott évben díjazott személy taggá válik. Tehát minden díjazott automatikusan tagja lesz ennek a szaktanácsnak, és előbb vagy utóbb a szövetségben is automatikusan taggá válik. A személyi összefüggések révén minden egyes tag része a díjat odaítélő zsűrinek. Ez azt jelenti: a zsűri tagjai döntenek arról, hogy ki lehet - előbb vagy utóbb - a zsűri tagja. Igazán mindenki számára világos kellene, hogy legyen: az olyan emberek, mint Thomas Roth, Frank Plasberg vagy Anne Will nem igazán az oknyomozó újságírók közül jelölnek a díjra. Időközben az automatikus gombnyomogatók kerültek többségbe a szövetségben és a zsűriben is. Hozzájuk képest az alapító tagok aránya már csupán 12 a 14-hez. Csak így lehetséges, hogy egy olyan újságírónő, mint Golineh Atai, aki tökéletes ellentétben áll a díjat alapítók alapelvével, mely szerint „egy jó újságírót abból lehet felismerni, hogy nem azonosul teljes mértékben egyetlen üggyel sem, még jó ügyekkel sem”, idén mégis megkaphatja a díjat.[96]

Léteznek olyan újságírói díjak is, amelyek hallatán tényleg csak a fejünket rázhatjuk. Ezek közé tartozik a Reemtsma dohánygyár 2007-ben alapított díja, a „Liberty Award” (Szabadság-díj), amelyet olyan „bátor újságíróknak ítélnek oda, akik a szabadságért vívott mindennapos harcban felemelik a hangjukat.” Ennél már nem is lehetnének cinikusabbak. Egy olyan cég, amelynek a termékei függőséget okoznak, vagyis szó szerint megfosztanak egy embert a szabadságától, díjat ítél oda a szabadságért vívott harcért. A cégnek mintegy 15 ezer eurót, és egy pompás gálaestet ér az, hogy így megcsúfolhatják a cigarettafüst áldozatait. Amikor Hans Leyendecker újságírót a díjazottak közé ajánlották, ő ezt nyilatkozta: „Amint megérkezett az ajánlat, teljesen világos volt számomra, hogy még azt sem engedhetem meg, hogy jelöljenek. Egy újságírónak mindig tudnia kell, hová tart, kinek engedi, hogy meghívja, és kitől fogad el fizetséget. Mindegy, hogy díjról, beszédről vagy műsorvezetésről van szó. Egy újságíró nem hagyhatja, hogy megvegyék, és egy újságíró nem megy el ilyen rendezvényekre.” Másoknak azonban nem jelentett problémát átvenni a dohányipar díját, többek között az ARD újságírójának, Tho-mas Rothnak (2009-ben), vagy Konrad Schuller FAZ-riporternek sem (2012-ben).

A zsűriben olyan emberek ülnek, mint a Die Zeit újságírója, Theo Sommer,[97] akit jogerősen elítéltek adócsalásért. Egy rovott múltú erkölcscsősz nyilvánvalóan nem lehet példa a tisztes állampolgárok számára.[98] Sommerrel még olyan vitatott szervezetek kapcsán is találkozunk majd, mint az Atlanti-Híd, a Bilderberg-csoport, a Trilaterális Bizottság, vagy a Német Külpolitikai Társaság. A kutatók megítélése szerint Theo Sommer annak a szakértője, hogy a háborús bevetéseket és azok következményeit tudósításaiban pozitívan fesse le. Uwe Krüger médiakutató újságíró jól bemutatja ezt az általa „ferdítésnek” nevezett módszert Meinungsmacht (Véleményhatalom) című könyvében. Leírja, hogyan szépültek például azok az oknyomozó újságírói kutatási eredmények, amelyek a NATO által a balkáni háborúban bevetett urántartalmú lőszerek káros hatásairól értekeztek, ám amelyekre a politika nem tartott igényt eredeti formájukban. Amikor 2001 elején az erről szóló első publikált jelentések védekezésre kényszerítették az akkori szociáldemokrata védelmi minisztert, Rudolf Scharpingot, ő pontosan úgy reagált, ahogy a politikusok ilyen helyzetben előszeretettel teszik: felállíttatott egy szakértői bizottságot, hogy vizsgálja ki a jelentésekben szereplő vádpontokat. A bizottság vezetésével a már említett Theo Sommert bízta meg, aki akkor már a Die Zeit főszerkesztője és felelős kiadója volt. Sommer élvezte a miniszter bizalmát, ugyanis pályafutása korábbi szakaszában már sikerre vezetett egy tervező stábot, és tagja volt a szövetségi kormány haderő-szerkezeti bizottságának is. Láss csodát: fél évvel később a Theo Sommer által vezetett bizottság meghozta felmentő ítéletét: az urántartalmú lőszerek hatását jelentéktelennek értékelték, és a Die Zeífban - vagyis a Theo Sommer által vezetett lapban -, megj elent egy feltűnő cikk: „A pánikkeltők blamá-zsa” címmel.[99] Ezzel aztán le is söpörték a témát az asztalról. Uwe Krüger szerint Theo Sommer ezért kapta meg Scharpingtól a Hadsereg Arany Becsületkeresztjét.[100] Theo Sommer a történetet kissé tömörebben közli saját honlapján, és a „Kitüntetések” menüpontban pusztán ennyit ír: „A Hadsereg Arany Becsületrendje” (2002).[101]

Egy még kínosabb fejlemény az ügyben: 2014-ben Ulla Jelpke, Christine Buchholz és Jan van Aken Bundestag-képviselők a 18/2307-es dokumentumszám alatt kérvényt intéztek a szövetségi kormányhoz, amelyben azt írják, hogy a Védelmi Minisztérium 1999. július 21-i dátummal készített, a hadseregről szóló feljegyzésében a koszovói bevetéssel kapcsolatban azt a figyelmeztetést fogalmazza meg, miszerint a katonáknak tartózkodni kell az uránnal szennyezett porral való fizikai kontaktustól. A feljegyzésben arra is utalnak, hogy „a radioaktív és toxikus hatások miatt gázálarc viselésével és étkezés előtti kézmosással szükséges elkerülni az uránrészecskék testbe kerülését.” Mindezek mellett harci járművekbe történő beszálláskor „le kell rázni a port a ruházatról és védőfelszerelésről, a lábbeliről pedig le kell mosni.” Scharping barátja, Theo Sommer tehát valami olyat mosdatott tisztára, amivel kapcsolatban a hadsereg már 1999-ben figyelmeztetést adott ki házon belül.

„Dr. Sommer munkabizottságában” Theo Sommer és 13 katona mellett egyébként egy további „alfaújságíró” is ült: Nikolas Busse, a Frankfurter AUgemeine Zeitung munkatársa. Busse először a FÁZ NATO-tudósítója volt, majd az újság külpolitikai rovatának felelős helyettes szerkesztője. Még visszatérünk rá a vitatott transzatlanti hálózatokkal kapcsolatban, amelyben Busse már 2003-ban - a jogsértő iraki háború előtt -, letette a hűségesküt az Egyesült Államok felé (lásd részletesebben a „A nevek: Ellentmondásos érintkezések” című fejezetben).

És ami az egészben a legdurvább: bár az urántartalmú lőszereket a „Dr. Sommer-féle munkabizottság” hivatalosan állítólag veszélytelennek ítélte, a hadsereg a bizottság jelentésének közzététele után 2003-ban egy további belső iránymutatást készített, amelyben a lőszerek veszélyességére figyelmeztetett, és védelmi intézkedéseket írt elő. A hadsereg jelentésében (a 25. oldalon - lásd a képen) radiológiai károsodásról esik szó, amely uránmagos páncéltörő tüzérségi lőszer bevetése során keletkezhet a „Tartós Szabadság” nevű (az amerikai légierő által indított) hadművelet keretében. A katonáknak azt javasolják, hogy atom/biológiai/vegyi (ABC) védőruházatot viseljenek, és ne érintsék meg a lőszereket, továbbá használjanak filmdózismérőt és azonnal jelezzék a problémákat a csapat orvosa felé.[102]Mindez röviden azt jelenti, hogy a katonák, akik az említett lőszerek hatásai következtében fizikai károsodást szenvedtek, a „Dr. Sommer-féle munkabizottság” jelentése miatt a jövőben nem reménykedhetnek abban, hogy anyagi jóvátételt kapnak. Ugyanakkor a hadsereg bizalmas belső anyagaiban a lőszerek veszélyeire figyelmeztet. Abszurd helyzet. Teljesen másként fest azonban ugyanez Nagy-Britanniában, ahol egy hivatalos bírósági ítélet már 2004-ben megerősítette egy brit háborús veterán esetében, hogy betegségei és a testében felmerült egyéb elváltozások az urántartalmú lőszerre vezethetők vissza.

Iheo Sommer tehát, aki annak idején a korábban már említett okokból a Védelmi Minisztérium számára tisztára mosta az urántartalmú lőszerek alkalmazását,[103] ma a dohányipar számára válogatja ki a díjazandó

A hadsereg egyik titkos belső dokumentumának másolata a „könnyített urántartalmú fegyverek” veszélyeiről. A „VS - csak szolgálati célra” besorolás azt jelenti, hogy amennyiben jogosulatlan személyek (azaz Önök, az olvasók) megismerik a tartalmát, az sértheti a Német Szövetségi Köztársaság érdekeit tanulmányok elkészítésének módszertanát, és a készítő szervezetek függetlenségének állítólagos hiányát. Az úgynevezett Lloyd-jelentés a brit öbölháborús veteránok között kimutatta az öbölháború-szindróma jelenlétét, és megvizsgált egy sor lehetséges kiváltó okot. Ezek között az urántartalmú lőszerek az egyik lehetséges indokként szerepeltek. A tanulmány ugyanakkor világossá tette, hogy nem állt rendelkezésre megfelelő mennyiségű bizonyított tényadat, amely alátámasztotta volna ezt a kockázati tényezőt. Különösen kiemelték a Royal Society jelentését, amely az urántartalmú lőszerek katonákra gyakorolt veszélyét a tudomány mai állása szerint inkább alacsonyan állapította meg, viszont jelezte a hosszú távú kutatások és a további vizsgálatok szükségességét. Chris Busby, Maiak Hamdan és Entesar Ariabi 2010-ben készített tanulmánya, melynek címe „Rák, gyermekhalálozás és születéskori elváltozások a nemi jellegben” a rákos megbetegedések és a káros elváltozások számának növekedését mutatta ki az iraki Falludzsa térségében.

újságírókat.85 De talán eleget időztünk már a vitatott újságíródíjaknál, ahol annak a bizonyos elitnek a tagjai jól elszórakoznak egymással.

Azért engedjenek meg még egy megjegyzést: nem a Reemtsma konszern ötlete volt a szabadság fogalmának kisajátítása a dohányipar számára. A LobbyControl nevű szervezet, amely az átláthatóság és demokratikus működés biztosítására létrejött kezdeményezés, ezt állítja: „Az angolszász országokban a dohányipar célzottan támogat olyan szervezeteket, illetve részt vett azok létrehozásában, amelyek névleg a szabadságot képviselik, ugyanakkor a dohányzási tilalom és korlátozások ellen emeltek szót. Ilyen például a Center far Consumer Freedom (Központ a Fogyasztói Szabadságért, Egyesült Államok, lásd ehhez: SourceWatch), vagy a Freedom Organisationfar the Right to Enjoy Smoking Tobacco (FOREST - Szervezet a Dohányzás Elvezeti Jogának Szabadságáért) Angliában. Az Action on Smoking and Health szervezet szerint ezek a szervezetek finanszírozási forrásaik több mint 90 százalékát a dohányiparból kapják.”

Ne felejtsük el: 2007 óta tilosak a dohányipari reklámok a nyomtatott sajtóban. A 2003/33/EG uniós irányelv a dohányreklám képi megjelenítésére is kitér, amelyet a hamburgi területi legfelsőbb bíróság is megerősített 2009 augusztusában. Az Európai Bizottság szerint a dohánycégek képi reklámjainak minden formájára vonatkozik a tilalom. A bizottság a 2008. májusi jelentésében „vállalati márka megjelenítéseként és termék-értékesítésként” kategorizál minden olyan nyilvános felületen történő

85 Lásd: http://www.libertyaward.de/index.php/libertyaward/43-jury/372-theo-sommer

1.3.3.

Urántartalmú lőszerek által okozott veszélyek

A tálib

rezsim ellen az Észak-Atlanti Szövetség támogatásával indított „Tartós Szabadság” hadművelet során az amerikai harci repülőgépek többek között könnyített urántartalmú páncéltörő robbanó lőszert vetettek be.

A

páncélozott célok {járművek, páncélos harci járművek) elleni bevetéskor az ilyen lőszerben gyúlékonysági tulajdonságai miatt az urán saját magát gyújtja be. Az anyag égésekor a célponton és akörül toxikus por jön létre, amely bármikor felkavarodhat.

A dúsított

urántartalmú lőszer pontosan emiatt a védelmi felszerelés nélküli személyek esetében toxikus és radioaktív károsodásokat okozhat:

•

Nehézfémmérgezés •

Alacsony szintű radioaktív sugárzás veszélye Amennyiben

felmerül ilyen lőszer bevetésének valószínűsége (kiégett páncélos járművek, 30

mm-es lőszerre utaló nyomok), a célpontok körül kötelező a

vegyi/biológiai/radiológiai védőfelszerelés és maszk viselése mindaddig, amíg a csapat vegyvédelmi alakulata kizárja a veszélyeztetettség tényét.

Védelmi

intézkedések:

-

Tilos szükségtelenül megérinteni a lőszert, annak részeit, és más potenciálisan szennyezett anyagokat

-

A lehetséges sugárzást kötelező megvizsgálnia a vegyvédelmi alakulatnak

-

Kötelező filmdózismérőket kiadni -

Kötelező vegyvédelmi maszkokat alkalmazni -

Kötelező a ruházat vastagságát növelni, illetve vegyvédelmi ruházatot és védőfelszerelést alkalmazni

-

Kötelező dokumentálni a könnyített uránnal szennyezett eszköz mindenkori bevetését, illetve az ezzel való érintkezést (ki, hol, mikor, hogyan, milyen hosszú ideig, dózis)

-

A dózismérő bemutatásával az eseményt kötelező

azonnal jelenteni

-

Kötelező bevonni a mindenkori csapatorvost

megjelenést^ amelyet a dohánygyártók „felelősségük tudatában” alkalmaznak. A dohányiparban kiosztott díjakról szóló tudósítások azonban nem tartoznak az unió 2007-es reklámtilalma alá. Adódik egy érdekes kérdés: vajon mióta létezik a „Reemtsma Liberty Award” a „bátor zsurnaliszták” számára? Gondolom sejtik: 2007 óta. Világos, ugye?

Most már Önök is értik, miként gondoskodnak a dohánykonszernek a megfelelő PR-ról a díjak segítségével. És ha már úgyis igyekszem a tisztességes világgal kapcsolatos minden illúziójukat elvenni, hadd utaljak arra is, hogy a dohánygyárak a politikai pártjainkat is megvesztegetik.

A pártok ugyanis olyan adományokat kapnak, amelyeket felénk, polgárok felé nem kell párttámogatásként elismerniük. Itt ugyanis a pártmédiát kenik meg. Minden pártnak vannak saját tagfolyóiratai. A Kereszténydemokrata Unió (CDU) Junge Union nevű ifjúsági tagozata például egy Entscheidung (Döntés) nevű folyóirattal rendelkezik, a CDU saját újságja az Union Magazin, a Szociáldemokrata Pártnak (SPD) pedig egy egész könyvesboltnyi újságja van (erről később egy egész fejezet szól majd). A dohánycégek mesébe illő összegeket fizetnek a pártújságok hirdetési felületeiért, amivel egyúttal a pártokat is szponzorálják. Emellett persze minden országos és helyi pártkongresszuson standokat bérelnek. Csupán a standbérleti díjakból átlagosan egymillió euró rejtett szponzori pénz folyik be a pártok kasszájába évente.[105] A polgárok persze mit sem sejtenek arról, hogyan vesztegetik meg a pártjainkat.

A megvásárolt pozitív tudósítások és a politikusok megvesztegetése között pedig szemmel láthatóan nem sok különbség van.

SZÍVESSÉGI

INTERJÚK, PR-UTAZÁSOK ÉS ADÓCSALÁS

Utólag nézve különösen hátborzongatóak voltak a háborús térségekbe irányuló azon utazásaim, amelyeket a háborús felek, vagy azok támogatói finanszíroztak. Ezekre az utazásokra ilyen „támogatás” nélkül egyáltalán nem került volna sor, mert nem kaptam volna beutazási vízumot, sem pedig megfelelő védelmet. Józanul nézve ezek mind a háborút viselő erők javára rendezett PR-utazások voltak. A meghívásokat legtöbb esetben feletteseim kapták; akik elosztották ezeket a szerkesztők között; majd aláírták az utazási megbízásokat. Az ilyen utazások során a hatalomhoz, mégpedig az élet és halál fölött döntést hozó hatalomhoz való közelség valahogy mindig átütő erejű volt.

Már nem is emlékszem, hány szívességi interjút készítettem közel-keleti vagy afrikai államfőkkel, illetve minisztereikkel az ilyen utazásokon. Csak annyit tudok, hogy ezeknek az állítólag fontos embereknek a nyilatkozatai javarészt hazugságok voltak, ám a helyszínen működő

német követségnek vagy a gazdasági érdekekkel rendelkező óriáscégek helyi képviselőinek legalább annyira szükségük volt rájuk, mint a nyilatkozóknak. A FÁZ pedig mohón kapott az alkalmon, és mindennek teret adott. Különösen durva volt az, ami Kartúmban, Szudán fővárosában történt. Az izraeli Moszad egy mezőgazdasági üzemnek álcázott birtokot bérelt a várostól délre, Omdurmanban, a Kék-és a Fehér-Nílus összefolyásánál. A szomszédos telken viszont bin Laden egyik terrorosztaga rendezkedett be, amely később világhírre tett szert. A német követség kérésére egy bemutatócikket kellett volna írnom a FAZ-ba az (izraeli) Ronny S.-ről, aki Szudánban légkondicionált istállókban tartott német tehenek tejét értékesítette a szűk körű uralkodói elit számára. Azt viszont nem írhattam meg, hogy Ronny S., a Moszad tagja, a tej értékesítésen keresztül tudott közel kerülni a szudáni elithez, amely máskülönben elérhetetlen lett volna a számára. így viszont közvetlenül bin Laden mellett lehetett a székhelye, így a „mezőgazdasági létesítményben” épült kis kilátótoronyból szépen megfigyelhetett mindent, ami a szomszéd telken zajlott. A követség kérésére megírtam a cikket a FAZ-ba a Nílus mellett élő boldog német tehenek tejéről, a valóság másik részét pedig egyszerűen kihagytam a képből, ahogy már azelőtt sokszor. A főnökeim a FAZ-nál mindig helyesnek találták, ha szorosan együttműködtem a helyi német követségekkel ezeken az utazásokon.

Ennél még rosszabb volt Irán. A teheráni német követség célul tűzte ki a német-iráni kereskedelmi kapcsolatok folyamatos támogatását. A legnagyobb iráni cégek tulajdonosai a mollák, ezért a követség minden utazásomnál nyomást helyezett rám, hogy szívességi interjúkat készítsek a külügyminiszterrel vagy valamelyik ajatollahhal, illetve más iráni tisztség-viselővel, vagy legalább említsem meg őket a cikkemben. Ha az irániaknak is nagy érdekük fűződött ezekhez az interjúkhoz, akkor (az ománi utaknál már felvázolt módon) ők fizették az utazást. Világosan fogalmazva: a FÁZ elfogadta a meghívásukat; majd szívességi interjúkat hozott le az újságban. Az újság archívuma tele van ezekkel az interjúkkal, amelyeket én magam készítettem. így ment ez Afganisztántól Algériáig, Dél-Afrikától a Horn-fokig. Egy jeles német napilap tudósítójaként mindig számíthattam a német követség támogatására is.

Természetesen különböző hatások érik ilyenkor az embert. Elsősorban azok a sztorik befolyásoltak, amelyeket nem írhattunk le úgy, ahogy megtörténtek. Világosan emlékszem egy ebédre, amelyen német diplomatákkal vettem részt Bagdadban. Azt már nem tudom, hogy a nagykövet, vagy valamelyik vezető diplomata rezidenciáján rendezték-e az eseményt. A szomszédos házból borzasztó hangok, szívszaggató vonyítás hallatszott. Megkérdeztem, hogy mi az, és elmondták, hogy a szomszédban egy ázsiai diplomata lakik, aki szívesen eszik kutyahúst. Az állatokat a két telket elválasztó fal mögött lassan, élve vágatja le. Az élő kutyáknak először levágták a lábait, majd a farkukat, és végül a fejüket. Állítólag a halálos kínzásoktól a hús jobb ízűvé vált, legalábbis ez az ázsiai férfi ebben hitt. A német diplomaták viszont majdhogynem esdekeltek nekem, nehogy megemlítsem a dolgot bagdadi tudósításomban, ez ugyanis káros hatással lenne a két ország közötti kapcsolatra. Fordítsam el a szemem az állatkínzásról? Szörnyű volt.

Pont ilyen rossz volt az is, amikor német politikusokat kísértem el külföldi útjaikra. Minden elképzelhető szituációra kaptunk a beszélgetésekhez iránymutatásokat tartalmazó mappákat. A lustábbaknak elég volt ezekhez egy előre meghatározott keretet adni, és az egészet néhány helybeli élménynyel felfrissíteni, máris mindenki boldog volt. Az őszinte újságíráshoz persze mindennek nem volt semmi köze. Az egész sokkal inkább az emberek kollektív átveréséről szólt, amiért még újságírói díjakat is kilátásba helyeztek.

Mindegy, hogy az előző életember 17 évig a FAZ-nál, vagy tudósítóként a Gruner + Jahrnál, a ddp hírügynökségnél, az Axel-Springer Kiadónál, televíziós csatornáknál vagy más jeles médiavállalkozásoknál dolgoztam - vezetői szinten gyakran ugyanazt a gondolkodásmódot értem tetten: mindig mások azok, akik korruptak és tisztességtelenek. Ismétlem: saját hibám beismerése nem teszi jóvá mindezt, viszont a fiatal generáció talán tanulhat ezekből a hibákból.

Teljesen magától értetődő volt a számomra, hogy miután a kormány egyik kisméretű luxusgépén az egyik kollegámmal a Német Hírügynök-ségtől (dpa) egy utazáson vettünk részt Klaus Kinkellel, a BND

titkosszolgálat korábbi vezetőjével, aki akkoriban külügyminiszteri posztot töltött be, magunkban büszkék voltunk erre a közeli kapcsolatra. Utóbb minderről pozitív hangvételű beszámolót írtunk. De készítettem udvari tudósítást Helmut Kohlról és más politikusokról is. Ma már szégyellem magam ezért, és bocsánatot kérek miatta. Habár ezzel sem tudom eltörölni a történteket, legalább az arcomat adhatom hozzá.

Amikor Afrikában meglátogattam Karlheinz Böhm színészt (ő játszotta a Sisi-filmekben Ferenc Józsefet), aki ekkor egy német vezető politikus társaságát élvezte, az igazságnak megfelelően le kellett volna írnom, hogy Böhm és segélyprojektjei pusztán PR-díszletként szolgáltak az őt meglátogató németek számára. A politikusok egyetlen célja az volt, hogy a választók befolyásolására alkalmas csoportkép szülessen, amelyen a népszerű

színész mellett állnak, fekete gyerekektől körülvéve. Amint elkészültek a fotók, Karlheinz Böhm és az afrikai gyerekek egy csapásra érdektelenné váltak.

A látogatók számára ők puszta statisztákat jelentettek, ahogy sokan mások is.

Mint oly sok más esetet, ezt sem a valóságnak megfelelően írtam meg. A hatalomhoz való közelség újra és újra korrumpált. Ugyan milyen őszinteség lehetett az, amikor valaki az etióp fővárosban, Addisz-Abebá- ban az ötcsillagos hotelből egy légkondicionált helikopterrel kényelmesen átrepül az ország fölött, majd a helyszínen interjút készít Böhmmel az országban uralkodó szegénységről, hogy utána a légkondicionált ötcsillagos szállodában a luxusbüfében falatozva megírja a beszámolót az etióp lakosság nélkülözéséről, miközben körülötte mindenhol emberek halnak éhen?

Amikor elnökökkel, kancellárokkal vagy miniszterekkel utaztam, a vámvizsgálatokon sem kellett részt vennem. A kölni vagy bonni repülőtér hadsereg számára fenntartott részére érkeztünk, és itt a vámosok diszkréten elfordították a fejüket. Mindenki tudta ezt, sőt, számítottunk is rá. Sokan ki is használták a lehetőséget. A politikusok, a miniszterek is. A kívülállók az egyik miniszter „szőnyeg-botrányáról” azért tudomást szereztek.[106] Túl sokan elfogadhatónak tartották azt, ha az utakról hazahozott luxustárgyakat nem mutatták be a vámon, vagy később egy másik kormányzati járat fedélzetén diszkréten maguk után küldették ezeket. Emlékszem az egyik kollegára - egy nagy példányszámú lap munkatársa aki az amerikai szolgálati útjáról a szövetségi légierő egyik gépén egy egész használt Harley Davidsont hozatott Németországba alkatrészekre bontva. Az alkatrészeket aztán itthon eladta, amin néhány ezer eurós hasznot szerzett. Ezt máshol adócsalásnak nevezik. A szállítási költségeket pedig egyenesen a német adófizetők fizették, akik egyébként a szövetségi légierőt is fenntartják. A legtöbbünk benne volt hasonló dolgokban.

Ami az egészben a legrosszabb: mindenki tudott erről, és ez láthatatlan kötelékkel kötötte össze az újságírókat a politikusokkal.

Egy másik újságíró blogjában utólag arról ír, hogy mi mindent tehet az ember, amikor vezető német politikusokkal - akár a kancellárral - utazott, és tudja azt, hogy ezeken az utakon nincs ellenőrzés: „Az egyik perui adott nekünk egy tippet, hol tudunk antik inka tárgyakat vásárolni. A régész szerint ezek a tárgyak eredetileg sírrablóktól származtak, és nagyon értékesek voltak. Az egyik kollégával elmentünk egy városszéli házhoz, és (illegálisan) megvettünk egy fejdíszt (250 dollárért), valamint egy temetkezési leplet.

Az országból való kiszállítás már egyszerű volt, ugyanis a kancellár kísérőinek poggyászát senki sem ellenőrizte."88

Mindez több mint egy évtizede történt. De felsorolhatnék sok olyan kollégát, akik a mai napig is így intézik az ügyeiket.

Nem teszek nekik szemrehányást, korábban én magam is részt vettem ebben a romlott rendszerben. Viszont talán arra tudom sarkallni őket, hogy gondolkodjanak el, és változtassanak. Talán sosem valljákbe nyíltan, ezért ismétlem el a lehető legvilágosabban: a tudósítások és cikkek csapásiránya az imént vázolt szoros politikai kapcsolatok miatt egész biztosan káros befolyás alá került. A pártfüggetlen és objektív újságírásnak ezzel aztán búcsút is mondhatunk.

Még egy példa: amikor Helmut Kohl volt kancellár a frankfurti FÁZ szerkesztőségében meglátogatta a lap akkori felelős politikai kiadóit, Johann Georg Reifimüllert és Frizt Ullrich Fackot, és bizalmasan elbeszélgetett velük, minden szerkesztő büszke volt rá, hogy egy Idézet forrása: http://www.sprengsatz.de/?p=3512

ilyen „magas rangú vendég” van nálunk. Eszünkbe se jutott az, hogy ez a közelség könnyen korrumpálhat is. Épp ellenkezőleg, mi magunk is szerettünk volna az elit közelébe kerülni. Néhányunknak, mint Frankenbergernek ez sikerült is, de vajon milyen áron? Később még visszatérünk erre.

Michael Spreng korábbi vezető szerkesztő és médiatanácsadó a következőket írja Kohlról és az újságírókhoz fűződő

kapcsolatáról:

„Helmut Kohlról jól tudjuk, hogy csak két embertípus létezett a számára: azok, akik mellette, és azok, akik ellene voltak. így sorolta be az újságírókat is. A szólásszabadsághoz »instrumentális«

módon viszonyult, az volt a jó újságíró a számára, aki hagyta magát »instruálni«. Gyorsan megkapta a »kohliánus« jelzőt, aki - hozzám hasonlóan - egy bizonyos minimális szimpátiával tekintett rá. Az ilyenektől aztán elvárták, hogy feltétel nélkül kövessék őt."[107]

Annak idején, amikor Kohl eljött a szerkesztőségbe, hogy Reifimüllert és Fackot meglátogassa, biztos nem hittem volna el ezt, pedig már akkor is így volt. Kohl saját céljaira, saját belátása szerint eszközként használta a két FAZ-vezetőt, Fackot és Reifimüllert. A mai politikusok más médiavezetőkkel bánnak hasonlóan - úgy, hogy azok ezt észre sem veszik, vagy maguknak sem vallják be.

Ezek a már említett kiadóvezetők és lapszerkesztők részben a mi gondolkodásmódunkat is meghatározták, elsősorban a nyelvezeten keresztül, amit használniuk kellett. Sohasem fogom elfelejteni, amikor Johann Georg Reifimüller egy nyomtatott papírlappal a kezében berontott a szerkesztőségbe, és felkiáltott: „Ki dolgozta ezt át?” A szövegben valahol ugyanis szerepeltek a „szintók és romák” kifejezések. Reifimüller hangosan, félreérthetetlenül ezt mondta: „Ezek cigányok! Jól jegyezzék meg: cigányok!”

Mi, a FÁZ politikai szerkesztői nem írhattuk azt, hogy szintó vagy roma. Ez újságírói gyakorlatom legelején történt. Egyik kollégámmal, Reinhard Olt nyelvészprofesszorral hosz-szan egymásra néztünk. „Cigányok” - az ilyen szavak beleivódnak az emberbe. A gondolkodásmódunkat tehát egy bizonyos irányba tereíik. így formált bennünket a nyelvezet már fiatalon, a szakmai képzésünk során.

Túl sokat foglalkoztam már a Frankfurter Allgemeine Zeitunggal, és ezzel talán azt a téves képzetet ébresztettem Önökben, hogy mindez csak a FAZ-ra, és ott is csak a politikai szerkesztőségre volt jellemző, és azon belül is az én aktív időszakomban. Ez az állítás azonban egyetlen pontjában sem állja meg a helyét. A leírtak pontosan ezért nem tekinthetők a FÁZ elleni támadásnak, sokkal inkább egy kezdeményezés a médiavállalkozások számára, hogy mindenki a saját portáján söpröges-sen. Az én időmben a FAZ-nál - mint már említettem -, a „megkent” tudósításokat legvilágosabban a kulturális rovatban, vagy legalábbis az idetartozó turisztikai vagy utazási részben lehetett tetten érni. Ezekhez mindig kapcsolódott egy sor mások által finanszírozott, távoli országokba szóló luxusmeghívás, amelyeket nehéz is lett volna másnak tekinteni. Ingyenes utazások, amelyek során a számlát álló szponzorok egy adott témával kapcsolatban egyértelműen elvártak bizonyos tartalmi elemeket, vagyis az ehhez tartozó PR-t. Nem volt tilos az, hogy egy utazást az finanszírozzon, akiről az szólt, például egy utazási iroda vagy légitársaság.

Az ilyen utazásokat rendszeresen szétosztották a szerkesztőségben, mi pedig legtöbbször egy szóval sem nem utaltunk arra, hogy ki is állta a cechet.

Emlékeim szerint ez is teljesen „normálisnak” számított a többi médiavállalkozásnál is. Nem egészen egy éve voltam a FAZ-nál, amikor 1987

júliusában az újság lehozta egyik hosszú tudósításomat „A katfa árnyékában”

címmel. A meghívás és a pénz a Yemenia elnevezésű jemeni légitársaságtól érkezett, így a cikk teljes egészében PR-tudósítás volt. A meghívást a kulturális rovat utazási szekciója kapta. A jemenieknek annyira tetszett az újságban kiváló helyen megjelent PR-tudósításom, hogy megkérdezték tőlem, milyen kívánságom lenne - azon kívül, hogy a jövőben ingyen nyaralhatok Jemenben. Viccesen megjegyeztem, hogy sehol a világon nem ettem olyan kiváló grillezett királyrákot, mint a jemeni Mokka nevű kisvárosban (amelyről a mokka kávé a nevét kapta). Néhány nappal később a jemeniek egy egész ládányi, alig néhány órával korábban Jemenben grillezett királyrákot küldettek a szerkesztőségbe. A kollégáimmal lelkesen nekiestünk a „vályúnak” (ahogy akkoriban az ilyesmit neveztük a szerkesztőségben), miközben teljesen helyénvalónak gondoltuk az egészet. Senkinek eszébe sem jutott, hogy etikai vagy erkölcsi szempontból átgondolja a dolgot.

A FÁZ kultúrrovatának irodájában állt egy könyvekkel teli polc, olyan művekkel, amelyeket kéretlenül küldtek a kiadóba, „szíves megtekintésre”. Minél több pozitív recenzió jelent meg egy kiadó könyveiről a lapban, annál többet küldtek a legújabb kiadványokból. Néha egy egész karton vadonatúj könyvet vittem át a kultúrrovattól kollégáimnak a politikai részbe, hogy nyugodtan szolgálják ki belőle magukat, és senki sem találta ezt botrányosnak. Természetesen a FAZ-szerkesztők legújabb könyveit is megemlítettük az újságban. Emlékszem az én első, Verschlusssache BND (A BND titkos dossziéi) című bestselleremre, amelyet a FÁZ kiadója adott ki, és amelyet a FÁZ helyiségeiben rendezett sajtótájékoztatón a FÁZ

szerkesztői nyugodt szívvel reklámoztak.

Emlékszem, hogy a Szövetségi Bűnügyi Hivatal az iszlám ideológiával kapcsolatos kritikáim miatt több éven át „potenciális célpontként” tartott nyilván. Talán én voltam az egyetlen német újságíró, aki teljesen legálisan tartott éles lőfegyverrel a zakója alatt járhatott a szerkesztőségi megbeszélésekre. A BMW autógyár hónapokon át teljesen ingyenesen páncélozott limuzint bocsátott a rendelkezésemre, amelyet televízióval és minden más luxussal is felszereltek. A FÁZ nemcsak tudott erről, még azt is engedték, hogy minden egyéb járműköltséget elszámoljak a FÁZ terhére. A lap ugyanis örült annak, hogy ez idő alatt a szolgálati autómba nem került több kilométer. Valahogy minden magától értetődő volt. Összefoglalva elmondható: mindig egy dologról volt szó. Persze, nem a tényszerű tudósításra gondolok. A pénzre ment ki a játék, és az egyéni előnyök megszerzésére. Mindenki a saját céljait követte.

ALJAS

IVÓCIMBORÁK: BEPILLANTÁS AZ ÚJSÁGÍRÓI PISZKOS MUNKÁBA

Másodpercre pontosan le tudom írni, mikor érkezett el a pillanat, amikor egy csapásra, végleg megundorodtam saját magamtól. Aznap történt, amikor felhívtam Hans Wolfgang Euler frankfurti büntetőjogászt, és a tanácsát kértem, ugyanis az egyik legismertebb kereszténydemokrata politikus tanúk előtt a saját dolgozószobájában azt a feladatot akarta adni nekem, hogy kémkedjek Rheinland-Pfalz szövetségi tartomány akkori szociáldemokrata miniszterelnöke, Kurt Beck ellen. A beszélgetés egyik tanúja egy korábbi rajnai kereszténydemokrata vállalkozó volt. Az illető sok mindenben részt vett a CDU-ban, és már túl sok ügyben túl sokáig tartotta a száját. Könnyen meglehet, hogy éppen most dönt úgy, hogy nyilvánosan megosztja a háttéremberek nevét. Tartom magam az ajánlatomhoz, hogy bármikor vele együtt nyilvánosan tanúskodom bíróság előtt is. Az ismert kereszténydemokrata üzletember nem a megbízó volt, hanem tanúként végignézte, amint egy ismert CDU-politikus először ötezer eurót ajánlott fel nekem, hogy újságíróként kikémleljem Kurt Beck feleségének családi ügyeit. A Beck család védelmében semmiképpen nem szeretnék részletekbe bocsátkozni, így csak annyit mondok: Beckék bankszámlakivonatai már ekkor is a CDU rendelkezésére álltak. Állítólag már sikerült beszervezni egy, a CDU-hoz közel álló banki ügyintézőt. A szociáldemokrata miniszterelnök nyilvánvalóan mit sem tehetett anélkül, hogy az ne jutott volna a CDU tudomására, egészen a család legintimebb dolgaiig.

Ezeket pedig nekem kellett volna dokumentálni. A politikus, aki velem szemben ült, nem kicsit volt gátlástalan. Tudtam róla, hogy a CDU egyik ismert bizottságának tagja. Ekkor már két órája hallgattam a kívánságlistáját, belül teljesen felkavarodva, de egyetlen szó nélkül. Ezekben a pillanatokban megkérdeztem magamtól, tényleg ennyire mélyre süllyedtem, ha egy politikus azt gondolja, hogy érte és a pártjáért, burkolt fizetség fejében (amit előadási honoráriumként akartak kifizetni) átveszem tőlük a megbízást és elvégzem helyettük a piszkos munkát. A mainzi parlament épületében található irodában látszólag elfogadtam az ajánlatot, de még azon a forró nyári napon az autóból felhívtam Hans Wolfgang Euler büntetőjogászt. Euler megszervezett egy találkozót Kurt Beck titkárságvezetőjével, akitől megtudtam, hogy már értesültek a megbízásokról. Nem az egyetlen újságíró voltam ugyanis, akit a CDU

ráállított Kurt Beckre. Mindez nem történt volna meg, ha újságíróként nem ga-balyodok bele a politikai elit ragacsos hálójába. Ekkorra már természetes módon elvárták tőlem ezt a fajta aljasságot.

Cserébe számos előnyt élveztem: nyaralhattam Konrad Adenauer nyári rezidenciáján, az olasz Comói-tó melletti Cadenabbiában található, óriás parkkal körülvett saját úszómedencés villában. A Villa La Collina a mai napig is a CDU-hoz közel álló Konrad Adenauer Alapítvány tulajdona, amellyel szoros kapcsolatot ápoltam.[108] Itt rendszeresen találkoztam a német politika vezető tagjaival. Ezekben az években ugyanis a Konrad Adenauer Alapítvány tervezési stábjának tagja voltam.

A CDU pedig rendszeresen felkért különböző jól fizető megbízásokra és előadások megtartására. Ezekre elsősorban a Villa La Collinában került sor, ahová akkoriban idegenek nem juthattak be, én viszont veszélyesen közel kerülhettem itt a politikusokhoz. Sokat ettünk és ittunk. Sosem fogjuk elfelejteni a feleségemmel, amikor az egyik rheinland-pfalzi kereszténydemokrata politikus az egyik éjjel a villában, amely már ekkor is az alapítvány nyári rezidenciájaként szolgált, részegen bejött az első emeleti szobánkba, mert azt hitte, hogy a mellékhelyiségben van, ahol könnyíthet magán. Csontrészegen az ágyunkra okádta mindazt, ami a gyomrában volt. A politikusokhoz való ilyen közelség a szó legszorosabb értelmében megbotránkoztató volt. A Villa La Collinában mindenki a belső körökhöz tartozónak számított és nem zárhatta ki magát. Ez lett az eredménye: beállított a szobánkba ez a csontrészeg CDU-nagyágyú. Ezt a botrányos közelséget már akkoriban is csak fogcsikorgatva tűrtem el. Amikor azonban ott ültem a mainzi parlamenti irodában, ahol az akkori rheinland-pfalzi szociáldemokrata miniszterelnök, Beck ellen megkaptam a megbízást, nem tehettem mást, meg kellett húznom a határvonalat. Világos volt számomra, hogy rengeteg gondot és problémát okoz majd, ha nem leszek hajlandó együttműködni, de ez teljesen hidegen hagyott. Szerettem volna végre újra a tükörbe nézni.

Konrad Adenauer egykori Villa La Collinája még legalább egy titkot rejteget. A ház egy dombon áll a Comói-tó fölött, szép kilátással a tó másik oldalán fekvő Belaggio nevű falura,[109] amely néhány percnyi kompútra található a villától. A Rockefeller Alapítvány pedig, amely óriáspolipként titkos szervezetek egész hálózatával rendelkezik, és ezáltal összefogja a hatalomban levő elitet, Belaggióban egy különálló, kommunikációs szempontból jól védett oktatási centrumot tart fenn.[110] Amikor a politikai elit tagjai valódi titkos találkozókat folytatnak az amerikai elittel, hogy politikai döntéseket egyeztessenek, a Villa La Collinában szállnak meg, majd komppal átmennek Belaggióba, a Grand Hotel Villa Serbelloniba, ahonnét diszkréten a Rockefeller Alapítvány sofőrje elfuvarozza őket.

Ezekről a diszkrét eseményekről a teheráni német követség jut az eszembe, a Ferdowsi utca 324-ben. Ennek szomszédjában ott van a török követség. A két épületet egy szigorúan titkos alagút köti össze egymással, hogy a nagykövet és legközelebbi munkatársai veszély esetén a szomszédos épületbe menekülhessenek. Amikor a szövetségi titkosszolgálat munkatársa úgy akart bejuttatni engem a német követségre, hogy arról a követségi munkatársak ne szerezzenek tudomást, akkor a török követségre kellett mennem, ahová értem jöttek a föld alatti alagúton keresztül. Hasonló föld alatti összekötő alagutak más német követségeken is voltak (mindenekelőtt az arab és afrikai országokban, és ezeket az amerikai szolgálatok is használták, hogy bizonyos személyeket így csempésszenek ki az országból, de ez most nem fontos). Mindez nagyon izgalmas és titokzatos volt a számomra, de ha jobban belegondolunk, ez az egész inkább őrültség. Pont olyan, mint a német vezető

politikusok titkos találkozói, akik a Villa La Collinából komppal Belaggióba utaztak, hogy a Rockefeller Alapítványnál átvegyék az instrukciókat a különböző

politikai kérdésekről. Csak később tudtam meg, hogy a Rockefeller Alapítvány a Trilaterális Bizottsághoz hasonló fiókszervezeteken keresztül vezető német újságírókat is megnyer magának: „fekete özvegyként” előbb szívességekkel szorosan a hálójába fonja őket, amíg már nincs többé menekvés. De erről egy másik fejezetben még lesz szó.

ÓCSKA TRÜKKÖK:

ÍGY VERIK ÁT A HIRDETŐ ÜGYFELEKET

Az eddig vázolt módszerekkel az újságírás az olvasókat és a nézőket veri át. Ez az olvasók számára már most egyértelmű. Ne felejtkezzünk el azonban azokról sem, akik hirdetéseket adnak fel, és a befektetett pénz fejében valamiféle eredményt várnak. A hirdető ügyfeleket azonban, akik horror összegeket fizetnek az újságok hirdetési felületeiért, alaposan átverik. A nagy kiadóközpontok már régóta versenyeznek egymással a felületekért, a hirdetési árak pedig aszerint alakulnak, hogy mennyi a ténylegesen értékesített hirdetési felület. Ez a harc a ténylegesen értékesített hirdetési felület mennyiségek kapcsán a kiadókat olyan módszerekre sarkallja, amelyek engem már újságírói tevékenységem kezdetén is megdöbbentettek, viszont ezek a szakmában akkoriban (és persze most is) nyilvánvalóan teljesen „rendben” voltak. Egy szakmai dologra gyorsan rájöttem: alig nyomtatták ki este a másnapi újságot, a kiadott példányok egy részét, amelyet bizonyos trükkökkel a marketingrészlegen keresztül felvásároltak, teherautóra pakolták, és 24 órán keresztül utaztatták ide-oda az országban. A következő napon pedig, amikor a „remittenda” (tehát azok a példányok, amelyeket a kereskedők a hivatalosan megjelent változatból nem tudtak eladni) visszaérkezett, a teherautóban folyamatosan utaztatott mennyiséggel együtt a zúzdában került.

Egyetlen szombati kiadás hirdetési oldalai -

legalábbis akkoriban ez a hír járta - egy kiadó összes munkatársának négyheti bérét fedezték (ez ma már nem így van). Ezek gazdaságilag sikeres idők voltak, viszont a hátteret senki nem sejtette. Nagyjából még emlékszem rá, mennyire büszkék voltak a kiadóvezetők arra, milyen sok „ostoba” hirdető ügyfelet vertek így át. Ők ugyanis olyan „teljesen értékesített példányszámra” fizették a reklámköltséget, ami a valóságban nem létezett. A kilencvenes években az egyik délnémet újságkiadó vezető munkatársa egy hesseni kiadóhoz igazolt át, és bizonyítékokat mutatott be új főnökeinek arról, hogy a bajor kiadó a fent ismertetett módon miként növelte napról napra mesterségesen az egyik nagy német napilap állítólagosán értékesített példányszámát. A munkatárs arra számított, hogy új munkaadója majd megdicséri, és nyilvánosságra hozza a visszaélést. Nem gondolt azonban arra, hogy a hesseni kiadó pontosan ugyanígy járt el, így aztán a kompromittáló bizonyítékok a mai napig sem kerültek elő a páncélszekrény mélyéből.

Miután hézagosán emlékszem már csak ezekre az időkre, 2014. június 9-én felhívtam egy korábbi marketingvezetőt, aki régebben az egyik kiadónál dolgozott, ahol rálátása lehetett a hirdetési ügyekre.

Megkeresésemre az alábbi írásos válasz érkezett: „Kedves Udo, tudod, hogy mindig megbíztam benned. Nos, valóban így történt. Három évvel halála előtt X-et (egy kiadó ügyvezetőjét) felkereste az XY újság munkatársa, aki az ilyen ügyekre vonatkozó bizonyítékokkal szerette volna kompromittálni korábbi munkaadóját. X ügyvezető akkoriban nem ment bele ebbe. Az üvegház tipikus esete, amelyben az ember maga is bent ül... Ettől függetlenül biztos forrásból tudom, hogy az XY kiadó még mai is naponta legalább 20 ezer pluszpéldány esetében alkalmazza az általad leírt módszert.”

Megkérdezhetik, hogy ebben a fejezetben -

teljesen eltérően a könyv más részeitől - miért nem nevezem meg a személyeket és a cégeket? A válasz egészen egyszerű: közben egy másik könyvön is dolgozom egy nyugdíjas belső munkatárssal együtt a kiadói szakma piszkos ügyeiről. így aztán nem lenne értelme az érintettek figyelmét az anyag teljes nyilvánosságra hozatala előtt felkelteni, és ezzel értékes munkaidőt vesztegetni ügyvédi és bírósági tárgyalásokra. A neves kiadók mindenesetre évek óta szisztematikusan becsapják a legnagyobb hirdetőket. A könyv nyilvánosságra hozatala után viszont hosszú évekre visszamenőleg óriási összegeket követelhetnek majd vissza tőlük.

A médiában azonban nem csak a kiadók követnek el csalásokat. Az átverés ott bujkált és bujkál ma is mindenhol a médiában - ahogy újra és újra belebotlottam. Tényleg minden sarkon ott van, a legszokatlanabb helyeken. Amikor Namíbiában először szálltam meg a fővárosban, Windhoekben, egy neves hotelben, az ágyamban egy számomra ismeretlen nő feküdt, és szemtelenül vigyorgott rám. A hosszú repülőút után idegesen mentem le a recepcióra, azt gondolva, hogy a szobámat hibásan kétszer adták ki. Csak miután másnap, amikor a kollégáim, akikkel együtt utaztam, megkérdezték, hogy „na, a tied milyen volt?”, jöttem rá, a hölgy nem véletlenül feküdt az ágyamon. Fiatal voltam és naiv. Meg kellett tanulnom, hogyan vesztegetik és vásárolják meg az újságírókat, és hogy milyen trükkök működnek a szakmában. Az út hivatalos, fizetett meghívás volt, ahová a FÁZ küldött. Emlékeim szerint a programot valamilyen délafrikai utazási iroda fizette. Visszatekintve elmondhatom, hogy a minta később is egyértelműen ugyanez volt.

AZ ELHALLGATÁS

SPIRÁLJA:

AMI NINCS BENNE

AZ ÚJSÁGOKBAN

Negyed századig tartott, amíg felszínre került a valóság, és hivatalosan is megerősítették azt. A szakmai szakszervezet több mint 25 év után, 2014 júniusában ismerte el, hogy a FÁZ egykori háborús tudósítójaként hivatásom gyakorlása közben mérges gáz áldozatává váltam. Talán én vagyok az egyetlen még élő nyugati tanúja egy tömeges gáztámadásnak, amely során 1988 júliusában néhány óra alatt több száz embert öltek meg német mérges gáz alkalmazásával. Összességében valószínűleg ennél is sokkaltöbb emberről volt szó, és nyilvánvaló, hogy a „Schwefellost” nevű kénes mustárgáz ellen semmilyen gázmaszk nem nyújtott védelmet. Időközben 25 év után a CIA is nyilvánosságra hozott belső dokumentumokat erről az incidensről, amely során mérges gázt vetettek be.[111]

Miért kezdem ezt a fejezetet ezzel a történettel egy olyan könyvben, amely a német médiáról és az ott megjelent tudósítások valóságtartalmáról szól? Azért, mert ez is tipikus példája annak, hogyan működik a politika és a média Németországban. Ha valaki mélyen beleássa magát a Frankfurter Aílgemeine Zeitung archívumába, amelynek akkoriban én is a tudósítója voltam, egy cikket találhat a nevem alatt a következő címmel: „Zubaidatban eltakarítják az összecsapás nyomait”.[112] Az időközben nyilvánosságra hozott CIA-s archív dokumentumokban további bizonyítékokat is találhatunk arra, ami német részvétellel az iraki harctéren történt.[113] Továbbá egy kis fotó is szerepel a cikkem mellett, rövidke képaláírással. Ennyi. Ha valahol a világban német gyártmányú mérges gázzal embereket gázosítanak el, akkor azt gondolhatnánk, hogy jól informált polgárokként erről hírt kellene hallanunk. A valóság azonban teljesen másként fest. Még mindig megvannak azok a színes fotóim a tömeges gáztámadásról, amelyeket eddig sehol sem hoztak nyilvánosságra. Pontosabban: egy egészen jelentéktelen képtől eltekintve nem lehetett nyilvánosságra hozni ezeket. Akkori felettesem, a külpolitikai rovat felelős munkatársa, Fritz Ullrich Fack legalábbis nem akarta ezt. Ehelyett a fotókkal a Vegyipari Szakmai Szövetséghez küldött, miután visszatértem a harctérről. Egy rövid, mínuszos hír egy mérgesgáz-bevetésről, egy jelentéktelen fotó a FAZ-ban, ennyi jelent meg. A FÁZ

kiadójának utasítására nem adhattam tovább más kiadóközpontoknak sem a fotókat, amelyeknek nálam voltak a közlési jogai. Akkoriban a Stern meg akarta venni a fotósorozatot. De az állásomba került volna, ha odaadom nekik. Akkor úgy tűnt nekem, hogy az ügyről a nyilvánosság a lehető

legkevesebbet tudhatta csak meg.

Ezt már akkor is sejtettem, amikor még Irakban voltam, és magam is a gázmérgezés fizikai következményeivel küzdöttem. Nagy erőfeszítéssel igyekeztem teljes részletességgel beszámolni arról, milyen elképzelhetetlen dolgok történtek ott. Emberek holttestei borították a harcmezőt, akiknek a mérgesgáz-támadás után a rekkenő hőségben szemükön, orrukon és szájukon át folyt ki az agyuk. Az irakiak bulldózerekkel, amelyek történetesen szintén német gyártmányúak voltak, összekotorták, és sivatagi homokkal borították be a hullahegyeket. Akkoriban még nem voltak mobiltelefonok, internet, és műholdas összeköttetés sem állt rendelkezésemre.

Súlyos egészségügyi károsodást szenvedtem, és pokoli szenvedés volt a harctérről a Bagdadig vezető út. Ennek ellenére telefonon még aznap leadtam a teljes, minden részletre kitérő jelentésemet. Amikor ma visszaolvasom mindazt, ami ebből az FAZ-ban megjelent, csak fogom a fejemet. Visszatérésemkor akkori kollégám, Klaus Dieter Frankenberger a szerkesztőségben tájékoztatott arról, hogy a hírosztályon ő dolgozta át a jelentésemet, és mind kivette belőle a szörnyű részleteket. Mint mondta, az elgázosított emberek kifolyó agyveleje nem illik a FAZ-hoz, és az újság olvasóit nem terhelhetjük ezekkel a gusztustalan részletekkel. Csak 1990 őszén, mintegy két évvel a FAZ-ban megjelent tudósításom után tartóztatták le azokat a német háttérembereket, akik segítséget nyújtottak az irakiaknak a mérges gáz előállításában.[114]

2013. december 19-én, 25 évvel a gáztámadás után újra írtam Facknak, a már régen nyugdíjban lévő korábbi FAZ-szerkesztőnek, hogy megkérjem, adjon magyarázatot akkori döntésére. Többek között ezt írtam neki: „Az Ön utasítására visszatérésem után azonnal a Vegyipari Szakmai Szövetség elé kellett tárnom a gáztámadásról általam készített számos felvételt. Ennek egyik tagszervezete - emlékeim szerint - nem sokkal az esemény előtt szállította az irakiaknak a mustárgáz alapanyagait, amellyel az irániakat el-gázosították. A FAZ-ban akkor csak egyetlen, meglehetősen ártalmatlan kép jelenhetett meg a borzasztó képsorozatból, amelyet a harctéren készítettem az elgázosított iráni áldozatokról, mert a FÁZ álláspontja szerint a felvételek nem kerülhettek az olvasók elé.

Az egykor FAZ-szerkesztő a mai napig nem tudta, vagy nem akarta ezt megmagyarázni nekem. Fél évszázaddal a zsidók elgázosítása után újra embereket öltek meg ilyen módon. Tudomásom szerint német részvétellel, miközben a média az egész témát a legmesszebbmenőkig elhallgatta.

Német kancellárok kértek Izraelben bocsánatot azért, hogy a nácik generációkkal ezelőtt zsidókat gázosítottak el. Német kancellárok térdeltek le Párizsban és Varsóban, hogy bocsánatot kérjenek szomszédjainktól olyan háborúkért, amelyek nemzedékekkel ezelőtt zajlottak.

Hogyan lehetséges akkor, hogy német politikusok és médiumok a jelenben csak lapítanak, amikor irániakat gázosítanak el német mérges gázzal? Hallottak már valaha is arról, hogy Kohl, Schröder vagy Merkel kancellárok bocsánatot kértek az iráni néptől? Pedig német gyártmányúak voltak azok a nagy teljesítményű

gyártósorok is, amelyekkel a mérgesgáz-gránátok hüvelyét elkészítették Irakban, csakúgy, mint a lost, tabun és szarin típusú mérges gázok kémiai alapanyagai is. Ezeket az anyagokat „növényvédőszer” név alatt szállítottuk le egyenesen a konfliktuszónába. Úgy tettünk, mintha az irakiak a sivatag közepén több ezer tonna növényvédőszert akartak volna szétszórni. Hazugok vagyunk.

A mai napig állandóan vannak olyan dolgok, legalábbis ez a személyes benyomásom, amelyekről a nyilvánosság semmiképpen nem értesülhet. Ez a benyomásom később csak tovább erősödött a Gruner + Jahr Kiadónál. 2005 novemberében írtam egy tudósítást „A berlini alvilág arisztokráciája” címmel. Ebben a berlini éjszakai élet egykori királyának számító

Steffen Jacob számol be arról, miként indult a „karrierje”, azáltal, hogy egyik első kuncsaftja az akkori berlini polgármester, Willy Brandt volt, aki egy bizonyos szakma „készséges hölgyeit”

vette igénybe rajta keresztül. Steffen Jacob - aki sok évvel később, 2014

augusztusában halt meg -,[115]mindenáron rá akart venni, hogy segítsek neki a háttérből megírni az emlékiratait. Nagy rajongója volt a szakmai könyveimnek, és abban reménykedett, hogy a Gruner +

Jahrnál megjelenő tudósításom mellett más felületen, így könyv formájában is megörökítheti „felemelkedését” az éjszakai életben. Ez az ember, aki súlyos összegeket keresett a köny-nyű nőkkel, egy teli bőrönd köszönőlevelet gyűjtött össze, amelyek sok kínos ügy kiindulópontjai lehettek volna. Az egyik levelet egy volt védelmi miniszter írta. Az ismert politikus megköszönte a „kellemes estét.” Steffen Jacob elmondta nekem azt is, ami nem szerepelt a levélben: állítása szerint a miniszter azt kedveli, ha üvegekkel kínozhatja szexuálisan a nőket. Nem tudtam, elhiggyem-e neki a dolgot, vagy nem, mert a részletek teljesen hihetetlenül hangzottak számomra. Olyan szélsőséges kicsapongásnak tűnt ez, ami csak akkor jutott eszembe, miután évekkel később nyilvánosságra kerültek Dominique Strauss-Kahn, a Nemzetközi Valutaalap vezetőjének piros lámpás kiruccanásai és az állítólagos nemi erőszak ügye. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy Steffen Jacob nagyon sok embert tartott a markában. A német miniszterek félrelépéseit ugyanis nem ők maguk, és nem is az adófizetők finanszírozták, hanem egy német fegyvergyártó konszern lobbistáinak berlini irodája. Steffen Jacob megmutatta nekem a megfelelő bankszámlakivonatokat.

Ragaszkodott ahhoz az állításhoz is, hogy az ilyen „szolgáltatásokat” gyakran teljesen hivatalosan leadózták. Steffen Jacob mesélt az egyik párt főtitkáráról, a berlini CIA-kirendeltség vezetőjéről, és egy német védelmi miniszterről, akik mind ilyen hölgyekkel szórakoztak nála. Megmutatta a vonatkozó köszönőleveleket is. Vannak egyes embereknek, akiknek semmi nem túl kínos. Az idő tájt, amikor a tudósítást írtam, Steffen Jacob egyes információk szerint a külügyminisztériumot, a Szövetségi Bűnügyi Hivatalt és ezek vendégeit is kiszolgálta. Egy másik informátor egy játszóteret mutatott nekem a berlini Fuggerstrassén, amely mellett a férfiak lassan elhaladva gyerekeket választhattak ki maguknak, akiket ezután szexuális aktus céljából egy „védett házba”

szállítottak., Egy berlini fotós, Ali Kepenek néhány ilyen esetet részletesen is látott, ugyanis az ő feladata volt, hogy Steífen Jacob és más alvilági titánok állításait képekkel illusztrálja.98 Nem tudom, Ali Kepenek hány képet tartott meg ezek közül. Egy lengyel, faárut importáló kereskedő azt is elmondta az olvasóknak, hogyan működik az illegális fegyverkereskedelem Berlinben, és kik az ügyfelek. Frank Warneck, a Hells Angels csoport egyik tagja, akit „Wanne” néven is ismernek, ugyancsak kipakolt a bíróság előtt. Akkori találkozónkon ezek voltak az utolsó szavai: „A lelkiismeret ott tud működni, ahol ismeret van. De vajon az olvasóitok tényleg tudni akarják mindezt? Kíváncsi vagyok, hogy megjelenik-e az anyag.”

Nos, igaza lett, a mai napig nem jelent meg sehol. A kutatás sok pénzbe került, viszont a tanúk, akik Willy Brandtról és a prostituáltakról, vagy ismert politikusokról mint pedofilokról számoltak be, megrengethették volna az egész politikai életet. A történet így aztán eltűnt az archívum süllyesztőjében. Személyes véleményem szerint - és ebben akár tévedhetek is -, a Gruner + Jahr Kiadó nem igazán akarta ezeket a témákat. Ez a néhány személyes élmény legalábbis azt bizonyította előttem, hogy a nagy kiadóközpontok bizonyos témákra nem szívesen „vetik rá magukat.” Ennek okai különbözőek lehetnek. így azonban nem teljesen tükrözi vissza a valóságot az, amit látunk, hallunk vagy olvasunk.

Amikor Elisabeth Noelle-Neumann, az Allensbach Közvéleménykutató Intézet alapítója látogatást tett a Frankfurter Allgemeine Zeitung szerkesztőségében, ezt mondta nekem: „Az emberek fejében ma gyakran nem a valóság, hanem a médiumok által létrehozott, szerkesztett valóság rögzül.” A hölgy a kilencvenes években gyakran volt a FÁZ

szerkesztőségének vendége. A kommunikációtudomány 94 évesen elhunyt professzor asszonya világszerte elismert véleménykutató is volt, ám nem sok örömét lelte ekkoriban a német médiában. Sok újságíró bírálta amiatt, mert egyszer ki merészelte mondani azt, ami Németországban a mai napig tabunak számít: újságírók egy szűk csoportja szisztematikusan befolyásolja és irányítja az embertömegeket. Noelle-Neumann az „elhallgatás spiráljának” nevezte azt, amikor a tömegmédia, köztük a televízió is, a kisebbségi véleményt nyilvánosan úgy állítja be, mintha az a többség véleménye volna. Az emberek tartanak a társadalmi elszigetelődéstől, így amikor hallják ezeket a véleményeket, nem mernek felhördülni, inkább egyszerűen hallgatnak. Az „elhallgatási spirál”, amelyet Noelle-Neumann kommunikációs kutatásai már a hetvenes években tudományos elméletként megfogalmaztak, az időközben eltelt évtizedekben sokkal hatalmasabb és gonoszabb démonná vált, és ez a nap minden percében a markában tart és manipulál minket, polgárokat.

És ez a démon hazudik is. Mindenekelőtt a háborúkról. Alibanoni polgárháború (1975-1990) óta, amikor a tévénézők estéről estére a legújabb felvételekre voltak kíváncsiak a Bejrútban zajló városi harcokról, a televíziós újságírók között minden országban meghonosodott a tudósítás egy kényelmes formája: a riporter összebarátkozik az egyik polgárháborús frakcióval, átad nekik egy televíziós kamerát, ők pedig fizetség ellenében házhoz szállítják a legújabb felvételeket. Ezután a riporter odaáll néhány harcias külsejű álarcos fegyveres mellé, egy kiégett rom, mint díszlet előtt - amelyet némi benzinnel újra és újra füstölgő állapotba lehetett hozni -, gépfegyverropogás közepette máris helyszíni német tudósítóként jelentkezhet be a nézőknek, „a hadszíntérről”. Mindenki elégedett lehetett: a német televíziók első osztályú képanyagot kaptak, a nézők borzongtak attól, hogy a tudósítók milyen merészséget vállalnak azért, hogy elkészíthessék nekik a rémisztő

háborús különkiadást, a polgárháborús milíciák statisztái pedig újabb napra elegendő pénzhez jutottak, amiből cigarettát és alkoholt vásárolhattak.

E könyv szerzője a világ számos háborús övezetében járt - Afganisztántól Angolán és Kongón át egészen Irakig és Iránig.

Mindig belebotlottam tévés forgatócsoportokba, akik egy kanna benzinnel a kezükben a lehetőségeket vadászták, hogy - kellő távolságra a valódi harcoktól - rég kiégett harci járműveket gyújtsanak fel újra, és azokat díszletként használva felvételeket készítsenek. Egész komoly kis színműveket mutattak be: a tudósítók behúzták a nyakukat, idegesnek tűntek és összerezzentek, ami néhány méter távolságból nagyon viccesnek látszik, és csak akkor tűnik hitelesnek, ha az ember megnézi a készre vágott tudósítást. A hanghoz ugyanis később gépfegyverből leadott lövéseket kevernek, egyes esetekben még aknagránát morajlását is. Nos, ilyen „hősök” vannak a német adóknál. Ok különleges érdemeikre való tekintettel már rég a csatorna vezetőségéhez tartoznak, olyannyira, hogy nem is illendő megnevezni őket. Mások viszont elszenvedték annak következményeit, amikor hasonló plágiumok kapcsán lelepleződtek.

Akkoriban inkább nem írtam le a személyes tapasztalataimat az ilyen szituációkról, még akkor sem, ha érintve voltam.

Valószínűleg nem festett volna jól, ha a FÁZ olvasói számára valósághűen tudósítok arról, amint egy Kalasnyikowal és egy töltényövnyi lőszerrel felfegyverezve utazgatok Afganisztánban, amikor onnan tudósítottam. Pedig fényképeim is vannak erről. A német ajkú olvasó, aki egy békés világban kényelmesen ült a reggeli kávé mellett, nem értette volna meg akkoriban, hogy az afganisztáni háborús övezetben (jóval azelőtt, hogy az első nyugati katonák megjelentek volna), „hitetlen” külföldiként az ember szabad préda volt, amelyre a mudzsahedek előszeretettel lőttek is. Néhány célzott sortűzzel egész jól távol tudták tartani az ilyen kéretlen idegeneket. Egészen biztosan egy napot sem éltem volna túl, ha borotvált arccal utazgatok arrafelé. Ezért a nyugat-afganisztáni Hérát városában, Iszmail Khan mudzsahedin vezető előtt színleg áttértem az iszlámra, aminek a híre elég gyorsan elterjedt a harctéren a mudzsahed katonák között. Voltak, akik nem hallottak erről, és szórakozásból rám lőttek, de őket fegyverrel távol tudtam tartani magamtól. Más újságírók azonban bajba jutottak, akik nem fogták fel, hogy iszlám területen vannak, ahol zavargások zajlanak, és a tudósítóknak egyedül, védelem nélkül kell mozogniuk, úgy, hogy közben akár fegyverrel is védeni kell magukat. Dániel Pearl amerikai újságíró például nem értette meg, hogy polgárháborús övezetben az ember soha nem bízhat meg a háborús felekben. O azonban mindig teljesen megbízott ezekben az emberekben. A muszlimok aztán később élve lefejezték, amit le is filmeztek, és feltettek az internetre." A svéd Nils Horner sem védte magát soha.

Mindig fegyvertelen volt, és nem akart még fegyveres kísérőt sem. Iszlám fanatikusok Kabulban lőtték le.[116] [117] Ugyanígy járt két francia riporter is Maliban.[118] A kelet-vesztfáliai német fotóst, Anja Niedringhaust - sok más emberhez hasonlóan - Afganisztánban egyszerűen lelőtték.[119] Az ilyen országokban ez a mindennapi valóság. De a mi médiumaink inkább másfajta képet szeretnek terjeszteni. Én magam 1987-ben tanultam meg; hogy a háborús övezetekben senkiben se bízzak. Az angolai háborúban a nyugatbarát bozótharcos; Jónás Savimbi egyik táborában voltam, amikor a Quick folyóirat egyik német újságírója félig szórakozásból felém dobott egy kézigránátot, amelyek egyébként szanaszét hevertek a táborban, viszont korábban kihúzta belőle a biztosítószeget. Meg volt győződve róla, hogy a bozótharcosok táborában nem heverhetnének szanaszét valódi, éles kézigránátok. Ez a gránát azonban éles volt, és másodperceken belül fel is robbant. Szerencsére még előbb félre tudtam dobni, majd homokzsákok mögött a földre vetettem magam. A Qwíck-újságíró ebben a pillanatban egy fekete-fehér képet kattintott rólam, amiről ma is van egy másolatom. Egész életemben arra emlékeztet, hogy sose bízzak meg idegenben háborús övezetben.

EGYSZER FENT, HOLNAP LENT: KIVÉGZÉSEK A MÉDIÁBAN

Amint látni fogjuk, a média és az újságírók a nap minden percében igyekeznek manipulálni bennünket. Mindenhol. Az agyunk időközben már hozzászokott ehhez. Tudjuk, hogy a média gyakran hazudik. Akkor válik ez igazán pusztítóvá, amikor a manipuláció célja, hogy érzelmileg is megmozdítson vagy befolyásoljon minket. Amikor az állam a háttérből arra használja az újságírókat, hogy pletykákat terjesszenek.

Ezt éltem át abban a pillanatban, amikor azok a titkosszolgálatok, amelyek a FAZ-nál eltöltött időm alatt információkkal láttak el, egyszer csak „lekapcsoltak.” 2003 végén otthagytam a FAZ-t. 2004 elején tartottam Drezdában egy előadást, ahol megtudtam, hogy a rendőrség és az ügyészség a több száz kilométerre levő lakásomban éppen házkutatást tart.

Mégpedig „államtitok megsértésének gyanúja” miatt. A hír mindenhol megjelent, a Tagesschautól kezdve a Spiegelig.[120] A FÁZ így számolt be erről: „Átkutatták egy terrorszakértő lakását”. Az írás név szerint is hivatkozott rám. Egy csapásra bűnözővé váltam és nem csak a szomszédjaim szemében.

Meglepett, hogy amit tegnap még az állam támogatott - vagyis a bizalmas dokumentumok átvétele és értékelése - hirtelen bűntetté vált. Aztán nagyon lassan felfogtam, hogy egyszerűen hiteltelenné akarnak tenni a nyilvánosság előtt, és „le akarnak kapcsolni.” Jelzés volt mindazok felé, akik eddig információval láttak el: mostantól Ulfkotténak vége. Utólag értettem csak meg a dolgot. Egyet viszont azóta sem értek: sem a Tagesschau, sem a Spiegel a mai napig nem számolt be arról, hogy megszüntették ellenem a büntetőeljárást. Sem államtitok megsértése, sem más bűncselekmény nem történt. Ezek szerint nyilvánosan ki lehet végezni embereket - legalábbis a cikkeket akkor így éltem meg -, majd nem szükséges ezt utólag jóvátenni. Fontos, hogy az olvasók - az én jelentéktelen ügyemtől függetlenül is - megtudják ezt. Mostanában mindig mosolyognom kell, amikor politikusokról jelennek meg leleplező anyagok a médiában, vagy hirtelen minden újság arról számol be, hogy valakinél valamilyen vád miatt házkutatást tartottak. Ezeknek a cikkeknek más oka is van, ahogy azt megtapasztaltam. Az újságírókat pedig nem kötelezi semmi, hogy az igazságról is beszámoljanak, vagy arra, hogy rehabilitálják azokat, akiket kivégeztek. Szégyenteljesnek tartom, hogy a FÁZ, amely 2004-ben (tényszerűen) beszámolt a nálam tartott házkutatásról, később nem rehabilitált engem, miután megszüntették a büntetőeljárást, és a mai napig nem kért elnézést tőlem ezért az ügyért. Ugyanakkor igyekeztem, hogy ebben a könyvben még a FAZ-zal kapcsolatban is tényszerű maradjak. Természetesen nem lepett meg, hogy Stefan Niggemeier médiaújságíró egy másik esetben azt írja, hogy a „FÁZ elhallgatja az olvasói elől az indokolt bírálatot”.[121] Niggemeier beszámolt arról, hogy a kereszténydemokraták ifjúsági szervezete, a Junge Union egyik vezetője saját FAZ-előfizetését az egyoldalú tudósítások miatt mondta fel.[122] Ma már jól értem, hogy miért.

Apropó: különösen közeli kapcsolatot ápoltam a kereszténydemokrata Bernd Schmidbauerrel azokban az években, amikor az akkori elit elárasztott különböző titkos anyagokkal. 1998-ig Schmidbauer volt a kancellária titkosszolgálati koordinátora. Más cikkekben már írtam arról, miként zárta rám az ajtót a kancellárián, hogy nyugodtan végig tudjak nézni titkosnak minősített dokumentumokat, és azokból a legfontosabb pontokat ki tudjam írni magamnak. Később ilyen dokumentumokat futárral kézbesítettek a számomra, vagy kézben adták át ezeket.

A dokumentumok közül, amelyeket a házkutatásnál lefoglaltak, több Schmidbauer irodájából származott. Rajtuk volt az aláírása, így közvetlenül vissza lehetett vezetni őket hozzá. Az ügyészséget, amely akkoriban „államtitok megsértésének” gyanúja miatt nyomozott ellenem, ez egyáltalán nem érdekelte. Schmidbauer jogi értelemben viszont áruló volt.

Nagyon jól emlékszem arra, amikor egy beszélgetős műsorban, élő felvétel közben dokumentumokat vettem elő a táskámból, mert a vita egyik fordulójában kétségbe vonták, hogy a titkosszolgálati nyilatkozatokat valóban a titkosszolgálatoktól kapom.

Önkényesen a táskámhoz kaptam, és egy halom dokumentumot tartottam a kamera elé. Legfelül, ahogy később a lefotózott és felnagyított tévéképernyőn látszott, egy olyan mappa volt, amely Schmidbauer irodájából származott, saját jelzésével ellátva. A kancellárián kitört a pánik. Attól tartottak, hogy az ellenzék eljárást indít Schmidbauer ellen, aki az Első Osztályú Szövetségi Szolgálati Kereszt kitüntetettje volt, és felmerült, hogy az ügy miatt akár a parlamenti képviselői mentességét is elveszítheti.

Megdöbbentő módon semmi ilyesmi nem történt.

Egyik legmagasabb rangú forrásom, Bernd Schmidbauer, nyilvánvalóan teljesen védett volt. Ma már ő is a tisztes nyugdíját élvezi és tiszteletbeli elnöke a Szakszerű Természet-és Művészetvédelmi Szövetségnek (BNA), amely az állattenyésztők és növénytermesztők egész országra kiterjedő ernyőszervezete. A tanulság azonban megmarad: bizonyos emberek bűncselekményeket követhetnek el, mégis megkapják az Első Osztályú Szövetségi Szolgálati Keresztet. A cinkosaik pedig olyanok, mint a figurák a sakktáblán. A mi „minőségi médiumaink” pedig önként együtt játszanak velük. Ez is újabb bizonyíték arra, hogy a demokrácia és a jogállam csak látszat.

A „Titkosszolgálatok markában” című fejezetben beszámolok arról, hogy a nyolcvanas években még egyetemistaként (tudtomon kívül) a BND egy professzoron keresztül beszervezett. 1999-től kezdve én magam is megbízott óraadó voltam egy egyetemen, mégpedig Lüneburgban.

Itt éveken át biztonságmenedzsmentet tanítottam a közgazdasági tanszéken. Ennek során pedig más referensekkel együtt (mint Rolf-Wilhelm Dau, a Phillips egykori biztonsági főnöke), titokban egyetemistákat választottunk ki, akik a személyiségük, politikai beállítottságuk és képességeik alapján érdekesek lehettek a titkosszolgálat számára. Ezt a felderítő munkát a szemináriumaimon egyszerűen meg lehetett valósítani. A szemináriumokon sokat beszéltünk a politikáról, szerepjátékokat játszottunk, miközben játékosan kikérdeztem őket a hobbijaikról és személyes beállítottságaikról is. Sok diákom ma is jól emlékezhet rá, hogy egyszer megnéztünk egy James Bond-filmet, amely után megkérdeztem őket, ki tudná elképzelni, hogy később egy titkosszolgálatnak dolgozzon. Akkor mind nevettek.

A diákok mindezt roppant viccesnek találták. Senki nem sejtette az igazságot. A BND azonban mégis ezt akarta, az egyetem pedig támogatta. Sok évvel később mindez egy azonnal érthető és világos jelzéssel ért véget: a már említett házkutatásokat a Lüneburgi Egyetemen is elvégezték. Az állami ballonkabátosok, akik „le akartak kapcsolni”, megjelentek az egyetem rektorának irodájában is, és bejelentették, hogy nyomozás folyik ellenem „államtitok megsértésének”

gyanúja miatt. Ettől a pillanattól kezdve megvetés fogadott az egész campuson.

Visszavonták oktatói megbízásomat. Azóta már más egyetemi tanárok rég átvették a korábbi feladatkörömet, amely során a diákok titkosszolgálati alkalmasságát vizsgáltam azok tudta nélkül. Nos, így megy ez Németországban. Persze minderről nem lenne szabad beszélni sem.

2. Fjezet

MÉDIUMAINK: EGYFORMÁK, ENGEDELMESEK, ÉS NEM SZERETNEK KUTATNI

Az ebben a könyvben név szerint említett személyek valamennyien vitatják azt, hogy ragadós, polipszerűen összefonódott kapcsolatban állnának az elit szervezetekkel. Vitatják, hogy lobbisták lennének, és azt is, hogy az elithez való közelségük miatt „korrumpálhatok” volnának. Sőt, azt is vitatják, hogy újságírókként az említett csoportokhoz való közelségük miatt elveszítették volna szakmai rámenősségüket. Vitatják, hogy ez a közelség bármilyen hatással lenne a tudósításaikra.

THILO SARRAZIN:

ELÍTÉLIK A NÉP HŐSÉT

Az újságírás gonosz démonát könnyen leleplezhetjük az ismert szerkesztőségekben. Vegyük csak példaként Ihilo Sarazzin állításait. A komoly közvélemény-kutatások eredményei alapján a német polgárok több mint kétharmada (70 százaléka) egyet ért Sarrazinnal.[123] A válaszok alapján Sarazzin egyfajta „népi hős”. Médiumaink azonban pont ennek az ellen-kezőjeként állítják be - mintha maga lenne a megtestesült gonosz. Pusztán amiatt; mert ki meri mondani azt; amit a többség gondol. A taz Sarrazint „demagógnak” nevezi,[124] a Kölner Stadt-Anzeiger szintén,[125] a német rádió pedig „jobboldali populista” bélyeget nyomott rá.[126] Mely Kiyak újságírónő úgy mutatta be Sarrazint, mint egy „pösze, dadogó, rángatózó emberi karikatúrát”, akinek az arca jobb oldalon részlegesen lebénult.[127] Médiumaink „pösze, dadogó, rángatózó emberi karikatúraként’csúfoljákki azt az embert, aki nyíltan fel mer szólalni arról, amit a többség gondol. Komolyan mondom: azt az embert, aki a közvélemény-kutatások alapján a nép hőse, országszerte az összes médium pellengérre állította. Az e mögött megbúvó manipuláció gonosz démona ma már ott pöffeszkedik szinte az összes szerkesztőségben. A Die Zeit című hetilap teljesen komolyan feltette a kérdést, vajon szabad-e egyáltalán foglalkozni Thilo Sarrazinnal a médiában, mondván: „nem pont így terjesztjük azokat a gondolatokat, amelyeket manapság minden újságíró és politikus egyértelműen elítél? Hát igen, ezzel szívességet teszünk Thilo Sarrazinnak, aki a legjobb úton halad afelé; hogy a nép hőse váljon belőle...”[128] Persze, miért is szabadna megengedni, hogy Németországban a nép többségének a véleménye a médiában is megjelenjen, vagy képviselve legyen?

A német nyelvterület az újságok, televíziós csatornák és más médiafelületek igen széles választékát kínálja, amelyek állítólag mind különböző véleményeket képviselnek. A szélsőbaltól a szélsőjobbig. A mai újságírók állítólag teljesen függetlenek azoktól az emberektől és témáktól, amelyekről tudósítanak. Állítólag kötelesek az objektív igazságot közvetíteni. Ám, ahogy Önök hamarosan látni fogják, ez puszta illúzió csupán.

Illúziónak az olyan érzéki csalódást nevezzük, amikor valami mást fogunk fel, mint ami a valóságban ténylegesen létezik. „Minőségi médiumaink” mesterei annak, hogyan keltsenek érzéki csalódásokat. Csak tettetik előttünk, mintha különböző véleményeket, függetlenséget és a valóságon alapuló tudósítást képviselnék. A valóságban azonban a média manipulálja és dezinformálja a polgárokat, miközben úgy irányítja őket, ahogy azt a mindenkori politika szeretné.

PROPAGANDA: JÖNNEK A BALKÁN POROSZAI

2014. január 1-vel a német munkaerőpiacot megnyitották a bolgár és román bevándorlók előtt. A téma igen nagy vitát gerjesztett, és elhangzottak olyan vélemények, amelyek a német szociális rendszert kihasználó „szegénységi migrációra” figyelmeztettek. A kancellár asz-szony azonban nem volt elragadtatva ettől a vitától. A média egyből megértette a kikacsintást. Rögtön elindult egy cikkhullám, amely a románokat és a bolgárokat igen szorgalmas embereknek mutatta be, akik semmit nem vesznek ki a szociális ellátások pénzeszsákjából, sőt, inkább töltik bele a pénzt. A heute-journal minden más udvaroncon túltett a politikailag korrekt tudósításában: egyenesen a „Balkán poroszainak” nevezte a románokat és a bolgárokat. A nézők csak ámulva hallgatták, hogy „aki megnézi a munkaerő-piaci statisztikákat, látni fogja, ez bizony így van. A bevándorolt románok és bolgárok között ráadásul alacsonyabb a munkanélküliségi ráta, mint a teljes népességben.”[129] Állítólag alaptalan félelmeket gerjesztettek azok a hírek, miszerint a román és bolgár polgárok elárasztják a német szociális ellátó rendszert. Az aggódók megnyugtatására a heute-Journal még azt is elmondta, hogy „a legtöbbjük olyan piaci réseket tölt be a német munkaerőpiacon, ahol hiányzik a szakképzett munkaerő.”[130] Az állami propagandaadó, a ZDF a dezinformációs és propagandahullám élharcosa lett, amellyel semlegesíteni akarják a németekben a félelmet új honfitársaikkal szemben. Voltak olyan műsorok, amelyek nagyon szorgalmasnak állították be a román és a bolgár népet, olyan közösségnek, amelyben a német átlagnépességgel összehasonlítva kifejezetten ritka a munkanélküliség.[131] Az összes - de tényleg az összes - német médium átvette, és érdemi vizsgálat nélkül továbbterjesztette ezt. Végtére is az adatok, amelyeket a heute-journal bemutatott, közvetlenül a szövetségi kormánytól származtak. Mindez röviddel a 2014-es európai és önkormányzati választások előtt történt. Fenn kellett tartani a polgárok jó hangulatát. Azokban a napokban még az olyan neves gazdasági újságok, mint a Handelsblatt is ezt terjesztették, például a „Bolgárok és a románok: elmaradt a népvándorlás” című cikkben.[132] És miután a témáról egyáltalán nem kívántak vitatkozni, rögtön nyelvi akadályokat is emeltek ezzel szemben: a „szegénységi migráció”[133] és a „szociális turizmus”[134] kifejezéseket az „év szitokszavai” címre jelölték. A Tagesschauban a nyelvi rendőrség tagjai főműsoridőben magyarázták el nekünk, miért nem szabad ilyen szavakat használnunk:

,,Ezek a kifejezések olyan embereket diszkriminálnak, akik pusztán életszükségből keresik a jobb jövőt Németországban. Az ilyen szavak elhomályosítják a bevándorlók erre vonatkozó alapvető jogait. A »szociális turizmus« kifejezés a zsűri szerint szintén a hasonló szitokszavak sorába tartozik, amelyek együttesen arra szolgálnak, hogy hangulatot szítsanak. A »szegénységi migráció« szóhasználat alapvetően rágalom, ha »a szociális rendszerbe történő bevándorlás« értelemben használják, miközben egyre inkább megkülönböztetés nélkül úgy alkalmazzák, mintha ez szakmailag semleges kifejezés volna. A »szociális turizmus« kifejezés ezt a gonosz szándékú gyanúsítást a szélsőséges mértékig fokozza."[135]

Pontosan hat nappal azután, hogy lezárultak a 2014-es európai és helyhatósági választások, bemutatták a polgároknak a valóságot: „Hartz-IV[136]-igénylők: egyre több közöttük a bulgáriai és romániai bevándorló” - így szólt a Bild egyik főcíme. A cikk első két mondata mindennél többet elmondott: „Egyértelműen tovább nőtt a keleti uniós országokból és az eurózóna eladósodott országaiból érkező szegénységi bevándorlók száma, akik Németországban Hartz-IV segélyt igényelnek. Február végén a Szövetségi Munkaügyi Hivatal (Bundesagentur für Arbeit - BA) adatai szerint 290 760 személyt támogattak a 10 keleti uniós tagállamból, illetve az eurózóna négy eladósodott tagállamából. Ez 21 százalékkal (50 226 fővel) több, mint 2013 februárjában. Ez alapján a Hartz-igénylők között a románok és bolgárok száma először lépte túl az 50 ezret. A BA február végén 28 705 segélyezettet tartott nyilván Bulgáriából, és 24 098 főt Romániából.”[137]

2014 júniusában pedig így tudósítottak a német médiumok: a bolgár és román Hartz-IV-igénylők száma az év elejéhez képest jelentősen, mintegy 60 százalékkal növekedett.[138] Ezek a cikkek a Munkaerő-piaci és Foglalkozáskutatási Intézet adatait vették alapul. Az alapellátásra szoruló újdonsült polgártársaink ez alapján főleg néhány nagyvárosban élnek, elsősorban Dortmundban, Duisburgban, Stuttgartban és Hamburgban. Ismétlem: hatvan százalékkal nőtt a Hartz-IV-igénylők száma a bolgár és román bevándorlók között. Nem sokkal korábban pont ennek az ellenkezőjét állították. Akkor ezek az emberek még az állítólag oly szorgalmas „balkáni poroszok” voltak.

Hadd fogalmazzak világosan: igazuk volt azoknak, akik a választások előtt erre a jelenségre figyelmeztettek. Egyre csak jöttek és jönnek tömegével a szegénységi bevándorlók. A politika és a média a választások előtt mégis a „Balkán poroszai” dumával etetett bennünket, és ezt a merész kijelentést olyan statisztikákkal támasztották alá, amelyeket pontosan erre a dezinformációs kampányra hamisítottak. Ez az egész történet igazi példa a valós és független tudósításra. Ami nem más, mint illúzió.

Miért is tették ezt? Marco Arndt, a Konrad Adenauer Alapítvány megbízottja néhány éve már utalt erre Szófiában, egy beszélgetés keretében, amely a német rádióban hangzott el. Arndt a következőt válaszolja arra a kérdésre, hogy vajon nem túl korai-e Bulgáriát felvenni az Európai Unióba: „Ha a formális kritériumokat vesszük alapul, akkor valóban igaz, hogy sem Bulgária, sem Románia nem töltötte be maradéktalanul ezeket a feltételeket, és az is, hogy az Európai Unió részéről politikai döntés volt ennek a két államnak a felvétele”. Majd így folytatta: „Bulgária Európa határán fekszik. Ha az orosz befolyásra gondolok - amely, ha Bulgária nem volna az unió tagja, sokkal erősebben jelentkezne az országban, mint most -, egyetlen kulcsszó jut eszembe, és ez pedig az energiapolitika.”[139] Az egész döntés tehát pusztán hatalompolitikai és geostratégiai megfontolásokat szolgált, amelyek ahhoz vezettek, hogy Bulgáriát 2007-ben felvették az Európai Unióba. 2004-ben a keleti blokk egykori országai, Észtország, Lettország, Litvánia, Lengyelország, Csehország, Szlovákia, Szlovénia és Magyarország, amelyek a volt Szovjetunió befolyási területéhez tartoztak, beléptek az EU-ba. 2007-ben pedig Bulgária és Románia felvételével sikerült Oroszországot teljesen elzárni Nyugat-Európától. A háttérben kizárólag a hatalmi politika állt.

A MÉDIA ÉS A POLITIKA VERBÁLIS MEGTÉVESZTŐ TRÜKKJEI

Nem csak a legnagyobb hírcsatornáink keltenek folyamatos érzéki csalódást. Miközben az élet minden nappal egyre viharvertebb körülöttünk; az iskolákban mállik a vakolat a falról; a bűnözés újabb és újabb kerületeket hódít meg, a szegények és gazdagok közötti szakadék a végtelenségig szélesedik, és a lakosság köreiben a visszafojtott düh eddig ismeretlen méreteket ölt, „minőségi médiumaink” csereszabatos politikusok reklámszlogenjeivel próbálnak mély álomba ringatni minket. Míg ott kint lassan, de biztosan romlik és omlik minden, a „minőségi médiumok” nap mint nap elszánt jelszavakkal próbálják elhitetni velünk a stabilitás, a jólét és a gazdasági biztonság illúzióját.

Hans Herbert von Arnim államigazgatási jogásznak köszönhetjük azt, hogy megismerhettük: a bevett pártok zsákmányként tekintenek az államra, minket, polgárokat pedig szinte rablóként viselkedve, mohón kihasználnak. A „minőségi médiumok” készséges segítőik mindebben. Asszisztálnak, segédkeznek, hogy az áldozatok nyugodtak, sőt, jókedvű-ek maradjanak, miközben kihasználják őket. Immár semmi köze nincsen az igazsághoz, az objektivitáshoz és a függetlenséghez mindannak, amit ma a német nyelvterületen a legtöbb médium folyamatosan előállít. Sokkal több köze van viszont az elkendőzés művészetéhez.

A politika és a média verbális megtévesztő trükkjei könnyen tetten érhetők ebben a „gleichschaltolásban”, ami minden véleményt egy szintre egyenget: megmondják, hogy mit gondoljunk, és ezt úgy állítják be, mintha „nagykorú polgárokat képeznének.” El kell fogadnunk, mint „kulturális sajátosságot”, amikor a bevándorlók mindenfajta tiszteletet megtagadnak a helybeliek iránt. A médiavilág „sokszínűségeként” kell fogadnunk azt, amikor minden nagy médium, minden csatornán és minden újságban folyamatosan ugyanazt hozza le - pont úgy, mint a diktatúrákban is. Nincs ez másként az euróval kapcsolatban sem: ha pártpolitikusaink egyre jobban veszélyeztetik „euró-mentőcsomagokkal” a megtakarításainkat, azt „stabilizációnak” nevezik (amit a „stabilizációs megállapodás” keretében értek el). Távolról is ordít a hazugság, amit ezekkel a kifejezésekkel akarnak leplezni. Mindenki ismeri ezt a hétköznapi trükköt, a kifacsart kifejezéseket, amelyeket a politika és a média meghitt egyetértésben tálal elénk. Ha minden nagyobb párt és kiadó szinte ugyanazt az álláspontot képviseli az olyan fontos kérdésekben, mint a klímaváltozás, a női képviselők kvótája, vagy az euró megmentése, akkor azt maguk között „megélt demokráciaként” emlegetik. A valóságban azonban a „minőségi újságírók” az orrunknál fogva vezetnek minket. Energiaellátásunk az „energia-rendszerváltás” miatt folyamatosan az összeomlás szélén áll, de a média ezt a kiszolgáltatott helyzetet egyszerűen „fenntarthatónak” nevezi. Senki sem tiltakozik a kifejezések ilyen idióta kifacsarása ellen, sőt, egy idő után el is hisszük ezeket, pedig tudjuk, hogy pont az ellenkezője igaz. Lassan már normálisnak tartjuk a csalást, amelyet az újságírók minden nap megpróbálnak elhitetni a polgárokkal. Sokan elfogadták azt a helyzetet, hogy a politika, és a „minőségi médiumoknál” dolgozó készséges cinkostársai folyamatosan hazudnak, és átverik őket. Mi a következmény? Az, hogy joggal nem bízunk már az újságírókban.

A SZAVAHIHETŐSÉG ELVESZTÉSE

A német nyelvterületen az újságírók számos ok miatt az egyik leginkább megvetett társadalmi csoportba tartoznak. Nem véletlenül: ezt a hírhedtséget kemény munkával érték el az elmúlt évtizedek alatt. A piaci részesedésért és a példányszámért vívott küzdelemben oly gyakran hazudtak, fedezték el az igazságot, hogy ma már alig hisz nekik valaki.

Az orvosok, a nővérek és a rendőrök népszerűek - de mi van a vezető médiumok újságíróival?[140] Ne áltassuk magunkat, a minőségi újságírók elismertsége a pinceszinten mozog.[141] Az átlagpolgár elfogadottsági listáján nagyjából a politikusok és a prostituáltak között találhatók. Akkor miért csodálkoznak azon, hogy egykor megbecsült médiavállalkozásokat az interneten gyakran nevezik „médiakurváknak”, és az egykor oly neves hírmagazin, a Spiegel a „Dér Speichel” (Köpedelem) dicstelen nevet érdemelte ki?

Az Allensbach Médiakutató Intézet 2013-as kutatása alapján a televíziós műsorvezetők a bankárokkal holtversenyben a népszerűségi skála utolsó helyén állnak. Pedig az illetők saját magukat a legnagyobbak közé sorolják. Ott van például Johannes B. Kerner. 2014 márciusában a Bild dér Frau lapban a következő briliáns kijelentést tette: „Intelligenciahányado-som valahol 130 körül mozog.” Amikor a saját maga iránt szintén igen lelkes műsorvezető; Michel Friedman lebukott egy prostitúcióra kénysze-rített ukrán nővel; teljes komolysággal kijelentette: „Sajnos, túl kevésre értékeltem magamat.”[142]

A külföldi újságírók sincsenek túl jó véleménnyel német kollegáikról. A londoni Times németországi tudósítója, Roger Boyles már két évtizeddel ezelőtt elmondta, hogy „a német újságírók túlságosan függenek a hírügynökségeiktől. Sok cikk, amelyet saját nevük alatt publikálnak, valójában az előző napi dpa-vagy német nyelvű AP-tudósítások átirata. Ha van különbség, mindössze annyi, hogy az újságíró hozzátoldotta saját véleményét - de bármiféle érdemi kutatás nélkül.”[143] Brandon Michener, a neves International Héráid Tribüné munkatársa ugyancsak bírálta a német újságírókat: „Igen sok cikk saját kutatómunka nélkül születik, és ezért ezek távolról kerülik a kritikát. Kevés kivételtől eltekintve az újságírók túl passzívak, és szerintem bizonyos mértékig lusták is. Mindig jól informáltak, de nagyon készségesek is.”[144] Lusták, készségesek, és nem szeretnek kutatni - nos, így látják kollegáink a német újságírókat. És a polgárok? Wolfgang Donsbach professzor, drezdai kommunikációkutató az „Amikor eloszlik egy szakma varázsa” című tanulmányában vizsgálta ezt a kérdést. Ebben a következőket olvassuk:

„A polgárok többsége óriási befolyási teret enged az élet számos területén az újságíróknak: ők határozzák meg, hogy miről beszélgetnek napközben, mit gondolnak a politikusokról, melyik pártra szavazzanak, vagy melyik árut vegyék meg. A polgárok többsége életében az újságírók nagyobb hatalommal bírnak, mint a politikusok. Miközben szinte mindenki egyetért abban, hogy ez így nem jó. A polgárok csaknem kétharmada azért bírálja a politikai tudósításokat, mert kevéssé objektívek, miközben a polgárok ugyancsak kétharmada elvárja az objektivitást. így aztán az újságírók nem számítanak becsületes közvetítőnek. Az emberek közel kétharmada szerint az újságírók gyakran nem veszik figyelembe azokat a szakértői állásfoglalásokat, amelyek ellenkeznek az ő véleményükkel.”23

23 Idézet forrása: http://denkreiz.de/wp-content/uploads/Krise_des_Journalismus.

3. Fejezet

ELTITKOLT IGAZSÁG: SZTÁRÚJSÁGlRÓK AZ ELITTEL

ÖSSZHANGBAN

Az ebben a könyvben név szerint említett személyek valamennyien vitatják azt, hogy ragadós, polipszerűen összefonódott kapcsolatban állnának az elit szervezetekkel. Vitatják, hogy lobbisták lennének, és azt is, hogy az elithez való közelségük miatt „korrumpálhatok" lennének. Sőt, azt is vitatják, hogy újságírókként a már korábban említett csoportokhoz való közelségük miatt elveszítették volna szakmai rámenősségüket. Vitatják, hogy ez a közelség bármilyen hatással lenne a tudósításaikra.

Ha az ember annak a sok Amerika-barát szervezetnek a környezetében tevékenykedik, amelyeket az Egyesült Államok, a korábbi megszálló hatalom német földön hátrahagyott, akkor mind politikusként, mind pedig újságíróként gyorsan abszurd konfliktusokba kerülhet. Egy példa erre: a Die Zeit magazin egyik szerzője, Jochen Bittner 2014-ben egy másik újságíró kollégával együtt cikket írt a német külpolitikáról.1 Az írás a Müncheni Biztonsági Konferenciáról, és a német államelnök, Joachim Gauck egyik felszólalásáról szól, aki támogatja a német katonák külföldi bevetéseit. Ez a Die Zeü-cikk méltatja Gauck felszólalását. Azt viszont az olvasók nem tudhatták, hogy Gauck beszéde részeiben a Germán Marshall Fund (GMF) transzatlanti szervezet projektjére vezethető vissza, amelyet a - Külügyi Hivatal által támogatott - Tudomány és Politika Alapítvánnyal együtt dolgozott ki. Bittner, a Die Zeit újságírója közvetlenül részt vett a projektdokumentum elkészítésében, és a projektben is közreműködött.[145] Bittner maga ezt a dokumentumot „nyilvános ötletelésnek” nevezte - más szóval egyfajta tézisvázlatnak.[146] Egy erről szóló cikk így fogalmaz:

„Bittner szerint nincs abban semmi kivetnivaló> hogy a 2013-as év folyamán »egy vitacsoportban vett részt, a Tudomány és Politika Alapítvány (SWP), valamint a GMF szervezésében«. A csoport célja az volt, hogy egy tézisvázlatot dolgozzon ki egy új német biztonsági stratégiához. Bittner szerint azonban csak egy »nyilvános ötletelést tartalmazó dokumentumról volt szó."[147]

Egy ügyvéd az alábbi megjegyzést fűzte mindehhez:

„Bittner nem csupán egy, »a GMF és az SWP által szervezett konferencián vagy vitakörben vett részt« (...). Sokkal inkább egy olyan projektről volt szó, amely több mint egy éven át zajlott, és amelyből végül egy új német kül-és biztonságpolitikához kapcsolódó dokumentum született. Ez a projekt tehát inkább ötletbörze jellegű volt, amely a legkülönfélébb szempontokhoz társított konkrét ajánlásokat."[148]

Bittner tehát a Die Zeiíban egy olyan beszédről ír, amelyet részben a Germán Marshall Fund lobbiszervezet és az SWP dolgozott ki Bittnerrel közösen. Ez a beszéd egy Amerika-barát lobbista rendezvény, a Müncheni Biztonsági Konferencia keretében hangzott el. Az olvasóknak fogalmuk sem volt arról, hogy Bittner a Die Zeitban nyíltan azt a projektet dicsérte, amelyben előtte, legalábbis egyes részeiben, egy „nyilvános ötletelést” összegző dokumentum egyik szerzőjeként saját maga is közreműködött. Ez az egész annyira abszurd, hogy utóbb még a Die Anstalt (Az Intézmény) című szatirikus műsor is foglalkozott vele. Csak ezek után jelentette meg a Die Zeit az online kiadásában az alábbi utalást:

„A szerkesztőség megjegyzése: jelen cikkben, mely a Die Zeit magazin 7/14-es számában jelent meg, a szerzők többek között a Tudomány és Politika Alapítvány, valamint a Germán Marshall Fund egyik tanulmányprojektjét is megemlítik a német biztonságpolitika építőelemeivel kapcsolatban. A cikk egyik szerzője, Jochen Bittner a projekt résztvevője volt."[149]

A Die Anstalt már említett 2014. április 29-i adása részletesen is foglalkozott azokkal a propagandamódszerekkel, amelyekkel a német média Washingtont ajnározza, miközben pellengérre állítja Moszkvát. Az egyik jelenetben egy grafikont mutattak be, melyen öt vezető német újságíró neve szerepelt: Stefan Kornelius a Süddeutsche Zeitungtól, Josef Joífe és Jochen Bittner a Die Zeittől, valamint Günther Nonnenmacher és Klaus-Dieter Frankenberger a Frankfurter Allgemeinétői. Ezen kívül 12 transzatlanti agytröszt neve szerepelt - például az Aspen Intézet, a Trilaterális Bizottság, a Német Társaság a Külpolitikáért, és a Biztonságpolitikai Szövetségi Akadémia -, amelyekben úgy tudni, hogy „hivatásos katonák, gazdasági vezetők, valamint politikusok diszkrét légkörben’ különböző külpolitikai stratégiákat vitatnak meg. Az ábrán vonalakkal jelölték az öt újságíró és a kormány közeli agytrösztök korábbi kapcsolatát. Az eredmény egy sűrű, szövevényes ábra lett.[150] Az adás szerint: „Akkor tehát mindezek az újságok pusztán a NATO-sajtószolgálat helyi kiadványainak számítanak.” Ez a megjegyzés heves tiltakozást váltott ki az említett médiumoknál. Uwe Krüger médiakutató később ezt nyilatkozta a témában: „Gondolom, elég nagy lehetett rajtuk a nyomás a milliós nézettségű TV-adás nyomán. Mindenesetre látható, hogy gyalázkodó kommentek lepték el az online-cikkeket, és egyértelmű, hogy többen lemondták az előfizetésüket is a műsor után.”

A New York Timesnil tiltják az olyan összefonódásokat, amilyenek a Die Zeitnél előfordultak. Nálunk ez másként van. Nálunk ezt „minőségi

újságírásnak” hívják. Olyan érzésünk lehet, mintha mindazok a német lapok, amelyek így viszonyulnak az amerikai lobbiszervezetek sokaságához, tényleg csak a NATO-sajtószolgálat helyi kiadványai lennének. Vajon mit reagált a Die Zeit a Die Antstalt szatirikus műsorára?

„JosefJoffe, a Die Zeit kiadója panaszt tett a ZDF főszerkesztőjénél, Peter Freynél, a szatirikus műsorában megjelent, állítólagosán hamis ábrázolás-mód miatt. A Die Anstalt szerkesztősége kénytelen volt elfogadni a liberális újság kiadója és egyik szerkesztője által megküldött nyilatkozatot, amely szerint a jövőben felhagynak a »jogsértő magatartással. Stefan Kornelius, a Süddeutsche Zeitung vezércikkírója visszautasította az elithez való közelsége miatti kritikát, amelyet a Zapp című, azNDR által kiadott médiamagazin megfogalmazott vele szemben."[151]

A szakmai körökben is rendkívül vitatott megítélésű Josef Joffe, aki meglátásom szerint gátlástalanul rombolja az egykor oly komolyan megbecsült Die Zeit magazin jó hírét, a ZDF-adásban említett további társaival együtt szintén azt bizonygatja, miért nem lobbiszervezetek azok a csoportok, melyekhez tartoznak vagy korábban tartoztak. Joffe, saját bevallása szerint már nem tagja az Aspen Intézetnek, az ACG-nek vagy az Atlanti-Hídnak. Joffe azt állítja, hogy a ZDF csapata „bedőlt” a könyvemben már többször említett kutató, Uwe Krüger doktori disszertációjának, amely a múlt hálózati összefonódásait elemezte.[152] Josef Joffe helyében jobban ügyelnék arra, hogy mikor használom a „bedőlés” kifejezést. Stefan Niggemeier média-újságíró 2014-ben azzal szembesítette Joffét, aki magát komoly újságíróként tartja számon, hogy képtelenséget terjesztett egy hírlapi kacsa formájában, mert egyik cikkében „bedőlt egy fiktív gerillamarketing ügynökségnek”.[153]

A Die Zeit újságírói ráadásul médiabeszámolók szerint ideiglenes jogi intézkedést kérvényeztek a szatirikus adással szemben, hogy a Die Anstalt című műsor hivatkozott részletét többé ne adják le. Az egyik tudósítás így számolt be erről: „Egy Die Zeit-szintű zászlóshajó számára a Joffe és Bittner kontra ZDF jogi eljárás újságírói csődöt jelent. Sajnos az olyan nagy lapok, mint a SZ, a FÁZ vagy a Dér Spiegel egyike sem tudósít a Joffe és Bittner kontra ZDF vitáról. Rossz az, aki rosszra gondol.”[154]

Igen, jól olvasta: egy állítólag „független” és állítólag „demokratikus” hírlap lépett fel egy szatirikus műsorral szemben. A „szabad” sajtó egy komédiával szemben! Aki eddig még nem sejtette volna, mi is a helyzet a minőségi médiumok kapcsán, legkésőbb most választ kaphatott.

Érdekes: miutánjosef Joffe 2014. május 2-án írásban, levél formájában arról biztosított, hogy nem „tagja az Aspen Intézetnek, az ACG-nek vagy az Atlanti-Hídnak”, saját honlapján, amely az amerikai Stanford Egyetem weboldalán található - Joffe ebben az intézményben tanít - még hónapokkal később is név szerint szerepelt e szervezeteknél. Ezt olvashatjuk Joffe számos megbízatásáról (a képernyőfotót lementettem):

,,Igazgatósági tag: a berlini American Academy, Brémai Nemzetközi Egyetem, Ben Gurion Egyetem, Izrael; Goldman Sachs Alapítvány, New York; a Berlini Aspen Intézet, Leó Baeck Intézet, New York; Német Gyermek és Ijjúsá-gi Alapítvány, Berlin; Hypovereinsbank európai tanácsadótestülete, München (2001-2005). Szerkesztőbizottsági tag: The American Interest, (Washington); International Security (Harvard), Prospect (London), The National Interest, Washington (1995-2000). Felügyelőbizottsági tag: Atlanti-Híd (Berlin); Deutsches Museum (München), Abraham Geiger College (Berlin). Tag: American Council on Germany, Inti. Institutefor Strategic Studies.”[155]

Na, itt már biztosan elveszti az ember a fonalat ebben az egész zavaros hálózatban. Esetleg az idézett honlap gondozója veszítette el a fonalat. Nekem is csak a második olvasásra tűnt fel Josef Joffe bemutatkozásában az, ami pedig ott olvasható sok egyéb információ mellett: miszerint a Hypovereinsbank tanácsadó testületének is tagja volt. Ahogy a Goldman Sachs Alapítványnak is.

Mi keresnivalója is van egy német újságírónak a kétes hírű Goldman Sachs Alapítványnál? A Handelsblatt című napilap az alábbi szavakkal figyelmeztette olvasóit ezzel kapcsolatban:

„A Reuters hírügynökség kétségbe vonja a Goldman Sachs Alapítvány tevékenységét, ami a Goldman Sachs Csoport által életre hívott, világméretekben tevékenykedő, közhasznú alapítvány. Az alapítvány 200 oldalas, oldalanként egysoros adóbevallása jól szemlélteti azt, milyen komoly összegeket és erőfeszítést fordít a Goldman a saját maga iránti jótékonyságra. Érdekes, hogy bár a Goldman 501 millió dollárt fektetett be az alapítványba 1999 óta, mégis ennek csak töredékét, mintegy 5 százalékátfordították a projektek céljaira - a minimumot, ami a közhasznú státuszhoz szükséges. Az alapítvány legtöbb tevékenységéből végeredményben maga a Goldman profitál. A Reuters a New York-i Park Avenue-n bejegyzett Asia Societyt hozza fel erre példaként: ez egy olyan »szöveggyár«, ahol a Goldman-ban- károk ámítják külföldi vevőiket »mézesmázos szavakkal«.’>13

A Goldman Sachs azoknak a kapzsi amerikai pénzügyi elit csoportoknak a megtestesítője, amelyek milliárdos nyereséget kaszáltak be, amikor a pénzügyi és gazdasági válság tetőpontján egyszerű emberek elveszítették házaikat és megtakarításaikat. A kapzsi Goldman-banká- rok kétes hírű alapítványa pedig arra szolgál, hogy a nyerészkedők megtépázott tekintélyét kissé kifényesítse. Mi keresnivalója volt egy német újságírónak a Goldman Sachs Alapítványnál? Ennél rosszabb már nem jöhet. Vagy mégis?

LEGYEN MEG A SAJÁT VÉLEMÉNYED

Emlékeznek még Mao Ce-tung kínai kommunista államfőre? Na, az az ember szerette a személyi kultuszt. A média állandó kötelessége volt, hogy hódoljon előtte. De ha Mao megérhette volna Angéla Merkel hat- [156]vanadik születésnapját, elsárgul az irigységtől. Mao drákói büntetésekkel fenyegetve kényszerítette talpnyalásra a kínai médiát. A német médiában azonban ez manapság magától értetődő és teljesen automatikus. „Mutti” - akit mindenki szeret. E modern személyi kultuszban élen jár a Bild magazin.[157]

Brigitte Witzer professzor asszony azt állítja, hogy az „ostobák diktatúrájában” élünk, egyfajta „idiokráciában”.[158] A társadalmunk kezd elhülyülni. Ebben az egész elhülyülésben jeleskedik a Bild magazin. Witzer professzor asszony elemezte, miként „informálódik” a vezető média a Bild magazinból. így írt erről:

„Természetesen van különbség a Bild és más újságok között, vegyük csak például korábbi minőségi médiumainkat, a FAZ-tvagy a Süddeutsche Zeitungot, melyek országos terjesztésűek, és igényes módon látják el információval olvasótáborukat. De még ők is a Bűdhez szabják magukat, ami a közbeszédben szereplő témákat illeti. Legalábbis ezt tapasztalhattam a Prezlauer-Bergen fekvő kávéházban, ahol három éven át közvetlen közelből szemlélhettem egy ismert FAZ-szerkesztő újságolvasási szokásait. Rendszeresen elakadt a lélegzetem, amikor megláttam, kezében a Bűddel. Lehet persze, hogy ez egy kivételes eset, de történetesen olyan emberek vesznek körül, akik kenyerüket a médiában keresik, és tőlük is lépten-nyomon ezt hallom. Ezért fenntartom a véleményem: a Bild tematizálja a közéleti témákat. Ezeket aztán mind a FAZ-ban, mind a Süddeutschéban kissé intelligensebbé varázsolják, és feldúsítják némi ismerettel (...). Ezzel máris magasabb szintre emelik a tudósítást. De vajon van-e ennek más célja is?"

Mi is tehát a Bild magazin „célja”? És mi is zajlik ott a háttérben?

Gerhard Schröder egykori szövetségi kancellár mondta egyszer, hogy a kormányzáshoz csak „egy Bűdre, egy BamS-ra (Bild am Sonntag, azaz Vasárnapi Bild - a ford.), meg a kereskedelmi tévére” van szüksége. Hatalom néhány tömegmédium felett - és máris könnyen lehet irányítani az embertömegeket. Főként, hogy egy maroknyi véleményformáló készségesen közre is működik a tömegek manipulálásában. Miután elolvasták a következő fejezeteket, alighanem teljesen más szemmel tekintenek majd az olyan médiumokra, mint a Bild, a Süddeutsche Zeitung, a Frankfurter Állgemeine, a Zeit és az ADR.

Heinz Oskar Vettertől, a Német Szakszervezeti Szövetség, a DGB korábbi elnökétől származik a mondat, miszerint: „Aki a Bűdhez adja magát, ott is fog elvérezni.” Mára azonban a Bild megérkezett a társadalom főáramába. Többé nem számít hírhedtnek, ha valaki kapcsolatba kerül a lappal. A Bűdet még komoly újságírók is elfogadják információforrásnak. Olyan művészek, mint Marius Müller-Westernhagen vagy Veronika Ferres is reklámot csinálnak a Bűdnek. Emlékszünk még az óriásplakátokra, amelyeken olyan hírességek mondták meg a magukét a Bűdnek, mint Til Schweiger, Ármin Rohde, Thomas Gottschalk, Dávid Garrett, Udo Lindenberg, Michelle Hunziker, Peter Scholl-Latour, Katharina Witt vagy Bili Kaulitz. Ezzel a marketingakcióval fórumot biztosítottak a „topkategóriás prominens személyeknek”, hogy „elmondhassák nyílt, őszinte és kendőzetlen véleményüket a Bűdnek”.

Richard von Weizsácker volt szövetségi elnök így reklámozta a Bűdet: „A »Bild«: politikáról izgalmasan, tarka(barka) stílusban.” Azon a plakáton, melyen Alice Schwarzer, feminista aktivista és adócsaló szerepel, ez áll: „Minden igazságnak szüksége van valakire, aki elég bátor ahhoz, hogy kimondja.” Peter Scholl-Latourt az alábbi szavakkal idézték: „Számomra a »Bildben« az a legérdekesebb, hogy a nagy véleménytrendeket tükrözi vissza - sőt néha mobilizálja is azokat.” Stefan Kretzschmar kézilabdajátékos az alábbi merész megállapítást teszi: „A »Bild« főcímeket képes generálni, anélkül, hogy saját véleménye lenne azokról.” Hans-Dietrich Genscher egykori külügyminiszter: „Ha a »Bildet« olvasom - naponta -, abból még nem tudom, mit gondol Németország, azt viszont igen, hogy mit érez - a »Bild« véleménye szerint”.[159]

A Bild a legszélesebb körben terjesztett újság Németországban. Naponta mintegy 2,4 millió példányt adnak el belőle. A Bild célcsoportja nem az egyetemi professzor vagy a segédmunkás, hanem az átlagfogyasztó. Az olvasók 63 százaléka férfi, az olvasók 43 százaléka általános iskolai végzettségű, szakmával rendelkező, 35 százalékuk középiskolát végzett és 4 százalék felsőfokú végzettségű. Az olvasók 7 százaléka önfoglalkoztatott, 34 százaléka alkalmazott vagy hivatalnok, és 37 százaléka szakmunkás. Összességében a Bild a németek mintegy 18 százalékát éri el - vagyis majdnem minden ötödik embert. Naponta 4,3 millió nő és 7,3 millió férfi olvassa a Bildet, átlagosan 45 percen át.

A lázadó 68-as diákok számára a Bild olyan hecclap volt, amelynek jelszavaira a Rudi Dutschke diákvezér elleni merénylet elkövetője is hivatkozhatott. Ezek után gyújtották fel a Springer Kiadó teherautóit. Hein-rich Böll „Katharina Blum elvesztett tisztessége” című regényében ennek a konfliktusnak állított irodalmi emlékművet. Mára mindez rég feledésbe merült. Ma a Bild a legdivatosabb. Ezt a fordulatot a lap mindenekelőtt egy embernek köszönheti: Kai Diekmann főszerkesztőnek. Az ő idején jelent meg a lap XVI. Benedek megválasztását köszöntve a „Mi vagyunk a pápa” címlappal, ami a nyelvalkotók Olümposzára emelte Diekmannt.

A Bild önreklámjában még mindig „függetlenként” és „párton kívüliként” hirdeti önmagát. Vajon tényleg ez a Bild, vagy volt-e valaha is ilyen? Amikor a Bild-szerkesztők időnként megkerestek valami szöveg, egy interjú vagy némi együttműködés céljából, mindig előre megadták a válaszokat, vagyis legalábbis a „kutatási eredmények” irányát. Ez egyezik az Ottó Brenner Alapítvány egyik 2011-es tanulmányából vett adatokkal. A Bild-szerkesztőkről ezt olvassuk:

„A szerkesztők kevésbé a valósághűség, inkább a hatékonysági szempontok szerint alakítják a sztorijaikat. Ami nem illik a képbe, azt úgy formálják, hogy belepasszoljon. A szerkesztők bátran körbekérdeznek a potenciális interjúalanyoknál, vajon készek-e arra, hogy a kívánt véleményt fogalmazzák meg - és sokan bele is mennek ebbe a játékba."[160]

Ugyanezt a manipulatív benyomást kelti az évtizedek óta változatlan formában kinyomtatott „nyertes/vesztes” rovat elemzése is. A statisztikák szerint a jobboldali politikusok az évek során egyértelműen gyakrabban szerepeltek nyertesként, mint a baloldali politikusok.[161]

Michael H. Spreng, a Bild am Sonntag egyik korábbi főszerkesztője azonban egészen más tapasztalatot szerzett erről a rovatról:

„2001. január 1-je óta tisztáztuk a viszonyunkat a Bilddel: ők ki nem állhatnak engem, és ez az érzés kölcsönös. Velem szemben azonban ez milliós példányszámban megjelenő alkalmi szemétkedésekben is megnyilvánul. 2002-ben, amikor Edmund Stoiber bajor miniszterelnöknek dolgoztam, Oscar Lafontaine rovatában »Cohiba úr«-ként szerepeltem, csak mert időnként elszívtam egy jó szivart Gerhard Schröderrel. Legutóbb a »30 legidegesítőbb« talkshow-vendég listáján szerepeltem, 2004-ben pedig, amikor Jürgen Rüttgers tanácsadója voltam, a »nap vesztesének« tituláltak. Ez így történt: Rüttgers választási kampányában a »Rüttgers - egészen személyesen« címet viselő talkshow programunkkal bejártuk Eszak-Rajna-Vesztfálíát. Bielefeldben mérsékelt sikert arattunk, aminek következtében két vagy három ember előtt - bizonyára óvatlanul - megjegyeztem, hogy jól ismerjük, milyen nehezen lelkesednek az emberek Veszt-fáliában. Ha egy bielefeldi bólint, az már eksztatikus tetszésnyilvánításnak számít. Nem tudtam viszont azt, hogy Kai Diekmann, a Bild főembere Bielefeldben nőtt fel, így aztán másnap az újság címoldalán a »nap vesztesének tituláltak."[162]

De egy 2007-ben megjelent tanulmány, amely a „Bild - független, pártok feletti? Németország legsikeresebb bulvárlapjának választási tudósításai” címet viselte, szintén nem túl hízelgő képet festett a Bűdről:

„Gerhard Schröder keményen nekiment a médiának 2005-ben a szövetségiparlamenti választások estéjén, a parlamenti pártok csúcspolitikusai részvételével a ZDF »Berlini forduló« című műsorában megrendezett kerekasztal-megbeszélésen. Az a kancellár, akinek saját állítása szerint a kormányzáshoz csak »a Bűdre, a Bild am Sonntagra és a kereskedelmi tévére« van szüksége, agresszív hangnemben nehezményezte a médiumok mesterkedéseit. Azt állította, hogy külön választási harcot kellett vívnia az ellen, amit róla »leírtak és bemutattak« (Schröder a »Berlini Forduló« adásában, ZDF). Mi váltotta ki ezeket a szemrehányásokat?

Talán a médiumok elő akarták írni a kormányváltást? Különösen érdekes ez a kérdés a Springerhez tartozó médiumokkal kapcsolatban, mert ezek az újságok, különösképpen a Bild, Schröder kormányzása alatt egyre több szemrehányást kaptak, hogy a konzervatív uniópártokat részesítik előnyben (...). A választás után a kiadó uniópártok felé tevékenykedő kapcsolattartója, Friede Springer, aki a kiadó alapítójának, Axel Springernek az özvegye, és egyben a vállalat többségi tulajdonosa, a szövetségi parlament vendégpáholyában foglalt helyet Angéla Merkel kancellárrá választásánál. Schrödernek tehát a Bild-Zeitunggal szemben kellett kormányoznia, illetve korteskednie, ahelyett, hogy a Bild segítette volna? Lehet, hogy Merkel már a választási kampányban is támaszkodhatott a bulvárlap támogatására?’’[163]

Kommunikációtudósok több tanulmánya ugyanezt a képet mutatja. A Bild a parlamenti választások során közvetlen választási hirdetésekben reklámozta az uniópártokat, bár a lap magát „párton kívülinek” állítja be, és a múltban elítélte a Financial Times Deutschland nyílt választási ajánlását. Az újság nemcsak 2002-ben, hanem a 2005-ös és a 2009-es parlamenti választások során is megjelentetett választási hirdetéseket, méghozzá az uniópártok és Angéla Merkel javára, aki annak idején az NDK-ban a német ifjúszocialisták propagandafukcionáriusa volt.[164]

Szubjektív tapasztalatom alapján a Bild célja semmiképp nem a független újságírás. A cél az, hogy a lehető legtöbb hasznot termeljék a Springer Kiadó számára. És ebben a Bild kész figyelmen kívül hagyni a nyilvános kommunikáció minden formájának (legyen az újságírás, PR, reklám vagy klasszikus közszolgálat) szabályait. Az, hogy egy adott információ nyilvánosságra kerül-e vagy sem, nem annak hírértékétől függ, és nem is a demokratikus elvárások vagy az újságírói szabályok szerint döntik el, hanem az üzleti mérleg szempontjai a lényegesek. Az újságírás a Bildnél nem tiszteletre méltó iparos munka, amelynek a szabályai korlátot szabnak az üzleti szempontoknak. Az újságírás itt ágyútöltelékként szolgál a profit számára. És a Bild-féle újságírás lényege az embertömegek manipulálása, a politikai elit partnereként.[165]

ÚJSÁGÍRÓK MINT ESKÜVŐI TANÚK:

ÍGY TEREMTS MAGADNAK HATALMAT

Az újságírók és az elit kirívó közelségének legmeggyőzőbb példája az, amikor újságírók tanúskodnak politikusok esküvőjén, vagy fordítva. Amikor Helmut Kohl 2008-ban feleségül vette élettársát, Maike Rich-tert, a Bild egész közelről tudósíthatott. Az eseményen Dániel Biskup, Kohl kedvenc fényképésze fotózott. És az esküvőről a Bild főszerkesztője, Kai Diekmann számolt be. Diekmann tanú volt Kohl esküvőjén, Leó Kirchhel együtt.[166] Épp úgy, ahogyan Kohl is tanú volt 2002-ben Diekmann esküvőjén.[167] Nem éppen így szoktuk elképzelni a politika és az újságírás szétválasztását.[168] Vagy talán a „Bild” szó azt jelöli, hogy „teremts magadnak hatalmat” („Bild dir deine Macht”)? Most visszatekintve egészen más színben tűnik fel a múltban Kohlról megjelent számos pozitív Bi/d-tudósítás.

A szomszédos Franciaországban sem ismeretlen az „újságíró mint esküvői tanú” fogalma. Még Nicolas Sarkozy volt a francia elnök, amikor Augustin Scalbert újságíró beszámolt egy olyan neves esküvői tanúról, akinek több francia médium volt a birtokában:

„Vegyük például a milliárdos Bemard Arnault-t, a legfontosabb francia gazdasági napilap (Les Echos), és a világszerte legnagyobb luxuscikkeket forgalmazó csoport (LVMH) tulajdonosát, aki egyszerűen Sarkozy jó barátja. Barátságuk régre nyúlik vissza: Arnault Sarkozy esküvőjén is tanú volt. Akkor még »csak« a La Tribüné (a Les Echos versenytársa) tulajdonosa volt, és lapjában feltétel nélkül támogatta Sarkozyt, időről időre Ségoléne Royal hátrányára, aki Sarkozyvel küzdött meg az elnöki tisztségért ”[169]

A Süddeutsche Zeitung 2010-ben meggyőző tudósítást közölt arról, miként működik ez az esküvőitanú-újságírás Franciaországban:

„Tavaly nyáron, az egyre intenzívebbé váló választási kampány közepén a Paris Match (a lap a Stern magazin francia megfelelője) címlapon közölt egy fényképet Sarkozy feleségéről egy másik férfi társaságában. A konzervatív politikus azonnal a telefon után nyúlt. Felhívta a Paris Match kiadóját, egy bizonyos Arnaud Lagardére-t, aki mellesleg a világ legnagyobb újságbirodalmát mondhatja magáénak. A Paris Match megbízott főszerkesztője azon nyomban az utcán találta magát. Praktikus előnyökkel járt az is, hogy Lagardére tulajdonában van az Europe 1, az ország egyik leghallgatottabb rádióadója, ahová mindig sikerült a legjobb adásidőben interjúra hívni Sarkozyt, amikor csak megszorult valamilyen ügyben. A nagyvállalkozó örököse még a Le Monde napilapban is rendelkezik némi kisebbségi részesedéssel. Ezenkívül tulajdonosi portfoliójába tartoznak magazinok (Elle), a Journal du Dimanche vasárnapi újság és különféle regionális lapok is. (...) A privatizált, valaha közszolgálati program Sarkozy egyik esküvői tanújához, Martin Bouygues-hez tartozik. Övé egyúttal a harmadik legnagyobb francia mobilcég is. Bouygues Sarkozy egyik fiának a keresztapja. (...) Szintén tény, hogy Sarkozy másik esküvői tanúja Bemard Arnault volt, aki azLVMH luxuscsoporton keresztül nemcsak olyan illusztris márkákat tudhat magáénak, mint a Louis Vuitton, a Kenzo és a Givenchy, hanem a La Tribüné és az Investir gazdasági lapokat is."[170]

Ám nem csak tanú-újságírás létezik. A Bild más módokon is magához láncolja a politikusokat. Egész ügyesen. így néz ki a helyzet Rudolf Scharping SPD-politikussal kapcsolatban:

„Különleges közelség állt fenn Rudi Scharping SPD-politikus és a Bűd am Sonntag (BamS) között. A BamS-ban mutatta be új élettársát, és kizárólag a BamS számára borotválta le a szakállát is. Es a BamS számára tudósított még SPD-frakcióvezetőként a - politika melletti - legnagyobb szenvedélyéről, a Tour de France-ról. »Rudi riporter«, ahogy a szerkesztőségben nevezték, mindig szombat délután adta lejelentését, amelyet Bodo Müller sportrovatvezető csiszolt aztán újságírói szempontból elfogadható formára. Mindezért Scharping rendes tiszteletdíjat kapott, legtöbbször készpénzben."[171]

HOGYAN MŰKÖDIK KAI DIEKMANN?

A Bild sikerreceptje egyszerű - az újság napról napra viszonylag kevés oldalba sűríti az emberi élet minden lényeges vonatkozását. Mindezt olyan elbeszélői stílusban, mintha csak egy ponyvaregény lenne, amely nem támaszt nagy igényeket az olvasóval szemben. Szerelem és gyűlölet, hűség és árulás, boldogság és kétségbeesés, halálos betegségek, bűnözés, továbbá a politika mint hatalmi harc és leszámolás - és mindezt érzelmileg túlfűtött, testre szabott, egyszerűsített és szélsőségesen konfrontatív stílusban. A Bí/d-olvasó számára nem az a fontos, ami objektíven fontos, hanem az, ami egyúttal érzelmi hatást is tesz rá. A klasszikus újságírói tudósításnak a Bűdben legfeljebb csak alibi funkciója van. Amikor olyan unalmas politikai témákról kénytelenek hírt adni, mint pártkonferenciák vagy kormánynyilatkozatok, akkor is érzelmi elemeket keresnek, és az összetett híreket így teszik személyessé. Az olvasó figyelmét elterelik arról, ami tényszerűen fontos, miközben egy mellékes szál kerül középpontba, gyakran álnyilatkozatok segítségével. Az olvasó elől tehát elrejtik a politika és a gazdaság tényleges problémáit. A Bild magazin olyan, mint egy meglepetéscsomag, amelyből naponta - könnyen érthető morzsánként adagolva - az egész világ az ölünkbe hullik. Amikor a Spiegel józan hangvétellel beszámol egy thaiföldi katonai puccsról, a spanyol király lemondásáról és a NATO Oroszország elleni üzleti játékairól, akkor a Bild azt a kérdést teszi fel olvasói előtt harsány betűs szalagcímében: „Megvan még valakinek Angéla Merkel mobilszáma?”[172] Ezt követően a Bild felvilágosítja az olvasóit, hogy mindenki tisztában legyen vele, kinek is lehet meg Merkel mobilszáma:

„Merkel közvetlenül elérhető irodavezetője, Beate Baumann (SO), Éva Christiansen (44) tanácsadónőj Stefién Seibert (S3) kormányszóvivőj Peter Altmaier (5S) kancelláriaminiszter és még néhány további tanácsadó számára, mint például Christoph Heusgen (59, külpolitika), Lars-Hendrik Roller (55, gazdaság) és Nikolaus Meyer-Landrut (S4, Európa-ügyek), akik fontos tárgyalásoknál SMS-ben küldhetnek információt. A kancellár asszony nagyon nem értékeli azt, ha a számát továbbadják, vagy amikor bizalmasai azzal akarnak benyomást kelteni, hogy ismerik a telefonszámát. Május 7-én meg is változtatta a számát, és két nyelven adott hírt (németül és angolul) az új körzetszámáról (»Új mobilszámom van mert szerette volna a mobil barátok

körét újfent korlátozni!’

De természetesen a Bild is el tudja érni a kancellár asszonyt telefonon. A vezető szerkesztő természetesen könnyedén el tudja őt érni. Ezt azonban az olvasók nem tudják. 2001 januárjától Kai Diekmann a Bild vezető szerkesztője, valamint a Bild és a. Bild am Sonntag (BamS) kiadója. Amikor anyagot gyűjtöttem könyvemhez, érdekes képaláírásra bukkantam. Egy fénykép alatt, amelyen a Bild vezető szerkesztője látható Angéla Merkel társaságában, ez áll:

„A Bild egyenlő hatalom. És ez azt jelenti, hogy a lap nyári partijára (itt 2008-ban) még Angéla Merkel is eljön."[173]

Diekmann és Merkel jól ismerik egymást. Nagyon jól. Mindketten tagjai az Atlanti-Hídnak, sőt Diekmann még vezetőségi tag is a szervezetben.

A Német Újságírók Szövetsége (DJV) világosan foglalt állást az ilyen közéleti szerepvállalásokról. 2014 nyarán a szövetség az alábbi közleményt jelentette meg:

„ANémet Újságírók Szövetsége az újságírók lobbiszervezeti tagságáról kirobbant aktuális vita kapcsán az újságírók megfigyelői szerepét hangsúlyozza. »Az újságírás függetlensége és hitelessége megköveteli, hogy az újságírók ne játsszanak aktív szerepet olyan szervezetekben, amelyekről tudósítanak«, nyilatkozta Michael Kőnkén, a DJV országos elnöke."[174]

Diekmann értékeli Merkelt. És Merkel értékeli Diekmannt. És a Bűd magazin Diekmann vezetése alatt mindent megír Angéla Merkelről, kivéve azt, ami negatív. Gondolok itt például arra a tényre, miszerint Angéla Merkel Németország legszenvedélyesebb körömrágó politikusa. Igen, a szövetségi kancellár asszony rágja a körmét. Ahogyan a volt brit miniszterelnök, Gordon Brown is. Vagy mint a 2014-ben elhunyt FAZ-kiadó, Frank Schirrmacher, a nagy szerkesztőségi konferenciák alkalmával. Ideális téma lett volna a Bűd számára. Erről viszont az újság hallgatott.[175]

Merkel valószínűleg az erőből politizáló Helmut Kohltól tanulta meg, mennyire fontos a Bild egy szövetségi kancellár számára. Kohl, aki 1982 és 1998 között volt kancellár, az 1980-as évek második felében ismerkedett meg Diekmannal, amikor a Bild parlamenti tudósítójaként dolgozott az akkori szövetségi fővárosban, Bonnban. Kohl kezdetben nem kedvelte Diekmannt, mert hosszú haja volt, melyet copfban összefogva viselt. Amikor Kohl interjút akart adni a Bild számára, az alábbi célzást tette Diekmannra: „Nehogy a hosszú hajút küldjétek ide nekem!”[176] Michael H. Spreng médiatanácsadó és az Emberek Maischbergernél című talkshow főszerkesztője így ír blogjában arról, hogyan alakult ez a kapcsolat a későbbiekben:

„Diekmann az évek során elnyerte Kohl legmélyebb bizalmát, és idővel közelebb került a volt kancellárhoz, mint saját fiai - legalábbis, ami a családi ünnepségeken való részvételek gyakoriságát illeti. És Diekmann van annyira tapintatos, hogy nem, vagy csak feltűnés nélkül említi meg a Kohl fiúk távol-maradását az esküvőkről és születésnapokról."[177]

Kai Diekmann főszerkesztősége alatt sok politikus lett naggyá - hogy aztán újra a süllyesztőben tűnjön el. Nézzük például az egykori szépreményű honvédelmi minisztert; Theodor zu Guttenberget; aki Top-Gun-pózban díszelgett a Bild magazin címlapján. Felesége az „Egy gyermekekért dobogó szív” címmel futó Bűd-kampány nagykövete volt. Alig múlt el Bild-nap „Gutti” nélkül. Még akkor is kiállt mellette a Bild, amikor kritikát fogalmaztak meg felesége afganisztáni útja kapcsán: „Szerintünk rendben volt”. A Bild am Sonntag egyik szerkesztőnője; Anna von Bayern még egy szeretetteljes Guttenberg-életrajzot is írt. Guttenberg mutatta be a Bild parlamenti irodavezetője; Nikolaus Blome új könyvét. Akkoriban Guttenberg egyik rokona. Kari Ludwig von Guttenberg volt a Bild országos kiadása felelős kiadójának helyettese. Sok olvasó arról sem értesült, hogy Guttenberg a Springer Kiadónál (a Welt magazinnál) töltötte gyakornoki idejét. Guttenberg minden kétséget kizáróan nagyon közel állt a Springer-féle Bűdhez - és a Bild pedig Guttenberghez. Kívülállóként az ember csak találgat, valójában vajon ki irányított kit. A történetben szerepel némi kölcsönös segítség-nyújtás is: Guttenberg milliós értékű reklámkampánnyal boldogította a Bildet, amelyben a honvédelmi minisztérium önkénteseket toborzott a szövetségi véderő számára[178] - bár a Bűdnek éppenséggel nincs túl sok fiatal olvasója. Az ilyen - adópénzt pazarló - exkluzív szerződések csak a Springernél fordultak elő. Viszonzásképpen a Bild dicshimnuszokkal árasztotta el Guttenberget, akit a lap tett politikai sztárrá. A Bild és Guttenberg összefonódását alig lehetett szavakkal visszaadni. Vegyük például a Gorch Fock-ügyet, amelyben a hasonló nevű német vitorlásoktatóhajóval kapcsolatos visszaélések kerültek felszínre. Guttenbergkezdetben óva intett az „előre ítélkezéstől” majd az egyik Bild- szerkesztő telefonhívása nyomán mégis felmentette a parancsnokot.

Michael H. Spreng újságíró 2013-ban így tudósított a politika és a Bűd közötti „másféle korrupcióról”:

„A politikusok és az újságírók közötti kapcsolatban is megtalálhatók a korrupció azon formái, amelyeknek kétségtelenül nincs közük a pénzhez, és amelyek büntetőjogi kategóriákba sem sorolhatók. Ez itt másként működik: a politikus egyes újságírókat közel enged magához és bizalmas információkat oszt meg velük, vagy pedig bábfiguraként odaáll egy újság vagy kiadó projektje mellé. Az újság pozitív tudósításokkal viszonozza a gesztusokat, amelyek által tekintéllyel és fontosságtudattal ruházza fel az illetőt. Az ilyesféle üzleti kapcsolatok általában rejtve maradnak, és a nyilvánosság előtt csak a következményeik látszanak. Néha azonban egy meggondolatlan tett szétszakítja ezt a kapcsolati szövevényt - jelen esetben a kínos fénykép Kai Diekmann Bild-főszerkesztőről Philipp Rösler szabaddemokrata gazdasági miniszter társaságában. Szívélyes ölelést látunk a képen: a politikus és az újságíró szerelmesként ölelkeznek össze, mint akik hosszú elválás után végre újra találkoznak. Erre az esetre is érvényes: egy kép ezer szónál is többet mond. A kritikus közvélemény pedig máris a mögöttes történettel foglalkozik. A Bild hetek óta »Mr. Cool«-nak vagy »Cool Minister«-nek dicséri a négy százalékos támogatottságot élvező párt elnökét. Rösler cserébe újra elővette a hirdetési bőségszarut, ami megnyitotta az ajtót arra, hogy a Springer szorosabbra fűzze kapcsolatát a start-up-világgal. Na, ez egy mindkét fél számára nyerő (win-win) helyzet, gondolhatnánk. A fénykép azonban egy mindkét fél számára vesztes (lose-lose) szituációt hozott létre. Két férfi, akiknek kritikus szakmai távolságtartásban kellene állniuk egymástól, ehelyett egymás nyakába borulnak. Ez a fénykép mindkét fél szakmai hitelességét csorbította. A fotó mind-kettejüket hosszasan kísérti majd, és újra meg újra előbukkan. A Röslerről írt következő lelkes Bild-tudósításnál, vagy amikor Rösler legközelebb fellép a Springer Kiadónál, vagy a javukra. Ahogy Kari Theodor zu Guttenberget is utolérte a Times Square-en készült szemtelen fotója. 0 is használta a Bűdet a karrieje elősegítése érdekében - és a Bild is használta őt. A vége ismert."[179]

A Frankfurter Rundschau 2011-ben megpróbált választ kapni arra a kérdésre, hogyan működött ez a bizalmi kapcsolat. Miután számos értelmezési kísérletet végigpróbáltak, végül is néhány mondatra szűkítették a választ:

„Más újságoktól eltérőn, ahol a főszerkesztők szabadságot biztosítanak a szerkesztőiknek és rovatvezetőiknek, a Bildnél a »szűk keresztmetszet«-elv működik: mindennek keresztül kell mennie a főszerkesztőn, így a Bild Kai Diekmann terméke. A Bild maga Kai Diekmann."[180]

Hogyan is működik akkor ez a Kai Diekmann? Jómagam mindig szimpatikus és abszolút megbízható embernek ismertem meg, amikor a Bild szerkesztőségében személyesen beszélgettünk. Viszont erős embernek is. És mélyen konzervatívnak. Diekmann tagja a ma is párbajokat vívó Münsteri Franconia Diákegyletnek.[181] Diekmann 1983-ban lett Franconia-tag, majd 1985-ben kilépett, aztán később újra belépett.[182] Diekmann tehát, még ha akarna se léphetne be az SPD-be. Ott ugyanis elfogadtak egy ösz-szeférhetetlenségi határozatot, miszerint diákegyleti tag nem lehet tagja az SPD-nek.[183] Aki diákegylethez tartozik, egyúttal automatikusan egy hatalmas hálózat részévé is válik. Sok politikus és gazdasági vezető volt korábban ilyen egyetemi fraternitás tagja, vagy jelenleg is az: Márkus Söder CSU-politikus a Nürnbergi Teutonoknál tag, Bernhard Vogel CDU-politikus a majnai Arminiában, Heinz-Christian Strache osztrák FPÖ-politikus a bécsi Vandaliában, Hans-Peter Uhl CSU-politikus a müncheni Arminia-Rhenaniában, Rezzo Schlauch a Zöldektől a freiburgi Saxo-Silesiában, Peter Ramsauer CSU-politikus a müncheni Franco-Bavariában, Edmund Stoiber CSU-politikus, bajor miniszterelnök a K.D.St.V. Trifels München katolikus fraternitásban, Klaus Kinkéi, a német hírszerző szolgálat, a BND volt vezetője és egykori külügyminiszter az A.V. Guestfalia Tübingen katolikus diákszövetségben, Günther Oettinger korábbi baden-württembergi miniszterelnök és jelenlegi EU-polikus a Landsmannschaft Ulmia Tübingennél. Henning Schulte-Noelle, aki az Allianz Biztosító felügyelőbizottságának elnöke volt, az arcán lévő sebhelyet egy ma is párbajokat vívó fraternitásnak köszönheti.

Stephan Peters elitkutató szerint senki nem híreszteli magáról a nyilvánosság előtt azt, hogy egy diákszövetség tagja. Ettől azonban ez még egy jól működő hálózat - több tízezer taggal.[184]

A szövetségek fontosak. De vajon a régi diákszervezete mellett milyen testületnek tagja még Diekmann, az újságíró? Nos, 2004 óta a Hürriyet török napilap tanácsadó testületének is tagja.[185] Diekmann Törökország iránti lelkesedése magyarázza azt, hogy miért közöl a Bild időről időre egész cikkeket törökül. Diekmann szeretné, hogy Törökország EU-tagál- lam legyen, emellett ezt mondja:

„Szabadságomat rendszeresen Törökországban töltöm, a török barátaimmal. Személyi asszisztensnőmnek török gyökerei vannak. (...) Nyugodtan kijelenthetem magamról azt, hogy a Bild történetének „ legtörökösebb"főszerkesztője vagyok.”

A Springer konszern - vagyis Diekmann munkaadója - pénzügyi érdekeltségekkel rendelkezik Törökországban. Ezek mind olyan információk, melyeknek valahol és valahogy utána lehet járni. Sokkal érdekesebbek lehetnek a gyakran elhallgatott információk arról, hogy az elithálózat milyen szálakat sző a háttérben. Lapozzunk fel ehhez egy cikket a Frankfurter Allgemeine Zeitung 2011. február 24-i számából, mely az alábbi címmel jelent meg: „Guttenberg, a Bild és az Atlanti-Híd.[186]

A cikkben a FÁZ külpolitikai rovatvezetője, Klaus-Dieter Frankenberger arról a zűrzavarról ír, ami az Atlanti-Híd elnevezésű elithálózat fiatal vezetőket képző programjának végzős hallgatóihoz intézett felhívás kapcsán támadt. (Az Atlanti-Híd egyébként Klaus-Dieter Frankenbergerrel reklámozza magát, amit azonban a szerkesztő elfelejt megemlíteni a FÁZ honlapján szereplő bemutatkozásában.[187]) Beate Lindemann, aki korábban az intézet vezetője volt, a végzett hallgatókat megkérte, vegyenek részt a Bild felhíváskampányában, továbbá támogassák azt, hogy a szintén az Atlanti-Híd vezetőképző programjában részt vett Karl-Theodor zu Guttenberg továbbra is honvédelmi miniszter maradjon. A Bild korábban ugyanis a címlapján harsány felhívást intézett a „Guttenberg-döntés” kapcsán. Az Atlanti-Híd igazgatótanácsa ezt követően ismételten elhatárolódott ettől a felhívástól. Az alább olvasható hír tartalma a történetünk szempontjából teljesen érdektelen. Sokkal érdekesebb viszont az, hogy a cikk egy fontos információt elhallgat az olvasó elől: Kai Diekmann maga is tagja az Atlanti-Hídnak. Ahogy Guttenberg is részt vett az intézet vezetőképző programjában - méghozzá 1995-ben.[188]

Az Atlanti-Hidat, melynek Kai Diekmann is tagja, „Titkos Páholy” néven is szokták emlegetni.[189] Az intézetről úgy tudják, hogy közel áll a CIA-hoz. Márkus Kompa egyik tudósítása szerint:

„A CIA-közeliséget még csak nem is leplezik, hiszen az Atlanti-Híd teljesen hivatalosan adja át a Vernon A. Walters-díjat. Ezt a díjat egy olyan CIA-igazgatóhelyettesről nevezték el, aki az elképzelhető legpiszkosabb államcsínyekben játszott szerepet, mini például Iránban (1954), Brazíliában (1964) és Chilében (1973), valamint Olaszországban az 1960-as években a szakszervezetek elleni felforgató tevékenységben. Walters, a megrögzött kommunistagyűlölő a keleti titkosszolgálatok szemében maga volt a fő manipulátor."[190]

Ugyanebben a tudósításban arról is szó esik, hogy bizonyos újságíróknál az Atlanti-Hídhoz való közelség befolyással bírhat-e a tudósításaikra. Ezt írták:

„Aki kiváncsi arra, milyen motívumból ír a Bild és a Spiegel olyan buzgón Oroszország ellen, és miért azonosítja reflexszerűen „Amerika-ellenesség- nek” az amerikai állásponttól eltérő véleményeket, elég egy pillantást vetnie a taglistára és alighanem már választ is kap a kérdésre. Neves újságírók szerepelnek rajta, ezért aligha meglepő, hogy szinte soha nem olvashatunk kritikus sajtóhíreket az Atlanti-Hídról.”[191]

Vajon pusztán összeesküvés-elmélet lenne azt hinni, hogy olyan emberek, mint Kai Diekmann, egy bizonyos elithálózatba keveredtek, amely az újságírói munkájukra is kihatással van? Nézzük csak meg közelebbről azt az elithálózatot, amelyben az újságírók, valamint a politika és a gazdaság kulcsszereplői a nyilvánosság kizárása mellett diszkréten és sűrűn találkozhatnak egymással. Létezik ebben a világban az „akolmeleg által megvalósuló korrupció”? Nem szeretném elhallgatni azt sem, hogy e hálózatok egyes részeinek korábban jómagam is tagja voltam - és korrumpálódtam is általuk.

AZ ATLANTI-HÍD

Tina Hasselt, az ARD televízió washingtoni stúdióvezetőjét 2014-ben felkérték, hogy 2015 közepétől Ulrich Deppendorf helyére lépjen, és ezzel ő legyen az ARD berlini stúdiójának első női főszerkesztője.[192] Az ARD-elnök így kommentálta a hírt: „Tina Hassel épp olyan szakmai profillal rendelkezik, amilyenre az ARD berlini stúdióvezetőjének szüksége van.”[193] Döntését számos okkal indokolta, többek között méltatta Hassel eddigi tudósítói állomáshelyein végzett munkáját és vezetői képességeit.

Más ismert újságírók is nyilatkoztak, akik szintén utaltak Tina Hassel képesítéseire. Érdekes viszont, hogy mindeközben soha, senki nem említette az Atlanti-Híddal való kapcsolatát. Pedig neve ott szerepel a hivatalos dokumentumokban a Rajna/Ruhr regionális csoport egyik találkozója kapcsán, továbbá az Atlanti-Híd 2011/2012-es éves jelentésében, valamint az USA-munkacsoport 2010/2011-es éves jelentésében.[194]

Karl-Theodor zu Guttenberg, Kai Diekmann, Tina Hassel - sok prominens név kötődik egy olyan szervezethez, ami a nyilvánosság előtt meglehetősen ismeretlen. Olyan szervezet, amelyet többen „Titkos Páholynak” és „CIA-közeli intézetnek” is neveznek.[195] Minél többet kutatunk, annál jobban megdöbbenhetünk: Claus Kleber, aki 2003-2009 között a ZDF-heute-journal vezetője, 2003 óta pedig moderátora, az Atlanti-Híd alapítvány kuratóriumi tagja.[196] Stefan Kornelius újságíró, a Süddeutsche Zeitung külpolitikai vezetője az NDR-televízióban sugárzott interjúban bevallotta, hogy tagja az Atlanti-Hídnak[197]. Szerinte az újságnak érdeke fűződik ahhoz, hogy ő a szervezet tagja legyen, sőt az is, hogy átvállalja az éves tagdíját is. Az ilyen típusú közelséget ő az „üzlet járulékos elemének” nevezi.[198]. Uwe Krüger kommunikációkutató szemrehányást tett a Korneliushoz hasonló embereknek az Atlanti-Hídhoz való közelségük miatt. Krüger azt állítja, hogy azok az újságírók, akik tagjai a szervezetnek, átveszik annak a gondolkodásmódját. Kornelius visszautasította ezt a vádat. Christian Wernicke, a Süddeutsche Zeitung amerikai tudósítója 2012-ben részt vett az alapítvány tagjainak Washingtonba szervezett utazásán.[199] Ezen a programon még a ZDF ismert műsorvezetője kezdeményezte az Atlanti-Híd, mint magánszervezet megalapítását. McCloy abban az időben lett Rockefeller Chase Manhattan Bankjának az igazgatósági elnöke. McCloy korábban a Német Szövetségi Köztársaságért felelős főbiztos volt; vagyis az amerikai megszálló hatalom első embere Nyugat-Németországban. Marion Gráfin Dönhoíf újságírónő; a Die Zeit hetilap társkiadója az Atlanti-Híd alapító tagjai közé tartozott. A szervezet magától értetődőnek tekintette; hogy minden rendelkezésre álló médiumon keresztül befolyásolni igyekszik a közvéleményt. Az alapokmány szerint az egyesület hivatalosan „képzési, tudományos, kulturális és jótékonysági célokat, valamint a népek közötti megértést elősegítő” célokat követett. A valóságban azonban kezdettől fogva egy vezetőkből álló személyes kapcsolati hálóról volt szó, amely arra törekedett, hogy a közvéleményt a maga szempontjai szerint formálja. A Frankfurter Allgemeine Zeitung az Atlanti-Hidat 1981-ben egy „elitista lobbicsoportnak”, tevékenységüket pedig konzervatív jogi szemszögből a demokráciára nézve aggasztónak nevezte.[200]

A FÁZ, úgy tűnik, manapság már nem kezeli ilyen fenntartásokkal az elit szervezetet. A FÁZ külpolitikai vezetőjét, Klaus-Dieter Frankenbergert az Atlanti-Híd 2009/2010-es éves jelentése a 129. oldalon, 2010. június 10-i dátummal említi. A bejegyzés így szól:

„Az USA-munkacsoport 79. ülése: »Biztonsági partnerség az Egyesült Államokkal: Németországra és az Európai Unióra várható hatások és következményefc«. Bevezetőt mond: Hans-Ulrich Klose, MdB, a német-amerikai együttműködés külügyminisztériumi koordinátora, Berlin; Stéphane Beemelmans, az EU-val és a nemzetközi ügyekkel kapcsolatos szakpolitikai kérdések osztályvezetője; a Belügyminsztérium új tagállamokért felelős részlege, Berlin; és Klaus-Dieter Frankenberger) külpolitikai ve-zetö, FRANKFURTER ALLGEMEINE ZEITUNG, Frankfurt am Main. »Washingtoni beszámolót« tart John C. Kornblum nyugalmazott nagykövet, Magnus-ház, Berlin"[201]

Frankenberger szerepel a rendezvényről készült egyik fényképen is, a 2006/2007-es éves beszámoló 98. oldalán.[202] Az Atlanti-Híd Klaus-Dieter Frankenbergerrel hirdeti magát, amit ő ugyanakkor elmulaszt közölni olvasóival a FAZ-bemutatkozásában.[203] Nem egyedi eset, hogy elismert újságírók közeli kapcsolatba kerülnek ezzel a vitatott intézménnyel: csak a 2006 és 2012 közötti éves beszámolók 88 újságírót említenek, köztük 26 a közszolgálati médiában dolgozik. Másként fogalmazva: úgy tűnik, az újságírók már nem tartják fontosnak a távolságtartást. Az Amerika-barát és nyilvánvalóan nem semleges szervezet befolyása mind inkább begyűrűzik a médiatudósításokba.

Persze, az „Amerika-barát” jelző nem feltétlenül szitokszó. Itt azonban nem arról van szó, hogy ez jó vagy rossz, hanem elsősorban a háttérben meghúzódó értékrendszerről. Kivel állnak értékközösségben Németország és a német médiumok? Olyan országokkal feltétlenül, mint Hollandia, Ausztria, Svájc és Spanyolország. A NATO-val azonban egész biztosan nem. Még nyilvánvalóbb az, hogy Németország nem áll érdek-közösségben Erdogan Törökországával. És az Egyesült Államokkal? Itt is egyértelmű a válasz. A németek és az amerikaiak egyaránt magukénak vallanak olyan értékeket, mint a demokrácia, a véleményés a sajtószabadság. De nagy különbségek jelentkeznek már például a jogállamiság és a nemzetközi jog kérdései kapcsán. Az Irak elleni háború, Guantanamo vagy a áronokkal végrehajtott kivégzések egyáltalán nem egyeztethetők össze a német jogértelmezéssel. Tény, hogy nem állunk értékközösségben az Egyesült Államokkal, és egészen biztosan nem Washington szemüvegén át nézzük a dolgokat. Ezt világosan bizonyítja például az amerikai kémkedés, ami korlátozza a szabadságunkat és nap mint nap megsérti polgáraink magánszféráját. Amikor tehát német újságírók olyan Amerika-barát szervezetekhez adják magukat, mint az Atlanti-Híd, és szerepelnek a rendezvényeiken vagy bármilyen módon támogatják őket, már kilépnek a német értékrendszer keretei közül. Ok ilyenkor egy másik értékrendszer szószólóivá és/vagy lobbistáivá válnak.

2010. március 12-én adták le először a közszolgálati televízióban a Phoenix tv-csatorna közreműködésével az Atlanti-Híd egyik rendezvényét. 2010. március 10-én az Atlanti-Híd kerekasztal-beszélgetést rendezett a Hamburgi Honvédelmi Egyetemen Helmut Schmidt nyugalmazott szövetségi kancellárral és az akkori honvédelmi miniszterrel, Kari Ihe-odor zu Guttenberggel, „Bevetésen a szövetségi hadsereg: Afganisztán, a válsággócpont” címmel. A beszélgetés moderátora Friedrich Merz, az Atlanti-Híd elnöke volt. A témához tartozik, hogy Helmut Schmidt az Atlanti-Híd tagja, és Guttenberg pedig elvégezte az Atlanti-Híd fiatalok | számára indított vezetőképző kurzusát. Kellemes kis tagsági beszélgetés I - és mindezt a közszolgálati televízió sugározza.[204] A Bűd pedig, melynek j főszerkesztője, Kai Diekmann szintén tagja az Atlanti-Hídnak, „A volt kancellár és a honvédelmi miniszter Hamburgban beszélgetnek - amit Guttenberg Schmidttől tanulhat” címmel számolt be az eseményről.[205] £ Emlékezzünk csak arra, hogy Diekmann és Guttenberg ez idő tájt szoros barátságban álltak egymással. Vajon a tévénézők és az újságolvasók tud-I tak erről bármit is? Aligha. Pont így működik a közvélemény befolyáso- ^ lása. Néhány hasonlóan gondolkozó véleményvezér találkozik, „elbeszél- , getnek” - a velük kapcsolatban álló médiumok pedig tudósítanak róla. |Nyilván teljességgel véletlen, de mintha az Atlanti-Híd politika elkötelezettségét tükrözné a jelenlegi székhelye is: a szervezet központja az Angéla Merkel szövetségi kancellár magánlakása melletti házban található. Ezt az Atlanti-Híd egyik ügyvivője is megerősítette egy interjúban - ahogy azt is, hogy Angéla Merkel szintén tagjuk.[206] Ezek után ki csodálkozik azon, hogy Angéla Merkel újra és újra dicshimnuszokat zeng az Atlanti-Hídról? Mit akar tehát az egyesület? Egy korábbi egyesületi elnök, Arend Oetker így fogalmazott: „Az Egyesült Államokat 200 család kormányozza, és velük akarunk jó kapcsolatot fenntartani.”[207] A már említett médiabefolyásolás mellett ez minden?

Az Atlanti-Híd adományozza - mint már említettük - a Vernon A. Walters-díjat. Ezt az elismerést „olyan személyiségeknek adják, akik rendkívüli módon hozzájárultak a német-amerikai kapcsolatok erősítéséhez. A díjat az Egyesült Államok korábbi németországi nagykövete (1989-1991), Vernon A. Walters után nevezték el, aki amerikai oldalról kísérte végig a német újraegyesülést. Az eddigi díjazottak: Liz Mohn (Bertelsmann Alapítvány, 2008), Dr. Jürgen R. Grofimann (Georgsmarienhütte Holding GmbH, 2007), Dr. Dieter Zetsche (DaimlerChrysler AG, 2006), Dr. Michael Ottó (Ottó Group, 2005), Wolfgang Mayrhuber (Lufthansa AG, 2004), Dr. Bernd Pischetsrieder (Volkswagen AG, 2002), Dr. Manfred Schneider (Bayer AG, 2000), Dr. Henning Schulte-Noelle (Allianz AG, 1999), Dr. Ihomas Middelhoff (Bertelsmann AG, 1998), Dr. Rolf-E. Breuer (Deutsche Bank AG, 1997), Jürgen E. Schrempp (Daimler Benz AG, 1996), Jürgen Dormann (Aventis Hoechst AG, 1995), Eberhard von Kuenheim (BMW AG, 1994), Louis R. Hughes (General Motors, 1993) ”.[208]

Az Atlanti-Híd egy apróságról megfeledkezik ebben az ismertetőben: Vernon A. Walters (1917-2002) az Egyesült Államok külföldi titkosszolgálati koordinátora volt és a CIA operatív vezetője. Élete végén úgy jellemezte a több millió ember életét követelő vietnami háborút, mint ami az Egyesült Államok által valaha is vívott „legnemesebb és legönzetlenebb háborúk egyike volt”.[209] Továbbá pont ez a CIA-munkatárs, Vernon A. Walters volt az, aki Európában a titkos Gladio-hálózat alapvonásait felépítette. Walters 1941 óta szolgált az Egyesült Államok hadseregében, kezdettől fogva hírszerzési állomáshelyeken. Jelentős szerepet vállalt a 20. század második felének szinte minden forró politikai konfliktusában. Részt vett többek között a koreai háborúban (1950-1953), a demokratikusan megválasztott iráni miniszterelnök, Mohammad Mossadegh elleni államcsínyben (1953), titkosszolgálati akciókban az olasz kommunisták választási sikereinek megakadályozása érdekében (1960-1962), valamint a brazíliai véres katonai puccsban (1964). A CIA operatív vezetőjeként ő volt a felelőse a „Centauro” néven futó CIA-akciónak, ami a chilei katonai puccs erőteljes támogatását tűzte ki célul (1973), továbbá a portugál szegfűs forradalom (1974) elfojtását célzó műveleteknek. Walters nyomait felfedezhetjük olyan jelentős áldozatokkal járó akciókban is, mint amelyeket Angolában, Guatemalában és Nicaraguában indítottak a demokratikus kibontakozási kísérletek ellen, továbbá a dél-amerikai katonai rezsim által éveken át emberi jogi területen elkövetett visszaélésekben („Condor” akció), amelyek során emberek százezreit gyilkolták meg, hurcolták el vagy kínozták meg. Az Atlanti-Híd mindezt elhallgatva erről a CIA-emberről nevezett el egy díjat.[210] Olyan emberek, mint Angéla Merkel szövetségi kancellár asszony, vagy Kai Diekmann Bild-fónÓk ennek a szervezetnek a tagjai. És a jelek szerint a FÁZ is jól érzi magát náluk.

Az említett transzatlanti szervezetekről - amelyeknek újságírók is tagjai - tudnunk kell, hogy a különféle transzatlanti találkozóikon újra és újra ugyanazok a jelmondatok hangzanak el. Ezek közül a legfontosabbak az állítólagos közös értékekről, a transzatlanti értékközösségről szólnak, amelyeket már megtárgyalni sem kell, mert rég magától értetődőnek tekintjük ezeket. Ez az állítás az állandó ismételgetésnek köszönhetően már rég saját életet él. Olyan ez, mint egy agymosás. Csakhogy a német résztvevők rendszerint nem veszik észre, hogy közben Amerika-barát agymosásnak vannak kitéve. Pedig természetesen - ha közelebbről megnézzük - sok értékük távol esik a miénktől; kezdve az Egyesült Államokban megengedett halálbüntetéstől a távoli országokban drónok által végrehajtott törvényen kívüli kivégzésekig és a külföldi bevetésekig. Ezeket a németek többsége ellenzi. Azonban mindazok az Amerika-barát, minőségi médiumok, amelyeket e könyvben bemutatunk, támogatják az Egyesült Államok oldalán zajló külföldi bevetéseket, a drónok által végrehajtott likvidálásokkal együtt. Ezt teszik például, amikor a Müncheni Biztonsági Konferenciáról a fegyverkezési lobbi szemszögéből tudósítanak. Már ez önmagában jelzi az agymosás hatását. A háttérben pedig mindig ugyanazok állnak: a titkosszolgálatok.

Valójában minden transzatlanti szervezet a NATO támogatásáról szól. A NATO-t pedig az Egyesült Államok irányítja. A németek csak vazallusok. Daniele Ganser történész és NATO-szakértő határozott véleménye szerint azáltal, hogy Németországot bekapcsolták a katonai szövetségbe, többé nem más, mint az „Egyesült Államok vazallusállama”. Ezt mondja:

„A NATO-nak minden NATO-tagállamban NATO-nagykövete van. Ezek azok a nagykövetek, akiket minden ország kirendel a katonai szövetség mellé, hogy tájékozódjon, mit is kíván éppen a NATO. A kapcsolat úgy működik, hogy a NATO - vagyis mindenekelőtt az Egyesült Államok - közli, hogy így és így van és most ezt kell tennetek. (...) Az európaiak aztán gyakran csak engedelmeskednek."[211]

Jobb, ha tisztában vagyunk azzal, hogy az Atlanti-Híd évente bizalmas szakértői megbeszéléseket szervez az Egyesült Államok Hadseregének Európai Parancsnokságával (USEUCOM)[212]. Ennek célja, hogy bizalmas (!) keretet teremtsenek az Európában állomásozó amerikai fegyveres erők - a hadsereg; a légierő; a hadiflotta és a tengerészgyalogság - parancsnokai; valamint a szövetségi véderő főfelügyelője; tábornokai és admirálisai számára, hogy véleményt cserélhessenek aktuális biztonságpolitikai kérdésekben a területek további szakértőivel. „A USEUCOM-mal (U.S. European Command) folytatott megbeszéléseken a kormányzat, az ipar és a média területén dolgozó honvédelmi szakértők ülnek egy asztalhoz az Egyesült Államok Hadseregének Európai Parancsnokságának és a szövetségi véderőnek magasrangú képviselőivel.”[213] Utóbbi idézet az Atlanti-Híd 2013/2014-es éves jelentéséből származik.

Transzparenciáról itt szó sincs. Zárt rendezvényekről beszélünk, ahová az átlagpolgár sosem léphetne be. Vagy próbáljon csak meg egyszer is belépési engedélyt szerezni az Atlanti-Hxdnál egy ilyen rendezvényre. Pedig vezető újságíróink magától értetődő módon helyet foglalnak ezeken. Ez igazi botrány, mert az USEUCOM háborúkat tervez Európában, és a média feladatul kapta, hogy propagandával kísérje ezt a hadviselést. Jól látható volt ez 2014 nyarán, miután egy maláj utasszállító lezuhant Ukrajnában. Az amerikai hadsereg európai parancsnoksága 2014 szeptemberére nagyszabású NATO-hadgyakorlatra készült Ukrajnában. Egy újság így adott hírt erről:

„AzEurópában állomásozó amerikai hadsereg (USAREUR) és az ukrán hadsereg együtt vezetik a hadgyakorlatot, melyben 16 nemzetből körülbelül 1300 katona vesz majd részt. Helyszínként nem messze Lvivtől, a Javorivnál fekvő, közel 400 négyzetkilométeres katonai gyakorlóteret választották. A gyakorlatra Örményország, Azerbajdzsán, Bulgária, Kanada, Grúzia, Nagy-Britannia, Lettország, Litvánia, a Moldvai Köztársaság, Norvégia, Lengyelország, Románia, Spanyolország, Ukrajna és az Egyesült Államok mellett Németországnak is katonákat kell küldenie."[214]

Jobban szemügyre véve most már világosabb, miért is nevezhetjük „minőségi médiumainkat” egyoldalú NATO-propagandistáknak, akik

a USEUCOM-mal a „szakértői megbeszéléseken” háborúkat tárgyalnak meg (bár ezeket az ártatlanul hangzó „biztonságépítés” címszóval illetik)? Már rég nincs szó újságírói „függetlenségről” ha az ember újságíróként a USEUCOM „szakértői megbeszéléseit” látogatja, és végezetül már teljesen a NATO nézőpontjából ír.

TITKOSSZOLGÁLATOK MARKÁBAN

Legkésőbb a híres kiszivárogtató, Edward Snowden leleplezései óta tudjuk: az Egyesült Államok személyében egy Nagy Testvért kaptunk, aki mindent tud rólunk. Mindannyiunkról. Amíg szépen és rendesen mindig azt tesszük, amit akar, addig kedves Nagy Testvér marad. Ha viszont csak egyszer is nem értünk vele egyet, olyan dolgok történnek, amelyeket korábban az összeesküvés-elméletek kategóriájába soroltunk. Werner Weidenfeld professzor jobban ismeri ezt a Nagy Testvért, mint mi valamennyien. Weidenfeld ugyanis sok éven át a szövetségi kormány német-amerikai együttműködésért felelős koordinátoraként dolgozott. A Beckmann című talkshow-ban elmesélte, miként is működik a gyakorlatban a Németország és az Egyesült Államok közötti „barátság”:

„Elmondhatom Önöknek, hogy az Amerika-koordinátorként eltöltött 12 évem során az amerikai kormányzat részéről háromféle magatartást tapasztaltam meg. Amikor egy véleményen állunk, a lehető legjobb barátok vagyunk, megölelnek, szinte félti az ember a bordáit, annyira intenzív az ölelésük. Ha másodrangú kérdésekben eltérő a véleményünk, akkor az amerikai kormányzat rendszerint azt mondja - és velünk is ez történik -, hogy ugyan hol marad a történelmi hála, hiszen ők vívták ki és tartották meg a németek szabadságát és biztonságát. Ha pedig komoly kérdésben eltérő a felfogásunk, akkor színre lép a titkosszolgálat, amely Németországot zaklatja, és megüzenik: vagy haladtok velünk tovább vagy megnézhetitek magatokat. (...) Az amerikaiaknak világos elképzeléseik vannak az érdekeikről. (...) És ezt ennek megfelelően meg is valósítják. Ez a realitás.[215]

Világos: az amerikai titkosszolgálatok az 1950-es évek óta egy sor magán jótékonysági alapítványt hoztak létre és finanszíroztak Németországban, amelyek mindenekelőtt egyetlen célt szolgáltak: azt, hogy egy megfelelő fedőtörténet, „legenda” fedezékében titkosszolgálati előőrsöket építsenek fel, ahová be tudják építeni vezető beosztású munkatársaikat, mint állítólagos alapítványi alkalmazottakat. Mindezt annak érdekében, hogy a jövőbeli német elitet Amerika-barát irányba befolyásolják, miközben, ahol csak lehet, igyekeznek zsarolhatóvá is tenni.

Nézzük meg most közelebbről, vajon milyen közel is állnak az amerikai alapítványok az Egyesült Államok titkosszolgálataihoz. Meglehet, a Cl A vagy más tengerentúli szolgálatok képviselői minden egyes alkalommal ott ülnek azokon a nagy találkozókon, amelyeket az amerikai agytrösztök támogatása mellett újságírók, politikusok és gazdasági vezetők részvételével tartanak. Ösztöndíjasként én is részt vettem ilyen szervezetek rendezvényein. A FÁZ hivatalosan jóváhagyta, amikor a Germán Marshall Fundtól többször is hathetes utazásokra kaptam meghívást az újságnál dolgozó BND-rezidensektől. Ezeken az utakon bemutattak különböző amerikai szolgálatok munkatársainak is. Nem titok, hogy a Germán Marshall Fund a legjobb kapcsolatokkal rendelkezik a hírszerző szolgálatokhoz. Amikor 2014 júniusában a szaúdi katonai hírszerző szolgálat korábbi vezetője és az izraeli katonai hírszerzés korábbi vezetője találkoztak, ez magától értetődően a Germán Marshall Fundnál történt.[216] Karén Donfried, aki a Mashall Fund élén áll, előzőleg Obama Nemzet-biztonsági Tanácsának európai illetékese volt.[217] A szervezet korábbi vezető munkatársai is közel álltak a titkosszolgálathoz.[218] Suzanne Woolsey, James Woolsey korábbi CIA-vezető felesége kuratóriumi tag és igazgató a Germán Marshall Ftmdnál.[219] Ó, igen, történetesen én is a Germán Marshall Fundon keresztül kerültem kapcsolatba férjével, James Woolsey CIA-fónökkel.

Ez a Germán Marshall Fund hasonlóan viselkedett velünk, mint a néhány fejezettel korábban bemutatott ománi szultán - a milliárdos. A Germán Marshall Fund az amerikai tartózkodásunk idejére mindnyájunknak készpénzzel teli borítékokat adott. Klimatizált bérautót választhattam, és természetesen az üzemanyagot is fizették. Meg persze a hoteleket, a tisztítószalonszámlákat és az étkezéseket is. És mint olvasóim a kedves ománi milliárdos története kapcsán már sejthetik, vendéglátóink ezúttal is adtak ajándékokat. Talán még emlékeznek, hogy a szultán kifizetett számomra egy privát búvároktatót, valamint a hivatásos Padi-mentőmerülő kiképzést is. Megdöbbenésemre a Germán Marshall Fund a transzatlanti elit utazásom során elvitt egy amerikai céghez, ahol egy profi búvárfelszerelés legfontosabb tartozékait nyújtották át a látogatásom végén. Az amerikaiak nyilvánvalóan egész pontosan tudták, milyen megvesztegetési ajándékokat fogadtam el Ománban nem sokkal korábban. És az út zárásaként még tesztelhettem is az új felszerelést 60 méter mélyen, San Diego közelében egy Seal elit alakulat tagjaival. Ez volt az az út, amely során - mint említettem - a Germán Marshall Fund az amerikai szövetségi állam, Oklaho-ma díszpolgári dokumentumával lepett meg. Amerikai utazásom során magam sem tudtam átlátni, ki is a csoportban a Germán Marshall Fund vendége, és ki az, aki inkább az amerikai titkosszolgálathoz köthető. Any-nyi világos volt, hogy ott nem titkolták különösebben a szoros kapcsolatokat. Gyanítom, hogy ugyanez a helyzet számos transzatlanti szervezet esetében, amelyek közül sokat közvetlenül az amerikai titkosszolgálatok alapítottak vagy az ő segítségükkel hoztak létre.

Amikor a közel-keleti térségből tudósítottam a Frankfurter Allgemeine Zeitung számára, a korábbi - természetesen pusztán véletlenszerűen történt - „titkosszolgálat-közeli beszélgetéseken” elhangzott megállapodásnak megfelelően különleges helyzetekben először a titkosszolgálatok felé jelentettem, majd csak utána a FAZ-nak. Külföldi útjaim során minden fontos, új információt elsőként a német követség „katonai attaséja” (legtöbbször egy hírszerzési munkatárs) számára és a helyi amerikaiaknak küldtem, majd csak ezután a FÁZ szerkesztőségébe.

Nem tudom, vajon ugyanilyen megegyezések történnek vagy történtek-e (akár teljesen az Atlanti-Híd tudta nélkül) az Atlanti-Híd meghívásai keretében a vezetőképző programon végzett fiatalokkal is? Ez a program ugyanis hasonló koncepcióra utal, mint a számomra küldött meghívók. Ha azonban nagy általánosságban arra vagyunk kíváncsiak, miként próbálnak az Egyesült Államokban fiatal német politikusokat saját céljaikra mozgósítani, érdemes megnéznünk mit ír erről Jutta Ditfurth Háború, atom, szegénység. A Zöldek: amit mondanak, és amit tesznek című könyve 145. oldalán. Ott ez áll:

„Bár az este nyílt vitában fejeződött be, a Modern Kori Német Tanulmányok Amerikai Intézetétől érkezett vendéglátónk meglepően higgadt maradt, miközben azt kérdezte tőlem, kész lennék-e pártomról egy tanulmányt írni. Elutasítottam. Az illető azzal igyekezett hatni rám, hogy elkezdte sorolni olyan zöld párti személyiségek neveit, akik nagyobb együttműködési készséget tanúsítottak. Egyikük Lukas Beckmann, a másik Ottó Schily volt. Petra Kellyt pedig mindnyájan jól ismerjük. Végül abban maradtunk, hogy nem. Ezekben a napokban sok mindent megtudtam arról, milyen »kiegészítő képzést« kínálnak azoknak a német politikusoknak, akiket jól használható vezető erőknek tartanak. Erre gondoltam, amikor 11 évvel később arról olvastam, hogy »Fischert jól ismerik«. Ez a szokásos nyelvi fordulat, ami manapság például Guttenberg honvédelmi miniszter kapcsán is szerepel a WikiLeaks-dokumentumokban.[220]

Hasonló tapasztalatokra tettem szert én is, mind az Egyesült Államokban, mind pedig Németországban, mint amilyenekről Jutta Ditfurth beszámolt a tengerentúlról. Saját tapasztalatból mondhatom, hogy az első néhány évben egyáltalán nem is lehet érezni a titkosszolgálat „ölelését”. Hadd érzékeltessem ezt egy visszatekintéssel arról, mit tapasztaltam, amikor először találkoztam a német hírszerzés, a BND finom kezdeményezési kísérleteivel. Akkoriban még nem sejtettem, hogy egyszer majd újságíró leszek:

A nyolcvanas évek elején a Breis-járásban fekvő Freiburgban hallgattam jogtudományt és politikát. Az 1979/80-as téli félév már majdnem

véget ért, és közeledett a félévi szünet. Egy olasz utat terveztem. A következő félévet is meg kellett finanszírozni, ezért a szabadság során arra készültem, hogy építkezésen vagy kisegítő pincérként fogok dolgozni. A pénzkereset hozzátartozott a félévi szünethez, és ehhez ezúttal is tartani akartam magam. Ez idő tájt nagyjából annyi fogalmam volt a német hírszerzésről, mint bárki másnak. A tanulmányaimban ez a terület nem játszott szerepet, és nem érdekeltek különösképpen az ügynökök munkamódszerei sem. Ez csak sokkal később változott meg.

Akkoriban a professzorokat még nagy tisztelet övezte, és hallgatóként nem volt tanácsos hirtelenkedve elutasítani azt, ha kértek tőlünk valamit, így aztán magától értetődik, hogy figyelmesen és udvariasan hallgattam az egyik ilyen mélyen tisztelt személy szavait, amikor nem sokkal a félévi szünet előtt, egy előadást követően átnyújtott egy röplapot. Felületesen szemlélve legalábbis röplapnak tűnt. Valójában egy meghívó volt. „Ezen feltétlenül részt kell vennie. És tájékoztasson majd, hogy tetszett” - mondta a jogászprofesszor. Az illető egy tekintélyes ember. Ismert ember. De olyan ember, aki kettős életet él. Nincs tudomásom arról, hogy vajon más hallgatókat is megkörnyékezett-e ilyen meghívókkal, de feltehetően igen. Önmagában persze egy továbbképzésre szóló meghívó első látásra semmi szokatlant nem jelent. A professzorok ismerték a hallgatóikat, és támogatták azokat, aki kitűntek. Ma sincs ez másként. Nem volt tehát okom arra, hogy csodálkozzak.

Visszatekintve már tudom, hogy a tiszteletre méltó professzor a BND útját egyengette. Nem tudnám megmondani, vajon ő maga milyen intenzíven vett részt a hálózatban. Arra sem tudok visszaemlékezni, hogy később elbeszélgettem volna vele erről az „útnyitó” találkozásról. A röplapján egy meghívó állt „Szeminárium a konfliktuskutatásról” címmel, fő témája pedig így szólt: „Bevezetés a kelet-nyugat-konfliktus kérdésébe”. Akkoriban elképzelni sem tudtam volna ennél unalmasabb témát. Éppen azon morfondíroztam, hogyan magyarázhatnám ki valahogy hihető módon az érdeklődés teljes hiányát a professzor előtt, amikor jól hangzó szavak ütötték meg a fülemet: „20 márka a napidíj, és megtérítik a vonatköltséget a bonni helyszínre. Ott természetesen hotelszoba várja. Záráskor további 150 márka könyvpénz jár.”

A professzor hirtelen rendkívül felkeltette az érdeklődésemet. Egy építkezésen napi 8 órás munkáért maximum 50 márkát lehetett keresni.

Ezzel szemben csábító volt a lehetőség, hogy hotelszobát, meleg étkezést és ehhez még némi pénzügyi „desszertet” is kapok. Álljunk csak meg, miért is nem éreztem már korábban kínzó vágyat arra, hogy részt vegyek egy ilyen konfliktuskutatásról szóló szemináriumon? Ezt a vágyat már képtelen voltam csak úgy egyszerűen elnyomni. A professzor szemmel láthatólag örült a beleegyezésemnek. Az időközben már megszűnt „Időszerű Problémákkal Foglalkozó Tudományos Társaság” elnevezésű szervezet székhelye az akkori szövetségi főváros, Bonn előkelő külvárosában, Bad Godesbergben, az Ubierstrasse 88. szám alatt volt. A társaságot a Honvédelmi Minisztérium finanszírozta, és ma már jól tudjuk, hogy a BND-vel állt kapcsolatban. Erich Schmidt-Eenboom, a BND egyik ismert bírálója évekkel később, 1998-ban megjelent, Fedett státusban - A BND és a német újságírók című könyvében beszámol hasonló szemináriumokról és arról, hogyan toborozták ott a hallgatókat.

1980. február 25-én találkoztam először a további mintegy 20 hallgatóval az Ubierstrasse 88. szám alatti kétemeletes, polgári, kissé ódon épületben. Társaim hozzám hasonlóan kezdő egyetemisták voltak, szinte mind különböző szövetségi tartományból érkeztek azért, hogy végre a kelet-nyugati konfliktus valódi hátterét kutathassák. Az ásí-tóan unalmas előadásokon sokat megtudtunk a Szovjetunióról és az NDK-ról. Szerepjátékot játszottunk, melyben védelmeztük vagy épp kritizáltuk a kommunizmust. Beszélgetésekből megtudtam, hogy a többi résztvevő is hasonló módon jutott el az akkori szövetségi fővárosba, Bonnba - egy továbbképzési kurzusra ajánlották őket. Akkoriban kissé furcsálltuk, hogy soha nem léphettünk a régi épület első szintjére. A titokzatos emeletre vezető lépcső tabu volt. Nem is sejtettük, hogy megfigyelnek bennünket. Az első emeleten egy férfi ült, akivel hébe-hóba összefutottunk a házban, de egyikünk sem tudta azt, hogy mit is keres ott az illető. Herr Schulte - így hívatta magát, de nem tudom, hogy vajon ez volt-e a valódi neve. Mint később kiderült, Schulte úr meglehetősen pontos adatokkal rendelkezett mindnyájunkról. A szerepjátékok és a véget nem érő megbeszélések csupán a német titkosszolgálat jól leplezett pszichológiai tesztjei voltak. Mindebből semmit sem vettünk észre. Schmidt-Eenboom szerint a tudományos társaság akkori ügyvivője, Rudolf Rothe szintén azt állította, hogy nem tudott Schulte úr munkájáról.

Pont ugyanezt éltem át később rendszeresen az Egyesült Államokba történő utazásaim során, amikor nagy és bőkezű szervezetek finanszírozták az utat: minden másodpercben gondosan megfigyeltek bennünket a különböző szituációkban. Amikor Jutta Ditfurth az amerikai utakon történő „utóképzésről” beszél - nos, ezt csak megerősíteni tudom. Épp emiatt tanácsos kerülni az ilyen szervezetekkel való közelséget, mert hamar gerinctelenné válik közöttük az ember.

Miért is mondhatjuk tehát CIA-közeli szervezetnek az Atlanti-Hidat? Tán ott is történik titokban egy és más? Úgy, amint én éltem ezt meg más formában az Időszerű Problémákkal Foglalkozó Tudományos Társaságnál? Van, aki már megváltoztatta a véleményét, és hátat fordított az Atlanti-Hídnak. Közéjük tartozik a zöld párti Katrin Göring-Eckhardt. Eleinte nagyon naiv volt, mint mondta:

„Néhány más »zöld« személyiséghez hasonlóan én is az Atlanti-Híd Egyesület tagja vagyok. Az Atlanti-Híd olyan egyesület, mely - amiként alapokmányában is szerepel - a nemzetközi megértést szolgálja. Egy bejegyzett egyesületről van szó, ami az egyesületi jog alapján működik (és ezáltal épp oly demokratikus, mint bármely sportegyesület vagy hasonló szervezet), és külpolitikai témákban, különösen a transzatlanti kapcsolatok terén szervez konferenciákat és háttérbeszélgetéseket. Ezek olyan témák, amelyek nekünk, zöldeknek fontosak, és amelyekről párbeszédet kell folytatnunk újságírókkal, gazdasági emberekkel és politikai ellenfelekkel, ebben vagy másfajta keretekben ”[221]

2009/2010-ben már igazgatósági tag volt. Azóta azonban a fáma szerint kilépett onnan.[222] Claudia Roth, aki 2005 és 2010 között az Atlanti-Híd tagja volt, időközben szintén bejelentette akilépését.[223] Cem Özdemir is azt mondja, hogy már semmi köze a szervezethez.[224] Az Atlanti-Híd egy közelmúltban megjelent kiadványában viszont azt állítják róla, hogy a vezetőképző program egyik legkiemelkedőbb fiatal végzőse volt.[225] Özdemir erre azt felelte egy riporternek, aki az Atlanti-Hídról és a fiatal vezetőkről kérdezte, hogy nem érti, miért gyártanak összeesküvés-elméleteket, és ő is jobban tenné, ha kezeltetné magát[226] Özdemir a legnagyobb komolysággal állította az interjú során: „Inkább orvosi segítséget kellene adni azoknak, akik összeesküvés-elméletekben hisznek. Ha politikusként engem kérdez, akkor rossz címzettet választott. (...) Jobban érdekelne, hogy az ön kezelőorvosa mit szól mindehhez.” Mindenesetre az Atlanti-Híd 2010/2011-es éves jelentésének 47. oldalán Cem Özdemir képpel és névvel szerepel a fiatal vezetőket képző programmal összefüggésben. De ki tudja, talán Özdemir a jövőben még beperli az Atlanti-Hidat azért, hogy őt a vezetőképző program egyik legtehetségesebb gyakornokaként sorolják fel.[227]

A Berliner Zeitung egyszer azt írta az Atlanti-Híd sajátosságaival és titkolózásával kapcsolatosan:

„Szándékosan kevés információ kerül nyilvánosságra az Atlanti-Híd tevékenységéről. Nem olyan egyesületről van szó, ami kifelé akarna hatni. Sokkal inkább tökéletes csendben működik, ami az egyesületről gyakran egy titkos szövetség képét kelti - valamint egy elitklub hírét. Az Atlanti-Hídnál nem lehet tagságra jelentkezni, oda meghívják az embert. Befolyása jelentősnek számít. Az Atlanti-Hidat minden nagy német vállalat támogatja. Az igazgatóságnévlistája (...) úgy hangzik, mintha a »Ki kicsoda a politikában és a gazdaságban« kiadványból másolták volna ki. Az Atlanti-óceán túlpartján hasonlóan befolyásos üzleti partnerek vesznek részt benne."[228]

Ma az Atlanti-Híd körülbelül 500 tagot számlál, körülbelül a fele a gazdaságból kerül ki, kereken 100-an érkeztek a politikából, a többiek pedig a tudományból, az egyesületekből, a szakszervezetekből és mindenekelőtt a médiából.

A NEVEK:

ELLENTMONDÁSOS ÉRINTKEZÉSEK

Az újságírók értelmezik számunkra a világot, ők befolyásolják a véleményünket és formálják a politikát is. De vajon kik azok, akik az újságírók számára értelmezik a világot, befolyásolják a véleményüket, és formálják ezáltal a politikát? Az Atlanti-Híd bizonyára közéjük tartozik. Tagjai gondoskodnak arról, hogy a közvéleményt teljes mértékben az egyesület Amerika-barát felfogása szerint befolyásolják. Az ARD és a ZDF közszolgálati adóknál dolgozó sztárújságírók részére épp emiatt küldenek különösen szívesen meghívást az Atlanti-Híd találkozóira és utazásaira, vagy az egyesület tagjaival történő beszélgetésekre. Egyedül a 2006-tól 2012-ig terjedő időszakban 88 újságírót említenek név szerint az éves beszámolók, közülük 26-an a közszolgálati médiumokban dolgoznak. Ezen újságírók listája alább olvasható. Nem azt állítjuk ezzel, hogy ők mind a szervezet tagjai vagy az általuk képzésben részesített fiatal vezetők lennének vagy lettek volna. A lista csupán az Atlanti-Híddal való kapcsolatukat dokumentálja. A lista az Atlanti-Híd 2006/2007-től 2011/2012-ig terjedő éves beszámolói, valamint további dokumentumok alapján készült.[229]

Minden olvasó véleményt alkothat magának és eldöntheti, hogy vajon a fenti újságírók tényleg függetlenül és pártatlanul tudósítanak-e különböző transzatlanti témákban, vagy esetleg előfordulhat, hogy egyik vagy másik tudósításuknál valamilyen sajátos, mindenekelőtt Amerika-barát nézőpontból tudósítanak. Az Atlanti-Híd ezt bizonyára üdvözölné, és nem találna benne semmi kivetnivalót.

Név

Keresztnév

Funkció

Schönenborn

Jör g

ARD - vezető szerkesztő WDR-TV

Deifi

Matthias

ARD - fővárosi stúdió

Roth

Thomas

ARD - New York-i tudósító

Mikich

Sonia

ARD - a WDR-Monitor hazai programcsoport vezetője

Wabnitz, Dr.

Bernhard

ARD - a Weltspiegel című műsor moderátora

Hassel

Tina

ARD - a washingtoni stúdió munkatársa 2012. 07.01-től

Zamperoni

Ingo

ARD - Napi Témák és Éjszakai Magazin című műsorok

Ehni

Ellen

ARD - WDR-TV - a gazdasági és jogi programcsoport vezetője

Jahn

Frank

ARD - londoni tudósító

Wilhelm

Ulrich

Bajor Rádió - igazgató

Schoeller

Olivia

Berliner Zeitung, Frankfurter Rundschau - Panoráma osztály vezetője, korábban amerikai tudósító

Diekmann

Kai

Bild Zeitung - vezető szerkesztő

Kálién, Dr.

Paul-Bernhard

Burda Media - igazgatósági elnök

Pleitgen

Frederik

CNN, előtte ZDF, RTL, n-tv

Feo de, Dr.

Marika

Corriere della Sera - németországi tudósító

Aslan

Ali

Deutsche Welle TV

Meurer

Friedbert

Deutschlandradio - a Zeitfunk szerkesztőség vezetője

Stürmer, Prof. Dr.

Michael

Die Welt - vezető tudósító,

Deutschlandfunk, Deutschlandradio kulturális szerkesztősége, továbbá szerző

Sommer

Theo

Die Zeit - kiadó, 2000 óta általános szerkesztő

Joffe

Josef

Die Zeit - kiadó

Nafi

Matthias

Die Zeit - nemzetközi tudósító

Brost

Marc

Die Zeit - a fővárosi iroda vezetője

Ross

Jan

Die Zeit - szerkesztő

Stelzenmüller, Dr.

Constanze

Die Zeit - szerkesztőnő, a Germán Marshall Fund berlini irodájának vezetője, 2009 óta vezető beosztású transzatlanti munkatárs

Kingst

Martin

Die Zeit - amerikai tudósító

McLaughlin

Catriona

Zeit online, a vezetőség (Die Zeit) - referense

Heckel

Margaret

Korábban a Welt, a Welt am Sonntag és a Financial Times Deutschland hírszerkesztője, 2009 óta szabadúszó és író

Busse Dr.

Nikolas

Frankfurter Allgemeine Zeitung

Frankenberger

Klaus-Dieter

Frankfurter Allgemeine Zeitung - szerkesztő

Wrangel, von

Cornelia

Frankfurter Allgemeine Zeitung - szerkesztő

Kammerer

Stefii

Szabadúszó újságírónő, olyan lapoknak ír, mint a Stern, Süddeutsche Zeitung, Spiegel, Spiegel online, Park Avenue

Seligmann

Rafael

Szabadúszó újságíró - publikál a Spiegelben, a Berliner Zeitungban, a Weltben, a Bildben, a Frankfurter Allgemeine Sonntagszeitungban, a Jüdische Allgemeinében és az Atlantic Timesban

Schulte-Hillen

Gerd

Gruner und Jahr - a Bertelsmann munkatársa 2003-ig

Inacker, Dr.

MichaelJ.

Handelsblatt - főszerkesztő-helyettes

Steingart

Gábor

Handelsblatt csoport - lapigazgató

Klasen-Bouvatier

Korinna

A Jungie World munkatársa

Marohn

Anna

NDR-Lutz Marmor igazgató személyi asszisztense

Diehl

Júlia

NDR - szerkesztő

Bremer

Heiner

n-tv - a „Das Duell” című műsor moderátora, a Stern magazin vezető szerkesztőnője

Kok

Michael

Phoenix, az Ereignis 2 szerkesztőségvezetője, programigazgató-helyettes

Augter Dr.

Stefanie

A Német Szövetségi Köztársaság állandó EU-képviselője Brüsszelben, a Családügyi Minisztérium szóvivője, Wirtschaftswoche, Handelsblatt

Arnold

Tim

ProSiebenSatl - a ProSiebenSat.l csoport politikai stratégiáért felelős rangidős alelnöke

Schremper, Dr.

Ralf

ProSiebenSatl - a Digital programigazgatóság pénzügyi vezetője

Ebeling

11100135

ProSiebenSatl - igazgatósági tag

Procházková

Bára

Respekt, a Tschechien (Csehország) című lap munkatársa

Krauel

Thornsten Wilhelm

Rheinischer Merkúr - belpolitikai rovatvezető

Ridderbusch

Katja

Atlantából tudósít a Welt, a Handelsblatt, a Spiegel online, a Deutschlandfunk, a WDR és a The European részére

Hoffmann

Christiane

Spiegel - a fővárosi iroda vezetőnője, FÁZ

Hujer

Marc

Spiegel online

Trautmann, Dr.

Clemens

Springer Kiadó - Döpfner irodavezető

Klaeden von, Dr.

Dietrich

Springer Kiadó - kormányzati kapcsolatok vezetője

Döpfner, Dr.

Mathias

Springer Kiadó - igazgatósági elnök

Gloger

Katja

Stern - tudósító, Washington - a korábbi Spiegel főszerkesztő, GeorgMascolo felesége

Wernicke

Christian

Süddeutsche Zeitung - amerikai tudósító

Klüver

Reymer

Süddeutsche Zeitung - amerikai tudósító

Kornelius

Stefan

Süddeutsche Zeitung - külpolitikai rovatvezető

Dewitz von

Ariane

Tagesspiegel

Scháuble

Juliáné

Tagesspiegel

Marschall, von

Christoph

Tagesspiegel - washingtoni tudósító - a Deutschlandfunk, a Deutschlandradio, a Cicero és az Atlantic Times kommentátora

Rohwedder

Cecilie

Tagesspiegel - szerkesztő

Rimscha, von

Róbert

2004-ig a Tagesspiegel, FPD, 2011-ben laoszi nagykövet

Karnitschnig

Matthew

Wall Street Journal - németországi irodavezető

Hombach

Bodo

WAZ-Médiacsoport - ügyvivő, Bonni Kutatási és Gyakorlati Politikatudományi Akadémia (BAPP)

Koll

Theo

ZDF - kül-, bel-, társadalmi és oktatáspolitikai főszerkesztőség

Burgard, Dr.

Jan Phillipp

ZDF - fővárosi stúdió, Morgenmagazin

Kampen van

Udo

ZDF - a brüsszeli stúdió vezetője

Kleber, Dr.

Claus-Detlev

ZDF - a Heute Journal moderátora

Schmiese, Dr.

Wulf

ZDF - a Morgenmagazin moderátora

Jobatey

Cherno

ZDF - Morgenmagazin

Thevefien

Elmar

ZDF - helyettes főszerkesztő - az Aktuelles főszerkesztőség vezetője

Nézzük meg azonban egy egészen konkrét példa segítségével közelebbről, hogyan működnek az ilyen kapcsolatok az Atlanti-Híddal. A fenti táblázatban szerepel Nikolas Busse FAZ-újságíró. Az olvasóknak már ismerősen csenghet a neve abból a kínos történetből, amiről a „Jól lezsírozva - az újságírói díjak hírhedt háttérvilága” című fejezetben írtam annak kapcsán, hogyan tisztázták a honvédelmi minisztérium számára az uránból készült lövedékek ügyét.

Busse a FÁZ honlapján olvasható bemutatkozásában ezt írja magáról: „1998 novemberében csatlakoztam a Frankfurter Allgemeine Zeitung politikai szerkesztőségéhez. 2007: kiküldetés Brüsszelbe, NATO-és EU-tu- dósítóként. 2014 szeptembere óta a Frankfurter Zentraléban dolgozom, mint külpolitikai felelősszerkesztő-helyettes”.[230] Az újságírónak tehát felelős megbízatása van, és ezért kínosan kell ügyelnie arra, hogy teljesen semlegesen járjon el.

Mekkor tévedés: Busse hivatalos FAZ-életrajzában elhallgatta, hogy 2003 februárjában a New York Tzmesban, az Atlanti-Híd kapcsán megjelent terjedelmes hirdetésben hűségesküt tett az Egyesült Államoknak; legalábbis én így értelmezem az Atlanti-Híd barátai és tagjai - köztük Busse - által jegyzett, „A Message to the People of the United States of America” (Üzenet az Egyesült Államok népéhez) című közlemény tartalmát.[231]

Mielőtt rátérnénk a Busse és az Atlanti-Híd által kiadott felhívás részleteire, emlékeztetni szeretném önöket arra, hogy a fent nevezett közlemény néhány nappal azelőtt jelent meg, hogy az amerikai csapatok 2003 márciusában a nemzetközi jogot megsértve bevonultak Irakba. Colin Po-well, az Egyesült Államok akkori védelmi minisztere az ENSZ Biztonsági Tanácsa előtt olyan hamisított „bizonyítékokat” mutatott be, miszerint Irak állítólag tömegpusztító fegyverekkel rendelkezik. Nem csak a német szövetségi kormányzat ellenezte az amerikaiak iraki háborúját. Tüntetők milliói vonultak az utcára, hogy német politikusokkal együtt pártsemleges módon demonstráljanak a fenyegető háborús támadás ellen. És pont ebben a helyzetben írja alá Busse, a biztonságpolitikáért felelős FAZ-munkatárs a New York Timesban az Atlanti-Híd „üzenetét” az amerikai népnek. Végigolvasva a közleményt, szerény véleményem szerint az nem más, mint elkötelezettségi nyilatkozat a transzatlanti partnerség iránti hűség mellett. Beleértve azt az akkor már jól előrelátható esetet, ha az Egyesült Államok a nemzetközi jogot megsértve támadó háborút indítana Irakkal szemben (amit aztán meg is tett). Történetesen épp ekkor, 2003 márciusában jelent meg 17 éves pályafutásom utolsó cikke a FAZ-ban. A várható nagy létszámú áldozat miatt példátlannak gondoltam azt, ahogyan a FÁZ kiállt az Amerika-barát háborús uszítás mellett. Miután ekkor egy súlyos balesetet is szenvedtem, amelyben jobb lábam idegpályái roncsolódtak, a lap felmondta a velem kötött megbízási szerződést. Erről azonban később még - a személyes tapasztalatok kapcsán - szót ejtek.

Térjünk vissza a New York Timesban megjelent, az amerikai néphez intézett „üzenetre”. Egyértelmű volt: Nicholas Busse, a sok aláíró egyike, az iraki háború előtt megfogadja, hogy „fáradtságot nem kímélve” tevékenykedik majd annak érdekében, hogy „a Németország és Amerika közötti szövetség a jövő nemzedékei számára is megmaradjon”. Busse hangsúlyozza „az Egyesült Államok iránti kötődését.” Kifejezi akaratát, miszerint „védelmezni” fogja az Egyesült Államokkal való értékközösséget. Nem tudom, hogy Busse az „értékközösség” alatt a Németországban széles körben zajló, évek óta ismert amerikai kémkedésre célzott, vagy az amerikai elnök rendeletéire, amelyek alapján jogi eljárás nélkül, törvény feletti módon hajthattak végre gyilkosságokat, illetve az amerikai börtönökben szörnyű körülmények között történő kivégzésekre. E könyv szerzőjeként meggyőződésem, hogy ez az állítólagos „értékközösség” jórészt csak az amerikai propaganda terméke. 2003-ban sok millió ember tüntetett az utcán, tanúsítva azt, hogy nem mindenki osztozik az Egyesült Államok háborús uszításában, amelynek hátterében az energiahordozókhoz kötődő hatalmi érdekek húzódtak meg. Már azt is szégyenletesnek találom, hogy egy FAZ-alkalmazott lett a NATO haditudósítója, azt követően, hogy letette a hűségesküt egy nemzetközi jogot sértő támadó jellegű háború mellett. Ezt a közleményt az Atlanti-Híd megbízásából 2003 februárjában a New York Times mellett olyan német vezető médiumok is lehozták, mint a FÁZ és a Die Welt. A szöveget tehát nemcsak az Egyesült Államokban ismerték, hanem Busse frankfurti munkaadója előtt is ismert volt.[232] Ebben az időben a FAZ-nál már Busse felelt a „biztonságpolitikáért”.

Újságíróként természetesen alá lehet írni felhívásokat. Utánakérdeztem Berlinben az orosz és a kínai követség sajtóosztályán, hogy Busse vajon aláírt-e hasonló felhívásokat (esetleg a krími válság kapcsán) Moszkva, vagy az ázsiai vitákban Peking javára. Nem tett ilyet. Tehát egyoldalúan csak Washington mellett tette le a voksát. És a FAZ-olvasók az eseményekről csak a NATO-tudósítóként dolgozó Busse írásaiból értesülhettek. Ha ismerjük az említett, Egyesült Államok melletti atlanti hűségesküt, amely éppen az Egyesült Államok által Irak ellen indított támadó háború előtt jelent meg, akkor Busse NATO-jelentéseit is egész más szemmel olvashattuk volna. Jómagam azóta Bussét egyértelműen a NATO-sajtószolgálat meghosszabbított karjának tekintem.

Mindehhez hozzátartozik, hogy Nikolas Busse a német média egyik vezető újságírójaként részt vett a sokat vitatott és korábban már általunk is említett, „Új hatalom - új felelősség” című tanulmány megalkotásában, ami 2013 végén jelent meg, az amerikai Germán Marshall Fund ofthe United States lobbiszervezet, valamint a Tudomány és Politika Alapítvány közös kezdeményezéseként, a külügyminisztérium tervezőrészlegének támogatásával.[233] A kritikusok a tanulmányt a német militarizmus újjáélesztése melletti kiállásnak tekintik, ami washingtoni nyomásra született meg.[234] Busse ennek megfelelően úgy ír, ahogy az amerikaiak szeretnék.[235]

Kész katasztrófa, ha egy ilyen, semlegesnek gondolt személy felbukkan a nyilvánosság előtt a televízióban, vagy rendezvényeket moderál. Épp ezt teszi azonban Busse, legyen szó akár a Német Nemzeti Alapítvány, „Milyen reformokra van szüksége Európának?” témakörben megrendezett konferenciájáról, vagy az ARD-ről. Egyébként is nagyon szívesen lép fel az ARD-sajtóklubban Tina Hassellel együtt, akinek a neve már úgyszintén ismerős e könyv olvasóinak az Atlanti-Híd kapcsán.[236] Ilyenkor a kamerák előtt elbeszélget egymással a két barát, mindketten ugyanannak az Atlanti-Híd lobbiegyesületnek a tagjaiként, amely, mint a fenti beszámoló alapján láthattuk, Washington háborúit támogatja propagandájával - miközben erről a nézőnek sejtelme sincs.

Egyébként mielőtt elfelejteném: az Atlanti-Híd barátairól és tagjairól fent említett fizetett közleményben Busse FAZ-NATO-munkatárs mellett a ZDF műsorvezetője, Theo Koll is hűséget esküdött az Egyesült Államoknak. Ha tehát legközelebb belenéz az Auslandsjournal című műsorba, vagy bármelyik másik, Theo Koll által vezetett adásba, akkor most már tudhatja, mit is lát éppen. Koll az Atlanti-Híd szempontrendszerének megfelelően az Egyesült Államokkal fennálló értékközösséget „védelmezi”. Méghozzá akkor is, ha az Egyesült Államok nagyhatalmi és a nyersanyagokkal kapcsolatos megfontolásokból egy, a nemzetközi jogot megsértő háborúba vonul. Vagy talán a „kettes csatornánál” (ZDF) egyoldalúbban látják a dolgokat? A török Akif Pirincci sokkal drasztikusabban fogalmazott a ZDF közszolgálati adó feltételezett elfogultságáról. 2014-ben a ZDF reklámszlogenjét („A Kettessel jobban lát”) kiforgatva élő adásban kijelentette a kamerák előtt: „A fenekével is jobban lát az ember”. A ZDF a politikailag inkorrekt interjút természetesen azonnal cenzúrázta és megvágta.[237]

Theo Koll, a ZDF munkatársa és Nikolas Busse FAZ-munkatárs esetében a transzatlanti kapcsolatok iránti mély hűség kinyilvánítása nem csak egyszeri botlás volt: a Die Welt napilap 2002. április 17-i számának 6. oldalán megjelent fizetett közleményben mindkét újságíró háláját fejezte ki az Atlanti-Hídnak „a nagyszerű esélyért és lehetőségekért, melyet számunkra szakmai és személyes karrierünkben is elénk tárt”. Az Atlanti-Híd ugyanezen beszámolójában a FÁZ akkori teheráni tudósítója, Christiane Hoffmann is köszönetét mond a fent említett szakmai támogatásért, csakúgy, mint Katja Gloger (akkoriban Sfem-munkatárs), Malte Lehming (a Tagesspiegel amerikai tudósítója), Rüdiger Löwe (Bajor Rádió), Eckart Stuff (az SFB rádióadó továbbképzési vezetője), Christian Wernicke (a Süddeutsche Zeitung európai tudósítója Brüsszelben),

Sabine Ulbrich (azN24 és a SAT1 tudósítója Washingtonban), Margaret Heckel (Financial Times Deutschland), Matthias Nafí (a Die Zeit helyettes főszerkesztője) és Anke Pláttner (újságíró, Köln). Ez a bók - „Az Atlanti-Híd támogatása a »nagyszerű esélyért és lehetőségekért«, melyet (a fent nevezett újságírók számára) szakmai és személyes karrierjükben is eléjük tárt” nekem valahogy úgy hangzik, mintha pozíciójukat is az Atlanti-Hídnak köszönhetnék. Ön mint semleges kívülálló, hogyan értelmezné ezt? A transzatlanti szervezetek támogatják tehát az újságírók „szakmai karrierjét”? Mi is zajlik itt a háttérben?

De térjünk csak vissza az Atlanti-Hídhoz. Elképzelhető, hogy a korábbi táblázatban megnevezett újságíróknak egyszerűen fogalmuk sincs arról, kinek a világába is csöppentek bele. Hiszen vannak olyan újságírók, akik a UPI „hírügynökséget” továbbra is teljesen hétköznapi hírügynökségnek tartják. Holott ez ma már a Moon-szektához tartozik.104 Sok újságíró ezt egyszerűen nem tudja. Vagyis könnyen megté-

104 A hírügynökségeket általában a komolyság szinonimáiként szokták tekinteni. Ki feltételezné azonban ezt egy olyan szervezetről, amelynek a világuralomra törekvő Moon-szekta a tulajdonosa? Az 1907-ben alapított hírügynökség 1958-ban egyesült William Randolph Hearst tudósítói hálózatával. Az így létrejött hírügynökség a United Press International (UPI) nevet vette fel, és hamarosan az Associated Press (AP) hírügynökség legkomolyabb vetélytársává vált. 159 tudósító dolgozott a UPI-nál, akik Washingtonból, Londonból, Latin-Amerikából és Ázsiából küldték jelentéseiket a világ minden pontján zajló politikai és gazdasági eseményekről.

2000 májusában a UPI-t megvásárolta a News World Communications nevű részvénytársaság. Ez a vállalat azonban az Egyesítő Egyház - Németországban ismertebb nevén a „Moon-szekta” - tulajdonában áll. Sőt, nemcsak a UPI, hanem számos más ismert újság, például a Washington Times is az övék. A UPI hagyományosan jól csengő név a szakmában, amely Németországban is számos ügyféllel rendelkezik. Ezért riasztó az, hogy a német híradásokat is képes befolyásolni egy olyan hírügynökség, amelynek a tulajdonosait az újságírók korábban kínosan igyekeztek elkerülni. Számos újságíró hajlamos azonban arra, hogy a hírügynökségek anyagait sajátjaként közölje, a forrás megjelölése nélkül. Hogyan jönne rá bárki is a hír eredetére, ha azon már nem szerepel a UPI-megjelölés. 2011-ben a koreai alapítású Moon-szekta Németországban a „Tongil Gyo Egyesítő Mozgalom” nevet vette fel.

A német újságírók 99 százalékának fogalma sincs a UPI hírügynökség tulajdonosi hátteréről, és az ártatlanul hangzó Tongil Gyo névvel sem tudnak mit kezdeni. Ez nagyon is megfelel a háttérben meghúzódó emberek érdekeinek, akik így könnyebben el tudják juttatni világnézetüket az emberekhez. veszthetők, és Iépre csalhatok olyan jól csengő nevekkel, mint amilyen az „Atlanti-Híd” is.

A Tageszeitung 2013-ban a következő szavakkal jellemezte az Atlanti-Hídhoz hasonló szervezetek hatását: „Befolyásolt újságírók - rossz kapcsolatok.” Ez olvasható a cikkben: „Vajon a vezető német újságírók azért írnak egyoldalúan, mert egy követ fújnak a politikai elittel? Egy mostani tanulmány szerint igen.”[238] Uwe Krüger hivatkozott szakdolgozata azt vizsgálja, milyen befolyással bír az elit a tudósítások tartalmára és bemu tatja a gazdaság, a politika, valamint az újságírás területén tevékenykedő befolyásos emberek hálózatát. Ezekhez a hálózati szervezetekhez tartozik az Atlanti-Híd is. A tanulmány szerint az újságírók a vélemények és gondolatok szabad tárháza helyett ezeken a hálózatokon keresztül gyak ran a hatalmasok szempontjait képviselik. Uwe Krüger azt állítja, hogy Európában és szerte az egész világon élesedik a konfliktus az „elit és a nép” között. Miközben az újságírók túl gyakran az elit oldalán állnak.

KÍNOS TALPNYALÁS

Hadd mutassuk be a Bild-Zeitung alapján, hogyan is néz ki - természetesen puszta véletlenségből - egy Atlanti-Hídról szóló tudósítás a valóságban. Nézzük meg az újság a „Nap nyertese/vesztese” rovatát. Az átlagpolgár számára teljesen érdektelen Atlanti-Híd elit szervezetet a múltban a Bildnél mindig a „Nyertesek” közé csempészték be. Néhány példa a múltból.

Bild, 2002. április 12-én:

Nyertes

A német-amerikai barátság 50 éves évfordulójának szimbóluma az Atlanti-Híd. Az egyesület érdeme: támogatja a két ország közötti párbeszédet, mélyíti a politikai és a kulturális megértést. Arend Oetker elnök (63, fénykép): „Ez egy olyan híd, melyet mindig érdemes megújítani”. A BILD szerint: „Ami igazán számít, az a barátság

Bild, 2002. április 18-án:

Nyertes

Egy férfi, aki hidakat épít: George Bush, az Egyesült Államok volt elnöke (77) tegnap a berlini kastélyban, Charlottenburgban megkapta az Eric M. Warburg-díjat. A laudációt Joschka Fischer külügyminiszter tartotta. Ezzel a díjjal az Atlanti-Híd Egyesület Bush elnöknek Németország és az Egyesült Államok közötti kapcsolatok erősítésében szerzett érdemeit ismerte el. A BILD szerint: „Transzatlanti!"

Bild, 2003. május 5-én:

Nyertes

Ha a német-amerikai viszonyról beszélünk, nem lehet kihagyni Dr. Beate Lindemannt (60), aki képes bárkit telefonon elérni Washingtonban. Az Atlanti-Híd Egyesület ügyvivőnője a napokban is azon fáradozik, hogy jó viszonyt építsen ki Amerikával. Fontos feladat ez, melyet sok leleményességgel és bájjal képes végezni. A BILD szerint: „Transzatlanti!

Bild, 2004. február 3-án:

Nyertes

Egy repülőgép-kapitány, aki hidakat épít: Wolfgang Mayrhuber (56), a Lufthansa vezetője ma veszi át New Yorkban a Vernon A. Walters-díjat a német-amerikai partnerség ügyében tett szolgálataiért. A díjat a neves Atlanti-Híd Egyesület ítéli oda. A BILD szerint: „A felhők felett határtalan a barátság!’

Bild, 2004. június 11-én:

Nyertes

Walther Leisler Kiep (78) CDU-politikus az Atlanti-Híd Egyesület új tiszteletbeli elnöke. A közgyűlés (többek között Ottó Gráf Lambsdorff, Hilmar Kopper, Rudolf Scharping) ezzel az elismeréssel egyhangúlag méltatta Kiep érdemeit a német-amerikai megértés előmozdítása ügyében. A BILD szerint: „Rászolgált a megtiszteltetésre!’’

Bild, 2005. június 16-án:

Nyertes

Az Atlanti-Híd most szárnyakat kap: Dr. Thomas Enders (45), azEADS európai légi és űrközlekedési konszern igazgatója lesz az egyesület új elnöke. Az Amerika-barát Enders Los Angelesben tanult, és 5 év után Dr. Arend Oetkert váltja a pozícióban. A pártsemleges Atlanti-Híd bejegyzett egyesületként 1952 óta munkálkodik a Németország és az Egyesült Államok közötti barátság érdekében. A BILD szerint: „Sok sikert!”

Bild, 2005. október 1-jén:

Nyertes

Két hónapon belül három megtiszteltetés is érte Michael Otto-t (62): elsőnek a Bertelsmann-díjat vehette át az ifjúság támogatásáért, majd a 2005-ös Környezetvédelmi Díjat, és most New Yorkban az „Atlanti-Híd” Vernon A. Walters-díját. A világ legnagyobb csomagküldő konszernjének 54 000 munkatársa lehet most büszke a főnökre. A BILD szerint: „Ottó - ez igen!”

Bild, 2005. október 10-én:

Nyertes

Hidat ver Németország és Amerika közé. Ennek elismeréseként Dr. Beate Lindemann ma átveheti Berlinben az Első Osztályú Szövetségi Érdemkeresztet. Az „Atlanti-Híd” Egyesület alelnöke többek között egy olyan csereprogramot indított el, ami 1990 óta több mint 3000 keletnémet közép-iskolásnak tette lehetővé azt, hogy egy évet tölthessenek az Egyesült Államokban. A BILD szerint: „Tisztelet jár az arra érdemesnek.”

Bild, 2007. május 15-én:

Nyertes

1990-ben döntő szerepet játszott a második világháború győztes hatalmai és a két német állam közötti, a német egységre irányuló tárgyalásokban Condoleezza Rice (52). Emiatt az amerikai külügyminiszter május 31-én átveheti az Atlanti-Híd egyesület Erié M. Warburg-díját. A laudációt Helmut Kohl korábbi szövetségi kancellár mondja. A BILD szerint: „A díj Ricel”

Bild, 2009. július 1-jén: Nyertes

Megtisztelő feladat Friedrich Merz (53) számára: A bátor politikus lett a neves Atlanti-Híd új elnöke. Merz a tisztséget Enderstől, az Airbus vezetőjétől veszi át. Az Atlanti-Híd olyan, többek között gazdasági vezetőkből és politikusokból álló németországi egyesület, melynek célja a német-amerikai barátság támogatása. A BILD szerint: „Csúcs férfi egy csúcs feladatra!"

Bild, 2010. június 30-án; Nyertes

Az Atlanti-Híd régi-új elnökét Friedrich Merznek (54) hívják. Az egyesület tegnapi közgyűlésén az ügyvédként és gazdasági szakértőként dolgozó Merzet nagy többséggel újraválasztották. Merz az Atlanti-Híd 1952-es megalakulása óta tevékenykedik a Németország és az Egyesült Államok közötti barátság érdekében. A BILD szerint: „Hídépítő!"

A listát még sorolhatnánk tovább. Még érdekesebbé válik a helyzet, ha megnézzük a fotókat is.

2009. február 27-én a Bild a második oldal tájékán fényképes tudósítást közölt az Atlanti-Híd Mumbaiban kiadott nyilatkozatáról, amelyhez fotót is mellékeltek. Ám ez a fénykép nem a teljes csoportkép volt. Az eredeti fénykép bal szélén Kai Diekmann, a Bild magazin főszerkesztője, az Atlanti-Híd tagja állt. Ezt a részt viszont levágták a fényképről.[239] Olvasóként ön vajon hogyan értékelné az ilyen „véletleneket”? Egyébként távolról sem Kai Diekmann az egyetlen atlanti tag a Bild vezetői közül. A Bild jelenlegi főszerkesztő-helyettese Béla Anda, aki korábban a szövetségi kormány sajtóosztályának vezetője j is volt. Anda egy interjúban elismerte, hogy az Atlanti-Híd tagja.10' I Hogyan is kezdte ezután a Berliner Zeitung az Atlanti-Híd hatalmáról szóló tudósítását, amelynek ezt a címet adta: „A kapcsolatok a Fehér Házig nyúlnak”:

„Béla Anda kormányszóvivő bizonyára tegezi, csakúgy, mint Kai Diekmann Bild-főszerkesztő is. Helmut Kohl volt szövetségi kancellár szívesenfényképezkedik vele, és idősebb George Bush korábbi amerikai elnök is kötelező jelleggel »Kedves Beátának« hívja. Beate Lindemann nem politikus, nem vezet gazdasági vállalkozást és nem is kiadó, mégis gyakran jelenik meg hatalmasságok oldalán: Beate Lindemann a köztársaság egyik legbefolyásosabb hálózatának, az Atlanti-Hídnak az ügyvezető elnökhelyettese. Az 19S2-ben alapított Atlanti-Híd legfőbb célja, hogy ápolja és szilárdítsa a német-amerikai barátságot."[240] [241]

E fejezet végén nehezen szabadulhatunk attól a benyomástól, hogy olyan egészségtelen, vitatott titkosszolgálati hátterű szervezetek, mint amilyen az Atlanti-Híd is, melynek igazgatóságában ott ül Kai Diekmann Bild-főnök,[242] enyhén szólva is jelentős befolyást gyakorolnak a médiánkra. „Minőségi újságírás hibaüzenettel: újságírók mint lobbisták” - így látja a Meedia című szaklap a szervezet tevékenységét.

És felteszi a kérdést: „Az újságírók nem engedik, hogy olvasóik alakítsák a véleményüket - de talán egyes szervezeteknek mégis megengedik?”[243] Nem is olyan hosszú az út, hogy valaki újságíróból propagandistává váljon.

ELTITKOLT HATALOM:

KLASSZIKUS PROPAGANDATECHNIKÁK

A már említett tudós, Uwe Krüger a német elit újságírókra gyakorolt befolyásáról írta doktori disszertációját. Krüger bemutatja a gazdaságban, a politikai életben és az újságírás területén tevékenykedő fontos emberek hálózatait. Bizonyos újságírók emiatt gyakran a hatalmon levők pozícióját képviselik, ahelyett, hogy szabad teret biztosítanának az ötletek és gondolatok számára. Michael Voregger interjút készített Krügerrel, aki ezt mondja:

„Én magam is újságíró voltam, ésfennkölt ideálokat szívtam magamba az egyetemen a függetlenségről, a kritikáról és a kontrollról. Szakmámban tevékenykedve az újságírásról és újságírókról írtam. Ennek kapcsán egy titkos konferenciára bukkantam - az éves Bilderberg-konferenciára. Ezen a rendezvényen észak-amerikai és nyugat-európai politikusok, katonai és gazdasági vezetők, valamint újságírók találkoznak. Akkoriban alig lehetett tudni valamit is erről a konferenciáról, amelyről a jelen lévő újságírók természetesen nem tudósíthattak. Ez indított arra, hogy nyomozni kezdjek, mi is zajlik a háttérben.”[244]

Krüger így válaszolt arra a kérdésre, vajon milyen közel kerültek az újságírók társadalmunk elitjéhez, és mely médiumok rendelkeznek különösen jó kapcsolatokkal:

„Az újságírók elitkapcsolatai széles területet fednek le. 64 újságírót találtam, akik 82 olyan szervezetben vettek részt, melyekben a politikai vagy gazdasági elit szereplői is tagok. Különösen szemet szúr négy külpolitikai újságíró kapcsolati hálója. Ez a négy személy: Stefan Kornelius, a Süddeutsche Zeitung külpolitikai rovatvezetője, Klaus-Dieter Frankenberger, a FÁZ külpolitikai felelős szerkesztője, Michael Stürmer, a Die Welt vezető tudósítója, valamint Josef Jojfe, a Die Zeit társkiadója. Rendszeresen kül-és biztonságpolitikai »think tank«-ekben vesznek részt, tagjai az Egyesült Államok és a NATO érdekkörébe tartozó egyesületeknek és bizalmas köröknek, melyek kapcsán részben mindig ugyanazokkal az emberekkel érintkeztek.[245]

A szakember olyan kijelentéseket is megerősít, amelyeket korábban bizonyára összeesküvés-elméletnek tartottunk volna, ugyanis azt mondja:

„Mindez nyilvánvalóan nagy egyéni haszonnal jár az újságírók számára: háttér-információkat, iránymutatást; exkluzív kapcsolatokat és magas rangú interjúalanyokat biztosítanak nekik. Az olvasók és a nézők számára azonban csak korlátozottan tartom ezt hasznosnak. Ezáltal ugyanis nem csupán tudósításokat és riportokat kapnak ezekből a háttérkörökből hanem az információkat az elit tudásával és nézőpontjával együtt tálalják. Ez a szemlélet beszivárog olyan kommentárokba és vezércikkekbe is, amelyekről azt hihetnénk, hogy független és kritikus újságírók művei. Akár még ellentétes hatást is kiválthat az, ha az újságírók részt vesznek olyan bizalmaspolitikai tervezési folyamatokban, amelyekkel kapcsolatban hallgatásra kötelezik magukat. Az elit igyekszik bizalmas fórumok keretei között kiiktatni a feszültséget a világból, és még azelőtt konszenzusra jutni, mielőtt a nyilvános vita egyáltalán megkezdődhetne. Az újságíró viszont a nyilvánosság ügyvédje."[246]

Krüger azt állítja, hogy bizonyos újságírók és médiumok feladták az ellenőrző funkciójukat:

„Minél közelebb kerülnek a hatalmon levőkhöz és a döntéshozókhoz, annál messzebb távolodnak a kritikától és a kontrolitól. A közelséget legtöbbször azáltal lehet megszerezni, hogy az újságírók azonosulnak az elit nézeteivel. Valóban szükséges lenne megvitatni, mekkora is legyen a távolság az újságírók és az elit között. Vajon azt akarjuk, hogy legnagyobb és legbefolyásosabb médiumaink az elit irányába hajoljanak el, vagy inkább semleges megfigyelőknek, kritikusoknak és ellenőröknek szeretnénk őket látni - még akkor is, ha meglehet, nem mindig rendelkeznek a legforróbb kiszivárogtatásokkal és a legújabb bennfentes információkkal az elitkörökből?"[247]

Krüger az interjúban „pártosságot” emleget az általa vizsgált újságírókkal kapcsolatban, és arra utal, hogy a jó hírű New York Times magazin etikai kódexében található egy olyan paragrafus, mely szerint az újságírók nem kötelezhetik el magukat olyan szervezetek felé, amelyek maguk is hírértékű tevékenységet folytatnak, vagy összefüggésben állnak a politikával és a gazdasággal. Krüger azt állítja: „Nem ülhetnek tanácsadói testületekben vagy kuratóriumokban. Kizárólag az újságírói ki-és továbbképzések felé kötelezhetnék el magukat. Ez egy olyan »tisztasági előírás«, amit szívesen vennék, ha Németországban is gyökeret verne.”

Albrecht Müller, aki korábban a szövetségi kancellária hivatalos tervezési vezetője volt, gondosan tanulmányozta és elemezte Krüger iménti kijelentését. Szerinte „Németországban a fontos vezető médiumok Amerika-közeli szempontú, szervezett »gleichschaltolása« zajlik.”[248] A befolyásos Müller ezért a következőket követeli:

„Fontos, hogy az emberek felvilágosítást kapjanak arról, hogyan zajlik számos médium szervezett egybehangolása. Fontos, hogy ezáltal felrázzuk e médiumok szavahihetőségét (...). Ezért az a tiszteletteljes kérésem lenne, hogy szíveskedjenek felvilágosítást adni arról, milyen függőségben áll számos médium a hatalmi pozíciókban lévő személyektől, valamint attól a militarista, meghatározó ideológiától, amely szükségszerűen hordoz bel-és társadalom-politikai vonatkozást is. Mondjanak neveket. Mert a jelenleg is zajló agitáció nem névtelen. Konkrét személyek szervezik és hordozzák. E személyek szavahihetőségét kell alapjaiban véve megingatni."[249]

Az alábbiakban található egy táblázat befolyásos német újságírók nevével, akik transzatlanti irányultságú kül-és biztonságpolitikai elit szervezetekhez kötődtek vagy kötődnek. Ez a táblázat kivonat Uwe Krüger könyvéből (lásd ott a 119-122. oldalakat).

Médium

Név '

Szervezet, melyben az újságíró 2002 és 2009 között érintett volt

Zeit

JosefJoffe

Berlini Amerikai Akadémia

American Council on Germany

American Institute fór Contemporary Germán Studies

Aspen Intézet, Németország

Atlanti-Híd

Bilderberg-csoport

Europe’s World

Goldman Sachs Foundation

Hypovereinsbank

International Institute fór Strategic

Studies

„Nemzetközi Politika”

Müncheni Biztonsági Konferencia „The American Interest” Trilaterális Bizottság

Zeit

Matthias Nafí

Atlanti-Híd

Bilderberg

Zeit

Marc Brost

Atlanti-Híd

Süddeutsche

Zeitung

Stefan Kornelius

American Institute fór Contemporary Germán Studies Szövetségi Biztonságpolitikai Akadémia

Német Atlanti Társaság Német Külpolitikai Társaság „Nemzetközi Politika”

Körber Alapítvány

Müncheni Biztonsági Konferencia

ZDF

Claus Kleber

Aspen Intézet, Németország

ZDF

Peter Frey

Szövetségi Biztonságpolitikai Akadémia

Körber Alapítvány

Bild

Kai Diekmann

Atlanti-Híd

FÁZ

Klaus-Dieter

Frankenberger

Atlanti Kezdeményezés Szövetségi Biztonságpolitikai Akadémia

Európai Politika Intézet Müncheni Biztonsági Konferencia Trilaterális Bizottság

FÁZ

Günther

Nonnenmacher

Alkalmazott Politikakutatás Központ Német Külpolitikai Társaság International Institute fór Strategic Studies

Nemzetközi Politika Valdai Discussion Club Walter-Rathenau Intézet

FÁZ

Frank Schirrmacher (+2014. június)

Herbert-Quandt Alapítvány M100 Sanssouci-Colloquium

Welt

Michael Stürmer

Német Külpolitikai Társaság European Council on Foreign Relations

Germán British Fórum Müncheni Biztonsági Konferencia Valdai Discussion Club

Uwe Krüger „Véleményhatalom” című doktori disszertációjának adatai szerint ezek a személyek az elmúlt években számos különféle módon fonódtak össze a fenti intézményekkel, nevezetesen egyesületi, tanácsadó testületi vagy kuratóriumi tagság, vagy például konferenciákon, sajtó-konferenciákon és bizalmas interjúkban való részvétel által.

Krügernek alapvetően az tűnt fel, hogy a FAZ-újságírók Németország leginkább „behálózott” véleményformálói közé tartoznak. A lap társkiadója, Günther Nonnenmacher (politikai rovat) a lista 3. helyén áll, a FÁZ külpolitikai vezetője, Frankenberger az 5. helyen, a 2014 júniusában elhunyt FÁZ-társkiadó, Schirrmacher (kultúra rovat) a 9. helyen, míg Helmut Schmidt volt szövetségi kancellár és Zeit-társkiadó csak a 15. helyet foglalja el.[250]

Nonnenmacher érintett a Bundestag hivatalos lobbilistáján[251] szereplő „Német Külpolitikai Társaság” (DGAP) nevű szervezetben. ALobbypedia adatai szerint és saját bemutatkozása alapján ez a szervezet a Transatlantic Policy Network lobbihálózat része.[252] A Lobbypedia internetes portál így ír róla: „A Transatlantic Policy NetWork (TPN) nagy európai és amerikai vállalatok^ valamint gazdaságközeli hálózatok lobbiszervezete, amely európai és amerikai politikusok bevonása által gazdasági érdekeinek megfelelően befolyásolja a transzatlanti politikát. Önmagát ezen érdekkör tagjai által alkotott hálózatként értelmezi.”[253] Véleményem szerint tehát a FÁZ társkiadójaként tevékenykedő Nonnenmacher mind a szövetségi parlament, mind pedig a Lobbypedia szemszögéből egy lobbista szervezet aktivistája (noha a DGAP saját maga vitatja, hogy lobbiszervezet lenne).[254] Ezek után nem csoda, hogy a FÁZ és a DGAP lobbiszervezet teljesen természetesnek veszi, hogy közös rendezvényeket szervez. A honlapjuk szerint: A „DGAP-Forum Frankfurt 2010 projekt elnökségi tagjaink, Herbert J. Scheidt és Prof. Dr. Günther Nonnenmacher kezdeményezésére jött létre. A Fórum a Frankfurter Allgemeine Zeitunggal és a Bank Vontobellel szoros együttműködésben »DGAP-párbeszéd« címmel színvonalas rendezvényeket tart a FÁZ létesítményeiben.”[255]

A FAZ-székház lobbistái közé tartozik a lap külpolitikai vezetője, Klaus-Dieter Frankenberger is, akit 2008-ban transzatlanti témájú tudósításaiért a Steuben-Schurz Társaság médiadíjával tüntettek ki (a honlap szerint a szerző „támogatta a német-amerikai megértést”[256]). Frankenberger az Atlanti Kezdeményezés tanácsadó testületében is helyet foglal.[257] Ez utóbbi pozíciójával - személyes véleményem szerint -,igencsak túllépi az újságírói szerepkört, amely csupán az események megfigyelésére korlátozódik.[258]

A szervezetet azonban a szövetségi parlament is a „lobbilistán” tartja nyilván.[259] Tehát Nonnenmacher, a FÁZ külpolitikai kiadója és Frankenberger, a FÁZ külpolitikai rovatvezetője véleményem szerint egyértelműen lobbisták. Ezek az információk arra engednek következtetni, hogy egy elithálózat egészen pontosan meghatározott érdekeit tartják szem előtt. És most olvassuk csak el, hogyan hirdeti magát a FÁZ a lap bemutatkozó oldalán: „1949-es alapítása óta a FÁZ a legnagyobb hangsúlyt a függetlenségére fekteti.”[260] Egyre több olvasó fordít hátat az ilyen fajta „függetlenségnek”. Az egykor oly jó hírű FÁZ azonban gyorsan veszít a népszerűségéből, és hosszú ideje hűséges olvasói sorban mondják le előfizetésüket a részrehajló újságra. Mind kevesebben hajlandóak pénzt adni az ilyen fajta „újságírói minőségért”.[261] Hiszen az elithálózatokhoz való közelség netán a tudósításokat is befolyásolhatja.

Krüger vizsgálatában a legfontosabb kérdések egyike, hogy vajon az olyan sztárújságírók, mint Klaus-Dieter Frankenberger (FÁZ), Stefan Kornelius (Süddeutsche), JosefJoffe (Zeit) és Michael Stürmer (Welt) esetében az elittel való összefonódásuk tudósítói munkájukban is visszatükröződik-e? Krüger így fogalmaz:

„Igen, munkámat én is azzal kezdtem, hogy megvizsgáltam, mennyire érvényes az újságíróknak az elit általi »kognitív begyűjtéséről szóló tézis. Miután megvizsgáltam a négy kiválasztott újságíró cikkeit, tényszerűen megállapítottam, hogy ezek az újságírók teljes összhangban állnak az elittel, sőt klasszikus propagandatechnikákat is bevetettek érdekükben/'[262]

A kutató megállapításai szerint tehát a FÁZ, a Süddeutsche, a Zeit és a Welt újságírói „klasszikus propagandatechnikákat” alkalmaznak. Hogyan is egyeztethető ez össze a sajtószabadsággal? Krüger a múltra vonatkozóan további pikáns részleteket is felidéz:

„Vizsgálataimban felbukkant egy külpolitikai rovatvezető, aki a NATO lobbiegyesületeként működő Német Atlanti Társaság elnökségében foglalt helyet. Egy további külpolitikai rovatvezető és egy ZDF fővárosi stúdióvezető pedig a Biztonságpolitikai Szövetségi Akadémia tanácsadó testületének tagjai, amely minőségükben a szövetségi kormányzatnak is tanácsot adtak biztonsági kérdésekben. Már azzal sokat nyernénk, ha nem lenne lehetőség ilyen összefonódásokra, és ezek a tiszteletbeli hivatalok tabunak számítanának az újságírók számára."[263]

Azért jó lenne tudni azt, vajon ki vette semmibe az etikai szempontból elvárható távolságtartást az újságírás és az elit között. Ki az a külpolitikai osztályvezető, aki a NATO egyik lobbiegyesületében ül? Krüger adatai szerint az illető Stefan Kornelius, a Süddeutsche külpolitikai vezetője.[264]

És ki az a külpolitikai rovatvezető, aki a Biztonságpolitikai Szövetségi Akadémia tanácsadó testületében foglalt helyet, és ott a szövetségi kormányzat számára adott tanácsot biztonsági kérdésekben? Krüger adatai szerint az így leírt külpolitikai rovatvezető nem más, mint a FÁZ munkatársa, Klaus-Dieter Frankenberger.

Az érintett újságírók nem akartak állást foglalni Krügerrel szemben, aki pusztán felsorolta, hogy az illetők hogyan fonódnak össze ezekkel a szervezetekkel. Krüger azt írja ezzel kapcsolatban: „A tanulmányt elküldtem a négy újságírónak, és egyben kértem őket, értelmezzék ezeket a tényeket a saját szemszögükből a könyv számára. Ezt a lehetőséget mind a négyen elutasították."[265]

KALLMORGEN ÉS BOHNEN - GYANÚS PR-SZAKEMBEREK ÉS JÓ HÍRŰ ÚJSÁGOK

Klaus-Dieter Frankenberger FAZ-munkatárs Uwe Krüger ugyanebből a tanulmányból származó adatai szerint egyben az Atlanti Kezdeményezés tanácsadója is, továbbá tagja az Európai Politika Intézet igazgatótanácsának[266] és a Trilaterális Bizottságnak.[267] Magam is pontosan utánanéztem ezeknek az adatoknak.

A lobbi szó eredetileg a parlament előcsarnokát jelölte, ahol különböző csoportok képviselői (a lobbisták) a választott képviselőket visszahívásuk lehetőségére emlékeztetik, és így egyfajta kontrollt gyakorolnak felettük, továbbá bizonyos kedvező magatartás esetén előnyöket is helyeznek kilátásba. A német Bundestag elnöke nyilvános listát vezet, melyben minden olyan egyesülés bejegyeztetheti magát, mely érvényesíteni kívánja érdekeit a szövetségi parlamenttel vagy a szövetségi kormányzattal szemben. A lista nyilvános és „lobbilista” néven megtekinthető.[268] És ezen a listán szerepel az Európai Politika Intézet is.[269] Frankenberger tehát újságíróként egy, a parlament által hivatalosan lobbiszervezetként számon tartott csoportosulásban játszott aktív szerepet.[270] Az Atlanti Kezdeményezést szintén nyilvántartásba vették a hivatalos lobbilistán.[271] Itt a FÁZ külpolitikai vezetője, Frankenberger még ma is tanácsadó posztot tölt be.[272]

Nézzük csak meg ezt közelebbről. Véleményem szerint az Európai Politika Intézet az Európai Unió egyik érdekképviselete, mivel „stratégiai partnerségi viszonyban” áll az EU-bizottsággal. A honlap szerint: „Az Európai Politika Intézet (IEP) az Európai Bizottság egyik stratégiai partnere, amely pénzügyileg is támogatja.”[273] Ez tehát azon német kormányzati köröknek a lobbiszervezete, amelyek kutatási és integrációs projektek leple alatt tovább akarják erősíteni az európai „integrációt” - tehát az EU-bővítést[274] -, ami pedig nem túl népszerű a német lakosság körében.

A szintén Frankenbergerrel összefüggésben megnevezett Trilaterális Bizottság, melyre majd még egy külön fejezetben is kitérünk, a pénzügyi szektor privát érdekcsoportosulása. Az Atlanti Kezdeményezés pedig egy vitatott Amerika-barát lobbiszervezet,[275] melynek alapításában a Bohnen Kallmorgen & Társa PR-ügynökség és vállalati tanácsadó tulajdonosai is részt vállaltak.[276]

Nézzük meg közelebbről, kik is ők ketten, az Atlanti Kezdeményezés alapítói. A kedves Kallmorgen úr bemutatkozásában az áll, hogy „2007-ig a Transzatlanti Kapcsolatok Programját vezette a Német Külpolitikai Társaságnál (DGAP). Miután államvizsgázott történelemből és politikatudományból, mesterképzésben vett részt nemzetközi kapcsolatokból a Georgetown TJniversityn, Washingtonban. Közben különböző vállalati tanácsadó cégeknél és a Világbanknál dolgozott. 2000 és 2003 között a Goldman, Sachs & Co. Bankházban tevékenykedett. Kallmorgen az Atlanti-Híd bejegyzett egyesület Young Leader programjának tagja.”[277]

Kallmorgen a Goldman-Sachs befektetési menedzsereként a LobbyControl adatai szerint „a pénzügyi befektetők és hedge fundok részére létrehozott egyik lobbiplatform” lobbistája is, „mely ugyanazon a levelezési címen működik, mint a Bohnen Kallmorgen & Társa.”[278] A kedves Bohnen úr is „az Atlanti Kezdeményezés alapítója és tiszteletbeli igazgatója. A washingtoni Georgetown Universityn folytatta egyetemi tanulmányait (Master of Science), majd Oxfordban doktorált, nemzetközi politikából. Többek között a CSIS amerikai „think tank”, a Német Szövetségi Gyűlés (Parlament) és a Bertelsmann Alapítvány számára tevékenykedett, majd egy országos párt sajtóreferenseként, valamint az oktatásügyi és kutatási szövetségi miniszter beszédírójaként dolgozott”.[279]

A LobbyControl adatai szerint egy másik, a Kallmorgen és Bohnen alapította lobbiszervezet „a lobbitevékenység egy tisztességtelen formáját (...) végzi, melyben másnak adja ki magát, mint aki valójában: egy elsősorban tudósok és a civil társadalom tagjai által létre hívott közhasznú kezdeményezés képviselőjének, ami valójában egy lobbiügynökség találmánya. Ez a szervezet megtéveszti a nyilvánosságot valódi céljaival és tagjaival kapcsolatosan; és végül azt sem tisztázzák, hogyan finanszírozzák magukat.”[280]

Foglaljuk tehát össze: az Atlanti Kezdeményezést mindenekelőtt olyan személyek alapították, akik - rendkívül udvariasan és óvatosan fogalmazva is - egyértelműen vitatott személyek: a. LobbyControl adatai szerint tisztességtelenül dolgozó lobbisták, akik a múltban lobbimunkájuk kapcsán megtévesztették a közvéleményt valós céljaikkal kapcsolatban. Méghozzá a médiumok segítségével.

A Sáldo svájci lap 2011-ben „Újságírók a PR-ügynökségek szolgálatában” címmel arról tudósított, hogy olyan jó hírű újságok, mint a FÁZ és a Süddeutsche Zeitung - az Atlanti Kezdeményezéstől függetlenül - PR-szekere elé a Kallmorgen és Bohnen céget fogták be.[281] Azt írják, hogy egy új tanulmány arra enged következtetni, miszerint FÁZ-és Süddeutsche- cikkek „egy PR-cég formára szabott üzenetét terjesztették.” Értsd a Kallmorgen és Bohnen cég, valamint lobbihálózataik üzenetét. A cikk így folytatódik arról, hogyan amortizálja a PR-ügynökség kritikátlanul a jó hírű médiumokat: „Ez a bohózat megvilágítja, milyen könnyű a PR-cé- geknek saját céljaik számára befogni újságírókat.” Az országos PR-tanács már 2011-ben figyelmeztette Kallmorgent és Bohnent félrevezető fellépésük miatt.[282] Ez a cég „kétes” szervezeteket mutat be úgy mint amelyek „közhasznú kezdeményezések” hogy ezáltal tanácsadási megbízásokhoz jussanak. Önhasznúság a közhasznúság helyett. Ez aztán arcátlan üzleti modell.[283] Frankenberger, a FÁZ külpolitikai vezetője pedig a fenti lobbisták által alapított egyik szervezet, az Atlanti Kezdeményezés tanácsadó testületében foglal helyet, mely szervezet a szövetségi parlament lobbilistáján szerepel.[284] Nyilvánvalóan jól érzi magát a lobbiszervezetek környezetében (akárcsak fent nevezett kollégái más egyesületeknél). Albrecht Müller, a szövetségi kancellária volt tervezési főnöke ekképpen vélekedett az ilyen újságírókról: „Az elithez és azok politikai beállítottságához való közelség kifizetődő a nevezett újságírók karrierje szempontjából.” „Ideológiai irányultságuknak és az elit befolyásos köreivel való összeköttetéseiknek is köszönhetően sikeresek a szakmájukban.”[285]

Emlékeztetőül: a szövetségi kancellária volt tervezési főnöke az ilyen újságírókkal kapcsolatban arról beszélt, hogy Németországban „a fontos vezető médiumok Amerika-közeli szervezett összehangolása zajlik”.[286] Ha tehát legközelebb a Frankfurter Allgemeine vagy más, látszólag jó hírű médium kerül az Ön szeme elé - akkor már sejtheti, hogy mit gondoljon némely tudósításról: klasszikus propagandatechnika, az elit iránymutatásai alapján. Ezeket az újságírókat az elit szellemisége alighanem már a hatalmába kerítette.

Egy komoly kiadó feltehetően azonnali hatállyal elbocsátaná az olyan újságírókat, akik esetében ismertté és bizonyíthatóvá váltak a fent bemutatott összefonódások. Könnyen érthető azonban, hogy miért nem történik ez meg: a főnökségben az erre illetékesek maguk is érintettek a homályos hálózatokban, így elsőként saját maguknak kellene azonnali hatállyal felmondaniuk. Ehelyett inkább még tapsolnak is hozzá. Nos, ez már az „információért” pénzt áldozó polgárok nyílt megcsúfolása.

OBAMA TROLLJAI:

AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK ÖTÖDIK HADOSZLOPA

Németországban állítólag széles választék áll a rendelkezésünkre újságokból, televíziós csatornákból és más médiumokból, amelyek a legkülönfélébb véleményeket képviselik. Szélsőjobbtól egészen a szélsőbalig. Az újságírók függetlenek a tudósításaikban szereplő témáktól és személyektől. Csak az objektív igazság iránt elkötelezettek. És mi a valóság? Az, hogy nyilvánvalóan csak színleljük a véleményszabadságot.

A második világháború vége óta alaposan megszaporodtak az amerikai lobbiszervezetek Németországban. Ennek az lett a következménye, hogy az egymást követő kormányzatokban a miniszterek mind gyakrabban köszönhetik karrierjüket az amerikai koktélpartikon szerzett védőhálójuknak. Az amerikai lobbiszervezetek - mint már láthattuk és még látni is fogjuk -, igyekeznek befolyásuk alá vonni az újságírók gondolkodását.

2014-ben a jó hírű Neue Zürcher Zeitungban a következő bekezdést olvastam a nyilvánosságot naponta meghazudtoló és becsapó „rossz emberekről”: „A kormányt bíráló orosz lap, a „Novaja Gazeta” egyik cikke fél évvel ezelőtt arról tudósított, hogy egy „Ügynökség az Internet Tanulmányokért” elnevezésű szervezet Szentpétervárott havi 6S0 franknak megfelelő összeget és ingyen étkezést kínált olyanoknak, akik rendszeresen a Kreml szájíze szerinti kommentárokat írnak az interneten. Az ügynökség emberei a Kremlhez lojális ifjúsági szervezetek környezetéből valók../’[287]

Ez aztán mozgósító erejű. Szinte telitalálat. A gonosz oroszok ott a Kremlben azért fizetnek fiatalokat, hogy az interneten propaganda-tevékenységet folytassanak az orosz kormányzat érdekében. Botrány. Szegény orosz fiatalok ingyen ételt és pár eurót kapnak cserébe a propagandáért. Egy ilyesféle hír futótűzként terjed az állítólagosán szabad világban. Ezt az aljasságot! De álljunk csak meg: mi van azzal a számtalan német újságíróval, akik - szívességekért cserébe - készségesen írnak propagandacikkeket Amerika-barát szervezeteknek, vállalatoknak vagy politikusoknak? Miért is nem botrány, sőt inkább „magától értetődő” ez? Szinte minden, e könyvben is említett Amerika-barát vagy titkosszolgálat-közeli szervezetnek van olyan blogja, amelyekre német újságírók is rendszeresen írnak. Ugyanezen újságírók gyakran e szervezetek fogadásain készült fényképeken is szerepelnek - ez ugyan miben különbözik az oroszoknál annyira kifogásolt „ingyen ételtől”? És ezek az elvhű újságírók gyakran kapnak meghívásokat amerikai utakra is. Ahol aztán (fizetett) előadásokat is tarthatnak. Itt zárul be a kör. A legcsekélyebb különbség sincs a Neue Zürcher Zeitung tudósításával összevetve, melyre az ember önkéntelenül is elhúzza a száját. így van ez a megvásárolt tudósításokkal is - ugyanúgy megvannak ezek keleten, mint nyugaton is. Csak időközben nálunk már annyira „normálissá” és elterjedtté váltak, hogy észre sem vesszük, és magától értetődőnek tartjuk.

A Süddeutsche ezen felül is még egy egészen különleges ínyencséggel szolgál: 2014 júniusában cikket írt „Putyin trolijairól”, a német médiában megjelenő állítólagos oroszországi propagandáról. így szól a cikk: „Fizetett manipulátorok százai próbálják meg világszerte a közösségi hálózatokon és a komment rovatokban - amiként a Süddeutschénil is -, a Kreml szájíze szerint befolyásolni a közvéleményt.”[288] A cikk olvasása közben az a benyomásunk támad, hogy a német minőségi médiumok hírportáljainak szerzői nyakában túlnyomórészt Moszkvához hű és Moszkva által irányított „véleményformáló ügynökök” lihegnek. Ha egy cikk alatt egy nem kívánatos kommentár szerepel, akkor ez állítólag „Moszkva ötödik hadosztályától” származik. Pardon, hogy is van ez most? Német újságírók a NATO sajtóirodája meghosszabbított karjaként írnak.

Ők közölnek a Süddeutschenál is elfogult Amerika-barát cikkeket.[289] Ez utóbbit egy müncheni és egy lipcsei tanulmány tudományos szempontból is igazolta. És akkor „Moszkva ötödik hadosztálya” vág vissza a cikk alatti kommentár hasábokon? Nem, ezt tudományosan nem igazolták, mert a Süddeutsche e nevetséges állításához jobbára névtelen forrásokra hivatkozik. Az említett cikkhez a Süddeutsche mindössze egy propagandafotót mellékel illusztrációként a „Riporterek Határok Nélkül” nevű szervezettől, melyen Putyin orosz elnök feltartott középső ujjal látható. Ezáltal a Süddeutsche azt akarja bemagyarázni megszeppent olvasóinak, hogy Putyin magasról tesz a sajtószabadságra. Közben feledésbe merült a kérdés, ki is pénzeli ezeket a „Riportereket Határok Nélkül”, és kinek is az érdekében tevékenykednek: a szervezet mögött a múltban például az amerikai külügyminisztérium és Soros György amerikai milliárdos állt.[290] A Riporterek Határok Nélkül küldetése a Junge Welt újság szerint mindenekelőtt az Amerika-barát dezinformálás.[291] A Süddeutsche ezt mind elhallgatja. Amikor ezt olvastam, mindez a korábban már említett „klasszikus propagandatechnikára” emlékeztetett. Az átlagpolgár úgy érzi magát, mintha gyereknek néznék a játszótéren. Vagy pedig úgy, mint akit alaposan átvertek.

Mielőtt elfelejtenénk: Edward Snowden kiszivárogtatott információi szerint a brit titkosszolgálat az internet tartalmát tetszés szerint tudja manipulálni. Nem hekkerek manipulálnak, hanem az állam, egy európai „demokrácia”, amely még az internetes körkérdések végeredményeit is megváltoztatja. Korábban az ilyesmit összeesküvés-elméletnek titulálták. Ma ez már a realitás világába tartozik. A programok megváltoztathatják az online szavazatokat és klikkelési számokat is, de videókat is cenzúrázhatnak. Glenn Greenwald újságíró úgy írja le ezeket a programokat, mint „az internetes propaganda és megtévesztés egyik legelképesztőbb módszereit”.[292] Na már most, a brit titkosszolgálat az amerikai szolgálatok partnerszolgálata. És amire a britek képesek ezen a területen,[293] azt az amerikaiak már régen meg tudják csinálni. Nemcsak tudják, hanem meg is csinálják.[294] Az interneten elsősorban kommentárokat cenzúráznak és manipulálnak.[295] És ennek a tömegfelügyeletnek, mint mindig is a történelemben, csak egy célja van: az, hogy kiiktassák a politikai ellenfeleket.[296] Hogy is van? Vajon a Süddeutsche a jövőben „Obama-trolloknak” fogja nevezni az amerikaiakat, akik az interneten ilyen manipulációkat hajtanak végre? Vagy az Egyesült Államok ötödik hadosztályaként továbbra is egyoldalúan a „Putyin-trollok” ellen fog uszítani?

ROCKEFELLER SZELLEME - A TRILATERÁLIS BIZOTTSÁG

Alapvetően teljesen legitim az, ha egy magánszemély valamely privát elit egyesülethez csatlakozik. Még akkor is, ha olyan szervezetekről van szó, melyekhez kizárólag befolyásos, sőt nagyon befolyásos emberek tartoznak. Ennél csupán az figyelemre méltóbb, hogy a nyilvánosság előtt milyen kevés szó esik az ilyen kapcsolatok létezéséről. Ez nagy ösztönzést ad az összeesküvéselméletek terjedéséhez. Továbbá felveti azt a kérdést is, vajon mit keresnek pont az újságírók a hatalmi elit bizonyos szervezeteiben. Kétség kívül a nyugati hatalmi elit legjelentősebb szervezetei közé tartozik a Bilderberg-csoport mellett a Trilaterális Bizottság is. Az 1973-bán Dávid Rockefeller védnöksége alatt létrejött szervezet a Bilderberg-csoport egy további titokzatos ágának számít.[297]

Smilja Avramov belgrádi nemzetközi jogász szerint - aki könyvet is írt erről a szervezetről - a Trilaterális Bizottság „nem más, mint egy parkolópályára állított világkormány. Üléseiken minden egyes aktuális globális problémát megtárgyalnak, és ehhez megfelelő határozatokat is hoznak...”[298] Avramov információi szerint néhány évvel ezelőtt a Trilaterális Bizottság egyik találkozóján határozták el Jugoszlávia feldarabolását is. Ezt akár összeesküvés-elméletnek is tarthatnánk, de több szakember hasonló állásponton van. Feltételezésük szerint a Trilaterális Bizottság köréhez tartozó elit tagjai elhatározták, hogy az európai polgárok nyakába varrják az európai gazdasági és pénzügyi válság pénzügyi következményeit. Ezt írja például Adrián Salbuchi argentin gazdasági szakemberis egy figyelemre méltó cikkében, amelynek címe: „Socializing losses: Trilateral takeover of Europe?” (A veszteségek baráti elkendőzése: a Trilaterális Bizottság átveszi a hatalmat Európában?)[299] Eszerint a háttérben a Trilaterális Bizottság számára hosszú évek óta a fő kérdés az, miként tudják megmenteni vagyonukat a világ szupergazdagjai. És a vezető médiumok az orwelli újbeszél (Newspeak) eszközeivel gondoskodnak arról, hogy a polgárok ezt szépen le is nyeljék. A médiumok, amelyek a szájízük szerint írnak vagy tudósítanak, ebből a szemszögből nézve nem mások, mint a Trilaterális Bizottság bábfigurái. Uwe Krüger lipcsei médiatudós olyan szervezetként írja le a Trilaterális Bizottságot, ahol megtárgyalják az elit „érdekeit, mielőtt azok nyilvánosságot kapnának”.[300]

A sajtó, és egyúttal a nyilvánosság kizárását a Trilaterális Bizottság találkozóiról általában azzal magyarázzák, hogy a tagok csak ezzel a feltétellel tudják szabadon és nyíltan megvitatni egymással ötleteiket és információikat. így megy ez a maffiánál is. Az előadásokról és megbeszélésekről nem juthatnak ki megbízható információk. Ebből logikusan következik; hogy az ilyen titoktartás számtalan spekulációhoz vezet, amelyekkel kapcsolatban kétségtelenül szintén indokolt az alapos szkepticizmus. A már említett belgrádi nemzetközi jogász, Smilja Avramov például ezt mondja a Trilaterális Bizottságról:

„A Global Governance (globális kormányzás) fogalom alatt a Trilaterális Bizottság valójában a „Governance without Governments”, kormányok nélküli világuralmat ért. így törekednek világszerte az államok működőképességének szétverésére és szereznek úgynevezett nem kormányzati szervezeteken (NGO) keresztül eszközöket arra, hogy a fennálló kormányok feje felett átlépve a népek sorsát irányítsák"[301]

Ezek után arra a következtetésre juthatnánk, hogy nem véletlenül keletkeztek a jelenlegi válságok, hanem szándékosan idézték elő azokat. Az olyan homályos szervezetek, mint amilyen a Trilaterális Bizottság is, tevékenységükkel az Új Világrend és az elit diktatúrájának célját szolgálják.

A találkozóik fontosságát nem utolsósorban a konferenciák helyszínei is igazolják: 1977-ben a Trilaterális Bizottság éves ülését Németországban, közvetlenül a kancellária hivatalában tartották. Az akkori szövetségi kancellár, Helmut Schmidt még pótszékeket is hozatott, hogy minden hatalmasságnak jusson hely a kancelláriahivatalban.[302] Azóta sem sokat változott a helyzet. 2013 márciusában a Trilaterális Bizottság éves rendes közgyűlését Berlinben rendezték. Ahogy már 1977-ben Bonnban, az alapító, Dávid Rockefeller most is az első sorokban ült.[303]

2010-ben a Trilaterális Bizottság brüsszeli találkozóján döntött arról, hogy az EU-polgároknak több döntési jogkört kell átadniuk Brüszszel számára. A Reuters hírügynökség ezt úgy tálalta a számunkra, hogy a nemzetállamok szuverenitásának leépítése szükségszerűen elvezet a „gazdasági unióhoz”.[304] Több döntési jogkört kell átcsoportosítani Brüszszelnek. Vajon a polgárok, az adófizetők és a választók egyetértenek ezzel? Hogyan is tehetnék, ha még csak információt sem kapnak arról, amit a zárt ajtók mögött elhatároznak? Ha nem is tudják, hogy az olyan titokban ülésező szervezetek, mint a Trilaterális konferencia résztvevői a fejük felett egyeznek meg egymással?

A LobbyControl egyik projektje, a Lobbypedia a Trilaterális Bizottságot „a gazdasági elit lobbiszervezetének” nevezi.[305] Klaus-Dieter Frankenberger, a FÁZ külpolitikai vezetője mindig is szívesen részt vesz a programjaikon.[306] Az újságíró, aki a FAZ-nál már az én időmben is az öltönyhöz viselt amerikai cowboycsizmával és vastag szivarjával tűnt ki, nyilvánvalóan még büszke is arra, hogy tag a pénzarisztokráciának ebben a rejtélyes lobbiszervezetében. A Frankfurter Allgemeine Zeitungnál feltüntetett hivatalos életrajza az alábbiakat írja róla: „A 2001-es évtől kezdve a külpolitikáért felelős vezető. A Trilaterális Bizottság tagja.”[307] Frankenberger, a FÁZ újságírója egy szervezetben ül a milliárdos Dávid Rockefellerrel, a Bilderberg-tag Mario Monti volt olasz miniszterelnökkel és Jean-Claude Tichet-vel, az Európai Központi Bank volt elnökével, valamint a Deutsche Bank főnökével, Jürgen Fitschennel és Madeleine Albright volt amerikai külügyminiszterrel. Ugyanebben a szervezetben tag a korábbi amerikai honvédelmi miniszter, John Deutch, valamint John Negroponte volt amerikai titkosszolgálati vezető és Henry Kissinger is.[308] Tényleg ez a megfelelő hely egy újságíró számára, akinek a médiumok működéséről szóló korábbi felfogás szerint mindenekelőtt kontroll funkciót kellene betöltenie?

Miként lehetséges az, hogy egy vezető német újságíró szerepet vállal Dávid Rockefeller amerikai milliárdos és a gazdasági elit konspiratív módon működő lobbiszervezetében? És ez az újságíró még ír is erről, mintegy mellékesen, a szervezet 2013-as berlini éves találkozója kapcsán.[309]

A tudósítás alcíme szerint: „Nincs világítótorony - vagy talán mégis?” A cikk így kezdődik: „40 évvel ezelőtt hívta életre Dávid Rockefeller a Trilaterális Bizottságot.” Vajon sejti-e az olvasó, hogy épp az egyik egyesületi tag ír itt a saját szervezetéről?

Ha az ember bepillant a FÁZ archívumába, akkor - véleményem szerint - számos „kincstári tudósításra” emlékeztető beszámolót talál, amelyeket Frankenberger írt a Trilaterális Bizottságról és Dávid Rockefellerről. 2003 áprilisa körül Frankenberger e szavakkal kezdte „Amerika új játszótársa” című írását: „30 évvel ezelőtt Dávid Rockefellernek támadt egy jó ötlete: vajon nincs épp itt az idő egy fórum megalapítására?” 2013 márciusában Frankenberger így kezdte a „Nyugtalan világ” című FAZ-cikket: „Dávid Rockefeller 40 évvel ezelőtt hívta életre a Trilaterális Bizottságot, ami a New York-i bankárok és szponzorok válasza volt...” A „jó milliárdos” Rockefeller „jó ötletével” életre hívta a „jó Trilaterális Bizottságot”? Emlékezzenek csak vissza arra, mit is írtam a könyv legelején egy másik milliárdosról és a Frankenbergerrel együtt készített kincstári tudósításunkról a FAZ-ban: azt a másik milliárdost Kábúsz szultánnak hívták, aki Frankenbergert - velem együtt - álom luxusutakkal fizette le, amint arról mindketten oly sokat áradoztunk a kollégáink előtt. Mindketten készségesen hagytuk magunkat „megkenni” a FAZ-ba írt kincstári tudósításainkért. Az elittel fennálló ragacsos közelség Frankenberger esetében nyilvánvalóan megmaradt. De vajon milyen mértékben szabad újságíróknak közel kerülniük a pénzvilág és a hatalom elitköreihez, és mennyire lehetnek érintettek a különböző lobbiszervezetekben?

E könyvben már gyakran említettem volt kollégám, Klaus-Dieter Frankenberger nevét. Nem azért, mintha nem kedvelném. Épp ellenkezőleg. Éveken keresztül a lehető legközelebbről ismertem meg őt, így világossá vált számomra, hogy a hozzá hasonló vezető újságírók olyanok, mint az orosz matrjoskák, azok az egymásba rakható babák, melyekben mindig találhatunk egy újabb szintet. Az ember azt hiszi, hogy végre megtalálta a legbelső szintet a bábu alján, amikor felbukkan a következő. Frankenbergernél ez először az Atlanti Kezdeményezés tanácsadó testületé volt, aztán az Európai Politika Intézet igazgatótanácsa, a Müncheni Biztonsági Konferencián való részvétel, majd a vitatott Trilaterális Bizottságban vállalt tagság. Az újságíróknak azonban nem szabadna olyan matrjoskává válniuk, akiknél nem tudjuk eldönteni, mely érdekek, mikor, hol és hogyan befolyásolhatják. A Trilaterális Bizottság a Bilderberg-csoportból nőtt ki és annak oldalága is maradt. Személyes véleményem szerint az újságíróknak nincs ott semmi keresnivalójuk.

Rudolf Stumberger német szociológus tendenciózus „újrafeuda-lizálódásról” beszél, abban az értelemben, hogy a hivatalos struktúrák mellett egyre jelentősebbé válik az önjelölt elit által létrehozott párhuzamos struktúrák világa - más szóval az árnyékkormányzás jelenségéről, valamint annak céljairól, hogy egy átfogó, lehetőleg globális hatalmat és totális kontrollt építsenek ki.

Itt az idő, hogy a nyilvánosság tudomást szerezzen az ilyen struktúrákról és céljaikról. Ám ehhez az eddig tudatosan tájékozatlanságban tartott közvéleménynek is át kell gondolnia a dolgokat. Az új ismeretek alapján az emberek felismerhetik - és késznek is kell lenniük erre -, a „polip” rejtőzködő karjainak valóságát. A Trilaterális Bizottság csak egyike annak a sok elit szervezetnek, melyek polipként fonják körbe a német vezetőket.

Aki csodálkozik azon, hogy különböző politikusok, gazdasági vezetők és újságírók szinte azonos véleményt képviselnek a német külpolitikával kapcsolatban, azt tanácsolom, nézzen körül a német külpolitikához kapcsolódó további elit egyesületek világában is. Az elmúlt években egy olyan hálózat jött létre, mely kizárólag a transzatlanti kapcsolatokra és a NATO-ra összpontosít. Ennek az Amerika-barát hálózatnak a láncszemei időközben olyan sűrűn szövődtek össze, hogy szinte már semmilyen ellenvélemény nem tud áthatolni rajtuk. Az eltérő véleményeket azonnal felelőtlen álmodozásként és potenciális veszélyt jelentő kijelentésként bélyegzik meg. Előszeretettel összeesküvéselméletek gyártóiként állítják be azokat, akik kritikusan beszélnek ezekről a hálózatokról. Németországban a milliárdos Rockefeller Trilaterális Bizottsága mellett nagy befolyása van az olyan szervezeteknek is, mint az American Academy (Amerikai Akadémia), az American Jewish Committee (Amerikai Zsidó Bizottság), az Aspen Institute (Aspen Intézet), az Atlanti-Híd, az Atlanti Kezdeményezés, a Német Atlanti Társaság, a Német Külpolitikai Társaság (DGAP) és a Soros György milliárdoshoz köthető szervezet, a European Council of Foreign Relations (Európai Külkapcsolatok Tanácsa). Az ilyen szervezetekhez és a környezetükben működő hálózatokhoz többek között az alábbi személyek tartoznak vagy tartoztak:

Mv \ v « *

Keresztnév Y ;

Szervezet

Foglalkozás

Baring, Prof. Dr.

Arnulf

Atlanti Kezdeményezés

Történész

Berger Prof. Dr. h. c.

Roland

Atlanti-Híd

Német Külpolitikai Társaság (DGAP) European Council of Foreign Relations (ECFR)

Vezető tanácsadó, Roland Berger Strategy Consultants

Brok

Elmar

Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

EP-képviselő

Brzezinski, Dr.

Mark

Atlanti Kezdeményezés

McGuireWoo ds

Bütikofer

Reinhard

American Jewish Committee Aspen Institute Atlanti-Híd

Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

EP-képviselő

Chrobog

Jürgen

Atlanti Kezdeményezés

Herbert Quandt BMW Alapítvány

Cromme, Dr.

Gerhard

European Council of Foreign Relations (ECFR) Aspen Institute

Siemens AG, a felügyelő bizottság elnöke

Diekmann

Kai

Atlanti-Híd

Bild magazin

Dolmányig Dr., von

Klaus

Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

Hamburg volt polgármestere, SPD

Dombret Dr.

Andreas

Atlanti-Híd

Bundesbank igazgatóság

Döpfner, Dr.

Mathias

American Academy Aspen Institute American Jewish Committee

Springer Kiadó

Enders

Ihomas

Atlanti-Híd

Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

EADS

Fischer

Joschka

Atlanti-Híd

European Council of Foreign Relations (ECFR)

volt külügyminiszter

Fitschen

Jürgen

Atlanti-Híd

Deutsche Bank

Frey, Dr.

Peter

American Jewish Committee

ZDF

Gauck

Joachim

Atlanti-Híd

szövetségi elnök

Genscher, Prof. Dr. h. c.

Hans-Diet—

rich

Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

volt külügyminiszter

GrafLambsdorff

Alexander

American Jewish Committee Atlanti-Híd Atlanti Kezdeményezés European Council of Foreign Relations (ECFR)

EP-képviselő

GrafLambsdoríF

Hagen

Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

diplomata

Grofimann, Dr.

Jürgen R.

Atlanti-Híd

Georgsmarienhütte

GmbH

Guttenberg zu

Karl—

Theodor

Atlanti-Híd

European Council of Foreign Relations (ECFR)

volt honvédelmi miniszter

Holbrooke

Richard C.

American Academy

1993-ban amerikai nagykövet, f2010

Inacker, Dr.

Michael

American Academy Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

Handelsblatt

Ischinger

Wolfgang

American Academy American Jewish Committee Atlanti-Híd

European Council of Foreign Relations (ECFR)

Allianz SE, a Müncheni Biztonsági Konferencia elnöke

joffe Dr.

Josef

American Academy Aspen Institute

Die Zeit, kiadó

Kempe Dr.

Frederick

Atlanti-Híd

The Atlantic Council of the United States

Kiep

Walther

Leisler

Atlanti-Híd

Atlanti Kezdeményezés

politikus

Kissínger

Henry A.

American Academy

volt amerikai külügyminiszter

Klaeden von

Eckart

Aspen Institute

Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

Atlanti-Híd

Atlanti Kezdeményezés

Daimler

Klose

Hans-Ul—

rich

American Jewish Committee Atlanti-Híd Atlanti Kezdeményezés Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

SPD-politikus

Koch-Weser

Caio

Atlanti-Híd

European Council of Foreign Relations (ECFR)

Deutsche Bank

Kornblum

John C.

American Academy Atlanti Kezdeményezés

amerikai nagykövet (1997-2001), Lazard Germany, elnök

Lángé

Christian

Atlanti-Híd

Bundestag-képvise- lő, SPD

Lindemann

Beate

American Jewish Committee Atlanti-Híd Atlanti Kezdeményezés

ügyvezető alelnök, Atlanti-Fórum

Maltzahn,

Báró

Paul

Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

diplomata

Maltzahn von

Nina

American Academy

Mififelder

Philipp

Atlanti-Híd

Atlanti Kezdeményezés Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

Bundestag-képvise- lő, CDU

Müller

Kerstin

Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

Murphy

Philip D.

Atlanti-Híd

amerikai nagykövet

Naumann, Dr.

Michael

American Jewish Committee

korábbi államminiszter

Nouripour

Omid

Atlanti-Híd

Német Atlanti Társaság

Bundestag-képvise- lő, Zöldek

Nowak

Wolfgang

American Jewish Committee

Alfréd Herrhausen Társaság

Oetker, Dr.

Arend

American Jewish Committee Atlanti-Híd Német Külpolitikai Társaság (DGAP)

Dr. Arend Oetker Holding GmbH & Co. KG.

Oppenheim, Báró

Christopher

Német Külpolitikai Társaság DGAP

Oppenheim Bankház

Pflüger, Prof. Dr

Friedbert

Atlanti-Híd

Német Külpolitikai Társaság DGAP

nyugalmazott államtitkár

Polenz

Ruprecht

Atlanti Kezdeményezés European Council of Foreign Relations ECFR

Bundestag-képvise- lő, CDU

Primőr

Avi

Atlanti Kezdeményezés

Izrael államának nyugalmazott nagykövete

Robbe

Reinhold

American Jewish Committee Német Atlanti Társaság

volt Bundestag-kép- viselő, SPD

Sandschneider, Prof. Dr.

Eberhard

Atlanti Kezdeményezés Német Külpolitikai Társaság DGAP

a DGAP Kutatási Intézetének Otto-Wolff-igazgatój a

Sommer, Dr.

Theo

Német Külpolitikai Társaság DGAP

volt főszerkesztő, Die Zeit

Teltschik, Prof. Dr. c. h.

Horst M.

Aspen Institute Atlanti Kezdeményezés Német Külpolitikai Társaság DGAP

a Müncheni Biztonsági Konferencia korábbi elnöke, Helmut Kohl tanácsadója

Vassiliadis

Michael

Zissis

Atlanti-Híd

Bányászati, Vegyipari és Energiaipari Szakszervezet

Voigt

Karsten D.

Aspen Institute Atlanti Kezdeményezés Német Külpolitikai Társaság DGAP

volt Bundestag-kép- viselő, SPD

Warburg

Max. M.

Atlanti-Híd

M. M. Warburg & Co. Magánbank

Weizsácker von

Richard

American Academy

volt szövetségi elnök

Wenning

Werner

Atlanti-Híd

Bayer AG

Wowereit

Klaus

American Academy

Berlin korábbi főpolgármestere

Ha azt nézzük, hogy Rockefeller és Soros hogyan szövik hálójukat a háttérben az ilyen szervezeteknél, akkor sok minden világossá válik. Egy példa erre: az 1913-ban alapított, jó hírű balliberális brit hetilap, a New Statesman már 2003-ban leleplezte egy hosszú cikkben azt, hogy Soros György kiket bíz meg vezetői feladatokkal az általa is finanszírozott, állítólag közhasznú szervezetekben: gyakran az amerikai titkosszolgálatok vagy titkosszolgálat-közeli szervezetek volt munkatársait, vagy a hadsereg egykori tagjait.[310] [311] „Meglehet, nem jogos Soros Györgyöt - írja a New Statesman - fizetett CIA-ügynöknek beállítani, ahogy némelyek tették. Azonban kétség sem férhet hozzá, hogy cégei és az általa alapított civil szervezetek közvetlen szerepet játszanak az amerikai terjeszkedésben.”1'8 Soros, Rockefeller és a transzatlanti agytrösztök elsősorban hatalomstratégiai és gazdasági megfontolásokból támogattak államcsínyeket a volt keleti blokk némely országában, a Közel-Keleten és Észak-Afrikában, sót időnként ők maguk indították el azokat.

A milliárdos Soros György European Council of Foreign Relations (ECFR) nevű szervezeténél mindig ugyanazt a metódust követik: valamely eseményt, mint például egy, a saját gazdasági érdekeik számára kellemetlen választási eredményt, a közvélemény előtt manipulációként állítanak be, vagy egy olyan incidenst, mint ami Tunéziában történt, amikor egy zöldségárus állítólag felgyújtotta magát, kihasználnak arra, hogy elhúzódó tiltakozásokat és tüntetéseket szítsanak, amelyeket az új médiumok segítségével szerveznek meg, míg a hivatalban lévő kormány feladja és lemond, vagy visszavonulót fúj. A háttérben az a szándék húzódik meg, hogy az Egyesült Államok számára szimpatikus kormány kerüljön hatalomra, amely kiszolgálja Soros neoliberális gazdasági érdekeit.

A Dér Freitag című lap ezt írja a Soros-féle puccsgépezetről:

„Soros híres arról, hogy az úgynevezett rendszerváltozásokban és forradalmakban való részvételét csak akkor ismeri el, ha az számára már nem jelent veszélyt. Amikor az események már történelemmé váltak, mint például a nyolcvanas évekbeli Szolidaritás Szakszervezet esetében Lengyelországban, vagy Szerbiában Milosevic kormányának jóval korábban eldöntött megbuktatása kapcsán, amelyet több száz millió dollárral támogatott. Soros utólag szívesen beismeri szerepét, sőt még kérkedik is vele. A rózsás forradalom esetében, Grúziában szintén közreműködött a Soros-gépezet, aminek következtében Szaakasvili elnök a milliárdos támogatásával hatalomra jutott. Később azonban Soros már elővigyázatosabb volt. Az egyiptomi hatalmi harcok és a tunéziai jázminos forradalom zűrzavaraiban nem hallottunk „beismerő vallomást" az önjelölt emberbaráttól, akinek kedvenc időtöltése az, hogy feldúljon országokat és társadalmakat."179

Médiumaink munkatársai vajon pusztán tudatlanságból vállalnak szerepet az ilyen irányított sajtókampányokban? Vegyük csak Peter Riesbeck újságíró egyik tudósítását, amely 2013 júliusában beszámolt a Bulgáriában kitört, állítólag Európa-párti zavargásokról. Ez az írás a Frankfurter Rundschauban és a Berliner Zeitungban is megjelent.180 A cikk ezekkel a szavakkal indít: „Dimitar Bechev jól ismeri a szófiai helyzetet." Eztán megtudja az olvasó: „Bechev Szófiában a European Council of Foreign Relations (ECFR) nevű szervezetnek dolgozik, egy olyan európai kutatóintézetnek, amely irodákat tart fent Szófiában, Berlinben és Londonban.”

Soros György milliárdos ECFR-jét az átlagolvasó számára tehát egy tudományos „kutatóintézetként” tálalják. Szó sem esik Soros Györgyről és a tüntetésekről, amelyeket az ECFR-en keresztül saját érdekében robbantott ki. Bechev, aki nemcsak az ECFR-nek dolgozik, ahogy azt Riesbeck állítja, hanem egyben a szófiai iroda vezetője is,181 „társadalom-tudósként puszta érdeklődésből saját maga is az utcára vonult”. Mily nemesek a szófiai tüntetők indítékai! „Nálunk a valódi demokráciáról van szó” - áll a cikkben. Mint ahogy az arab világ tüntetőinél is a fiatal, jól képzett és állítólag teljesen nyugati irányultságú tüntetők képei voltak a jellemzőek, akik Európa beavatkozását követelik a tüntetők támogatására. Ez mind irányított sajtókampánynak hangzik.

A felháborodás és a népharag állítólag spontán kitörései mindig eszközként szolgálnak arra, hogy ne csak egész országokat, hanem teljes régiókat is az Egyesült Államok és egy maroknyi milliárdos szájíze szerint

m Lásd https://wwwfreitag. de/autoren/soenke-paulsen/die-soros-maschine

180 Lásd http://www.berliner-zeitung.de/politik/bulgarien~uns-geht-es-um-echte- demokratie-,10808018,23826l54.html és http://www.jr-online.de/politik/ bulgarien-proteste-bulgarische-mutbuerger,1472S96j23816396.html

181 Lásd http://www.ecjr.eu/content/experts und http://ecjr.eu/content/stajf/ dimitar_bechev/;

az ECFR a honlapján így nevezi Bechevet: „A szófiai iroda vezetője, politikai főmunkatárs.” átalakítsanak. A keleti tömb egykori államaiban kitört korábbi „ forradalmak” sem a népet szolgálták, hanem azt a szándékot, hogy a posztszovjet államokat kiszakítsák Oroszország érdekszférájából, és a Nyugathoz (a NATO-hoz) csatolják azokat. A forradalmakat olyan nyugati milliárdosok alapítványai pénzelik, mint amilyenek a Rockefellerek és Soros György. Soros nyíltan bevallotta: „az én alapítványaim járultak hozzá a j kormányváltáshoz Szlovákiában (1998), Horvátországban (1999) és Jugoszláviában (2000), és ezek mozgósították a civil társadalmat, hogy Vladimír Meciart, Franjo Tudmant és Szlobodan Milosevicet hivatalukból elűzzék.” Soros Open Society Foundations (Nyílt Társadalom) nevű alá** pítványai a legfontosabb aktív szereplők közé tartoznak, ha idegen kormányokat népfelkelések által igyekeznek megbuktatni. Ehhez a transzatlanti agytrösztök biztosítják a szellemi táptalajt. És a vezető újságíróka; mérvadó médiumokban Afganisztántól kezdve, Egyiptomon át Szíriáig, valamint Iraktól Ukrajnáig soha nem az adott ország népe érdekében értékelik a puccsokat és a katonai akciókat, hanem kizárólag Washington ési néhány milliárdos hatalmi szempontjait szolgálva.[312]

MEGEMLÉKEZÉS SCHIRRMACHER FAZ-FŐNÖKRŐL: CIVILSZOLGÁLATOS HARCKOCSIVEZETŐ

Hogyan is lesz valakiből „alfaújságíró”? Német nyelvterületen vezető újságíróként az ember szinte mindent megengedhet magának - ehhez elegendő, ha valaki elég merészen tud hazudni.

Szeretne sikeres lenni az életben? Szeretne csatlakozni elithálózatokhoz is? Akkor lásson csak neki, és elemezze a tényleg sikeresek életútját. Persze először is ehhez el kell hagynia a teljes őszinteség útját. Főleg, ha 'i valóban sikeres újságíróként akar tevékenykedni. Egy tipp elöljáróban; tartson készenlétben - igény szerint - változó életrajzokat: ahol helyénvalónak tűnik, állítsa magáról azt, hogy civil aktivista volt. Más alkalommal meg pont az jelenthet előnyt, ha harckocsivezetői múltjára hivatkozik. Lehet, hogy végül azt tapasztalja: mindez már nem is érdekes. Ennek ellenére egészen magas polcon találhatja magát, és díjakkal is kitüntethetik.

Vegyünk példaként valakit a közelmúlt történelméből, akinek a nevét a 2014 júniusában bekövetkezett végzetes szívrohamáig szinte naponta megemlítették a médiában. Az illető egy átlagpolgár személen ma kétségtelenül rendkívüli személynek számít: a Frankfurter Allgetneine Zeitung nagy múltú társkiadójáról, Frank Schirrmacherről van szó. Közvetlen közelről figyelhettem meg azt, hogyan indult a pályafutása. Fiatal szerkesztőkként sokat beszélgettünk, mindenekelőtt a nagy szerkesztőségi konferenciák alkalmával.

Amikor országunk hatalmasai a kancelláriahivatalban összegyűlték, Frank Schirrmacher is mindig ott volt. Épp, mint 2009-ben, Josef Ackermann Deutsche Bank-főnök 60. születésnapja alkalmával.[313] Nézzük csak, miféle emberek ezek, akik Schirrmacherhez hasonlóan egészen sokra vitték a valóban hatalmasok körében, és első pillantásra kétségtelenül kiemelkedő személyiségeknek tűnnek? Nem sorolhatunk fel itt minden díjat, csak néhány a hosszú listáról: Ludwig Börne-díj, Jacob Grimm-díj, Arany Toll - vajon a kitüntetés adományozói az illető múltját ismerték el ezzel?

Bármennyire meglepő, ma Schirrmacher életének csak a fényes fejezeteit emlegetik. 1996-ban azonban a Spiegel kulturális rovatában megjelent fordulatos életrajz a következőket írta róla: „E rendkívül tehetséges férfiú esetében zseniális módon elmosódnak az igazság, a szépítés és a szabad képzelet közötti határvonalak. Némely résziét már annyira nevetséges, hogy a FAZ-szerkesztők egymás közt azt kérdezgetik, vajon főnökük karrierje nem döntött-e meg már minden gyorsasági rekordot?"[314]

Soha nem feledem, hogyan néztünk egymásra kollégáimmal a FÁZ politikai szerkesztőségében, amikor az idézett újságcikk a Spiegelben \ megjelent. Végtelenül kínos volt egy olyan munkatárssal együtt dolgozni, I akiről a Spiegel a továbbiakban ezt írta: „így blöffölt közeli bizalmasai előtt azzal a mesével, hogy gyermekként Etiópiában elrabolták, és olyan férfiak felügyelete alatt nőtt fel, akik bármikor készek lettek volna megölni. A szerkesztők csak találgatják, vajon főnökük a hadseregben polgári szolgálatot látott-e el - amint azt először állította -, vagy mégis inkább harckocsivezető volt, ahogyan azt később mesélte?"[315] [316]

Ha úgy érzik, hogy április tréfáról van szó, kérem, vegyenek mély levegőt. Ne adják fel, olvassák csak még egy kicsit tovább, mert a cikk ebben a stílusban folytatódik tovább. Változatlanul Schirrmacherről van szó:

„Néhány füllentés nyilvánvalóan a pillanat hatása alatt született. Másként nem magyarázható, miért is mutatott rá Schirrmacher hirtelen egy különösen szép fotóra, amikor egy, a századforduló nagyúri villáit ábrázoló képeskönyvet lapozgatott, megjegyezve, hogy ő épp egy ilyen házban nőtt fel A kis Frank valójában egy wiesbadeni sorházban nőtt fel. Némely téves közlés nyilvánvalóan puszta számításból eredt. Annak érdekében, hogy behízelegje magát az akkori főnökénél, Joachim Festnél, egy nap azt újságolta neki, hogy az amerikai Harvard Egyetem ösztöndíj bizottsága felkérte, tartson előadást Fest Hitler-könyvéről (...). A Harvardon a Society ofFellows irodájában azonban senki sem emlékszik arra, hogy ezt az előadást valaha is nyilvánosan megtartották volna. A doktoranduszok és szponzorok e jeles társasága főleg ösztöndíjak megítélésével foglalkozik. »Étkezéseket szervezünk, nem pedig előadásokat« - magyarázza a testület illetékes titkára."181'

Ez csak néhány a Spiegel-cikk számos bizarr állítása közül, amelyek egy olyan férfi életrajzára utalnak, aki nyilvánvalóan kissé hadilábon állt életében az igazsággal. A magabiztos Schirrmacher azonban e kínos tények ellenére a Herbert Quandt Alapítvány alapítványi tanácsának is az elnökhelyettese lett.[317] Megtiszteltetésben részesült. Münchhausen kései utódja zavartalanul élvezhette a megbecsülést, jóllehet közben a német elit több tagja sorozatos gyanúba keveredett, miszerint hamisították, illetve plagizálták életrajzukat vagy doktori disszertációjukat. Amúgy Schirrmacher ebben is a legjobb társaságban találhatta magát. A már idézett Spiegel-cíkkben annak részleteit is megtalálhatjuk, hogyan plagizálta Schirrmacher a doktori disszertációja megírásakor saját magát. Magiszteri dolgozata bővített változatát újra benyújtotta az egyetemen, mint saját doktori disszertációját. De Schirrmacher viselkedését környezete a mai napig teljesen normálisnak tartja. így megy ez a mi értékvesztett világunkban: amiért elődeink még sárga vagy inkább piros lapot kaptak volna, mi pedig inkább elfedjük a mai erkölcscsőszök makulátlan hófehér mellényein éktelenkedő foltokat, gratulálunk nekik és kitüntetjük őket. Tényleg ilyen újságírást akarunk? Úgy tűnik, igen.

A Merkúr havi magazinban Joachim Rohloff Schirrmacher Ego: Das Spiel des Lebens (Az élet játéka) című könyvének megjelenése kapcsán felidézte a szerző korábbi, Payback (Visszafizetés) című művében szereplő számos nyelvtani, stilisztikai és tartalmi hibát. Következtetésként az alábbi szavakat adta Schirrmacher szájába: „Kedves Olvasó, fütyülök rá, milyen vackot teszek eléd, mert úgyis tudom, hogy bekajálod.”[318]

2013-ban a Wirtschaftswoche az alábbi megjegyzést fűzte a FAZ-kiadó Schirrmacherről szóló egyik beszámolójához: „Schirrmacher az infanti-lizmus és a nagyzási hóbort között”.[319]

A berlini Tageszeitung pedig így számolt be Schirrmacherről:

„A társadalom hisz az »életrajzművészekben«, akik menet közben megszépítik a Wikipédia róluk szóló cikkeit - például bizonyos kitüntetésekkel, amelyek később újra törlésre kerültek."[320]

A bevezetőben idézett Spiegel-cikk megjelenése óta eltelt évek alatt mi sem változott ennél a „polgári szolgálatos harckocsivezető” újságírónál.

Elithálózatok előtt tartott beszédeket.[321] Ha vacsorameghívót küldött valakinek, akkor ez így hangzott: „Dr. Frank Schirrmacher 1994 óta a »Frankfurter Allgemeine Zeitung« társkiadója”. Ebben a pozíciójában Frank Schirrmacher Németország egyik legbefolyásosabb véleményformálójaként lépett fel.[322] Szép: egy Münchhausent idéző véleményvezér, aki összefonódott az elittel. Vezető újságíróként tehát meglehetősen sokat megengedhetünk magunknak. Csak elég merészen kell tudni ehhez hazudni.

NAGY NEVEKKEL VÁSÁROLJUNK KAPCSOLATOKAT?

- A NEMESSÉG AMORTIZÁL

Ha az ember egy fontos lapnál dolgozik, akkor olyan érdekek veszik körül, melyek gátlástalanul a hatalmukba keríthetik. Legtöbbször a „kincstári tudósítások” kapcsán történik ez meg. Az EU-politikusok- ról olyan újságírók írnak, akik alázatos és kritikátlan tudósításaikat a pártok, egyesületek és alapítványok sajtóközleményeiből másolják, vagy mikrofonállványként készítenek interjúkat. A középkorban az udvar által kiadott „kincstári híradások” tájékoztatták az alattvalókat a nemesi családok hivatalos eseményeiről (úgymint esküvők, születések, megegyezések és megkötött békeszerződések). Az udvari tudósítások mindig lojálisak. És szelektívek is. A középkor óta nyilvánvalóan alig változott ezen a téren bármi is. Egy példa: a Dresdener Nachrichten/Dresdener Allgemeine 1914. május 19-én ilyen tipikus „kincstári tudósítást” közölt:

„Ó királyi fensége János György herceg vasárnap este neve napját ünnepelte. Ez alkalomból déli egy órakor ő királyi fensége családjával, a királyi ház hercegeivel és hercegnőivel osztotta meg asztalát

Pontosan 100 évvel később, 2014. május 18-án a Frankfurter Allgemeine Zeitung politikai rovatában ez a rövid jelentés áll:

„GrófAnton Wolfgang von Faber-Castell szombaton frank stílusban épült családi kastélyában feleségül vette az ausztrál Kate Stahlt. Mintegy 300 ven-déggyűlt össze a nürnberg-steini Luther-templomban megtartott esküvőre.”

A FÁZ tehát még ma is ellátja a klasszikus „udvari hírmondó” szerepét, amikor közzéteszi a híreket a nemesség életében bekövetkező eseményekről.

Nemesség és újságírás, hogyan is illenek ezek egymáshoz? Nos, az újságírókat elsősorban a jó kapcsolataik miatt szokták „megvásárolni”. Ezt éltem át én is gróf Alexander von Schönburg-Glauchau esetében. Az illető gróf Glória von Thurn und Taxis milliárdosnő193 és Maya Flick (aki válása után állítólag nem jön ki 20 millióból194) testvére. Még a Frankfurter Allgemeine Zeitungnál voltam, amikor Schönburg gróf - aki állítása szerint meglehetősen szerény körülmények között nőtt fel -, állást kapott a FAZ-lapcsaládhoz tartozó Berliner Seitennél. Az előző fejezetben leírt Frank Schirrmacher - akkoriban a FÁZ kulturális rovatának vezető szerkesztője -, egyszer nagy büszkén mondta nekem, hogy „megvette” Schönburgot a Berliner Seiten számára. Később együtt dolgoztam Schönburggal a jó hírű Gruner + Jahr kiadónál is. Ott egy korábbi FAZ-munkatársammal, Holger Christmann-nal együtt szerkesztettük a Park Avenue luxusmagazint. A Gruner + Jahr ekkoriban szerződtette le Alexander grófot. A Mediendienst Kress így számolt be erről: „Von Schönburg, akit a G+J nem utolsósorban kitűnő kapcsolatai miatt vett meg (Glória von Thurn und Taxis fejedelemasszony testvére)../’195

' Lásd http://www.mittelbayerische.de/region/regensburg/regensburg/artikel/45- rninuten-bei-den-thurn-und-taxis/983218/45-minuten-bei-den-thurn-und-taxis. httnl

>4 Lásd http://www.welt.de/print-welt/article663344/20-Millionen-Mark-sind- nur-relativ-viel.html

wsAz erdeti forrás: http://kress.de/ és a cikk itt is megtalálható: http://www. indiskretionehrensache.de/200S/09/armer-alexander-von-schoenburg/

Ismét ezt a szót halljuk: „megvették” Az ember megvesz magának egy embert. Méghozzá a kapcsolatai miatt. Elsősorban tehát nem a képessé-gekről van szó. Stephan Weichert és Christian Zabéi tudósok Alexander von Schönburg-Glauchau grófnak a ParkAvenue-hoz fűződő kapcsolatát így jellemezték:

„Ez a puszi-puszi társadalom, ami a legfelsőbb erénynek nyilvánítja a társadalmi opportunizmust, az újságírásban már rég legyőzőidnek hitt nemesi elitet is újra a médiatársadalom felszínére sodorja. Ott van például Glória von Thurn und Taxis fivére, akit egy társadalmi lap főszerkesztőjévé' neveztek ki, mert szemmel láthatólag újra sikk, ha előkelő nemesi cím szere-. pel az impresszumban - még ha az illetőnek kevés fogalma van is az újság** készítésről. A kiadó csak jóval később ismerte be azt, hogy a Park Avenue megbízott vezetője legfeljebb publicisztikai kirakatnak alkalmas, nem pedig a lap intellektuális irányítójának - amiért is később elbocsájtották... ”[323]

Mindezt összefoglalva azt is mondhatjuk, hogy a nemesség amortizál Schönburg gróf akkoriban igencsak szűkölködött ötletekben. Ez mások--* nak is feltűnt. Stefan Niggemeier médiaújságíró 201 l-ben ezt a kommentárt fűzte a témához:

„Hat évvel ezelőtt Alexander von Schönburg egy pillanatra gúny tárgyává vált a médiaszakmában. Schönburg akkoriban egy új, a minőségi közönségnek. szánt Gruner+Jahr-magazin, a »ParkAvenue« főszerkesztője volt. Felvette a kapcsolatot az »A Small World« elnevezésű online közösséggel, akiktől cikk-, témákhoz kért ötleteket, és ezekért ötven darab negyedéves ingyenes előfizetést ajánlott fel cserébe. Amikor ez kiderült, Thomas Knüwer a »Handelsblaü« blogjában így kommentálta az esetet: »a mi újságíró-iskolánkban az egyik legfontosabb szabály, hogy a téma nélküli újságíró a legszegényebb ember a földön.« Alexander von Schönburg Park Avenue-főszerkesztő eszerint egy újságíró koldus. A szó legigazibb értelmében."[324]

Alexander von Schönburg-Glauchau gróf, aki kedvelte a nemesi körökből származó tudósításokat, utóbb a Bűd magazinnál kötött ki. 2007-ben ő lett a Bűd „nemességszakértője”[325] [326] Elsőre szánalmas kudarcba fulladt a kísérlete, hogy nagyot durrantson az arisztokrácia köreiből származó állítólagos ismereteivel. Valahogy így festette le, hogy zajlik a szenteste a Windsor-háznál:

„Az angol királyi család a Sandringham kastélyban gyűlt össze. Mai napjuk: reggel séta vagy kilovaglás. Délután 3-kor már mindannyian a TV előtt ülnek, hogy meghallgassák a királynő karácsonyi üdvözlőbeszédét:n99

Ez kínos volt. Schönburg gróf még azt sem tudta, hogy a királynő karácsonyi üdvözlőbeszédét nem szenteste, hanem csak december 25-én adják le.[327] Kiderült, hogy a nemesi rangú „udvari tudósító”, aki korábban ingyenes előfizetéseket ajánlott ötletekért cserébe, mégsem ismerte elég alaposan az arisztokrácia világát. Habsburg Ottóról is cikket írt a Bildbe „A férfi, aki ma császár lenne” címmel,[328] amelyhez egy kis történelmi kitekintést is fűzött:

„Ferenc József fia, a fiatal I. Károly császár csupán két évig uralkodott, ma)d a Habsburgokat megfosztották trónjuktól.”

I. Károly császár mindazonáltal nem Ferenc József császár, hanem valójában Ottó főherceg és Mária Jozefa von Sachsen hercegnő fia volt. Ferenc József egyetlen fia, Rudolf koronaherceg 1889-ben öngyilkos lett, így Ferenc József unokaöccse, Ferenc Ferdinánd lett a trónörökös, akit 1914-ben Szarajevóban Gavrilo Princip szerb nacionalista agyonlőtt, így szállt át a trón az ő unokaöccsére, I. Károlyra. No, de elvárhatjuk-e a Bild nemességszakértőjétől azt, hogy ilyen ismeretekkel rendelkezzen az arisztokráciáról? Végül is Schönburg gróf - saját bevallása szerint - „izomlázat kap az agyában”, ha igényes könyveket kell olvasnia.[329]

Emlékezetes számomra egyik szakkönyve, amelynek címe: A jókedvű nem dohányzó. Hogyan lehet vidáman felhagyni a dohányzással- Schönburg abszolút nem feszélyezte magát amiatt, hogy a jelenlétemben dohányzott. Éppen megrendült a társadalmi pozíciója, így kénytelen volt úgy lejmolni a cigarettát.[330] A Bild magazinnál azonban ma is publikál, például ilyen szalagcímekkel: „Trónváltás Spanyolországban - lehet-e Letiziából királynő?”[331] Egyidejűleg Schönburg, a korábbi főúri Schönburg-ház feje Bi/d-szerzőként ma olyan mondatokat ír le, mint: „Németország, a költők és gondolkodók országa? Nevetséges! Milyen gyakran volt ma már ÖNNEK »zabszem a seggében«? Vagy szó szerint mikor »nyalta ki valaki hátsóját?«”[332] Az ilyen stílus biztosan nem a nemesség illatát árasztja.

A Tageszeitung egyszer azt írta a grófról: „Társadalmi hanyatlás anélkül, hogy tönkre menne - ez a titka...”[333] Nővérei milliárdokba és milliókba házasodtak be - Alexander Schönburg gróf pedig írogathat a Bildbe egyszer „a seggekről”, egyszer meg a „lehet-e Letiziából királynő” témáról. A Bild magazin 1995-ben első oldalon hozta „A mohó Flick asszony szalagcímet, egy fotóval Maya Flickről, a Bild-magazin-gróf nővéréről. Időközben a gróf maga is a Bild magazinhoz került. A szakzsargonban „univerzális nemesnek”[334] titulált Schönburg a Bildben ma azt írja: „Egyszer csak elbocsátottak a FAZ-tól. Együtt érzőén és kenetteljesen. Mégis sz...ul éreztem magam.”[335]

Vajon tudj a-e még az „univerzális nemes” Alexander von Schönburg, mit állított egykor az olvasóiról: „Perverz dolog, hogy végeredményben pont azt a közönséget szolgáljuk ki, akiket lenézünk. Ezért a prostitúció zárt körforgásában találjuk magunkat, ami természetesen, mint Happy Hookernek, az egykori madámnak, nekünk is nagyon szórakoztató.”209 Egy írónak tényleg ennyire le kell néznie a közönségét?

Schönburg gróf szívesen emlegeti, hogy rokonságban áll a brit királynővel. Emlékeim szerint, úgy mesélte ezt, mintha ki-be járatos lenne a Windsdor-házban. Az igazság: Schönburg gróf feleségének nagyanyja a görögországi Szófia hercegnő volt. Ezáltal Schönburg a királynő férjének, a brit Fülöp hercegnek másodfokú unokaöccse. Ez egy nagyon távoli - házasságban szerzett - rokonság. Az „univerzális nemes” Schönburg rajongói köre mégis azt reméli, hogy egyszer majd leírja a királyi család titkait.

Az időközben nyugdíjba vonult spanyol János Károly király 18 éves korában, 1956-ban agyonlőtte az akkor 14 éves öccsét, Alfonzt. A rendőrség a mai napig nem vizsgálhatta ki ezt a családi drámát. Miért is nem rántja le a leplet Alexander von Schönburg a haláleset valódi, rejtett okairól, ha annyira jól ismeri az arisztokráciát? Végül is János Károly felesége, Zsófia királyné Schönburg feleségének nagyanyjához hasonlóan született görögországi hercegnő, ráadásul folyékonyan beszél németül. Szívesen olvasnék a házasságban szerzett rokonáról, II. Erzsébet királynőről is már egyszer a német médiumokban, például arról, mi is a hölgy szakképzettsége: autószerelőnek tanult, és meg tudja javítani az Oldtimer-motorokat. Ez még nem is lenne becsületsértés. Szívesen olvasnék már részleteket a csavarkulccsal barkácsoló királynőről a Bildben. Sonja norvég királynő varrónőnek tanult, és sört csapolt, mielőtt megismerte volna Harald koronaherceget és hozzáment volna feleségül. Szilvia svéd királyné korábban hostessként dolgozott. Maxima holland királyné Latin-Amerikában született, törvénytelen gyermekként. Schönburg a halálos lövést leadó lános Károly királytól kezdve a kocsmáros Sonjáig sok izgalmas történetet leplezhetne le, ha ténylegesen ismerné a hátteret. A magam részéről még mindig várom azt a Eí/d-szalagcímet, hogy „A nemességszakértő

: Idézet forrása: http://www.pop-zeitschriji.de/2014/0S/09/ironie-und-product- placement-in-tristesse-royalevon-sonja-lesniak.9-5-2014/ és http://www.wienerz-eitung.at/nachrichten/archiv/6600S_Ein-Dandy-sucht-sich-vergebens-selbst.htmlleleplezi: így ölte meg János Károly király az öccsét”. Vagy a valós okok leleplezéséről a János Károly ellen benyújtott számos apasági keresettel kapcsolatban.[336]

Alexander gróf egyik könyve az alábbi mondattal kezdődik: „Je suis superflue mais irremplacable.” Felesleges vagyok, de pótolhatatlan. Alexander von Schönburg ezt be is bizonyította nekünk 2012-ben egy zseniális mesterművei, amikor a Bildben interjút készített Nagy Frigyessel. 226 évvel a halála után. A szalagcím így szólt: Bild - Interjú az „Öreg Fricivel”.[337] így van ez, ha az ember nagy nevekkel veszi fel a kapcsolatot. A valóban fontos kapcsolatokra ezenközben valahol egészen máshol tesz szert.

A BILDERBERG HATALMI KÖRE:

ÖSSZEESKÜVÉSELMÉLET VAGY VALÓSÁG?

Alig van még egy olyan név manapság, ami jobban jellemezné az állítólagos összeesküvés-elméleteket, mint a „Bilderberg”. Az egyik oldal számára a Bilderberg-konferenciák nem jelentenek többet, mint a politikában, a gazdaságban, a hadseregben, a médiában és az arisztokrácia körében befolyásos személyek kötetlen, magánjellegű találkozóját. A másik oldal számára azonban ez egy olyan összeesküvő csoport, ami meg akarja kaparintani a világ feletti uralmat. A Bilderberg-csoportra - amelyről a WikiLeaks sok dokumentumot hozott a nyilvánosságra[338] -, ugyanúgy érvényes, mint a hasonlóan tudatosan irányító és diszkréten működő Council on Foreign Relations (Külkapcsolatok Tanácsa) esetében: a részt vevő újságírók nem tudósíthatnak érdemben arról, hogy pontosan mi történt az eseményen, és ki mit mondott. A kívülállók számára épp ez nehezíti meg azt, hogy semleges álláspontot alakítsanak ki a csoportról - az összeesküvéselméletek gyártói számára pedig ellenkezőleg, ideális táptalaj a titkolózás. Ezzel együtt még a hivatalos médiumok is összeesküvő csoportot emlegetnek a Bilderberg esetében. A brit BBC hírportálján ilyen szalagcímek futottak: „Inside the secretive Bilderberg Group” (A titkolózó Bilderberg-csoport belülről); „Bilderberg: The ultimate conspiracy theory” (Bilderberg: az összeesküvéselméletek mestertémája) és „Elité power brokers meet in secret” (Titokban találkoznak az elit döntéshozói). KzAsia Times 2003-ban a csoportot cikkében „Masters of the Universe” (Az Univerzum Mesterei) névvel jelölte.213 AMünchner Merkúr 2005-ben „Hatalmasok titkos találkozójáról” számol be hasonló címet viselő írásában. Az Ottawa Citizen 2006-ban arról tudósított, hogy „the Worlds Elité slipe intő town fór secret Meeting” (A világelit tagjai beosontak a városba a titkos találkozójukra). És a CBC News 2006-ban azt kérdezte, hogy a Bilderberg-találkozó vajon egy „Informál Fórum or Global Conspiracy” (Informális találkozónak vagy globális konspirációnak számít)?

Ezek szerint a Bilderberg-csoport tagjai tényleg a „Masters of Universe” - a világ urai -, ahogy az Asia Times állította? Aki az elmúlt években akár csak szót is ejtett a konferenciáról, máris vad összeesküvéselméletek gyártójának számított. Ma már legalább lehet arról beszélni, hogy létezik egy ilyen csoport.

1954 májusában rendezték meg először a konferenciát a holland Bernhard herceg meghívására, a herceg Bilderberg nevű hoteljében. A Bilderberg-csoport tehát az első konferencia helyszínéről kapta a nevét. Tény, hogy a Bilderberg-csoport kezdettől fogva jelentős pénzügyi támogatást kapott mind az amerikai kormány és a CIA részéről, mind pedig magánforrásokból az American Committeefor a United Europe (Amerikai Bizottság az Egyesült Európáért - ACUE) és más intézményeken keresztül. Tehát semmiképpen nem egy semleges szervezetről van szó, hanem egy olyan érdekvezérelt Amerika-barát intézményről, ami rejtett módon Washington és az amerikai érdekek szolgálatában áll.

A Bilderberg-csoport olyan elitkör, mely 1954 óta minden évben ösz-szehozza Európa és az Egyesült Államok csúcs elitjét - gazdasági vezetők és politikai stratégák találkoznak válogatott politikusokkal és újságírókkal. A Bilderberg nem csupán a politikusok személyes karrierjét támogatja, hanem gondoskodik arról is, hogy intézményes formában közel kerüljenek az elithálózatokhoz. így a nagy német pártok - a CDU/CSU unió és az SPD -képviselői rendszeresen ott vannak a Bilderberg-konferenciákon. Egy-egy ilyen eseményen rendszerint mintegy 130 ember vesz részt. Kétharmaduk nyugat-európai, egyharmaduk pedig Észak-Amerikából érkezik. A meghívott résztvevők mintegy kétharmada a pénzügyi szektort, a nagyipart, az egyetemeket és a médiumokat képviseli, és körülbelül egyharmaduk érkezik a kormányzatok vagy politikai intézmények képviseletében.

A LobbyControl szervezet az alábbit írta a 2014-es koppenhágai Bilderberg-találkozóról:

„Hosszú éveken át a Deutsche Bank mellett a »Die Zeit« hetilap számított a Bilderberg-csoport másik tradicionális oszlopának Németországban.

A lap a találkozók szervezőbizottságában is helyet kapott. Idén a Die Zeit képviselője helyett Mathias Döpfner volt ott az Axel Springertől. Stejan Niggemeier médiaújságíró szerint a csere nem véletlen: a Die Zeit hosszú távon is feladta helyét a Bilderberg-csoportnál. Niggemeier 2014 márciusában a Die Zeit etikai kódexéről szóló cikkében a következőket írta: »Állítólag mégis igaz, hogy a szerkesztőségben igyekeznek érzékenyebbnek lenni az átláthatóság és a távolságtartás kérdésében. Ennek egyik következményeként a Die Zeit feladta helyét a hírhedt Bilderberg-konferencián, melyet már hosszú évek óta betöltött - mégpedig úgy hírlik, hogy 'visszavonhatatlanul'.

Ezt a helyet most Mathias Döpfner, a Springer igazgatósági elnöke foglalja el.« Az, hogy a Die Zeit kiszállt, örvendetes. Az már kevésbé, hogy az Axel Springer átveszi a helyét. A Bilderberg-témában Németországban a médiumok továbbra is igyekeznek megőrizni makulátlan jó hírüket. Ezért lenne szükség több kritikus nyilvános vitára és tudósításra ezekről a konferenciákról. Az ilyen elhallgatott, magas rangú találkozók fontos szerepet játszanak abban, hogy az elit összehangolja nézőpontjait. Ebből az a probléma származik, hogy demokratikus struktúrákban átláthatatlan, nem hivatalos kapcsolati átfedések jönnek létre.”214

Uwe Krüger médiatudós 2007-ben összeírt néhány olyan tudósítást, amelyek a németországi Bilderberg-csoportról jelentek meg. Krüger így írt „A beágyazott »alfaújságírók«” című írásában:

i

214 Idézet forrása: https://www.lobbycontrol.de/2014/06/bilderberg-2014-eliten-unter-suh/ \

„Az intézményes médiumoknál nyoma sincs újságírói kíváncsiságnak vagy akár annak, hogy tájékoztatni igyekeznének. Kimutatható, hogy ez nem véletlen. 1967-ben Angliában nyilvánosságra került egy feljegyzés, i amelyben a Newspaper Proprietors Associaton (Újságtulajdonosok Szövetsége) főnöke, Cecil King arra »emlékeztette« kollégáit, hogy »a cam-bridge-iSt.Johns College-ban rendezett konferencia tartalmáról semmilyen körülmények között« sem jelenhet meg »sem tudósítás, még csak spekuláció sem« (...). Amikor Alex Jones amerikai aktivista és filmproducer 2006-ban Ottawába repült, hogy az ottani Bilderberg-konferenciát dokumentálja, a kanadai bevándorlási hivatal alkalmazottai 16 órán keresztülfogva tartották a reptéren (...). Az egyik Bilderberg-könyv szerzőjét, a spanyol Dániel Estulint a müncheni repülőtéren a német titkosszolgálat 10 órán át hallgatta ki, amikor 2005 tavaszán Rottach-Egern felé tartott. A kicsiny rottach-egerni hotel, ahol végül is megszállt, teli volt titkos ügynökökkel.”

Krüger így folytatja:

„Miközben néhány újságíró fejjel rohan a Bilderberg védőfalába, mások ötcsillagos hotelekben üldögélnek, egy légtérben kormányzati vezetőkkel, miniszterekkel és konszernigazgatókkal. Önkéntelenül is felmerül a kérdés: mit csinálnak ott, ha nem tudósíthatnak, sőt hallgatásra vannak kötelezve? Hogyan is állunk Hajó Friedrich ismert követelésével, miszerint újságíróként mindig tartsunk kritikus távolságot, és ne alacsonyítsuk le magunkat, még jó üggyel sem? Talán a Bilderberg-újságírókra nem érvényes a mottó, miszerint »Legyél ott mindenhol, anélkül, hogy odatartoznál? (...) JosefJojfe, a Die Zeit társkiadója egy interjúkérdésre röviden így válaszolt e-mailben: »Sorry, diszkrécióról egyeztünk meg, és ezt be is tartjuk.«"

■: Ám nem csak az előszeretettel panaszkodó, ünneprontó215 és vitatott múltú Josef Joífe ült a múltban a Bilderberg-tagok asztalánál. Nem talál- : ta aggályosnak a Bilderberg rendezvényeket Theo Sommer Zeií-főnök és

; 215 Lásd például http://meedia.de/2014/07/29/einstweilige-verfuegung-gegen-die-

anstalt-zdf-wehrt-sich-gegen-zeit-journalisten-jojfe-und-bittner/

Matthias Nafi újságíró (Zeit) sem, ahogy Christoph Bertram vagy Hu-bert Burda kiadó, de Mathias Döpfner Springer-főnök sem.

Rudolf Stumberger müncheni médiaszociológus és publicista 2010-ben azt nyilatkozta a Bilderberg-konferenciáról, hogy nem érti, „olyan felelős szerkesztők, mint a Die Zeit hetilap munkatársai, akik már hosszú évek óta szorosan összefonódnak a Bilderberg-csoporttal, a konferencián részt vevő többi újságíróval egyetemben soha egyetlen sort sem tudósítottak a konferenciákról.”

Világos, hogy a Bilderberg-konferenciákon fontos politikai vagy gazdasági döntéseket hoznak meg, ám ezekben a demokratikus intézmények egyáltalán nem vagy csak részben kapnak szerepet. így alapították meg az egyik Bilderberg-konferencián Rockefeller tanácsára az újabb Amerika-barát lobbiszervezetet, a könyvben már említett Trilaterális Bizottságot. Étienne Davignon belga nagyvállalkozó és tiszteletbeli Bilderberg-elnök szerint az euró bevezetése is egy Bilderberg-konferenciára vezethető vissza.[339] John McGhee volt berlini amerikai nagykövet szerint az Európai Unió elődjét, az Európai Gazdasági Közösséget megalapító Római Szerződés kialakításánál is „fontos szerepet” játszottak a Bilderberg-konferenciák.

De még a Bilderberg-csoport is csupán egy a sok hasonló elitkör közül. Dávid Rothkopf Superclass: The Global Power Elité and the World TheyAre Making (A szuperosztály. A nemzetközi hatalmi elit és a világ, amit ők hoznak létre) című könyvében foglalkozik a világ kereken 6000 globális hatalmi tényezőjével. Ez a kör kormányokból, nemzetközi konszernekből, pénzügyi konglomerátumokból és a médiából te\ ődik ósz-sze. Rendkívül koncentrált hatalmuk révén „alapjában véve kezükben tartják a kulcsot a bolygónkhoz”. Rothkopf kutatása amiatt is figyelemre méltó, mert a Clinton-kormányzat idején a nemzetközi kereskedelemért felelős miniszterhelyettes volt, így betekintést nyert ezekbe a körökbe. Leírásából is világosan kitűnik, hogy a Bilderberg-konferenciák csak egyike a globális elit találkozói számára szolgáló fórumoknak. Dávid Rothkopf véleménye szerint: „Bár nagyon valószínűtlen, hogy ezek az emberek, akik bejáratosak ezekbe az intézményekbe... titkos terveket kovácsolnának a világuralom meghódításba; de az nagyon is valószínű, hogy közös érdekeik vannak. Célkitűzéseik hasonlóakj miként sok esetben a világról való látásmódjuk, valamint az is, miként kellene az eseményeknek a jövőben alakulniuk. Ha kapcsolatba lépnek egymással, ez nem azért történik, hogy csoportként összeesküvést szőjenek, hanem azért, hogy előnyös kapcsolatokon keresztül kiterjesszék hatalmukat."

Uwe Krüger médiaszakember világossá teszi, mi a véleménye némely újságíró Bilderberg-közeliségéről és a konspiratív találkozók elhallgatásáról:

„Ez a helyzet több tényező összejátszásával magyarázható. Először is: a legtöbb normális újságíró a közelmúltig valószínűleg soha nem is hallott Bilderberg-csoportról. Másodszor: a legmagasabb körökkel kapcsolatot ápoló vezető újságírók tudhattak róla, de ők a bizalmas elittalálkozókat valószínűleg nem érzékelték botrányosnak, hanem normálisnak, továbbá kapcsolataikat sem akarták kockára tenni. Harmadszor: a Springer, a Burda és a Holtzbrinck kiadók újságírói szóba sem kerülhettek, mint tényfeltáró riporterek, mert Mathias Döpfner, Hubert Burda és Matthias Nafi (a Die Zeit a Holtzbrinck Kiadónál jelenik meg) mind Bilderberg-tagok, és senki nem vizsgálódik a saját kenyéradója ellen. Negyedszer: jó történethez jó forrás szükségeltetik. A Bilderberg nem szolgáltat jó forrásokat: minden résztvevő hallgatást fogadott, a nem résztvevőknek pedig nincs tudomásuk semmi konkrétumról. Semleges szemszögből nézve a Bilderbergnek sokkal többet kellene a nyilvánosság előtt szerepelni. Ok a „softpower" képviselői, amelynek a rendezvényein összetalálkozik és össze is fonódik a globális elit.217

A világ különböző pontjairól érkező nagy hatalmú döntéshozók minden évben találkoznak néhány kiválasztott újságíróval, akikkel három napot együtt töltenek elkülönülten. Nekünk, polgároknak e találkozók jelentősége a résztvevők hatalmából és a konferencián meghozott esetleges döntéseikből, valamint egyezségeikből adódik. A kötelező titoktartás cáfolja azt, hogy a rendezvényeken pusztán kölcsönös udvariasságról len-ne szó. Minden résztvevő a jelenkori történelem olyan személye, akire a nyilvánosság joggal kíváncsi. Nem világos, hogy ezek után miért hallgatják el továbbra is cselekedeteiket.

Ezek szerint a Bilderberg-találkozókon a „Masters of Universe” - a világ urai - gyűlnek össze, ahogy az Asia Times írta? A neves francia értelmiségi, Thierry Meyssan, a Réseau Voltaire és az Axis fór Peace konferencia elnöke és megalapítója, szinte mindenki másnál többet foglalkozott a Bilderberg-csoporttal és történetükkel. Meyssan egészen más következtetésre jutott: szerinte a Bilderberg-csoport a NATO nyomvonalán haladó lobbiszervezet, aminek a küldetése az, hogy a közvéleményt Amerika-barát irányba befolyásolja.218 Ilyen helyeken újságíróknak nem lenne semmi keresnivalójuk.

4. fejezet

VÁSÁROLJ MAGADNAK SAJÁT ÚJSÁGÍRÓT MEGKENT TUDÓSÍTÁSOK

ft' Az ebben a könyvben név szerint említett személyek valamennyien vitatják | azt, hogy ragadós, polipszerűen összefonódott kapcsolatban állnának az elit \ szervezetekkel. Vitatják, hogy lobbisták lennének, és azt is, hogy az elithez való közelségük miatt „korrumpálhatok" volnának. Sőt, azt is vitatják, hogy újságírókként az említett csoportokhoz való közelségük miatt elveszítették volna szakmai rámenősségüket. Vitatják, hogy ez a közelség bármilyen hatással lenne a tudósításaikra.

Hasso Mansfeld, német PR-tanácsadó így ajánlja magát a weboldalán: „A legmagasabb szinten bővítjük tovább reklámtevékenységét - interjúk I szervezésével, és személyre szóló cikkek elhelyezésével...”1 Mansfeld, T aki egyébiránt szakképzett kertész,2 valószínűleg nem ingyen szervezi az \ interjúkat. És ő persze nem az egyetlen, aki ezzel foglalkozik. Tömegé- * vei vannak olyan újságírók és PR-tanácsadók, akik nyilvánvalóan „normálisnak” tartják, ha olyan tudósításokat helyeznek elénk a médiában, amelyekről egy pártatlan megfigyelő közelebbi vizsgálat után megállapíthatja, hogy valaki fizetett értük. Mansfeld PR-szakértő oldalán szinte t ‘ felszólításként hatott rám az egyik mondat, amely más PR-ügynökségek \ oldalain is megjelenik: „Vásárolj magadnak saját újságírót!” Amint azt később bemutatom, számos ilyen, Mansfeldhez hasonló ember található

| 1 Idézet forrása: http://www.hassomansfeld.com/site/ Az oldalt 2014. július 8-án

l látogattam meg, az idézet a „Dienstleistungen” menüpontban a C. „Operatíve

Medienarbeit” rovatban található.

a piacon, aki ezt a ragacsos PR-t akarja lenyomni a polgárok torkán. És persze még ennél is több olyan újságíró van, aki szívesen közreműködik ebben, vagy előkészíti a terepet ilyen PR-tanácsadóknak. Az átlagpolgár szemszögéből ugyanis az újságíróknak nagy ívben kerülniük kellene azokat a PR-ügynökségeket, amelyek „médiainterjúk szervezését” hirdetik. A figyelmes polgárnak érdemes elővigyázatosnak lenni, ha azt látja, hogy egy olyan egyszerű[340] újságíró, mint Stefan Laurin, aki cikkeket ír a Wclí am Sonntagba, a Ciceróba, és a pénzügyi túlélésért küzdő Blog Ruhrbarone[341] hasábjaira is, 2014 nyarán interjút készít Hasso Mansfeld PR-szakértővel a média jövőjéről.[342] Laurin ezzel Mansfeld PR-szekerét tolja, és így próbálja meg felértékelni az ügynökségét. De akár el is felejthetjük az egészet, mert ez önmagában nem fontos. Az már viszont igazi botrány, amikor a legfontosabb és legbefolyásosabb vezető médiumok tolják ezt a szekeret. Amikor a politika, a gazdasági elit és a média vezetői a közszolgálati médiában és a legnevesebb újságainkban tolják elénk a propagandát.

AZ ÚJSÁGÍRÓK KÉTHARMADA MEGVESZTEGETHETŐ

Az Axel-Springer Kiadó régen nemcsak kiemelkedően jó fizetéseket adott a szerkesztőinek, hanem karácsonyi ajándékkal is kedveskedett nekik: a karácsonyi boríték mellé minden szerkesztő kapott ajándékot is (egy tévét vagy hasonlókat), valamint egy óriási ajándékkosarat, tele a hamburgi ínyenc élelmiszerüzlet, a Michelsen legfinomabb különlegességeivel. Az évfordulókra pedig minden alkalmazott kapott egy aranyérmét. Vajon mit kellett tenniük az újságíróknak ezekért az ajándékokért? Hadd mondjak erre egy példát. 1983 februárjában a Bild am Sonntag rágalomkampányt indított az akkori szociáldemokrata kancellár jelölt, Hans-Jochen Vogel ellen. Az újság a címoldalán „leplezte le” „Dr. Vogel kanccllárjelölt nemzetiszocialista múltját”. Vogel a cikk szerint „nemzetiszocialista kul

turális megbízott” volt. Gyorsan kiderült azonban, hogy az SPD politikusának állítólagos náci múltja abból állt, hogy 16 évesen csapatvezető volt a Hitlerjugendben. Az úgynevezett leleplezést egyenesen Berlinből, az Axel-Springer központi irodájából irányították. Na, egy újságíró, akivel az Axel-Springer elégedett volt, akár egy új autó kulcsát is kaphatta ajándékba. Mára ezek az idők elmúltak, az újságírók és a kiadók a puszta túlélésért küzdenek. Ennek következtében aztán szinte minden határ elmosódott.

2014-ben a német szövetségi bíróság egy ítéletével általános érvényű szabályként rögzítette, hogy a fizetett cikkeket egyértelműen el kell látni a „hirdetés” felirattal, amelyet a lap jól látható módon kiemel az olvasók számára.[343] A valóságban azonban nem ez a helyzet. A brand eins gazdasági magazin 2014-ben öles betűkkel hirdette címoldalán azt, amiről manapság minden szól: „Vásárolj, Seggfej!”[344] Az újságírók még vitáznak arról, hogy mennyire engedheti egy szerkesztőség lefizetni magát.[345] És aztán még egyszer és még egyszer. A legpimaszabb dolgok azonban az úgynevezett „Dosszié” és „Érdekességek” című rovatokban vannak. Például a Capitalban ez jelent meg 2014 januárjában. A téma: „Az Ön egyéni nyugdíj-előtakarékossági terve.” Az egyetlen hirdető ügyfél az ERGO Biztosítócsoport. A cikk főüzenete: az „ERGO nyugdíjgarancia” és „Tanácsot adunk”. A cél: ügyfeleket szerezni. Ez már több mint ízléstelen.

Wolfram Weimer, aki 1990-től 1998-ig munkatársam volt a Frankfurter Aílgemeine Zeitungn.il, a szakma legkiválóbb ismerői szerint is töviről hegyire ismeri és tökéletesen uralja a szponzorált cikkek, valamint tudósítások világát. 2012-ben alapította meg a Weimer Médiacsoportot, amely gazdasági publikációkat tesz közzé.[346] Egyike ezeknek a Börse am Sonntag, amelyben egy úgynevezett „Vendégtanulmányok” rovat is megjelenik. Dr. Thomas Levermann reklámszakértő a következő, nem túl szép szavakat írja korábbi FAZ-kollegámról, és termékéről, a Börse am Sonntagról:

„...a »Vendégtanulmányok« Wolfram Weimer »Börse am Sonntag< jóban (BaS). Különösen feltűnőek a kritikus interjúk. Idézet: »BaS: Az ActivTrades egyike a legsikeresebb CFD brókereknek. Az Önök véleménye szerint melyek a kiemelkedő cégnövekedés legfontosabb okai?« Ez háromféleképpen működhet: például ha közvetlenül fizetnek az ilyen tanulmányokért (mintpéldául ezért itt a Börse am Sonntagban[347]), de a lapban ezfe nem tüntetik fel, ami a legsúlyosabb hiba. Másodszor, ha a tanulmányt nem közvetlenül az ügyfél fizeti, de még ugyanebben, vagy a következő lapszámban megjelenik egy hirdetése is (bocsánat, Börse am Sonntag, de megint csak önökre tudok utalni[348] a Wikifolio példáján), vagy harmadszor: ha a tanulmányi nem hirdetésként tüntetik fel, hanem úgy, hogy »x cég közreműködésével«6. *

Lehet; hogy mindez formailag megfelel a jogszabályoknak; de szerintem etikai szempontból biztosan nem tiszta az ügy.

Márkus Wiegand; a Wirtschaftsjournalist című lap főszerkesztője szintén igen rossz tapasztalatokkal rendelkezik Wolfram Weimer topújságíróval kapcsolatban. A következőképpen ír arról, hogy Weimer miként-hagyta jóvá egy 2014-es címlapinterjúját a Wirtschaftsjournalistba.n:

„Alapvetően rendben folyt beszélgetésünk Wolfram Weimer lapkiadó, ezzel a nagy múltra visszatekintő vezető újságíróval a müncheni Englischef Garten egyik éttermében. (...) Utána viszont ritka nehezen zajlott az interjút követő jóváhagyási folyamat. Weimer egyharmadával meghosszabbít a beszélgetés szövegét (...), miközben jó néhány kijelentését relativizálta, 4$ számos megfogalmazását pedig önreklámmal fényezte. Az egész már szú: a tűréshatárt súrolta. Mindezek mellett a sok díjjal kitüntetett újságíró odáig ment, hogy a kérdéseim teljesen pontos leiratához is hozzányúlt. Az eredeti kérdés így szólt: »Karrierje utolsó állomásán, a 'FocusnáV a közvélemény szerint kudarcot vallott. Van ehhez valami köze annak, hogy átigazolt a kiadói oldalra?« Weimer jóváhagyása szerint a kérdés így hangzik: »Karrierje utolsó állomásán, a 'FocusnáV nem volt olyan sikeres, mint általában. Van ehhez valami köze annak, hogy átigazolt a kiadói oldalra?« A nyomtatott változatban Weimer arról sem kívánt kérdést látni, hogy kiadója ajánlatait »szinte senki nem veszi észre«, és egy külső szemlélőnek ebből az a benyomása támadhat, hogy visszacsúszott »a harmadosztályba«. Weimer ezeket a bekezdéseket »pimasznak, ha nem egyenesen lealacsonyítónak« találta, és megváltoztatta őket. Ezt viszont már én nem voltam hajlandó elfogadni."[349]

A médiacégek és azok munkatársai elsősorban üzleti érdekek alapján tevékenykedő vállalkozók. Világosan fogalmazva: legfőbb céljuk a profit maximalizálása. A kiadók és az újságírók legfőbb célja, hogy pénzt keressenek. Természetesen a pénzkeresési cél, mint mindenhol, alapvetően befolyásolja az üzletmenetet. Saját magának is hazudik az, aki azt hiszi, hogy az újságírók irgalmas szamaritánusok, akik elsősorban a közjó és a tiszta igazság mellett kötelezték el magukat. Az illető azt sem érti, miért lesznek az újságírók egyre könnyebben megvásárolhatók egy olyan időszakban, amikor a szakma számára egyre nehezebbek a pénzügyi körülmények.

Azok az ügyintézők, akik elfogadnak pár euró kenőpénzt, korruptnak számítanak. Büntetőjogilag felelősségre vonják, majd elbocsátják őket az állásukból is. Az újságíróknál viszont magától értetődő a megvesztegethetőség, egyértelműen hozzátartozik az elfogadott hangnemhez. Minél inkább engedi korrumpálni magát ugyanis egy újságíró, annál nagyobb kiugrási lehetőségek nyílnak meg előtte. Aki hajlandó arra, hogy „hírként” ünnepelje a nép előtt a marketingosztályról érkező politikai és gazdasági mosószerreklámokat, abból akár kormányszóvivő vagy egy cég sajtosa is lehet. A következők során számos korrupt újságíróval fogunk meg megismerkedni.

A német nyelvterületen háromból két újságíró biztosan megvesztegethető - és mindezt teljesen helyénvalónak tartják. 45 ezer fix státusban lévő, és további 40 ezer szabadúszó újságíró közül körülbelül 73 ezer vesz igénybe médiakedvezményeket. Világosan fogalmazva: előnyöket követelnek maguknak. Hadd mondjak még egy ellenőrizhető számot: a nemet újságírók 74 százaléka készségesen engedi magát megvásárolni.[350]

Egy nagy német újságíróportál nyitóoldalán a következő szavak fogadják az odalátogatókat: „Akár 50 százalék médiakedvezmény itt, a legnagyobb újságírói kedvezmény-adatbankban. Több mint 1700 féle újságírói kedvezménylehetőség gondoskodik a piac áttekinthetőségéről, a repülőjegyektől kezdve, a fitneszgépeken, kávégépeken és teddy mackókon át, egészen a síkosítóig. Legalább 10 ezer újságírók által adott ötlet segítségével Németország legnagyobb médiakedvezmény-adatbázisa a legjobb lehetőségeket kínálja a szerződési feltételekhez."[351]

Az újságírók aktívan és energikusan követelik maguknak a cégektől az ilyen kedvezményeket. Dominik Stawski egész tanulmánykötetet írt erről, és ebben egészen megdöbbentő következtetésekre jut.[352] Azt írja: „A cégek nyilatkozatai a kérdésben egyszerűen teljesen zavarba ejtettek. Néhány sajtófelelős elmondta, hogy az újságírók szabályszerűen nyomás alá helyezték őket annak érdekében, hogy kedvezményeket kapjanak. Még az is előfordult, hogy negatív hangvételű cikkekkel fenyegették meg őket.”[353]

Az Európai Unió például azért fizet újságírókat, hogy pozitívan tudósítsanak Brüsszelről. Körülbelül egymillió eurót zsebeltek be csak a német újságírók titokban ezen a címen.[354] Még egy kötelezettségvállalási dokumentumot is aláírtak annak érdekében, hogy hozzájussanak a pénzhez, amelyben többek között a következő áll: „Biztosítom, hogy sem közvetlenül, sem közvetve nem fogom sérteni az Európai Unióról, annak politikájáról és intézményeiről kialakult képet.” Világosan kimondva: a bíráló hangvételű írásokat nem kívánatosnak tekintik. Az újságírók pedig hűségesen ragaszkodnak a leírtakhoz. Természetesen fizetség fejében. Egy nagy színházban élünk. A darab címe, amit játszanak, „Demokrácia.” És ahogy látjuk, a „médiaszabadság” is csak egy eljátszott illúzió ebben a színházban.

Nem csak a fizetségről van itt szó. Minden héten kapok e-maileket olyan PR-ügynökségektől, amelyek feltűnés nélkül, diszkréten igyekeznek egymással összeköttetésbe hozni az újságírókat és a cégek PR-rész- legeit. Ez nem tilos, de véleményem szerint erkölcsileg egyáltalán nincs rendben. Sosem válaszolok ezekre a levelekre, így a magam részéről saját kezdeményezésre egyetlen ilyen adatbázisba sem kerültem be. Miért nem teszem ezt? Az olvasó biztos nem jönne rá, hogy melyik PR-ügynökség „támogat” cikkeim megírásakor a háttérből. Ahhoz, hogy az olvasó képet alkothasson ezekről az ajánlatokról, az alábbiakban idézek egy tipikus e-mailt, amelyet 2014 júliusában kaptam:

Tárgy: ajánlat a Cision újságírói adatbázisba történő felvételre

Tisztelt Címzetti

A nevem ..., és médiakutatóként dolgozom a Cision Germany GmbH szerkesztőségében, amely a PR-iparág vezető szolgáltatója. Szeretnénk kibővíteni újságírói adatbázisunkat a napi hírek és az egészségügyi hírek területén, és szeretnénk a (...) szerkesztőségének tagjait sorainkba felvenni. Adatbázisunk célja, hogy lehetővé tegye a tematikus dialógust és információcserét a média képviselői és a professzionális marketingesek között, a jegyzékünkben szereplő médiumok, újságírók és bloggerek szakterülete alapján kidolgozott témakörökben. Ügyfeleinktől - PR-ügynökségektől, illetve kis-és nagyvállalatoktól - sajtóközleményeket, sajtótájékoztatói meghívókat, illetve egyéb információt kapnak majd saját szakterületükkel kapcsolatosan. Természetesen a felvétel nem jár költségekkel, és azt is garantáljuk Önnek, hogy ezeket az adatokat semmilyen formában nem tárjuk a nyilvánosság elé. (...) Köszönettel és tisztelettel (...) Médiakutató, DACH, CISION Germany GmbH, Hanaurer Landstrafie 287-289, 60314 Frankfurt/Main.

Ha valaki bent van az ilyen adatbázisokban, ahogy az én korábbi tapasztalataim azt mutatják, akkor rengeteg igazán kedves meghívást kap, és újságíróként körbeudvarolják. Aztán egyszer csak már észre sem veszi, milyen ügyesen manipulálják.

ÖRÖMET OKOZÓ SZÍVESSÉGEK:

ÍGY TESZIK ENGEDELMESSÉ A MÉDIÁT

Amikor valaki meg akar venni egy újságírót, a pénz egyre kevésbé számít fontos tényezőnek. 2008-ban a pekingi olimpián mintegy harminc, autóiparral foglalkozó újságíró vett részt a Volkswagen meghívására - ami körülbelül 25 ezer euróba került fejenként. A VW célja szerintem a megvesztegetés volt. „Annak érdekében, hogy garantáljuk a média részéről a pozitív hangvételű tudósításokat, arra készülünk, hogy kiválasztott újságírókat hívjunk meg augusztusban a Pekingi Olimpiai Játékokra” - 2008 júliusában így magyarázkodott az autógyár PR-munkatársa egy belső adóvizsgálat keretében. A játékokat a VW kiemelt szponzorként támogatta. Az újságírókra pedig ahhoz volt szükség, hogy ez a tény megkapja a kellő médiafigyelmet, így hagyta magát megvesztegetni többek között az Autozeitung vezető szerkesztője, Walter Eschment. Ott volt Pekingben, és a következőket mondta az ügyről megjelent leleplező cikkekről és tudósításokról: „Igen nagy ostobaságnak tartom, ha valaki az újságírók között fura kutatásokat végez” Ugyancsak ott volt a Springer által kiadott lap, a Welt autórovatának vezetője, Stefan Anker, és - ha valakinek hiányérzete támadt volna -, természetesen a Frankfurter Allgemeine Zeitung egyik munkatársa is.[355]

Ezek a megvásárolt tudósítások elsősorban ott bukkannak fel, ahol az ember a legkevésbé számít rájuk: a legnevesebb médiumokban. E csapat élén mindenekelőtt az olyan elismert újságok menetelnek, mint a Frankfurter Allgemeine Zeitung. E könyv szerzője hosszú ideig volt a FÁZ munkatársa. Kiküldetéseinek egy része, amelyeken különböző FÁZ-rovatok megbízásából vett részt, fizetett meghívásos utazások voltak. Ezeket különböző cégek, kormányok vagy polgárháborús felek finanszírozták. A frankfurti központban azt sugallták nekem, FAZ-újságírónak, hogy teljesen magától értetődő például az, ha valaki elfogadja az ilyen fizetett meghívásos utakat, majd később ódákat zeng az újság hasábjain a meghívóról. A FÁZ kötelékében eltöltött 17 évem alatt az ilyen - utólag visszatekintve - komolytalan módszerek a mindennapok részei voltak, és sok más kollegám esetében is ugyanezt láttam.

Úgy tűnik, semmi sem változott azóta, hogy elbúcsúztam tőlük. 2012-ben a Focus a következő címlappal jelent meg: „A FÁZ hagyta, hogy a ' ThyssenKrupp drága utazásokra küldjön meghívókat”. A tudósításban a következő áll: „A ThyssenKrupp acélipari konszern nyilvánvalóan olyan luxusutazásokra hívott meg újságírókat, amelyek keretében bőségesen voltak szabadidős programok. Kínos, nagyon kínos: még a nagynevű FÁZ is hagyta magát meghívatni - nem sokkal később pedig a lapban ' megjelent egy igen barátságos hangvételű cikk is.”[356] Ezt követően a FÁZ E szerkesztője a ThyssenKrupp magángépével Düsseldorfból Münchenbe repült, majd egy Lufthansa-gép első osztályán tovább Pekingbe. Ott aztán a szerkesztőt a ThyssenKrupp költségén ötcsillagos szállodákban helyezték el. Az út költségei, amelyet a ThyssenKrupp a FÁZ munkatársa he- £ lyett átvállalt, állítólag elérték a 15 ezer eurót. Később a Deutschlandfunk arról számolt be, hogy nemcsak arról volt szó, hogy pozitív hangvételű cikkeket kapjanak szívességül a FAZ-tól, hanem arról is, hogy hosz- ; szú távra magukhoz kössék, és engedelmessé tegyék a FÁZ újságíróit. A Deutschlandfunk egyik riportjában a következő szavakkal idézi a Welt újságíróját, Jörg Eigendorfot arról, hogyan sikerült a ThyssenKruppnak megvásárolnia a FAZ-t: „Őszintén szólva, egyáltalán nem az utazást követő tudósítás volt a cél. Önmagában nem erre megy ki a játék. Arról van szó, hogy szoros kapcsolat jöjjön létre, közvetlen elérhetőség. Az újságírót be akarják ültetni egy olyan hajóba, amelyből aztán egyedül már nem tud kiszállni. Bizonyos függőségeket hoznak létre, és az újságírót olyan helyzetbe hozzák, hogy a jövőben már nem marad lehetősége barátságtalan fellépésre, vagy kritikus tudósításra.”[357]

Később a FÁZ magától értetődően közzétette, hogy mindezt teljesen H helyénvalónak találja. Majd közölték, hogy az újság függetlensége garantált, függetlenül attól, hogy a szerkesztők elfogadnak-e ilyen utakat, vagy nem.[358] Egyáltalán nem döbbentett meg ez az állítás. Végtére én magam is pontosan így éltem ezt meg a FÁZ berkein belül. Egyik első külföldi utam a FÁZ megbízásából 1980-ban Namíbiába és Dél-Afrikába vezetett. A programot az akkori apartheid rezsim fizette. Egyik soron következő luxusutazásomat Afrika déli részébe - amelyen szintén a FÁZ megbízásából vettem részt -, a dél-afrikai aranyipar résztvevői fizették, és így tovább, rövid időközönként követték egymást a hasonló programok. Még az iraki diktátor, Szaddám Húszéin is meghívta a FAZ-t 1988 nyarán. Engem mint Irak-barát tudósítót a harctérre küldtek, az iraki-iráni határra, pontosan oda, ahol 1988 júliusában irániakat gázosítottak el német mérges gázzal. Csak annyit szeretnék ezzel mondani, hogy az ötcsillagos hotelektől és luxusutazásoktól kezdődően egészen a harcmezőn történő gáztámadásig, a fizetett meghívások széles skálán mozogtak, ám ezeket feletteseim mindig aggályok nélkül elfogadták. És, nehogy bizonyos olvasókban kételyek maradjanak, vajon valóban meghívás alapján utaztam a frontvonalba, ahol a gáztámadás történt: nos, az ember ilyen helyekre nem tud egyszerű turistaként eljutni, miután háborús övezetekről van szó. Ezek bizony jól szervezett meghívások voltak.

A médiamunkások nyilvánvalóan különösen pénzéhes társadalmi csoportot alkotnak. A pénzben mérhető előnyök jelentik a gondolkodás-módjuk egyik biztos sarokpontját. A Daimler-Chrysler egyik munkatársa a következőket mondja erről: „Ha egy újságírónak rendelkezésére bocsátottunk egy tesztautót egy hónapra, azért panaszkodott, hogy nem kaphatta meg az autót egy fél évre.”[359] A kapzsi-a-menő típusú újságírók tényleg nem aprózzák el.

„Autós újságíróként teljesen hibbant az, aki autót vesz magának" - idézi a Transparency Deutschland egy tanulmánya Franz Danner, a Mazda korábbi marketingigazgatója ügyvédjét.[360] Munkája mély belátást biztosít az autókonszernek lobbimunkájába, amelynek egyik célcsoportja az újságírók. Az autóvilággal foglalkozó újságírásban egészen hétköznapi az, ha valaki újabb és újabb tesztautókat rendel. Danner időnként úgy is átadott tesztautókat az újságíróknak, hogy azokat a következő modell megjelenéséig használhatták. A legújabb modellek bemutatói pedig gyakran „vonzó helyszínekre szervezett luxusutazások álcái voltak” - áll a tanulmányban. így történhetett, hogy Danner üzleti utakat szervezett Bécsbe, ahol a részt vevő újságírók jegyeket kaptak a Bécsi Operabálra, hozzá pedig egy méretre igazított frakkot is. Dannert 2013 végén nagy összegben elkövetetett hűtlen kezelés vádjával a kölni járásbíróság 6. számú büntetőtanácsa elé állították. Nemcsak számos újságírót vesztegetett meg, hanem mintegy 41 millió euróval magát a Mazdát is megrövidítette.[361] A per során bátran elmondta, hogyan is viszonyulnak az autógyárak az újságírókhoz. „Média-tájrendezés” - így nevezik a módszert. A Berliner Zeitung tudósított arról, hogyan is működött ez a médiabefolyásolás.[362] „Az volt a dolgom - mondta el Danner -, hogy gondoskodjam arról, lehetőség szerint pozitív tudósítások jelenjenek meg az autókról.” Ez részletekben a következőt jelentette:[363]

„Annak érdekében, hogy az autós újságírók »kényelmesen bekapcsolódjanak a munkába«j Danner szerint néhány egyszerű dolgot kellett nyújtani: »kiváló úti cél, kiváló hotelek, kiváló kiszolgálás, kiváló ajándékok«, sorolja a PR-szakértő. Egy német autókonszern például egyik új modellje bemutatójára Szardíniára hívta meg a résztvevőket. A reptéren aztán egy 40 fős magángép várta őket, az újságírókat pedig a Costa Smeralda egyik drága szállodájában szállásolták el. Más cégek Fokvárosba utaztattak, és a legújabb modellek bemutatóját egybekötötték a Namib-sivatagba indított utazással. »Minél vonzóbb volt a bemutató helyszíne, annál jobb volt a sajtója«, mondja Danner."

Danner elmondása szerint a Mazda legalább tíz hasonló eseményt szervezett az autós újságíróknak. A szállás minőségéről az ex-PR-szakértő meglehetősen plasztikusan számolt be:

„Az összes autós újságíró üresre ihatta a minibárt az ötcsillagos hotelszobákban, a földszinti bárban pedig annyi pezsgőt rendelhetett, amennyitakart, valamint a hotel által nyújtott összes szolgáltatást igénybe vehette a mi költségünkre."[364]

A Mazda leverkuseni Európa-központjában a PR-részleg 15 és 16 millió euró közötti költségvetésből gazdálkodhatott. Az újságírók célzott befolyásolásának költségeit egyszerű számításokkal becsülték meg:

„Egészen egyszerű számítási módszert követtünk: egy átlagos újságíró részvétele az ilyen eseményeken mintegy 3-5 ezer euróba került. Ezzel szemben legalább IS ezer eurót hozott a konyhára. Ezt minden alkalommal sikerült elérni."[365]''

Danner kollegái a Mazda PR-részlegén pedig azt is ellenőrizték; hogy sikerült-e elérni ezt a kitűzött üzleti célt. Hány centiméter helyet foglalt el az adott újságban az autós cikk; hány másodpercig mutatták a tévében a járművet; milyen terjedelemben tudósítottak róla az interneten?[366]

„Ha belegondolnak, hogy mennyibe kerülnek az újsághirdetések vagy a rek-lámspotok a tévében, az autókról szóló újságírói tudósítások a 2 millió eurós rendezvényköltségekkel együtt is viszonylag olcsónak számítottak."[367]

A manipulált tudósítások ilyen, és hasonló pozitív hatása az volt, hogy az újságírók cikkei sokkal hitelesebbnek tűntek, mint a közvetlenül fizetett reklám - holott a valóságban semmilyen hitelességről nem lehetett szó.

A Mazda konszern nem kívánt nyilatkozni a részletekről. Értelmezésük abból indult ki, hogy Danner minden intézkedését „a viselkedési kódexünk figyelembevétele mellett hajtotta végre.” Elég feltűnő az is, hogy a média milyen keveset tudósított a Danner-perről, és a perrel összefüggésben feltárt újságírói gyakorlatokról. Danner azt is elmondta a per során, hogy

„jól begyakorolt kultúrája volt annak, hogyan kell elfordítani a fülünket a megfelelő időpontban', sőt azt is elmondta, „mindenki ismerte a feladatomat, hogy minden lehetséges eszközzel jó hangulatban kell tartanom az újságírókat. Ezeket az eszközöket senki sem akarta részletekbe menően megismerni."[368]

Már sok éve utalnak arra vezető német újságírók, hogy Németországban semmilyen büntetés nem fenyegeti a megvesztegethető médiaszerzőket. „Fel kell tennünk magunknak a kérdést, vajon mikor akarjuk megváltoztatni azt a helyzetet, hogy vannak újságírók, akik a jogszerűség határain kívül működnek” - emlékeztet az ismert, korrupcióval foglalkozó büntetőjogász-professzor, Dr. Ulrich Sommer. Sőt, a frankfurti főállamügyész, Michael Loer is (aki a Gazdasági Büntetőügyekre Szakosodott Államügyészség korrupció elleni célrészlegének vezetője) figyelmeztet arra, hogy a törvényesség védelme nem kielégítő az újságoknál, miután „a hitelességet nem lehet jogi okiratokba foglalni, hanem a szakmai etikának kell egyértelműen meghatároznia azt, miközben azonban egyre több korrupciós ügylet kerül felszínre.”[369]

Amerikából mostanában kezd begyűrűzni hozzánk az a trend, amely több helyen figyelhető meg: Vásárolj magadnak újságírót! A Spot.us web-oldalon[370] a felhasználók (főként cégek) témákat vetnek fel az újságírók számára, és aztán teljesen nyíltan kifizetik a megírt cikkeket. Mindezt „Community funded reporting”-nak - „közösségi finanszírozású tudósításnak” nevezik, de a modellt a legegyszerűbben így lehetne leírni: vásároljunk magunknak újságírót.

Németországban is egyre jobban elmosódik a határ az újságírás és a PR között. Egy, a marketingről szóló szakdolgozatban az szerepel, hogy mind gyakrabban jön létre az úgynevezett „win-win”, azaz „mindenki nyertes” szituáció:

„A termék-PR és az újságírás akkor kerülnek »win-win helyzetbe«, amikor mindkét oldal érdekelt a publicitásban. A termék-PR nem mindig a kínálati oldalon jelentkezik. Jól felismerhető akkor; ha újra megvizsgáljuk az »autó« mint termék példáját. Ebben az esetben a napi bulvármédia szívesen lefekszik akárkivel, hogy lehozhassa az úgynevezett »tündérkirály-fo- tókat.«[371] A kifejezés kettős értelmében szó lehet »elhallgatott« win-win helyzetről, ugyanis a háttérben személyes kapcsolatok révén jönnek létre a kölcsönös kapcsolatfelvételek »titkos helyeken«. Az újságírás körül zajló vitában mindazáltal elhallgatják azt, ha ilyen win-win szituációról van szó, talán azért, mert az újságírók értékesítői szerepbe kerülnek a termékekről szóló tudósításokban, és ez a pártosság érzetét keltheti, ami semmiképpen nem illik a klasszikus újságírói szerepképekhez.”[372]

Az újságírók tehát egyre gyakrabban válnak „értékesítőkké”. Vajon a polgárok sejtik-e ezt?

Itt viszont az egyikholló gyakran kivájja a másik szemét. Pontosan emiatt válik majd ez a könyv igen gyorsan egy egész iparág gyűlöletének tárgyává. Ahogy az uralkodó közfelfogás alapján egy orvos sem beszélhet az orvosi műhibákról. Ha mégis megteszi, gyorsan kirekesztetté válik a munkatársai között. Ugyanígy egy újságírónak is szorosan be kellene hunynia mindkét szemét, ha megvesztegetett tudósításokról, vagy azokról a ragacsos nyomokról van szó, amelyeket az újságírók gyakran maguk mögött hagynak a mi állítólagos „elitünk” legszorosabb belső köreiben. A német

újságíróknak igen nehezükre esik az önkritika. Ezt igazolja a „Lámpalázasak? így viselik a német újságírók a kritikát” című tanulmány is, amelyet az Erich Brost Nemzetközi Újságírás Intézet készített a Dortmundi Műszaki Egyetemen.36 Tizenkét európai és két arab országból származó mintegy 1800 újságíró válaszolt önkritikáról és önkontrollról szóló kérdésekre saját szakmai mindennapjaikból. Az eredmény: a megkérdezett német újságírók egyharmada soha, vagy szinte soha nem bírálja magát vagy kollegáit, és viszont; kétharmadukat sosem, vagy szinte sosem bírálták még kollegái. Vasszigorral érvényesül ez a szabály: az ütéseket csak osztani szabad, kapni nem, soha. A Wirtschaftswoche szerkesztője, Sebastian Matthes egyszer megszegte ezt a szigorú szabályt, és azt írta blogjában:

„Sokat vitatkoztunk tavaly az orvosokról, és a gyógyszergyárak által finanszírozott luxusutazásokról. Sosem vitázunk azonban arról, hogy német szakújságírók utaznak Miamiba, Barcelonába vagy Dubaibaj ahol az autógyárak ismert modelljeiknek ráncfelvarráson átesett változatait bemutatják. Minimum business osztályon utaznak, általában az autógyár költségén. Nem is csoda, ha sok autós újságíró már »Senator« bonusz státusszal rendelkezik a Lufthansánál37(...) Ma már nem lehet meghívni az orvosokat egy új fájdalomcsillapító bemutatójára valahová a déltengeri szigetekre, mert ez jelentős befolyást gyakorolna a gyógyszerválasztásukra. Akkor hogyan maradhatnának objektívek az újságírók egy miami utazás után? Olyanról is lehet hallani, hogy a nagy lapok vezető szerkesztői egy hosszú hétvégére a saját autósrovatvezetőjük segítségével Porschét hozatnak maguknak. (...) Nagyon sürgősen beszélnünk kellene minderről. (...) Miért nincs mégsem szó erről? Mert olyan sok az érintett."38

Az újságírók megvesztegethetősége az egész iparág állapotának egyik leginkább elhallgatott kérdése. A másik ilyen a hatalomhoz való titkos közelség. Mint már láttuk, szinte az összes német nyelvű mértékadó mé-

Lásd http://www.sueddeutsche.de/medien/studie-zur-medienselbstkontrolle- deutsche-journalisten-sind-wenig-selbst-kritisch-1.1651105 Ehhez egy éven belül 100 ezer mérföldet kell repülni - a ford.

' Idézet a http://blog.wiwo.de/ungedruckt/2012/02/20/die-anfalligkeiten-von- journalisten-fur-kleine-geschenke/

dium szoros kapcsolatokkal rendelkezik a politika és gazdaság vezető szintjein.[373] Ügyfeleik előtt - azaz előttünk, polgárok előtt - azonban elhallgatják ezt. Jó okkal, ugyanis erről az oldalról is megvesztegetik őket. A végeredmény az, ami egyre több polgárt sarkall az elutasításra: megvásárolt és manipulált félrevezetés, amely egyedül egy szoros kör érdekeit szolgálja.

A teljes kép azonban még sokkal csúfabb. Régebben a médiavállalkozások hirdetési részlegei is felajánlották ügyfeleiknek a titkos megbeszéléseken, hogy fizetség ellenében befolyásolni próbálják a lap témaválasztását, vagy a cikkek terjedelmét.[374] A hirdető ügyfelek a szociáldemokraták tulajdonában levő Westdeutsche Allgemeine Zeitungtól (WAZ) kezdve egészen a ma a Frankfurter Allgemeine Zeitung tulajdonában levő Frankfurter Rundschauig (FR) vásárolhattak maguknak közvetlen befolyást a tudósításokra - legalábbis a múltban. Az újságírás és a hirdetési üzletek egymástól való elválasztása a valóságban gyakran puszta elmélet. Andreas Eickelkamp, a Berlini Szabadegyetem docense a következőket mondja a Bauer Kiadóval kapcsolatosan:

„A Bauer Kiadónál sok esetben történt rejtett könyvelés, különösen az olcsó női magazinoknál. Ezekben ugyanis elsősorban a gyógyszergyárak szereztek befolyást a szerkesztőségi tudósítások fölött. Az újságírótanács ezért többször is megrovásban részesítette őket. Nos, így fest egy tipikusan gyenge szerkesztőség egy kiadón belül. Ugyanis éppen a gyógyszeriparra vonatkoznak igen szigorú reklámozási szabályok - és ha ezek ellenére mégis sikerül beszivárogniuk a szerkesztőségi anyagokba, az nyilvánvaló jele a nem megfelelő kiadói kultúrának."[375]

A médiavilág korábban átláthatóbb volt, és világos felépítésű. Voltak PR-ügynökségek, amelyek lobbitevékenységgel foglalkoztak. És voltak újságírók, bizonyos alapvető szabályoknak alárendelve. Ma teljesen elmosódnak ezek a határok. A medienforumba.n a következő áll:

„Szinte egyáltalán nem érezhető a nyilvánosság előtt az, ahogyan a közönségkapcsolatok és az újságírás közelednek egymáshoz. Például óriás kiadók újságírói termékek mellett már régóta készítenek PR-magazinokat is. így készít például vállalati reklámanyagokat a Gruner + Jahr Kiadó ügyfélmagazinok kiadásával a Deutsche Bahn (DB), vagy a Volkswagen (VW Magazin) részére. Ennek a közelségnek az ismeretében a kiadó újságírói számára nem könnyű bíráló hangnemet megütni a Deutsche Bahn vagy a Volkswagen felé.'142

Aki egymás mellé teszi az ilyen tényeket, igen gyorsan ellenséggé változik, mint aki rossz hírt hoz. Amikor például egy exkluzív szafari út kapcsán kiderült, egyes kiadók milyen korruptak, jogi fenyegetésekre is sor került. Egy médiaportál a következőképpen tudósított erről:

„2011 márciusában egy dél-afrikai szafarin részt vettek a Süddeutsche Zeitung, a Tagesspiegel, az NRZ és a Rheinischer Post újságírói is. »Az út biztosította a várt háttérinformációkat a cégről« - vonta meg a mérleget a Tagesspiegel vezető szerkesztője, Stephan Andreas Casdorff a Welt am Sonntagnak adott interjúban. A többi érintett újság is hasonlóan érvelt. Az SZ arra is utalt, hogy az érintett riporter szabadúszó munkatárs, akit megbízási szerződéssel alkalmaztak. Az NRZ közvetve még meg is fenyegette a WamS-t: »Kérem, értsék meg, hogy a kiadónkról megjelenő minden tudósítást jogi vizsgálatnak vetünk alá.« (...)"[376] [377]

Az ember nem szívesen beszél erről. A Londoni Olimpiai Játékokra például a dél-koreai Samsung konszern hívta meg az újságírókat - és várt el ezért cserébe szívességi tudósításokat. A Samsung ugyanezt tette a berlini Nemzetközi Rádiós Kiállításon (Internationale Funkausstellung - Ifa) is.[378] Ott is állták az útiköltséget, amelyért cserébe pozitív cikkeket vártak.

LELEPLEZETT MELLÉKES KERESETEK

Amit az átlagos rádiós hírfogyasztó mindig is sejtett, most hivatalos megerősítést nyert: számos közszolgálati újságíró rendelkezik magas mellékes keresettel. A parlamenti képviselőknek, akiket az adónkból fizetnek, nyilvánosságra kell hozniuk a mellékes jövedelmüket. A közszolgálati médiumok műsorvezetői, akiket a kötelezően beszedett állami díjakból fizetnek, nem kötelesek megtenni ezt.

A közszolgálati médiumok hírolvasói egy magánelőadásért akár 20 ezer eurós díjat is kaphatnak.[379] Az NDR médiamagazinja, a Zapp tudósított egyszer a nagy hasznot hajtó mellékes bevételekről, többek között az ARD elismert televíziós újságírói, Tóm Buhrow, Michael Antwerpes vagy Anja Kohl, illetve a ZDF munkatársai, mint Claus Kleber, Peter Hahne és Petra Gerster céges fellépései kapcsán. A ZDF korábbi főszerkesztője, Nikolaus Brender azt mondta, hogy a maguk számára a hitelességet elváró újságírók mellékbevételeinek átláthatóknak kellene lenniük: „minden újságírónak, akik melléktevékenységeket akarnak folytatni, nyilvánosan el kell mondaniuk, hogy mit csinálnak, ki fizeti őket ezért, és mekkora a honoráriumuk.”

2009-ben az NDR egyik cikkében a következő állt: „...vajon képes valaki tényleg kritikus hangnemben interjút készíteni egy olyan bank igazgatójával, aki számára korábban igen sok pénzért egy kerekasztal-bc- szélgetést vezetett? És képes ma bárki is függetlenül tudósítani egy olyan cégről, amelyet tegnap még reklámozott?”[380] Teljesen világos, hogy egyetlen újságíró sem lép fel ingyen egy cégnél, miután ennek van egy bizonyos ára. Ezek közül is csak azokat lehet megismerni, amelyeket az újságírók valóban le akarnak könyvehetni. 2009-ben az NDR Zapp magazinja a közvélemény teljes megdöbbenésére nyilvánosságra hozta az akkori árakat. Ez állt a cikkben: „Mégis: számos megbeszélést követően a Zapp is megszerezte az ügynökségi árlistákat. A közvetítők például Petra Gerster műsorvezetéséért vagy előadásáért mintegy 14 ezer eurót kérnek; Töm Buhrow hasonló fellépése mintegy 20 ezer eurót kóstál, ami megegyezik Claus Kleber díjával; Anja Kohl már alig 6500 euróért is eljön, Peter Hahne pedig körülbelül 10 ezer euróért; Michael Antwerpes ügynökségi tarifája pedig 8 ezer euró. Nem tudjuk, hogy ebből mennyit kapnak meg az újságírók - erről nincs információ sem az ügynökségeknél, sem az újságíróknál.”[381]

Anja Kohl az ARD egyik műsorvezetője, aki a csatornát rendszeresen tudósítja tőzsdei eseményekről. Miután megjelent az NDR-anyag, egyre zavaróbbak lettek az ilyen fellépései, amiről a Zapp így számolt be: „Azokon az eseményeken moderál vagy ad elő, amelyeket olyan bankok és vállalkozások finanszíroznak, akiknek a részvényeit a tőzsdén értékesítik. A céges prospektusokon ott díszelegnek a tanácsai és az arca is. Az energiaipari cégek rendezvényeiről is kap honoráriumot, ami néhány bíráló szerint összeférhetetlen az újságírói tevékenységével.”[382]

Christian Schicha, a düsseldorfi főiskola professzora és médiatudósa annyit tett ehhez hozzá: „Nagyon felidegesít, amikor az újságírók a tevékenységük mellett lehetőséget keresnek arra, hogy nevet szerezzenek maguknak és ez olyan jövedelemhez juttatja őket, amit a népszerűségük miatt tudnak megszerezni. Nem feltétlenül szükséges ehhez szakmai tudás is a háttérben, elég, ha a hírnevüket elhozzák. Az is felidegesít, ha végül ezt a népszerűséget használják fel arra, hogy szakmai kérdésekre is kitérjenek.”

A vezetői székekben ülő, legjobban fizetettek sem keresnek rosszul. Tóm Buhrow, a Tagesthemen egykori műsorvezetője újságértesülések alapján 2013-ban több mint 350 ezer euró éves jövedelemre tett szert a WDR-nél.[383] Az ARD és a ZDF vezetői többet keresnek, mint a kormányfőink. Mindezek mellett még kiegészítő jövedelmeik is vannak.

AGYMOSÁS ÉS ÖNCENZÚRA

Az agymosás a pszichológiai manipuláció eszköze. A tudat kontrollját igyekszik megvalósítani, és a totalitárius államok egyik fő jellemzője. Az agymosás egyik formája, amikor az egyformára hangszerelt észak-koreai médiumok a szeretett vezetőről tudósítanak. Amikor a teheráni mollák több százezer embert az utcára rendelnek, hogy azok azt kiabálják, „halál Amerikára”, az ugyancsak agymosás. Egyetlen észak-koreai vagy iráni újságíró sem tudósíthat ugyanis mást, mint a hivatalos verziót. így készül az egységes vélemény. A demokráciákban viszont állítólag nincsen agymosás. Az Egyesült Nemzetek ugyanis 1975-ben betiltotta az agymosást és a társadalmak vagy társadalmi csoportok tudatának kontrollját. Hogyan nevezzük akkor azt, ami manapság a német nyelvterületen történik a „minőségi médiumokban”? Ma a félelem légköre uralkodik ott, ahol korábban a pluralizmus érvényesült, és a különböző vélemények vitatkoztak egymással.

Az evolúció szemet adott az embernek, hogy megfigyelhesse a környezetét - és agyat, hogy fel tudja dolgozni a külső hatásokat. Ezek között azonban vannak érzéki csalódások is. Ugyanis a politikusok, és gyakran a médiumok is, olyan képet mutatnak a környezetünkről, amelyet ha közelebbről megvizsgálunk, azonnal kiderül, hogy különbözik a valóságtól. Politikailag azonban így korrekt. Mi pedig már félünk az igazságtól, ezért vannak tabuk az újságírók között.

Álljon itt egy régebbi, de világos példa: 2008. június 5-én Maybrit Illner vezette a ZDF-en a Deutsche Telekom kémkedési botrányáról szóló kerekasztal-beszélgetést. Nem sokkal előtte került nyilvánosságra, hogy a cég vezetése 2005-től 2006-ig illegális módon egybevetette a felügyelőbizottsági tagok és az újságírók telefonbeszélgetéseinek adatait, hogy kiderítse, ki szivárogtat ki belső információkat a médiának a cég felügyelőbizottsági üléseiről. A ZDF műsorában olyan vezető politikusok, mint Wolfgang Bosbach vitatkoztak vezető újságírókkal, mint például Hans Leyendecker (Süddeutsche). Annak ellenére, hogy a téma René Obermann Telekom-igazgatósági elnök piszkos ügyeiről szólt, a neve egyetlenegyszer sem hangzott el. Miért is? Talán azért, mert a műsorvezető Maybrit Illner és René Obermann a magánéletben egy párt alkotnak? Ez az információs fekete lyuk mindenki számára nyilvánvalóvá tette, hogy vannak tabuk a tudósításban. A felek a műsorban igen hosszan és részletekbe menően vitatkoztak egy súlyos kémkedési ügyről. Közben az egyik felelőst senki sem nevezte a nevén. Sem Wolfgang Bosbach (CDU), sem Hans Leyendecker, sem a vitában részt vevő igazságügy-miniszter asszony, Sabine Leutheusser-Schnarrenberger, sem a Német Nyomozók Szövetségének ügyvezetője nem törte meg a kimondatlan tabut.

A költők és gondolkodók egykori országából a gyávák népe lett. A szabad gondolkodás, amely egykor prosperitásunk előfeltétele volt, ma már tisztességtelennek számít. A média agymosásának áldozatai vagyunk. Politikailag korrekt újságírók, akik saját magukat cenzúrázva dolgoznak, mondják meg, mit gondoljunk, pont, mint egy totalitárius diktatúrában. A politikai korrektség nekünk, polgároknak annyit tesz, hogy az agymosás során engedelmesen lenyeljük a politika és a média hazugságait. De akkor ezen a területen mi is különböztet meg minket Észak-Koreától vagy Irántól?

A tabuk és a politikai korrektség szorosan szőtt hálója vesz körül minket, amelyről többé nem lehet nyíltan beszélni. Már annak a puszta gyanúja is, hogy valaki megsértette a politikai korrektséget, a legjobb esetben is idiótának bélyegzi (mint a korábbi köztársasági elnököt, Hein-rich Lübkét), vagy a partvonalon kívülre szorítja az embert élete végéig. Ezt mindenki tudja. Mindenki engedelmeskedik ennek, mint egy diktatúrában, ahol be kell tartani a kifejezésbeli és gondolkodási előírásokat. Azonnal gonosz „populistának” bélyegzik azt, aki tiszta fejjel gondolkodik, és kilép a politikai korrektség kereteiből. Félünk attól, hogy „populistának” nevezzenek minket. De miért is? Végtére is a „populista” szó a latin „populus”, azaz nép szóból ered, és önmagában a néphez való közelséget jelenti. Valóban tabu az, ha valaki közel áll a polgárokhoz?

A piactereken régen kivégzésekre került sor. Ma ezt a médiumok hajtják végre mindenkin, aki dacol az elrendelt politikai korrektséggel. Rövid úton elítélik azt, aki megkérdőjelezi vezetői hatalmukat vagy értelmezési előjogaikat, ha esetleg addigra nem akasztotta fel még a média hasábjain a politikailag korrekt lincselő tömeg.

A német nyelvű médiában Európa-ellenesnek és örökké a múltban élőnek számít az, aki nem hisz az euró jövőjében. Aki az állítólagos klímaváltozás témájában fogalmaz meg kételyeket, azt ki kell fütyülni, vagy lehurrogni, ha megszólal. Ennél sokkal rosszabbak azok, akik netalán maguknál az érintetteknél keresik a szegénység és a szociális problémák gyökerét. Az ilyen emberek állítólag keményszívűek, és nélkülöznek minden együttérzést. Teljesen másként működik ez a kereszténységgel kapcsolatban. Ma korlátlanul lehet otromba megjegyzéseket tenni a keresztények és a keresztény értékek ellen. Kideríthetetlen okokból az iszlám kérdésében viszont épp ellenkező a helyzet. Míg a keresztény egyház bírálata a haladó gondolkodás jelének számít, addig az iszlám kritizálása idegen-gyűlöletet jelent, ami sokkal súlyosabb bűn, mint az antiszemitizmus.

Szembetűnően látszik a börtönőr újságírók beszédet és a gondolkodást kontrolláló gyámkodása, ami teljesen elnyomja a német nyelvterület egykor olyan szabadon gondolkodó lakóit. A gondolkodási sablonokat ugyanis maguk az újságírók is elsajátították előttünk. Ok kényszerítették be az embereket egy félelmekkel teli ketrecbe. Ma már új nyelvünk van, a szépbeszéd. A ronda embereket „esztétikai kihívásokkal küzdőknek” hívjuk, az ostobákat pedig „szellemi kihívásokkal küzdőknek.” A nyugdíjasok helyett azt mondjuk, hogy „a 60 fölötti generáció”, és „különleges képességűnek” mondjuk a fogyatékosokat. Egyetlen politikus sem hajlandó semmit „beismerni”, sokkal inkább „elfogadnak” dolgokat. Mindez hozzátartozik a politikailag korrekt hangnemhez.

Az utóbbi években több ezer szó cserélődött fel észrevétlenül más szavakkal a szerkesztőségekben. Mi, polgárok gyakran nem vettünk észre semmit. Megváltoztatják a gondolkodásunkat azok, akik az értelmezési előjogok birtokosai a médiumoknál, azáltal, hogy új, politikailag korrekt kifejezéseket adnak a szánkba. A civilek meggyilkolását egy háborús konfliktusban „járulékos veszteségnek” hívjuk, míg egy elbocsátás manapság „elengedés.” George Orwell 1949-ben, amikor fő művét, az 1984-et írta, „újbeszélnek” (Newspeak) nevezte el a nyelv titkos átalakítását. A könyv szerint ez az „újbeszél” azért jött létre, hogy visszametsszék a gondolkodás sokszínűségét. Világosan fogalmazva: azért, hogy az embertömegek gondolkodását agymosással egységesítsék. Egy példa: több millió ember hallgatja a ZDF hírolvasóját, Claus Klebert. Amikor 2013 nyarának végén arról folyt a vita, hogy be kell-e kapcsolódniuk a nyugati csapatoknak a szír polgárháborúba, Claus Kleber elmagyarázta, hogy mi a háború. Szó szerint a következőket mondta: „ebben az összefüggésben el kell mondanunk, hogy pillanatnyilag senki sem beszél háborúról, amiről szó van, az egy korlátozott katonai csapás formájában megvalósuló büntető intézkedés.”[384] Ha valaki tehát - ahogy akkoriban a nyugati országok - egy idegén országot akar megtámadni és bombázni, akkor annak semmi köze a háborúhoz. Nem, Claus Kleber „összefüggésről” és „korlátozott büntető intézkedésről” beszélt. Ezzel egy időben a Bild című lap a tervezett akciót „korlátozott bevetésnek” nevezte - az újságírók kerülték a „háború” szót. így működik az embertömegek politikailag korrekt manipulációja új beszédsablonokkal, amelyekkel a tömeggondolkodást formálják.

Németország alaptörvénye garantálja a szabad véleménynyilvánítást. Az alkotmány azonban sokkal többet enged annál, mint amire a politikai korrektség lehetőséget ad. Az Allensbach közvélemény-kutató 2013-ban bebizonyította ezt.[385] Vizsgálatuk eredményei szerint egyre több szigorú társadalmi tabu és beszédszabály lép életbe. Az emberek jelentős része érzi ezt a társadalmi nyomást, amellyel azonnal találkozunk, ha véleményünkkel eltérünk a társadalmi konszenzustól. Egyre többen érezzük azt, hogy bizonyos dolgokat többé már nem lehet kimondani. Senki sem akarja „megégetni magát.” Az eltérő véleményeket ugyanis büntetik. A politikai korrektség funkcionáriusai - a meggyőződési újságírók - döntik el, hogy mi az, amiről még lehet vitázni. Már nem csupán a tudat és gondolkodásmód egységesítéséről van szó. A politikai korrektség az eltérő véleményeket alapvetően erkölcstelennek akarja nyilvánítani. Ezért manapság az eltérő véleményeket már senki nem bírálja, hanem pusztán gyűlölni kell azokat. Aki ellentmond, azt nem érveléssel győzik meg, hanem egyszerűen elhallgattatják. Az „egy igaz vélemény” új jakobinusai a szerkesztőségi irodákban arra hivatkoznak, hogy sok eltérő véleménynyilvánítás sérti a tisztességet, a szemérmet és az illendőséget. Németországban ma mindig kapóra jön a nép felhergelésének vádja. Ettől pedig félnek az emberek. így aztán Németországban a gondolatszabadság ma már csak papíron létezik. A politikai korrektség a szerkesztőségekben nem más, mint a cenzúra modern formája. A bizonyos kifejezések használatának tilalma és a cenzúra kialakított egy szégyenteljes alkalmazkodást.

Mi polgárok már régen elfogadtuk mindezt. Sőt, együtt is működtünk vele. Alkalmazkodó tettestársak vagyunk. Igen, már mi magunk sem gondoljuk ostobának saját magunkat, amikor az újságírók a kimondhatatlan új szókreálmányaikkal megerőszakolták a nyelvünket. A szó közepére írt nagy A betű a legközismertebb a hasonló csúfságok közül.[386] Ma azt mondjuk, hogy aktivisták, és aktivista-Asszonyok, politikusok és politikus-Asszonyok, fejlesztési szakértők és fejlesztési szakértő-Asszonyok. Az egyszerű háziasszony pedig, akinek nincs meg a lehetősége nőiségét írásban kifejezni, csak néz ostobán. Mindezek ellenére mégis büszkék vagyunk az előrehaladott médiahülyítéseinkre. Nem kell hozzá atomtudósnak lenni, hogy feltűnjön: a nők igen fontosnak tartják az ösz-szes olyan, egyébként nemi szempontból semleges, de pozitív foglalkozás, mint az orvos, a professzor, az újságíró, a szerző, a tanár és hasonlók megnevezésében, hogy a többes számú alakban szerepeljen a nagybetűvel írt „Asszonyok” formula. Viszont furcsa módon, ugyanezt nem találjuk meg a médiában a gyilkosok, tolvajok, terroristák vagy hasonló bűnözők esetében. Ezekhez persze egyetlen nő sem szeretné, ha köze volna, ez kizárólag a férfiak problémája. Sőt, mindezidáig egyetlen kínzó-Asszonyról, naplopó-Asszonyról vagy keményfejű-Asszonyról sem hallottunk. Meggyőződési újságíróink politikailag korrekt feminista kifejezéspolitikája egyszerűen nem engedheti ezt.

Egyedül Jacob Appelbaum, a titkos információkat kiszivárogtató Ed-ward Snowden munkatársa volt az, aki felismerte az újságíróknak ezt a mindennapi őrületét. Appelbaum amerikai újságíró, aki az NSA kémkedési ügyeiről szóló leleplező dokumentumok nyilvánosságra hozatalával vált nemzetközileg ismertté. 2014-ben oknyomozó újságírásért megkapta a Henri Nannen-díjat. A díjat és Henri Nannen bronz mellszobrát később viszont be akarta olvasztatni. Appelbaum a díjátadón elmondott beszédében arra utalt, hogy Nannen, a Stern alapítója a Harmadik Birodalomban a propagandacsapat tagja volt, és az SS „Déli Csillag” osztagában tevékenykedett. Nannen szorosan kapcsolódott a náci rezsimhez, és már az 1936-os Berlini Olimpiai Játékokon a nácik szóvivője volt. Később az SS „Déli Csillag (Südstern)” osztagjelvényét használta arra, hogy megalkossa a háború után alapított Stern folyóirat lógóját. Appelbaum 2014-ben olyan szövegeket hozott nyilvánosságra, amelyek saját kutatásai alapján egészen új fényben láttatják a „Hitler-naplókat”. Appelbaum kommentárjaiban ez áll: „a háború után Henri Nannen részt vett abban a kísérletben, hogy a Hitler-naplókat a nyilvánosság előtt valódiként állítsák be.” Appelbaum arra utalt, hogy Nannen „részt vett a fontos találkozókon, amelyeken döntés született a Hitler-naplók nyilvánosságra hozataláról. Ebben az összefüggésben gyakran elfelejtik megemlíteni a tényt, hogy a naplók valóban kísérletet jelentettek Hitler tisztára mosására, hogy úgy mutassák be őt, mint aki ellenezte a Kristályéjszakát, békét akart kötni Angliával, és szemben állt a holokauszttal.”[387] Appelbaum továbbmegy, szerinte Nannen ugyancsak felelős azért a kísérletért, hogy Hitlert „ártatlannak mutassák”, és azt állítja, hogy „Nannen nem egyszerű tettestárs volt, hanem minden kétséget kizáróan értelmi szerző.”

Kapaszkodjunk meg: a hamburgi a Gruner + Jahr Kiadó, és az általa kiadott Stern magazin a Henri Nannen-díj alapítóiként „a német nyelvterületen kívánják elősegíteni és ápolni a minőségi újságírást, és ezzel egy időben életben akarják tartani a Stern alapítója, Henri Nannen emlékét.” Senkinek semmi baja nincs azzal, hogy Henri Nannen az SS „Déli Csillag” osztagában tevékenykedett. Ez a Sternnek egyetlen főcímet sem ér meg. Horst Tappert[388] színész esetében a Stern újságírói teljesen más hangnemet ütöttek meg, amikor megírták: „Öt évvel halála után sötét titok került nyilvánosságra a múltjából.”[389] Nem derült fény azonban a Henri Nannen és Horst Tappert közötti különbségre.

Vajon meddig engedjük még sodortatni magunkat? Ez a gondolkodási egységfront a demokráciánkat veszélyezteti. Az újságírók és a kiadók, a politikusok és a gazdasági vezetők újra és újra összejönnek konferenciákon, szemináriumokon, workshopokban, bálokon és partikon. Maguknak tartják fenn a jogot arra, hogy értelmezzék az életünket. Egyeztetik maguk között a gondolkodási sablonokat, azok nyelvi kereteit, amelyet ezt követően a média készségesen terjeszteni kezd. Elveszik tőlünk a gondolkodás szabadságát. Kiválogatják maguknak az újságírói, béke-és más

Nobel-díjazottakat (a nép megkérdezése nélkül), és szinte kizárólag ők uralják az összes erkölcsi tekintélyt. Egyetlen út maradt arra, hogy elkerüljük a totalitárius agymosást: bojkottálni kell a vezető médiumokat; hadd legyenek munkanélküliek a munkatársaik.

PÉNZTÁRCÁVAL SZAVAZNI:

AMIKOR ÚJSÁGÍRÓKBÓL SZOCIÁLIS ÜGYEK LESZNEK

Képzeljék csak el, ha néhány hónapon belül egy országból a lakosság 25 százaléka kivándorolna, és nem fizetnék tovább az adókat. És ha ez a trend hosz-szú távon megmaradna, akkor annak az országnak szempillantás alatt vége lenne. Ugyanez a helyzet ma a német vezető médiumokkal is. Egyre nagyobb csoportokban fordulnak el tőlük azok, akik a munkájukat finanszírozzák. A pénztárcájukkal szavaznak. 2014 júliusában egy szaklap szinte hihetetlen drámai értékesítési veszteségekről számolt be az év második negyedévében:

„A FÁZ, a DIE WELT és a HANDELSBLATT kétszámjegyű százaléknyi értékesítési veszteséget könyvelhet el. A WELT és a HANDELSBLATT vásárlói egyötödét, a TAZ pedig negyedét veszítette el. A HANDELSBLATT a kiskereskedelemben mindössze S ezer példányt értékesít, míg a TAZ esetében időközben ez a szám már kevesebb>, mint 4 ezer példány.”[390]

Ez a tendencia töretlenül halad előre. A polgárok most benyújtják a számlát a vezető médiumoknak. Világosan fogalmazva: a „minőségi médiumok” a saját okádékukban fuldoklanak. Ehhez semmi köze az internetnek, ahogy arra gyakran utalnak. Ezek az emberek ugyanis tömegesen előfizethetnének a „minőségi médiumok” elektronikus megjelenési formáira is, ám nem teszik ezt. Mert már elegük van az ott közölt romboló propagandából.

Az ezredforduló óta a német média ezzel párhuzamosan a történelem legnagyobb elbocsátási hullámát éli meg. A Szövetségi Munkaügyi Hivatal maga is tehetetlenül állt a történtek előtt 2012-ben, amikor egyik kiadó került csődbe a másik után, és a „minőségi újságírók” közül tömegével kerültek az utcára.[391] Az előrejelzés a következő: mostantól 2022-ig minden hetedik újságíró elveszti a munkahelyét.58 Ennek keretében már szinte minden szerkesztőségen végigeresztették a fűnyírót. Ahogy a suszter vagy a nyeregkészítő, úgy az újságíró is kihalásra ítélt szakma. Az újságírókból így válik puszta szociális kérdés.

A Rheinische Merkúr 2010-ben milliós veszteséget könyvelt el. Ezt követően egyik csapás jött a másik után. A Financial Times Deutschland (FTD), amelyet 2000-ben a Gruner + Jahr hamburgi kiadó alapított, az elit véleménye szerint egyike volt a legelismertebb német gazdasági újságoknak. A politikailag baloldalinak tekintett lap erőteljesen belefolyt a politikába, és gazdasági újságként még választási javaslatokat is adott a 2009-es európai uniós választásokon a Bündnis 90/Zöldek pártszövetség javára. Ezt azonban nyilvánvalóan csak a baloldali testületek vették komolyan, vagy értékelték, így aztán az FTD újságírói jobbára a papírkosárnak dolgoztak, nem a széles olvasói köröknek. 2012-ben jött, aminek jönnie kellett - a csőd. 300 FTD-újságíró veszítette el a munkáját. Az ugyancsak a Gruner + Jahr által kiadott Capital című gazdasági lap (amelyet 1962-ben alapítottak), 2000-ben még 293 ezer példánnyal jelent meg, 2014-re azonban 137 ezerre apadt - azaz a felénél is jobban csökkent a példányszám. Itt sem túl rózsásak a kilátások. Az 1980-ban alapított Impulse című vállalati magazint, amelyet szintén a Gruner + Jahr adott ki, 2013-ban felszámolták. Csak a Financial Times Deutschland 250 millió eurós veszteséget okozott a Gruner + Jahr kiadónak.59

Emlékezzünk meg arról újra és újra, hogy az újságíróknak és a média-vállalkozásoknak begyűjteni, nem pedig elverni kellene a pénzt. Pedig a legtöbbjük évek óta az előbbit teszi. Az 1945-ben alapított Frankfurter Rundschau, amely már a kezdetektől fogva baloldalinak számított, 2012-ben mintegy 19 millió euró veszteséget termelt, előtte 2011-ben pedig 20 milliót.60 Kudarcot vallott az a koncepció, hogy pusztán SPD-közeli

vide-entlassungen-in-der-presse-a-870402.html

58 Lásd http://www.wiwo.de/erfolg/beruf/kein-bedarf-diese-jobs-sind-vom-aussterben- bedroht/10208452.html?slp=false&p=7&a=false#image

59 Lásd http://www.faz.net/aktuell/wirtschaft/unternehmen/zeitungen-in-der-krise- den-wirtschaftsmedien-von-gruner-jahr-droht-das-aus-119S7636.html

00 Lásd http://www.faz.net/aktuell/wirtschaft/unternehmen/zeitungen-in-der-krise- den-wirtschaftsmedien-von-gruner-jahr-droht-das-aus-119S7636.html és http:// www.tagesspiegel.de/medien-news/)artlSS32,2370490

újságként túl lehet élni.[392] 66 év után először, 2011-ben ért véget a FR története országos újságként (az országos részt innentől kezdve Berlinben készítették[393]), és 2013-ban megérkezett a csőd és a tulajdonosváltás is.[394] A két dátum között viszont tömeges elbocsátások történtek. Az új tulajdonos csak egy maroknyi szerkesztőt vett át, a többiek az utcára kerültek. Az egykor elismert FÁZ még rendelkezik mintegy 208 ezer előfizetővel, de már vérvörös tartományokba süllyedt pénzügyi számokkal dolgozik, miközben szó sem lehet fizetésemelésekről. A FÁZ a gazdasági szakadék szélén áll.[395]

Az Abendzeitung Nürnberg című lapot 93 év után, 2012-ben zárták be, ami 35 munkatársat érintett.[396] A Münchner Abendzeitung - amely ugyancsak egy tradicionális lap - 2104-ben indított csődeljárást magával szemben. Mindösszesen 70 millió euró veszteséget halmozott fel.[397] 115 dolgozó nézett szembe egyik napról a másikra a bizonytalan jövővel.[398] A WAZ médiacsoport 2013 januárjában jelentette be, hogy a Westfálische Rundschau szerkesztőségét egy hónappal később teljesen leépítik. A lap öt éven belül 50 millió euró veszteséget halmozott fel. A Bonner General-Anzeiger 2013. december 31-én zárta be berlini tudósítói irodáját - hogy évi mintegy 400 ezer eurót spóroljon. Három tudósító veszítette el a munkahelyét.[399] 2014 márciusában jelentette be a Westdeutsche Zeitung (WZ), hogy a szerkesztőségi munkatársak számát százról ötvenre felezi meg.[400]

A tömeges elbocsátások érintettjei nagy valószínűséggel nem gondolkodtak el azon, hogy miért történt ez így. Ehelyett mindenki azon gondolkodott, hogyan lehetne a lakosságra rákényszeríteni a régi körülményeket - lehetőség szerint egy „újság-újraélesztési törvénnyel”, amely keretében a „minőségi médiumok” újságíróit államilag támogatnák az adópénzből.[401] Maguk a kiadók vezetői sem ismerik be, hogy mi történt. Az egyik legdurvább példa erre a FÁZ egyik kiadója, Werner Dinka. Egész határozottan ragaszkodik a következő álláspontjához a Frankfurter Rundschau bezárásával kapcsolatosan: „Ha az utolsó tisztességes újság is eltűnik, akkor csak a fecsegés marad ”[402]

Az egyik FÁZ kiadó szerint, ami nem jelenik meg nyomtatásban, az „fecsegés.” Mi ez, ha nem ódivatú világnézet a múlt századból? Fiatal FÁZ-szerkesztőként a 80-as években még az akkori kollegám, Dinka mellett figyeltem a szerkesztőségben, amint ólombetűkkel szedték a lapot. Együtt éltük át az ólom időszak végét. Azóta viszont a média iszonyatos módon megváltozott. Dinka számára az újságírás nyilvánvalóan akkor marad újságírás a továbbiakban, ha nyomtatásban (is) megjelenik. Az ilyen vezetők nem készítették fel kellő módon munkatársaikat a digitális váltásra. Ugyanis ők maguk sem állnak be ebbe, egyszerűen le akarják tagadni. Ez azonban nem fog működni. Lehet-e hátramenetben előrehaladni? Nem, egészen biztosan nem. Akkor meg miért csodálkoznak azon, hogy ilyen vezetőkkel az élén az egykor jómódú Frankfurter Allgemeine Zeitung egyenes úton halad a totális csőd felé?

Mindezek mellett sok újságíró nyilvánvalóan nincs túl nagy véleménynyel a saját munkájáról sem. Legalábbis ők maguk egyetlen centet sem fizetnének érte. Az egyik portál a következőket írja egy 1300 újságíró részvételével rendezett kikérdezés eredményéről:

„Mindenesetre igen meglepő, hogy sok újságíró nincs meggyőződve saját munkájának, vagy annak a médiumnak az értékéről, amelynél főállásban dolgozik. 38 százalék ugyanis azt mondja, hogy nem adna pénzt a lapja online változatáért, mindössze 44 százalék esetében »volt érzékelhető fizetési hajlandóság« - ahogy mondtuk, a saját lapjuk iránt. 17 százalék nem tudja, vagy nem nyilatkozott a kérdésben."[403]

Ha pedig maguk az újságírók sincsenek meggyőződve saját munkájuk értékéről; vagy legalábbis nem adnának érte pénzt, akkor hogy várhatják el ugyanezt az olvasóiktól? A német nyelvterületen igencsak sötétnek látszik a jövő. De ezzel még dicsekszenek is. Aki tudni szeretné, mi vár a „minőségi médiumainkra”, vessen egy pillantást az Egyesült Államokra, Az európaiak számára (még) idegen kifejezés így hangzik: robotújságírás. 2014-ben egy médiaportál a következőket írta erről:

„Az automatizált újságírás már régen elterjedt az USA-ban. A Forbes például egy egész blogot alapított a Narrative Science nevű vállalkozásra. A számítógép önállóan megírja a tudósításokat a vállalatok gazdasági kilátásainak elemzése alapján. Nemrég a Los Angeles Times is kipróbált egy hasonló új projektet. Az úgynevezett »Quakebot« majdnem valós időben tudósít a földrengésekről, amint azok meghaladnak egy bizonyos erősséget. Az automatizált újságírás azonban a sporttudósításokban a legkedveltebb. A Statsheet.com a kosárlabdahírekre specializálódott, és egy hasonló projektet kíván bevezetni a baseball esetében a Northwestern University is.[404]

Ami számos újságíró előtt még futurisztikus jövőképnek tűnik, a kulisz-szák mögött már Németországban is kipróbálási stádiumban van. A robotújságírás nálunk is teret hódított. Egy stuttgarti kommunikációs ügynökség kifejlesztett egy szoftvert, amely hatalmas adatmennyiségek alapján képes szerkesztés nélkül teljes cikkeket elkészíteni. Hamarosan be fogják vezetni a robotokat a nagy példányszámú hírújságoknál.[405] Ekkor már csupán néhány „alfaújságíróra” lesz szükség, akik a cikk irányát megadják - a többit pedig elvégzik majd a gépek.

PÁRTATLAN? AZ SPD MÉDIABIRODALMA

2013-ban a korábban inkább konzervatívnak tekintett Frankfurter Allgemeine Zeitung átvette a korábban inkább baloldalinak számító Frankfurter Rundschaut.7S 2012 végén csődöt jelentett a Frankfurter Rundschau, a német szociáldemokrácia média-zászlóshajója. Igen, jól látják. A FR szorosan összekapcsolódott a német szociáldemokráciával. Az SPD tulajdonában levő holdingon, a Deutsche Druck-und Verlagsgesellschafton (Német Nyomdai és Kiadóvállalat - DDVG) keresztül Gábriel, Steinbrück, Schröder, Nahles és a többi elvtárs a csődjelölt lap részvényei 40 százalékának volt tulajdonosa. A FR nem az egyetlen újság volt, amelyben az SPD tulajdonnal rendelkezett. A szociáldemokraták az egykor neves Westfalische Rundschauhan, az Öko-Test magazinban, illetve a Nordhayerischen Kurierben is tulajdonosok voltak. Számos helyi napilap is része volt a szociáldemokrata médiaportfóliónak, ahogy rádióállomások, nyomdák és könyvesboltok is. De volt részesedésük utazási irodákban és marketingügynökségekben is. A szociáldemokraták még a luxushajóutakból is nagyot akartak kaszálni. Néhány éve kezdték hirdetni a nyaralásokat az „MS Princess Daphne” fedélzetén saját utazási irodájukon, az SPD-Reiseservice GmbH-n keresztül. Nem, ez nem vicc, az SPD valóban szerzett magának egy álomhajót.76 Az SPD tehát gazdasági vállalkozás is. Ennek az üzleti egységnek a kormánykerekét a korábbi szociáldemokrata pénztáros, Barbara Hendricks kezelte, aki ma a fekete-vörös koalíció környezetvédelmi minisztere. A felügyelő bizottságban régi, kiszolgált elvtársak támogatták akkoriban a média-és luxusutazási üzletekben. Az SPD üzleteit ma Dietmar Nietan képviselő irányítja. A legtöbb német polgár sosem hallott róla, ám a valóságban p az egyik legnagyobb német kiadó.

plant-vollautomatisiertes-sportportal/

75 Idézet forrása: http://meedia.de/2014/04/08/robotertexte-stuttgarter-agentur- plant-vollautomatisiertes-sportportal/

76 Lásd http://www.sueddeutsche.de/medien/nach-insolvenz-faz-darf-frankfurter- rundschau-uebernehmen-1.1611595

Az SPD tehát bevételhez jut média-tulajdonrészeiből. Pártpolitikai-lag ugyancsak megtérültek az SPD befektetései. A „Medien Tenor” ku-tatóintézet megvizsgálta a Sachsische Zeitung újságírói tevékenységét a 2002-es választási kampányban. Ekkor a DDVG a részvények 40 százalékának tulajdonosa volt. A kutatók igazán nyilvánvaló dolgokat találtak. A Schröder-féle szociáldemokrata kormányról a Sachsische Zeitung jelentősen barátságosabban és szelídebben tudósított; mint az akkoriban a kereszténydemokraták által vezetett ellenzékről. A DDVG további jelentős részesedésekkel bírt bizonyos egyéb cégekben is a hannoveri Madsack GmbH-n keresztül, amelyben szavazati joggal rendelkezett. Az SPD ezzel a kerülővel használta ki politikai befolyását az összes olyan helyi lapban, ahol csak lehetett, így a Leipziger Volkszeitungban és a ílannoversche Allgemeinében, de az AZ Media és a TVN Group televíziós produkciós cégekben is. Mindkét televíziós cég készített riportokat, dokumentum-filmeket, és a tudatlan tömegeket szórakoztató mindenféle hitvány szemetet is az összes nagy csatorna számára, közszolgálatiaknak és magán-csatornáknak egyaránt. „Elvileg ott sem történhet velünk semmi baj, ahol csak 30 vagy 40 százalékunk van” mondta az egykori SPD-pénztá- ros, Inge Wettig-Danielmeier. Nem szabad azonban, hogy megtévesszen minket a látszólagos jelentéktelenség, tehát az, hogy valahol a DDVG szociáldemokrata holding csak alacsony részesedéssel rendelkezik. Olvassák az önök gyerekei az olyan történeteket, mint az „Oscar a léggömbös utazó”, vagy „Pontocska Paula”, esetleg „Heini Hűmmel”? A Tivola gyermekkönyv kiadóban, amely ezeket a történeteket kiadja, a DDVG-nek részesedése van. A politikai beavatkozás eszerint nem kezdődhet elég korán. Leányvállalatán keresztül a DDVG részesedéssel rendelkezik a Parthas Kiadóban is, amely mindenekelőtt az állami televíziós csatorna, az ARTE könyvkiadásaiért felel. Mindezek, és más, a legtöbbször a helyi nyomtatott sajtóban szerzett részesedések mellett az SPD a DDVG-n keresztül jelentős összegeket fektet magán-rádióadókba is, amelyek révén naponta legalább 10 millió hallgatót és potenciális választót ér el. A,.magán” újságok és adók szerkesztőségei ilyen gazdasági körülmények között vajon tudnak-e független módon dolgozni?

A Frankfurter Rundschau egykori vezető szerkesztője, Wolfgang Storz is ezt kérdezhette magától. 2005-ben az akkori SPD-pénztáros, Inge Wettig-Danielmeier levélben „javasolta” egy olyan szöveg kinyomtatását,

amely „az SPD és a Baloldali Párt (Linké) viszonyának egyik érdekes aspektusát” írja le. „Nagyon örülnék neki; ha ez a tanulmány a Frankfurter Rundschaun keresztül hamarosan hozzáférhetővé válna a szélesebb olvasói kör számára.” Storz főszerkesztő nem fogadta el a javaslatot. „Teljesen meg vagyok győződve arról, hogy ez sérti a szerkesztőségi függetlenséget” válaszolta a hűséges pártkatonának. A válasz sem késett: „Ebben a különleges esetben, mely szerint a Frankfurter Rundschau Storz úr főszerkesztősége idején hetek leforgása alatt a Baloldali Párt (Linké) propagandalapjává vált, megalapozza a kérésemet.” 2006-ban Wolfgang Storznak el kellett hagynia posztját. Ahogy akkoriban Peter Skulimma ügyvezető állítólag megerősítette, az elbocsátásra a lap jövőbeli politikai berendezkedésével összefüggésben álló tartalmi egyet nem értések miatt került sor.[406]

Nézzük meg még egyszer összesítve is, hogyan is néz ki az SPD tulajdonában levő holding, a Deutsche Druck-und Verlagsgesellschaft (DDVG). A DDVG a következő kiadókban rendelkezett részesedéssel (csak a legfontosabb részesedéseket és médiatermékeket említve): az Oliva Nyomdai és Kiadó Társaságban, amelynek részesedése van a Cuxhaven-Niederelbe Kiadótársaságban (Cuxhavener Nachrichten, Niederelbe Zeitung). A DDVG tulajdonában van a berlini Vorwárts Kiadótársaság (Vorwárts, Demokratische Gemeinde), a Vorwárts Könyvkiadó Vállalat és Lapnyomda. Ez utóbbin keresztül a holdingnak többségi tulajdona van a bielefeldi Neue Westfálische Újságkiadóban (Neue Westfalische).ADUVG rendelkezik részesedéssel a Tivola Publishingban (amely játékos tanulóanyagokat, tanulószoftvereket, gyermekkönyveket ad ki), többségi tulajdonosa az Öko-Test Holdingnak, résztulajdonosa az Öko-Test Kiadóvállalatnak, a Bayreuthi Druck + Media cégnek, a Nordbayerischer Kurier Kiadóvállalatnak (Nordbayerischer Kurier), a drezdai Nyomdai és Kiadóvállalatnak (Sachsische Zeitung, Morgenpost Sachsen), a hofi Frankenpost Kiadónak (Frankenpost), a Suhli Kiadóvállalatnak (Freies Wort, Südthüringer Zeitung), a Neue Presse Nyomdai és Kiadóintézetnek (Neue Presse Coburg), és közvetett részesedése van a Hannoversche Allgemeine Zeitungban, a Neue Presse Hannoverben, a Göttinger Tageblattban, a Peiner Allgemeine Zeitungban, a Mdrkische Allgemeine Zeitungban, ahogy a Lipcsei Kiadó és Nyomdavállalatban is (Leipziger Volkszeitung, Dresdner Neueste Nachrichten), valamint a következő magántulajdonú rádióadókban: FFN, Hit-Radio Antenne, Rádió 21, illetve a rheinland-pfalzi Rundfunk GmbH & Co KG (RPRl). Ehhez jön még hozzá az olyan nyomdákban birtokolt részesedés, mint a Dráger + Wullenwever print 4-média Lübeck, illetve a Hildesheimer Nyomdai és Kiadóvállalat. És a lista ezzel még korántsem ért véget.

Ennél világosabban nem is lehetne megmutatni a média és a pártpolitika összefonódását. Az SPD a múltban nem csak szerkesztőségi viszonylatban használta ki médiahatalmát. 2013 decemberében a Spiegel arról számolt be, hogy a DDVG kijátszotta az SPD és a CDU/CSU nagykoalíció által elfogadott minimálbér bevezetését azokban az újságokban és lapterjesztő vállalatokban, amelyekben közvetve részesedésekkel rendelkezett, ugyanis a terjesztő cégeket nem munkaidő, hanem a forgalmazott lapszámok alapján fizették.[407]

A szociáldemokraták már legalább 140 éve foglalkoznak újságkiadással és terjesztéssel.[408] A császárság idején a nagy erőfeszítéssel ösz-szekuporgatott „munkás garasokkal” finanszírozott szociáldemokrata lapokat ellensúlynak szánták a leginkább a felső társadalmi rétegeknek szóló polgári lapokkal szemben. A DDVG-ben összefoglalt részesedések viszont korántsem az egykori kis munkásújságok maradványai, hanem egy immár senki számára nem átlátható médiahatalom eszközei, amely-lyel bármikor nagy embertömegeket lehet ügyesen befolyásolni.

A háttérben meghúzódó indokokról Torben Stephan 2008-ban érdekes könyvet írt Medienmacht Sozialdemokratie (Szociáldemokrata médiahatalom címmel). Megmutatja benne a körülményeket, amelyek között az SPD ilyen gyorsan kiterjesztette médiabirodalmát: míg Ger-hard Schröder kancellár 2004 elején vonakodott interjút adni a Bildnek az ellene irányuló állítólagos kampányok miatt, az SPD egy másik része azzal foglalatoskodott, hogy újabb újságokat vásároljon. Mindezekkel egy időben az akkori SPD-s gazdasági miniszter, Wolfgang Clement azon dolgozott, hogy fellazítsa a médián belüli cég-összeolvadási szabályokat - természetesen az SPD érdekében. E három röviden vázolt esemény összetalálkozása már akkor sok megfigyelőben az összeesküvés érzetét keltette. Az SPD a hatalmába kerítette a médiumokat, hangzott a vád. Ez okból merült fel a kérdés a szociáldemokraták médiastratégiájáról, illetve arról, mik a céljaik a német kiadókban szerzett, akár kisebbségi tulajdonukkal. Torben Stephan megvilágítja az egyes nézőpontokat, és igyekszik választ adni arra a kérdésre, hogy a szociáldemokraták miért építették ki a médiarészesedésüket. Elmélete szerint már nem az a cél, hogy a választási kasszában megtakaríthassanak egy bizonyos összeget, hanem mindenekelőtt a hatalom és befolyás megszerzésére törekednek a médiában.

A FÁZ hasábjain az SPD médiarészesedéseiről a következő jelent meg:

„Vitatott volt, és ma is vitatott ez a tulajdon, ugyanis ezek a médiumok az SPD-ről tudósítanak, amit függetlenül kellene tenniük."[409]

A német média szerkesztőségeiben a következő a helyzet: egy reprezentatív felmérés szerint az újságírók 34 százaléka támogatja a zöldeket, további 25 százalék pedig a szociáldemokratákat, ahogy Mathias Kepplinger kommunikációtudós felvázolta. Ha a német újságírók mintegy 60 százaléka baloldali (a Baloldali Pártot - Linké - itt egyáltalán nem vettük figyelembe), és az SPD egy komolyan veendő médiakonszern tulajdonosa, akkor mi is a helyzet a politika és a média képviselői között fennálló veszélyes közelséggel?

2014-ben láthattuk meg igazán, milyen szégyentelenül támogatja az SPD saját tulajdonú holdingján, a Deutsche-Druck und Verlagsgesellschafton (DDVG) keresztül saját médiahatalmát. A hivatalosan meghatározott minimálbér többletköltségének kiegyenlítéseként a kiadók számára garantáltak egy támogatást a terjesztőik szociális hozzájárulása mértéke alapján. Ezen az úton, a tervek szerint, a minimálbérből eredő pluszterhek 60 százaléka állami támogatásként visszafolyik a kiadókhoz. Legalább 135 millió eurójába kerül majd az államnak ez a különleges döntés. A „fejőstehén-rendeletet” a felelős munkaügyi miniszter, Andrea Nahles dolgozta ki, akiről közismert, hogy az SPD tagja. A szociáldemokratáknak a most elrendelt megállapodásban tehát nemcsak politikai, hanem gazdasági érdekei is voltak.

Mint említettük, a legtöbb német újság egyre csökkenő példányszámoktól szenved. Ez nemcsak az elektronikus média térnyerésével függ össze, hanem az olvasók növekvő öntudatra ébredésével is. Ok ugyanis nem akarják már, hogy a leginkább baloldali szerkesztőségek a politikailag korrekt egységmaszlaggal tömjék őket, ezért egyre nagyobb számban mondják le az előfizetéseket. Mindezek mellett a politikai intézmény-rendszer is válságidőket él át, és egyre jobban függ azoktól a készséges újságíróktól, akik elleplezik a helyzet komolyságát, illetve írásaikban megszépítik azt. Pontosan ezért még inkább politikai öntámogatás a nagypártok részéről a kiadók számára nyújtott 135 millió eurót kóstáló támogatás.

Emellett kézzelfogható gazdasági indokok is szerepet játszhattak a megállapodásban, legalábbis az SPD részéről. Mint részletesen bemutattuk, az SPD nem pusztán politikai párt, hanem a Deutsche Druck-und Verlagsgesellschaft tulajdonosa. Az ott kimutatott nyereség legnagyobb részét az SPD, mint tulajdonos költi el. Ismétlem, ez a pénz a párt gazdasági függetlenségét hivatott erősíteni. A DDVG kiadói csoportként csak a napilapjaiból 435 ezer példányszámot ad ki. A legtöbb példány az előfizetőkhöz jut, akik minden reggel házhoz kézbesítve kapják meg a lapokat, így profitál a DDVG, és közvetve az SPD is saját minisztere ajándékából, amelyet a német kiadóknak szánt. Az ilyen üzleteket diszkréten, a hátsó szobákban intézik el.

5.

fejezet

A

PROPAGANDA BUKÁSÁNAK PÉLDÁI

Az ebben a könyvben név

szerint említett személyek valamennyien vitatják azt, hogy ragadós,

polipszerűen összefonódott kapcsolatban állnának az elit szervezetekkel.

Vitatják, hogy lobbisták lennének, és azt is, hogy az elithez való közelségük

miatt „korrumpálhatok'’ volnának. Sőt, azt is vitatják, hogy újságírókként az

említett csoportokhoz való közelségük miatt elveszítették volna szakmai

rámenősségüket. Vitatják, hogy ez a közelség bármilyen hatással lenne a

tudósításaikra.

90 éves korában, halála előtt néhány héttel

megkérdezték barátomat, Péter Scholl-Latourt, az egységesre szabott médiával és

a cenzúrával kapcsolatos élettapasztalatairól. Peter, akivel korábban számos

frontvonalon együtt dolgoztam, ezt válaszolta:

„Paul Sethe, aki maximálisan konzervatív vezércikkszerző volt, és a Die Weltben és a FAZ-ban publikált, jó néhány évvel ezelőtt így írt: »A sajtó szabadsága nyugaton 200 gazdag ember szabadságát jelenti arra, hogy

véleményüket publikálj ák«. Időközben már nem 200, hanem mindössze 4 vagy 5 emberről beszélhetünk."[410]

Peter Scholl-Latour szerint tehát ma már csupán

négy vagy öt ember határozza meg az uralkodó véleményeket. Nyilvánvaló, hogy

így nem létezik többé a vélemények sokfélesége. A Peter Scholl-Latour által

említett Paul Sethét, aki végül is a FÁZ egyik alapító-kiadója volt, akkoriban

azért küldték el a FAZ-tól, mert nem állt be a sorba.[411] A kancelláriahivatal és az akkori kiadó gyakorolta ezt a nyomást rá - valamint

a gazdaság. Fontos cégek egyszerűen nem hirdettek tovább a FAZ-ban, tovább

növelve így a nyomást. A Salamander AG akkori vezetője, Alexander Haffner, aki

a FÁZ fejlesztési bizottságának is a tagja volt, nyíltan kijelentette: „Az

újságot a gazdaság alapította...” Az alapító érdekeinek pedig vissza is kell

tükröződniük a lapban.[412] A FAZ-kiadó Sethének tehát alaposan rátapostak a tyúkszemére. Még a német

parlamentben is szó volt arról (l 16. ülésnap), hogy a laptól „eltávolítottak”

egy FAZ-kiadót.[413] így járt Jürgen Thern, egy másik FAZ-kiadó is. És ugyanígy járt 24 év után (ebből 13

évet kiadóként töltött el) Hugó Müller-Vogg. Egy kedd délután meglepve vette

kézhez felmondását. Müller-Vogg a mai napig nem tudja eltávolításának okait.

Könyvem elolvasása után az olvasóban az a benyomás támadhat, hogy egy korrupt

vezető áll a FÁZ mögött. Ezt a vezetőt nyilvánvalóan segítik és védik, de egész

biztosan nem válnak meg tőle. A FÁZ szerény véleményem szerint távolról sem

olyan pártatlan, ahogyan beállítja magát. Ez jellemző mértékben igaz vezető

médiumainkra is. Azonnal az ajtón kívül találja magát, aki kényelmetlenné

válik, vagy eltérő véleményt képvisel. Ez igaz szerkesztőkre, kiadókra vagy

vezető szerkesztőkre is. Az összes többi vezető médiumnál így van. Az

„alfaújságíróknak” is be kell állniuk a sorba - vagy eltakarítják őket az

útból.

Az emberek lassan kezdik minden területen

felismerni a „vezető médiumok” folyamatos hazugságait. Ezek mögött ugyanis,

mint az „itt a piros, hol a piros játékban”, egy szembetűnő átverésen alapuló

rendszer áll. Vezető médiumaink port hintenek a polgárok szemébe, hogy közben a

pénzügyi elit nyugodtan gazdagodhasson. Ez a benyomás számos alkalommal

megerősödött bennem, amit a manipulatív hírszerkesztés konkrét példáival

folyamatosan bizonyítani tudok. Vegyük a 2014-es európai parlamenti

választásokat. A német nyelvű területeken a vezető politikusok mindig féltek az

olyan új pártoktól, melyek az Európai Unióban számukra a jövőben veszélyessé

válhattak. Ez vitathatatlan. És mihez nyúl az ember egy ilyen helyzetben?

Teljesen nyilvánvaló: a propagandához. És ki terjeszti a propagandát? A válasz

ugyanolyan nyilvánvaló: a vezető médiumok. Bár minden polgár tudta, hogy az EU

az utolsó pénzügyi tartalékait éli fel és a betegeskedő unió csőd közelben álló

tagországai csak állandó pénzinjekcióval tarthatók mesterségesen életben,

mégis, röviddel az európai parlamenti választások előtt légvárakat építettek

fel - a vezető médiumok erőteljes támogatásával. A pénzügyileg teljesen padlón

lévő Görögország - kérem, ne nevessenek - egyetlen éjszaka leforgása alatt egy

új, sokat ígérő pénzügyi oázissá változott. 2014. április 10-én, a Die Zeit a következőt írta online kiadásában: „A befektetők egymást tapossák a görög kötvényekért”.[414] A Die Welt ugyanazon a napon ezt közölte: „Az

államcsőd után Görögország visszatér a befektetői piacra - és alig tudja

kielégíteni a kötvények iránti keresletet”.[415] A FÁZ azokban a napokban Athén pénzügyi „nagy

visszatéréséről” beszélt.[416] így festettek a gazdasági oldalak vezércikkei nagyjából hat héttel az európai

parlamenti választások előtt. Könnyen átlátható, gigantikus blöff volt, egy

nagy, megrendezett színdarab. De miért is? Mi történt a háttérben? Angéla

Merkel német kancellár asszonynak pozitív hírek kellettek. Gyorsan megbeszélte

a görögökkel, hogy látogatást tesz az országban, és arra biztatta őket, hogy

vegyenek fel államkölcsönt, gigantikusnak számító 4,75 százalékos kamat mellett

- egy olyan időszakban, amikor a német betétesek éppen csak minimális, 0,1

százalékos kamatot kaptak megtakarításaikért. Görögország, mely több mint 300

milliárd euró tartozást halmozott fel, ezáltal több mint hárommilliárd euróhoz

jutott a tőkepiacon. Mint egy csepp a tengerben. De vezető médiumaink

ujjongtak. Ezzel az állítólag egészséges Görögországról szóló látszatmanőverrel

igyekeztek kifogni a szelet az euróval szemben szkeptikusok vitorlájából. A

német médiumok önfeledten ünnepelték Angéla Merkelt Athénban. Mindez pusztán

egy megrendezett show volt - igaz, az elejétől a végéig könnyen átlátható.

Mégis működött. Az euroszkeptikusok az európai választásokon német

nyelvterületen nem szereztek jelentős szavazattöbbletet, amitől pedig annyira

tartottak a vezető politikai pártok soraiban. A látszatszínház 4,75 százalékos

kamatterheit most a német adófizetők garantálják. Ez a dolog egyik oldala. A

másik: három hónappal az akciót követően, melyet vezető médiumaink oly

frenetikus lelkesedéssel üdvözöltek, Görögországnak újra vásárlókat kellett

keresnie egy következő állami kötvénycsomagra. A német vezető médiumok ezúttal

viszont hallgattak, mint a sír. Görögország ugyanis egyáltalán nem élt át

semmiféle tőkepiaci nagy visszatérést, hanem pont az ellenkezője történt: Athén

2014 júliusában csupán az eladásra szánt államkötvények felére tudott vásárlót

találni.[417] Persze vezető

médiumaink erről is mélyen hallgattak. Hiszen mind az európai parlamenti

választások, mind pedig a propagandashow véget ért. Önök olvasóként e kis

példán keresztül is láthatják, vezető médiumaink miként manipulálják, csapják

be, veszik hülyére polgárainkat, és hogyan hazudnak a szemünkbe. Ezek után még

az adófizetőknek kell kifizetni az okozott károkat. Miközben a sajtó

hangulatfelelősként viselkedik.

Szeretné tudni az igazságot? A médiumokkal

kapcsolatban ez így szól: érvényesülési kényszer, misszionárius buzgóság, plusz

öncenzúra - ez az újságírói munka szíve-lelke. A talkshow-kban, híradásokban,

könyvpublikációkban, újságokban és a rádiókban minden ugyanolyan séma szerint

zajlik: a közvélemény néhány nagy hatalmú ura egy pontosan bemért és hozzánk

igazított hangulatképet kelt előttünk. Az igazság pedig ehhez képest teljesen

mellékes.

Több százszor szerepeltem különböző televíziós

műsorokban, mégis jól emlékszem 2004. április 18-ára. „Biztonsági szakértőként”

hívtak meg Sabine Christiansen show-jába, ahol

Hans-Dietrich Genscher (FDP) korábbi külügyminiszter, Günter Verheugen (FDP)

európai uniós bővítési biztos, Georg Milbradt (CDU) szász miniszterelnök, Rudolf

Schuster szlovák államelnök és több más illusztris vendég mellett ültem.[418] Az adás témája az Európai Unió előttünk álló nagyarányú keleti bővítése volt, ezzel a címmel: „Sorsdöntő

kérdés - Németország jövője keleten dől el?” Nyilvánvalóan azért hívtak meg,

hogy élő adásban a gonosz, sötét gondolkodású német választó mintapéldája

legyek, aki a seregnyi lerongyolódott keleti állam felé történő határnyitás

miatt aggódik. Akkoriban azt prognosztizáltam, hogy néhány éven belül a sorompók

újra kezdenek majd lezárulni. Például a bűnözés miatt. A műsorban aztán élő

adásban végeztek ki. A Berliner Tagesspiegel a

következőt írta annak idején a műsor után: „A nézők élőben figyelhették, amint

Dr. Ulfkotte urat lemészárolták. Képet kaphattak arról, hogyan működnek egyes

politikai körök. Mindig a gyengékre támadnak.”[419] Közben megváltozott a helyzet. Mind kevésbé értik meg a világot azok, akiknek

az EU-őrületet és a határtalan bűnözést köszönhetjük. 2004. május 1-én az EU

tíz tagállammal bővült. Három évvel később még kettő követte, Bulgária és

Románia. A politikusok kizárólag a keleti bővítésben rejlő elméleti

lehetőségekről beszéltek, a nagy veszélyekről teljesen hallgattak. „Jobboldali

beállítottságúnak” állították be azokat, akik ezekre előzetesen figyelmeztettek

(ahogy én is). Manapság már nem lehet elhallgatni a realitást: a régi és az új

tagországok között jelentős életszínvonalbeli különbség volt és maradt,

miközben az új tagországok szociális ellátó rendszerei szintén rossz állapotban

vannak. Ez a szegénység és a nyugati engedékenység határokon átívelő bűnözéshez

vezetett, amelynek veszélyeiről 2004-ben nem tájékoztatták a polgárokat.

Mindezt már 2004-ben elmondtam Sabine Christiansen talkshow-jában. Ahol aztán Genscher, Verheugen és hasonló beállítottságú

kollégái „lemészároltak”. Vajon mi mikor „mészároljuk le” végre a Genschereket,

Verheugeneket, Milbradtsokat és az összes többit, akik hidegvérrel belevittek

mindebbe bennünket, polgárokat? Vajon túl buták voltak, vagy csak alkalmatlanok

arra, hogy előre lássák ezt a folyamatot? Vagy esetleg szándékosan tették?

Mégis teljes természetességgel élik a világukat a mi adópénzeinkből, miközben

még nagy politikusként is be akarnak kerülni a történelemkönyvekbe.

Vegyünk egy másik példát: a gazdasági elemzőknek

az 1990-es évek óta nem sikerült helyes gazdasági prognózist felállítani, ami

előre jelezte volna a gazdasági válságokat. Prakash Loungani, az IMF

közgazdásza az 1990-es évektől egészen 2012-ig terjedő időszakban, évről évre

kimutatta ezt. A közgazdászok újra és újra teljesen mellélőnek prognózisaikkal.[420] Ez olyan tény amit nem lehet letagadni. Médiumaink ennek ellenére hétről hétre arra törekednek, hogy

közzétehessék a gazdasági elemzők prognózisait. A találati pontosságuk olyan,

mintha vakoknak osztanánk ki fegyvereket egy lövészversenyen. Érdekes módon

közgazdászaink ezekkel a koncentrált ostobaságaikkal, amelyeket legtöbbször

nyilvánosságra is hoznak, újra és újra bekerülnek a fő hírműsorainkba.

Beláthatatlan következményekkel jár a

polgárokra, ha megbíznak ilyen szakemberek előrejelzéseiben és eszerint

alakítják például a befektetéseiket. A múltban jól láthattuk ezt az arany

árának előrejelzésével kapcsolatban, amit a média rendszeresen nyilvánosságra

hozott. Nézzünk csak néhány ilyen előrejelzést, hogy felismerhessük, milyen

képtelen következtetésekre jutottak: amikor 2010 decemberében az arany ára

unciánként 1400 dolláron állt, James Turk elismert amerikai közgazdász a német

médiumokban a következőket prognosztizálta: „Egy uncia sárga nemesfémért

nemsokára 3500 dollárt fogunk fizetni.” A Hypo Vereinsbank korábbi vezető

közgazdásza, Martin Hüfner ugyanekkor így nyilatkozott: „Az arany ára 1400

dollárról unciánként 500 dollárra esik. Pánik tör ki a befektetők között, akik

mindenáron igyekeznek majd megszabadulni a nemesfémkészleteiktől.” A realitás

ezzel szemben az lett, hogy az arany ára 2010 decemberétől 2011 augusztusáig

1400-ról 1800 dollárra emelkedett. Egyik prognózis sem vált be. A tendenciózus

előrejelzések mögött sokkal inkább jól megragadható érdekek rejlettek. Semmi

közük nem volt az igazsághoz.

Az újságírók mégis újra és újra közzéteszik az

ilyen képtelenségeket. Miért is? Manipulálnak minket, hazudnak és becsapnak. A Hörzu programújság 2014 májusában a ZDF Deutschlands Beste című műsorához arra kérte az embereket, hogy segítsenek

kiválasztani azt a 100 férfit és 100 nőt, akiket a „legkiválóbb élő német

személyiségek” közé választanának. Az olvasók 2014 májusáig küldhették el

javaslataikat a szerkesztőségbe. A műsor mottója így szólt: „Kedves Olvasó, Ön

dönti el, hogy ki fog nyerni.” Az olvasók azonban akár a szemétbe is dobhatták

volna a leveleiket, mert a Forsa közvélemény-kutató intézet már rég megadta a

ZDF-nek a legjobb 50 német nevét. Emellett a ZDF még egy nagyszabású online

szavazást is meghirdetett. Azonban az eredményre sem a Hörzu olvasói, sem pedig azok nem voltak hatással, akik részt vettek a

ZDF-szavazáson.[421] Az egész egy nagy illúzió volt, elhitették az olvasókkal és a nézőkkel, hogy az ő döntésük

is számít.[422] Olvasóként vagy nézőként az ember meglehetősen átverve érezhette magát ebben a helyzetben.

Mert az állami ZDF szemtelenül és merészen Angéla Merkelt tette az első helyre,

bár ő az olvasók véleménye alapján az első helyek egyikén sem szerepelt. A

hölgyeknél például az első helyeken olyanok álltak, mint Helene Fischer és Ina

Müller.[423] A valóságban viszont a németek kétharmadának elege volt Angéla Merkelből, de ez a közvéleménykutatás

igazából csak Ausztriában kapott figyelmet.[424] Mihez kezdtek minőségi médiumaink azzal a ténnyel, hogy az olvasók csupán 24

százaléka szerette volna továbbra is kancellárnak látni Angéla Merkelt?

Kapaszkodjanak meg! így hangzott a főcím: „Minden negyedik ember még 10 évig

Merkelt szeretné”.[425] Háromnegyede ellene van, de médiumaink ebből is képesek pozitív hírt csinálni. így működik a

félretájékoztatás a híregységesítés korában.

Vannak dolgok, amiről a német újságírók soha nem

írnak, pedig fontosak, ha meg akarjuk érteni a világot. Lord Mandelson angol

külügyminiszter 2009-ben a következő kijelentést tette: „The banks are fucked,

we’re fucked, the country’s fucked!”[426] Ezeket a szavakat nem kell lefordítani. Ennél világosabban nem is lehetne

leírni a polgárok megtakarítási helyzetét - és mindezt egy lord, egy kormánytag

szájából. Német nyelvterületen ilyet manapság nem akarnak hallani.

Németországban szívesebben látják az alagút végén a fényt, bár még be sem

hajtottak az alagútba. Németországban a minőségi médiumok addig terjesztik a

propagandájukat, amíg el nem jön a vég. A legjobb újságíróink parancsra

hazudnak, ha a politika úgy kívánja. Ön szerint ez összeesküvés-elmélet? Pedig

könnyen alátámasztható.

A MAGASABB CÉL:

A NÉMET IDENTITÁSÉRZET LEROMBOLÁSA

A következő bekezdés nagyobb részében

politikusainkról, a médiáról és az euróról lesz szó. Miért? Az euró bevezetésének

ötletét, mint már említettük - és ez nem egy összeesküvés-elmélet része - egy

Bilderberg-konferencián döntötték el. A biztosan nem összeesküvés-elméleteket

terjesztő Frankfurter Rundschau is így írja: „A

szervezet egyik vezetője, Étienne Davignon belga vállalkozó szerint az euró is

a Bilderberg-csoporthoz vezethető vissza.”[427] Mint ahogy már eddig is láthattuk, az olyan elit szerveződések, mint a

Bilderberg-konferenciák at rendező csoport is, biztosan nem demokratikus szervezetek,

hanem propaganda-és lobbiegyesületek, amelyek bizonyos érdekeket hivatottak

képviselni. Mégpedig az Amerika-párti nagytőkésekét. Hogyan történhet, hogy

politikusok - Angéla Merkel is beszédet tartott a Bilderbergnél - és újságírók

hagyják, hogy a Bilderberg és hasonló szervezetek használják őket és céljaik

érdekében propagandatevékenységet végeznek? A következő oldalakon

megvizsgáljuk, mely médiumok végeztek propagandatevékenységet az euró

érdekében, miközben még egyes politikusok hazugságra felszólító parancsainak is

engedelmeskedtek.

Tudta Ön, hogy a politikának volt egy magasabb

rendű célja is az euró bevezetésével kapcsolatban? Mégpedig a nemzetállamok és

nemzeti szintű állami gondolkodás szétverése, mindenekelőtt a németeké. Olaf

Schwencke SPD-politikus az euró bevezetése előtt ezt így magyarázta nekünk: az

euró bevezetésével az Európai Unió a jövőben a világ legnagyobb pénzügyi és

tőkepiacává válik majd. Ennek kulturális következményei lesznek. Schwencke azt

mondta, ha már nem léteznének nemzeti valuták, akkor a nemzetállam véget érne.

Schwencke szó szerint így írta: „Az anyagilag legfontosabb területet, a

devizapolitikát, mint az állami szuverenitás központi részét ezzel feladja, és

az európai jogi és gazdasági közösség veszi át ennek a funkcióját.” A

kulturális megjelenési módok sokszínűsége Európában az egyre növekvő

kommerciális világkultúra - gyakran jelölik ezt a „Mac World” fogalmával -

által eltűnhet.[428]

Pontosabban: kulturális karakterünk és

nemzetállamiságunk tönkretétele zajlik és zajlott. Ma azok, akik az eurós

valutaunió egyre gigantikusabb méretű költségeivel riogatnak, úgy vélik, hogy

ez előre nem voltmegjósolható.Ahazugokapolgárokfeledékenységére építenek. Pedig

sokan voltak, akik figyelmeztették őket. De akkoriban az ellenfeleket

nevetségessé tették. Elfelejtettük az olyan nagy, országos méretű

kezdeményezéseket az 1990-es évekből, mint: „Igen a DM-re - Nem az euróra =

Teuro! (szójáték - a drága (teuer) és az Euro szóból - a szerk.)”, „Európa

igen, euró nem!” és „Ki állítja meg az euró őrületet?” A feledés homályába

merültek a német legfelsőbb bíróság elé került perek is, melyeket az 1990-es

években indított számos eurókritikus. A média és a politika az euró ellenzőit

lekicsinylőén „fontoskodóknak” és „félelemkeltőknek” nevezte. És mit feleltek

az olyan euróval szembeni szkeptikusok, mint Wilhelm Hankel, Wilhelm Nölling,

Kari Albrecht Schachtschneider és Joachim Starbatty professzorok az 1998

februárjában megjelent, Az euró hátrányai - Miért nem képes

fennmaradni a valutaunió? című könyvükben az ilyen támadásokra? Ezt

írták: „Aki nem veszi észre vagy bagatellizálja a valóságosan leselkedő

veszélyeket, az nem felelősségteljes politikus; aki pedig a valóságosan

leselkedő veszélyekre figyelmeztet, az nem félelemkeltő vagy populista, hanem

realista.” Emlékeznek még, hogy a négy professzort az 1990-es években gyakran

milyen névvel illette a média és a politika? „Négyek bandája”[429] „önjelölt népképviselők” vagy „euróellenes vének tanácsa”.[430]

Theo Sommer, a Die Zeit kiadója, egyben Bilderberg-és lobbihálózati tag, 1998-ban „A jó csere -

pontosan Németországnak van szüksége az euróra” cím alatt írt az euró

kritikusairól: „Most hangosan kárognak: professzorok^ politikusok,

pszeudopróféták. Theo Sommer így

folytatta: „A nem bebizonyíthatót nem lehet

bebizonyítani és végül is csak egy megállapítás marad, hogy (...) hatalmas

összegű valutatranszfer lesz szükséges a gyengébb országok irányába - méghozzá

német pénztranszfer.” Ó, ha ma betűről betűre meg lehetne etetni Theo Sommerrel

az akkori képtelenségeit. A Hankel és Schachtschneider professzorok-féle

euróellenzőket Sommer „A négy egyenes zászlócskának” (alias Négyek bandája)

nevezte, mely gyenge jogi lábakon állva Karlsruhéig botladozott, hogy az új

pénznemet megakadályozza.”[431] Hogyan esik ez vajon annak, akit „pszeudoprófétasággal” rágalmaznak meg? Vajon

az időközben adócsalásért elítélt Theo Sommer vagy más Bilderberg-tagok, akik

az eurót a lakosság akarata ellenére feltétlenül be akarták vezetni, valaha is

bocsánatot kértek ezért a képtelenségért, amit annak idején elkövettek? Nem!

MERKEL ESTI MESÉJE:

ÍGY CSAPJA BE A NÉMET KORMÁNY A LAKOSSÁGOT

A szövetségi kancellár nyilvánosan arra

szólította fel a német médiumokat, hogy ne tájékoztassák a lakosságot a

valóságról az euró válságával és a fenyegető pénzügyi összeomlással

kapcsolatban. Ez a tény vitathatatlan és időközben már „minőségi médiumaink” is

megemlítették ezt, mintegy mellékesen. A következő generációk biztosan

megkérdezik majd tőlünk, hogy a lakosság miért törődött ebbe bele és miért

tűrte ezt el olyan sokáig. A következőkben álljon itt néhány tény, amit tovább

tudnak adni barátoknak és ismerősöknek ilyen helyzetben. Talán ők majd

okosabban cselekszenek és elővigyázatosan mindig azonnal felveszik pénzüket a

bankban! Különben ők is azokhoz a buta emberekhez fognak tartozni, akik a

szövetségi kancellárnak hittek és sokat vagy akár mindent elvesztettek.

Merkel nyilvánosan hazugságra kérte a német

médiumokat, hogy a valós helyzetet elrejtse. Állítólag az ország érdekében,

hogy elkerüljék a pánikot. De a valóság valamikor úgyis napfényre kerül. Van,

amikor korábban, van, amikor később. Angéla Merkel szövetségi kancellár (CDU)

valószínűleg nem repesett az örömtől, hogy a német politika legfelsőbb

vezetőjeként életének egy ilyen csúnya epizódja napfényre került: 2008. október

8-án, egy napfényes őszi szerdán meghívta a legfontosabb médiumok képviselőit

és a kiadóvezetőket egy vacsorával egybekötött találkozóra. Három nappal

korábban a szövetségi kancellár a televíziós kamerák előtt bátran kijelentette:

„Azt üzenjük betéteseinknek, hogy megtakarított pénzük biztonságban van. Ezért

a szövetségi kormány felelősséget vállal.” A valóságban azonban a szövetségi

polgárok megtakarításai mindennek nevezhetők voltak, csak biztosnak nem. Ezért

kellett az újságíróknak és a kiadóvezetőknek valótlanságot terjeszteniük a

kancellár asszony megbízásából.

Merkel a „minőségi médiumok” összegyűlt újságíróinak

azt mondta, hogy fontos szerepük van a gazdasági és pénzügyi válság kapcsán. Az

állam érdekei úgy kívánják, hogy a polgároknak nem szabad megismerni a teljes

igazságot az állam rossz pénzügyi helyzetéről és a kibontakozó gazdasági

válságról. Ezért a médiumoknak vissza kell fogni magukat és inkább pozitív

hírekkel kell szolgálniuk a nemzet számára. Angéla Merkel arra kérte az

újságírókat, hogy a valóságos helyzetről visszafogottan tudósítsanak. Különben

az ország akár kezelhetetlenné válhat. Ezért az újságírók kezében van a

lehetőség, hogy elkerüljenek egy lehetséges pániksorozatot. A valóság

eltorzítására való felhívás egyértelmű volt. A Die Zeit,23 a Süddeutsche és a taz egészen kis terjedelemben, alig feltűnő helyen adott hírt erről a találkozóról és arról

a felhívásról, hogy a lakosságot távol tartsák a valóságtól.

A Die Zeit a következő szavakkal vezette be a cikket:

„2008. október 8-án még kezdeti stádiumában volt a válság, pontosabban még ártalmatlannak tűnt. Azon a szerda estén a szövetségi kancellár és pénzügyminisztere meghívták a legfontosabb

újságok vezetőit a kancelláriára, hogy egy üzenetet adjanak át nekik, mely így

hangzott: Bár nem tudjuk pontosan, mi történik két-három hét múlva, de nagy

tisztelettel kérjük a bizalmukat és főleg azt, hogy ne keltsenek rossz

hangulatot, mert ehhez túl komoly a helyzet.’’24

;1 Lásd http://www.zeit.de/2009/06/Ratlosigkeit/komplettansicht 4 Idézet forrása: http://www.zeit.de/2009/06/Ratlosigkeit/komplettansicht

Egy másik lapban pedig a következőket olvashatjuk:

„Pár hónappal korábban, 2008. október 8-án egy

különös találkozásnak lehettünk tanúi, melyről említést kell tennünk ebben az

összefüggésben. Ezen a napon a szövetségi kancellár asszony meghívta magához a

jelentősebb médiumok vezető szerkesztőit. Ez a nagy gazdasági válság

kitörésének idején történt. Nem jelent meg nyilvánosan részletekbe menő

beszámoló erről a találkozóról, csak pár említés lelhető fel az archívumokban,

itt-ott egy mellékmondat, egx rövid megjegyzés. Egy helyen szűkszavúan

olvashatunk arról, miről is volt szó ezen az estén a kancelláriahivatalban:

Merkel arra kérte az újságírókat, hogy visszafogottan tudósítsanak a krízisről

és ne okozzanak pánikot.”

A vezető szerkesztők tartották magukat a kéréshez. 2009 februárjában, négy hónappal később a taz csodálkozását fejezte ki a médiumokkal kapcsolatban: „A boldog tudatlanság állapotában tartják az embereket, akik erre csöndben maradnak. Nem szerepel az

újságban az, hogy mennyi pénzt pumpáltak eddig a bankokba, hány milliárd euró

értékben vállaltak garanciát (és ez hány havi Hartz-IV „bérnek” felelt meg). A Süddeutsche január 15-i száma például elhallgatja azt a hírt, hogy a Hypo Reál Estate négy hónap alatt

negyedszer kért és kapott milliárdos nagyságrendben készpénzt és bankgaranciát,

azon a címen, hogy: „Ha Steinbrück kopog az ajtón...” A Bild-Zeitung még egy díjat is kapott azért, hogy oly „felelősség-tudatosán”

tájékoztatott. Egy olyan díjat, amelyet újságírók ítéltek oda.

Az újságírók tehát úgy táncolnak, ahogy a politika fütyül. Egy bennfentes a következőket írja erről:

„Merkel úgy beszélt az újságírókhoz, mintha a

kancellária egyik részlegének a munkatársai lettek volna. Ha jobban

meggondoljuk, arra a következtetésre juthatunk, hogy valóban, egyre több

újságíró tényleg így is látja magát. Ha ez így folytatódik, akkor valóban nem

lesz szükség több újságíróra.'20 [432] [433]

Angéla Merkel, aki a keletnémet időkben propagandistának tanult, a német médiumok vezetőit ezen a 2008. október 8-ai, majd az ezt követő több, hasonló

találkozón egyszerűen beállította a sorba. A német sajtónak ezt a tényt (amint

az a fenti megjegyzésekből is kitűnik) több független újság is megerősítette.

Ha a sajtó még független és szabad lenne, akkor a demokraták félreverték volna

a köztársaság vészharangjait. Merkel orosz autokrata vezető módjára összehívta

a német újságírás kulcsembereit és a közös cél érdekében szövetségessé tette

őket. Hasonló dolgok figyelhetők meg a banánköztársaságokban, amikor puccsisták

megszállják a rádióadókat, hogy a SAJÁT igazságukat közvetítsék a nép felé.

Nikolaus Brender korábbi vezető szerkesztő (2000-től 2010 márciusáig) egyike azoknak a keveseknek, akik világosan beszéltek erről a tendenciáról.

Elmondta, hogy az állami médiumok soraiban tapasztalható spicli rendszer a

Stasi-időkre emlékeztet. Brender nem sokkal hivatali idejének lejárta előtt arról

beszélt, hogy a pártok „nem hivatalos munkatársai” dolgoznak a ZDF kötelékében,

„hasonló módon ahhoz, mint az NDK idejében az úgynevezett „IM” (inofizielle

Mitarbeiter, nem hivatalos munkatárs) alkalmazottak. Egy „függőségekből finoman

megmunkált háló” létrejöttéről van szó, „amely karrierlehetőségeket, de

kötelezettségeket is rejtett magában”. O maga is „megpróbálta legalább a

felelős pozícióktól távol tartani az ilyen spionokat”.27 Amikor a ZDF felügyelőbizottságában a konzervatív uniópártok képviselői kerültek többségbe, Brender szerződését nem

hosszabbították meg, mert nem akart úgy táncolni, ahogyan a kancellári hivatal

fütyült.

Peter VoB világosan látta, hogyan működik a pártok befolyása az állami médiumokra és ezért 35 év után 2009-ben végül kilépett a CDU-ból.28 Klaus Bresser, aki a heute-journal alapítója és ZDF-főszerkesztőként Nicolaus Brender elődje volt, szintén

elvesztette a ZDF-nél dolgozó újságírók abszolút függetlenségébe vetett

illúzióját. Csak kevés újságírónak van annyi gerince, mint Brendernek, hogy

ellenálljon a politika világából érkező erők szorításának. Néhány „minőségi

újságíró” szemrebbenés nélkül hajlandó az állami adóktól a politikához

szerződni - és ott a

Idézet forrása: http://www.spiegel.de/kultur/tv/einflussnahme-der-parteien-brender-prangert-spitzelsystem-bei-oejfentlich-rechtlichen-an-a-679247.html ' Lásd http://content.stuttgarter-nachrichten.de/stn/page/detail.php/231841S

politika mosóporreklám-szerű szlogenjeit puffogtatni. Steffen Seibert, aki 1989 óta dolgozik a ZDF-nél és 2003-tól 2010-ig a heute-Nachrichten műsorvezetője volt, kormányszóvivő, valamint államtitkári rangban a szövetségi kormány sajtó-és információs igazgatója lett.[434] Mit jelent ez? Seibertet az állami propagandaminisztérium vezetőjének

választották. Ebből a példából is láthatjuk, mennyire felcserélhetők egymással

a rendszerek és milyen közel is állnak egymáshoz. A Süddeutsche ezt írta: „A kormányszóvivő helyett, aki egy közszolgálati csatornához igazol, ugyaninnen egy csúcsújságíró érkezik a szóvivői hivatalba. A rendszerek csereszabatosak.”[435]

A HAZUGSÁGOK CSATÁJA: SABINE CHRISTIANSEN ÉS ULRICK WICKERT

PROPAGANDÁJA

Nézzük most meg közelebbről a széles körben elterjedt befolyásolási módszert. Mégpedig az euró példáján. A németek többsége egész biztosan nem

akarta az eurót. A politika azonban reklámokkal szerette volna elfogadtatni

azt, amit az emberek maguktól nem akartak elfogadni. Kilencmillió euróba (17,6

millió német márka) került az információs kampány, amelyet a szövetségi

minisztérium sajtó-és hírosztályának költségvetéséből fedeztek, hogy

elfogadtassák az eurót a tömegekkel. Még világosabban fogalmazva: az

adófizetőknek kellett finanszírozni a saját agymosásukat. Méghozzá mindjárt

kétszer is: egyszer az adókon keresztül. Másodszor pedig a kötelező televíziós

hozzájárulási díjakon keresztül. A reklámakció már 2000 januárjában

elkezdődött. Öt szakaszban kellett végigkísérnie az euró bevezetését a 2002.

január 1-ei készpénz bevezetéséig. A cél semmiképpen nem a tartalmas

felvilágosítómunka volt. Az új pénznem bevezetésével kapcsolatban főleg

„pozitív érzéseket” kellett a németekben kelteni. Ennek eszközei a

következőképpen alakultak: 7 millió euró reklám-és PR-akciókra (hirdetések,

tv-szpotok, plakátok), 750 000 euró PR-együttműködésre nem kormányzati

szervekkel, valamint a megyékkel, és végül 1,2 millió euró folyamatos akciókra

(szolgáltatóközpont, eurósátor, propagandaanyagok terjesztése). Az első

reklámfázisban csak hirdetéskampányokat indítottak. A második fázisban a

közélet ismert személyiségeivel készültek hirdetések. A harmadik fázis a

társadalom különböző területeiről mutatott be olyan vezető személyiségeket,

akik támogatták az eurót. A negyedik fázisban pedig, 2001 nyarán/őszén a

hivatalos személyeken kívül más ismert emberek is kiálltak különböző

reklámhirdetésekben az euró mellett. Egy egész oldalas hirdetés jelent meg

Berti Vogtsszal, a német futballválogatott akkori edzőjével. A hirdetésben

kiemelt betűkkel szerepelt: „Az euró a következő évszázadba átvezető hágó

bejárata”. Később pedig ez: „Németországnak Európa csapatában az élcsoportban

kell játszania. Az euróval sikeresek lehetünk a globális versenyben. A közös

európai pénznem a legjobb biztosíték az árfolyamkockázatok ellen. Az exportban

erős német gazdaságnak készen kell állnia a következő évszázadok kihívásaira. A

lehetőségeinket kemény munkával nekünk magunknak kell kialakítanunk - úgy a

futballban, mint az euróval kapcsolatban. Csak az érhet el eredményeket, aki

kihasználja a lehetőségeit.” Ebben a kampányban szisztematikusan szellemi

ellenpontként mutatták be az euró kritikusait, ha egyáltalán szóhoz engedték

jutni őket. A CDU 1998 kezdetétől propagandafüzetet terjesztett ezzel a címmel:

„Euró: a biztos jövő pénzneme”. Alakosságot ebben a brossurában alaposan

félrevezették. Egy sor megtévesztő állítással igyekeztek meggyőzni arról a

polgárokat, hogy a német márka tömeges munkanélküliséget és az ipar leépülését

jelenti, az euró pedig könnyű, gondtalan életet.

A szövetségi kormány euró melletti propagandacsatájában a pénz nyilvánvalóan nem számított. Hogyan másként értelmezhetnénk ezt a 2000. július

5-i sajtóközleményt?

A frankfurti Publicis PR-ügynökség megbízást kapott az Európai Bizottság és az Európai Parlament támogatásával, valamint a szövetségi sajtóosztály által

a németországi euróinformációs kampány lebonyolítására létrehozott Euro

Aktionsgesellschafttól. A 2000-es és 2001-es évekre 28 millió márkás

költségvetést biztosítottak az új pénznem bevezetésére. Az Európai Központi

Banknál elkülönített büdzsén kívül, amit a berlini Publics PR kezel, egy

további alap is rendelkezésre áll az euró készpénz alapú bevezetésére a Publics

csoport számára.[436]

2001 júniusában aztán a szövetségi kormányzat a következő tájékoztatást adta ki: „Az Euro Aktionsgesellschaft, amelyben a szövetségi kormányzat, az

Európai Bizottság és az Európai Parlament közösen dolgoznak az euró

bevezetéséért, elindítja (...) tévéreklám kampányának első hullámát az euró

készpénz alapú bevezetésére. Ahogyan az eddigi sajtóreklámokban és a plakátokon

is látható volt, eurós nagykövetként négy személy vesz részt javadalmazás

nélkül a munkában: Sabine Christiansen, Richard von Weizsácker, Helmut Schmidt

és Ulrich Wickert. A televíziós reklámokra két hónap alatt hárommillió márka

áll rendelkezésre az Euro Aktionsgesellschaft számára. Mint minden, az euró

információs kampány keretein belül zajló PR-és hirdetési tevékenység esetében,

ezen ösz-szegek felét a szövetségi kormány sajtó-és információs hivatalának

alapjából, másik felét pedig az Európai Bizottság forrásai fedezik. A csoport

vezetésére Ulrich Wickert jelölték. Őt követik sorrendben Christiansen, von

Weizsácker és Schmidt.”[437]

Helmut Schmidt volt szövetségi kancellár korábban az euróval kapcsolatos felettébb kínos kijelentéseivel hívta fel magára a figyelmet. Ezek mindenesetre

alkalmasak voltak arra, hogy bebizonyítsák, sok mindenről van fogalma, de a

devizákról biztosan nincs. Schmidt azt mondta: „Az euró külső stabilitása más

fontos devizák irányában növekedni fog a német márka eddigi stabilitásához

képest. Ez az új pénznem szélesebb körű használatából adódik.”

Ennek mondott ellent Peter Odendahl, aki akkoriban az Aurecon

Vagyonkezelő GmbH igazgatója volt: „Több német vezető politikus véleménye

szerint a szélesebb körű használat keményebbé teszi majd az eurót a mai

márkánál. Nos, ha ezek a politikusok úgy vélik, hogy az alkalmazási terület

nagysága befolyásolja a pénz erősségét, gondoljanak csak arra: Oroszország több

mint kétszázszor nagyobb, mint Svájc. Érdekes lenne ezzel kapcsolatban

megvizsgálni, hogy a fent nevezett urak megtakarításaikat vajon szívesebben

helyeznék-e el rubelben, mint svájci frankban?” Ezzel Helmut Schmidt

nyilvánosan vereséget szenvedett. Schmidt sok képtelenséget terjesztett az

euróról. 1997. június 29-én a Welt am Sonnfogban

például ezt írta: „Az euró - ez nyilvánvaló - keményvaluta lesz, méghozzá

olyan, melynek értékét sem pénzpiaci spekulációk, sem politikai döntések, sem

Washington vagy Tokió nem manipulálhatják könnyen.”[438]

De nézzük csak meg közelebbről a két másik euró-nagykövetet: prostituálódhatott vajon Ulrich Wickert és Sabine Christiansen egy európárti hirdetési kampány során? A kampány mindenesetre meglehetősen gyanús volt,

miután a politika plakátokon, hirdetésekben és televíziós csatornákon keresztül

is részt vett benne. Sőt, talán még törvénybe ütköző is. Az állami rádiótörvény

akkoriban már tiltotta, hogy televíziós reklámokban „olyan személyek lépjenek fel,

akik rendszeresen politikai hírműsorokat vagy aktuálpolitikai adásokat

képviselnek.” Christoph Degenhart, a Lipcsei Egyetem médiajogásza azért is

„problematikusnak” tartotta a prominens személyiségek részvételével

népszerűsített reklámfilmeket, mert ily módon „célirányosan” politikai

propagandacélokra használták fel az ARD újságíróinak közszolgálat során

szerzett tekintélyét.[439]

Sabine Christiansen, egy 1957-es születésű műsorvezető 2001 augusztusában elmondta, hogy miért is prostituálódott az euróért: „Az euró kilátásai jók. Ha

most gyengélkedik is kicsit, a szakértők nagy lehetőségeket látnak benne, hogy

a márkánál is stabilabb legyen.”[440] És ezt is hozzátette: „Pénzügyi körökből újra és újra arra kérnek, készítsek

több műsort az euró témájában, de sajnálatos módon számos bank-és nagy

vállalati vezető nem volt hajlandó a rendelkezésünkre állni.” Ha a „pénzügyi

körök” kérik, akkor az olyan emberek, mint Christiansen asszony nyilvánvalóan

örömmel követik őket. Olyan sokáig azért nem lubickolhatott Sabine

Christiansen az euró mámorában. 2003. november 30-án már a következő

témáról szól az általa vezetett talkshow: „Németország csődbe megy: Az euró

veszélyben?” A műsorban Hans Herbert von Arnim államjogász a következőket

mondta az euró árfolyam-ingadozásairól: „Véleményem szerint ez olyan, mint egy

atomkatasztrófa. Az emberek halálos dózist kaptak. Eljátsszák a bizalmat és ez

belpolitikáiig is igaz. A rövid távú politikai sikerek érdekében hosszú távú célokat

áldoztunk fel.” Ha az archívumokban jobban utánanézünk Sabine Christiansen

műsorainak, akkor még a legjobb indulatú nézőknek is feltűnik, hogy ezt az

állami műsort felhasználták az európropaganda céljaira. Végig sem kell nézni

ehhez az egyes adásokat. Elég csak a tényeket figyelembe venni: Az euróval

szemben szkeptikus (és az eurót támadó) Wilhelm Hankel professzort meghívták az

első, 1998. január 4-ei Sabine Christiansen-adásba, majd a meghívást lemondták.

A szerkesztőség „koncepcionális okokat” említett és 500 eurós lemondási díjat

ajánlott fel, a döntés azonban Hankel szerint Wolfgang Scháuble beavatkozásának

volt köszönhető. Az ARD ezt vitatja.[441]

Más adásoknál is elég egy pillantást vetni a nyilvánvalóan kiegyensúlyozatlan vendéglistára, hogy benyomást kapjunk a valóságról. Ha figyelembe vesszük, hogy

a műsorvezető vállaltan az euró propagandistái közé tartozik, a kép még

nyilvánvalóbb. 2011 szeptemberében Christiansen talkshow-ja a következő témával

jelentkezett: „Viszlát, német márka! Fáj az euró?” Theo Waigel európárti

élharcos, a kormányzat által felbérelt európropagandista, Ulrich Wickert, Hans

Eichel euró-szóvivő és az „Euró krimi” írója, Horst Ehmke esélyt sem adtak az

euró kritikusainak. Hasonlóképpen történt az „Egy korszak vége - Viszlát, német

márka” című, 2001. decemberi adásban. Itt Christiansen mellett Hans Eichel

euró-szóvivő, Egon Bahr európárti élharcos (,,...a történelemben egyedüli

esély, hogy az egységes Európát harc nélkül megvalósítsuk”), valamint Helmut

Kohl egykori kancellár, az euró lelkes támogatója képviseletében az exkancellár

jobbkeze, Lothar de Maiziére voltak jelen. Az euróval szemben szkeptikus,

visszamaradott gondolkodású német polgárt pedig Heinz Schenk színész

személyesítette meg. Sabine Christiansen talkshow-i fontosak voltak az emberek

befolyásolásában, amint az Friedrich Merz CDU-politikus és a kormánypárti

uniós pártok frakcióvezetője 2003. június 29-én Sabine Christiansen 250.

jubileumi műsora alkalmából mondott köszöntőjéből kiderült: „Úgy gondolom,

először is gratulálnunk kell Önnek ehhez a műsorhoz. Ez a program ma már jobban

meghatározza a politikai irányvonalat Németországban, mint a német parlament.”[442]

A FÁZ is írt egyszer Sabine Christiansenről: „Az évek során

kirajzolódott, hogy Christiansen a házi parlamentjében zajló vita hevében

elfeledkezett a világ többi részéről. (...) Saját korábbi szavaiért vagy

tetteiért kiállni, vagy a következményekkel kapcsolatban konfrontálódni - nos,

ez Christiansennél elképzelhetetlen.”[443] Úgy táncolt, ahogy a nagyok fütyültek. Eszköz a hatalmasok kezében. Az ARD

évente kerek 10 millió eurót fizetett ki különböző díjak címén az eredetileg

stewardessnek tanult műsorvezető panoptikumára - tehát műsoronként úgy 200 000

eurót. A Park Avenue glamour magazinban megjelent

egyszer egy Sabine Christiansen-portré: „Sekélyes kérdéseivel Sabine

Christiansen Németország egyik leghatalmasabb asszonyává vált. Talkshow-ja az

országban uralkodó politikai hangulat barométere.”[444] A műsor talán tényleg a politikai hangulat barométere volt, de biztosan nem a

polgárok hangulatáé. Nála hiába is kerestük az átlagpolgárt, aki visszasírta a

német márkát. Ezzel szemben olyan nagy pénzeket kaszált, mint nem sokan:

médiahíradások szerint 30 000 eurót kért azért, ha szerették volna, hogy egy

cég emblémája alatt beszéljen.[445] Csak összehasonlításképpen: az egykori munkaügyi miniszter, Norbert Blühm

fellépésenként 15 000 euróval egészíti ki nyugdíját. Médiaforrások szerint

ugyanez a tarifája Ulrich Wickertnek, a Tagesthemen híradó

egykori műsorvezetőjének[446], aki Sabine Christiansennel együtt az euró bevezetése előtt plakáthirdetésekben

lépett fel a német márka lecseréléséért.

Tehát pont ez a hölgy volt az, akinek ki kellett fognia az euró kritikusainak vitorlájából a szelet és kedvet kellett csinálnia az euróhoz.

2001. május 7-én a Focus ezt írta: „Majd a híres-neves emberek megoldják. Az ARD

műsorvezetőnője, Sabine Christiansen, kollégája, Ulrich Wickert, Richard von

Weizsácker volt szövetségi elnök, valamint Helmudt Schmidt egykori kancellár

mosolyognak Önre múlt kedd óta az új európai pénz érdekében. Ez a négyes fogat

4000 plakáton és számtalan hirdetésben magyarázza a németeknek, miért is

fogadják a szívükbe a nem túlságosan kedvelt új pénznemet. A milliókba kerülő

szimpátiakampány mottója: Az euró - a mi jövőnk.”[447] Vajon ez a hihetetlen propagandaakció ma már kínos lenne Christiansen

asszonynak és Ulrich Wickertnek?

Egy jó újságírót onnan lehet megismerni, hogy nem azonosul személyesen egyik üggyel sem, még egy jó üggyel sem. Ezt az újságírói alapértéket - mint

már említettük - először a Tagesthemen műsorvezetője, Hans Joachim Friedrichs határozta meg. Utódja, Ulrich Wickert (a Gruner +

Jahrfelügyelőbizottság-vezetőjénekJuliaJákelnekaférje) azonban 2001-ben

alaposan belebonyolódott egy ügybe: mégpedig az euró bevezetésébe. Éva Hermán,

az NDR műsorvezetője, egykori Tagesschau hírolvasó 2011-ben tanulságos cikket tett közzé Ulrich Wickertről és az euró iránti

elkötelezettségéről. Ez áll benne:[448]

,,Ulrich Wickert politikai újságíró tévés

szereplésekben, újságokban és plakátokon bizalomgerjesztő arckifejezéssel

reklámozta az euró bevezetését, egyszer még egy euró érmébe is beleharapott, hogy érzékeltesse a jövőbeni »ke-mény valutát«.

Az országban azonban milliók gyomra fájdul meg, mind erősebben: azo-ké, akik jobban szeretnék megtartani a stabil német márkájukat. A Sabine

Christiansennel, Günter Jauchhal, Helmut

Schmidttel és Richard von Weizsackerrel egyetemben kiválasztott fő

propagandista, Wickert azonban félretolta ezeket az aggodalmakat. A reklámokban

és számos interjúban szüntelenül az euró vélt előnyeit ecsetelte: milyen

nagyszerű lenne, ha nyaralás előtt nem kellene többet pénzt váltani, és milyen

mérhetetlen lenne az euró gazdasági haszna (mindenesetre ezt a pontot a tévés

újságíró szinte soha nem támasztotta alá vagy magyarázta meg jobban), valamint

csak áldásos lenne, hogy ha »mi« végre feladhatnánk a német márka alapításáról

szóló mítoszt.

Nem, legkésőbb ezen a ponton a német nép nagy

része Wickert urat - minden szimpátia ellenére - már nem tudta követni. Ezt a

Hamburgi Egyetem »Az euróreklámok befolyása és hatása a nézőre« című[449] kutatása is alátámasztja: Nyolc megkérdezett közül hat ismerte azokat az euróhirdetéseket, melyeken Wickert

szerepelt, és arra a kérdésre, hogy a hirdetés megnézésekor mire gondolnak, a

megkérdezettek egybehangzóan olyan fogalmakat jelöltek be, mint komolyság,

intelligencia, szimpátia és a »Tagesthemen« című műsor. De ez nyilvánvalóan nem

sokat használt. A kutatás szerint ugyanis az euró fogalmáról viszont a

megkérdezetteknek szinte csak negatív kifejezések jutottak az eszükbe, mint

például: szkepticizmus, bizonytalanság, áremelkedés, az eurós kritériumok

teljesítése körüli csalások. Arra a kérdésre, hogy mit gondolnak a

pénzcseréről, szintén negatívan nyilatkoztak és megismételték az előbbi

kijelentéseiket.

Minden szimpátia ellenére a Tagesthemen profi

műsorvezetője, Wickert által tervezett hatások fordítva sültek el: a nép

felismerte, hogy valami nem stimmel. Úgy tűnt azonban, hogy számos európárti

pénzügypolitikust mindez nem tartotta vissza a terveiktől. Egy megfelelő,

nyilvánosság előtt bevethető személyt kerestek és megütötték a főnyereményt:

Wickert szimpatikusnak tűnt, híd a politika és a polgárok, a gazdagok és a

szegények, Franciaország és Németország közt. Mert nem volt semmi, amit az

országban le akartak nyomni az emberek torkán: a német gazdaság akkoriban a nem

sokkal korábban lezajlott egyesülés ellenére viszonylag jó állapotban volt, és

ezt a stabil német márka tette lehetővé, amelyet a világon mindenhol elismertek.

A márka által elért stabilitás, megbízhatóság, tartósság világméretekben számos

ország vágyálma volt. Pont ezt a német márkát készült kiradírozni az euró,

minden nyom nélkül és örökre. A tervvel kapcsolatos kétségek több mint jogosnak

számítottak.

Wickert ekkoriban már régen bizonyított, mint a

Tagesthemen műsorvezetője, kedves, vicces időjárás-jelentő bácsi. Ravasz

könyveket írt erkölcsről és tisztességről, valamint az élet nehézségeiről,

arról, hogy azok az emberek, akik az anyagi kísértések ellenére igazak és

őszinték akarnak maradni, végül mindig a rövidebbet húzzák. Igaz szavak. Több

mint 270 oldalon erkölcsfilozofált Wickert az értékek elvesztéséről: mégis a

szövetségi kormány euró-nagyköveteként könyörtelenül részt vett Németország

legnagyobb anyagi értékének, a német márkának a kiradírozásában.

Igen, Ulrich Wickert akkoriban, tíz évvel

ezelőtt pontosan a megfelelő, A-kategóriás személy volt az euró számára.

Kozmopolita, jól kiismerte magát külföldön, ismerte a legkülönbözőbb országok

mentalitását, pénznemeit és állampolgárait. AzARD tudósítójaként évekig

közvetített Washingtonból, és főleg az eurót kezdeményező Franciaországból.

Az érdeklődő polgár akkoriban rövid időn belül

rettenetesen sok információt kaphatott Wickert nemzetközi élettörténetéről: A

kis Ulrich a távoli Tokióban született, apja Erwin, megbecsült diplomata, aki

sokáig a német nagykövetség televíziós ügyekért felelős megbízottja volt.

Továbbá Wickert bizonyítani tudta, hogy már diákéveiben is élt Párizsban, ahová

az apa a német NATO-képviselet iránti elkötelezettsége miatt költöztette a

családot. Wickert a hatvanas években az akkor még politikailag fontos szerepet

betöltő Bonnban végezte politikatudományi és jogi egyetemi tanulmányait,

ösztöndíjasként pedig több évet töltött az amerikai Connecticut államban. A

hatvanas évek végén kezdte újságírói tevékenységét az akkori WDR-nél, Kölnben.

Igazi mintaszemély az euró bevezetéséhez.

Wickert kötelességtudatból elvállalta a

felkérést. Csak azt lehetett nehezen megérteni, miért nem támadtak etikai és

erkölcsi aggályai. Vajon tényleg hitt az euró sikerében, és a fontos

következményekkel bíró döntésben nem ismerte fel a politikai hatalmi játszmákat

- ez szinte elképzelhetetlen. Hiszen akkor azt kellene feltételeznünk, hogy

naiv. De talán inkább a munkaadója, az állami és politikai szempontból mindig

korrekt NDR (Norddeutsche Rundfunk) volt beleegyezésének a fő oka. Ez az adó

szintén részt vett a kampányban és állandó

munkatársait odaadta az átfogó reklámkampányra, ami pedig a televíziós

munkaszerződésük alapján tilos lett volna.

Mai szemmel nézve az ember felteszi a kérdést,

hogyan törhetett ki egyáltalán ez a nagy euró eufória? Attól eltekintve, hogy

szinte minden médium eurokonform módon tudósított, továbbá nem ritkán

rágalmazta és elhallgattatta az első órák eurókritikusait, adódik a kézenfekvő

kérdés: Miért kellett az adókból fenntartott ARD csatornának ilyen egyértelmű

politikai döntéseket ennyire kritika nélkül meghozni? Vajon szabad volt-e az

NDR-nek odaadni a legjobb lovát a versenyistállójából egy ilyen átfogó és

életeket megváltoztató európai gazdasági és pénzügyi akcióhoz? Vagy talán a még

hatalmasabb német Westdeutsche Rundfunk (WDR) állt a háttérben, ahol Wickert

egykor elkezdte bontogatni újságírói szárnyait, és amely csatornának évekig

Franciaországból tudósított? Vagy esetleg a WDR volt a reklámsztori mögött?

Végül is, az euró alapötlete Franciaországból

származott. 1988-ban dolgozta ki egy bizottság az úgynevezett

»Delors-jelentést« egy új valuta létrehozására, amelyet Jacques Delors, az

Európai Bizottság akkori francia vezetője után neveztek el. Ez a döntés három

lépésben végül az európai gazdasági és valutaunió megteremtéséhez vezetett. Az

akkortájt Helmuth Kohl kancellár által kormányzott Németország eleinte

tiltakozott: Bonnban akkoriban jól tudták, hogy mi vár majd az országra a hőn

áhított kelet-nyugati újraegyesítés során. De Franciaország kemény maradt:

Francois Mitterand államelnök az euró bevezetésétől tette függővé támogatását

az újraegyesítéshez. Megfigyelők fáradhatatlanul ismételgetik, hogy Németország

az újraegyesítés után visszanyerte azt a régi erejét, rajtunk kívül azonban

Európában senkinek nem állt ez az érdekében. Az erős márka kivonása révén

azonban ez a nem veszélytelen probléma gyorsan megoldhatóvá vált. Méghozzá

Ulrich Wickerttel a kellős közepén!

Csak találgathatunk, milyen magas körök vettek

részt az akkori döntésben, hogy Wickertet befogják a szekér elé. A franciául

folyékonyan beszélő, frankofón Wickert volt az európai híd Németország és

Franciaország között. A nyilvánosság csak később mellékesen értesült róla, hogy

Wickert mennyire jól kiismeri magát Provance-ban, a francia sajtok és

vörösborok közt: Nem, ezen e téren valóban nem volt nála jobb.

A Tagesthemenben betöltött vezető műsorvezetői

pozíciója természetesen szintén segítette ebben: a mai napig a szövetségi

kormányzat kinyilatkoztatásaként hangzik, amikor esténként megszólalnak a

Tagesschau és Tagesthemen trombitái és felolvassák a napi híreket. A polgárok

körében csak az utóbbi időkben kezdtek megerősödni a kellemetlen érzések és

kétségek a hírek szerkesztőségi értékelésével kapcsolatban. De akkoriban az

euró bevezetéséről szóló hírek még kiemelt garanciát nyertek a műsoron

keresztül. Egy olyan ember, mint Wickerta Tagesthemenből, biztosan nem tévedheti

Vagy mégis?'

2011 szeptemberében jelent meg Wickert új könyve. A címe: Pénz beszél, a világ hallgat. A Hoffmann és Campe Kiadó a mű ismertetőjében ezt írta: „Vajon a puszta kapzsiság indítja az embereket arra, hogy hazudjanak, becsapjanak,

félrevezessenek? Vajon ezért jutottunk el a második világháború óta legnagyobb

méretű pénzügyi válsághoz? Jogosan tartják csalóknak a bankárokat? Ulrich

Wickert néven nevezi a bűnösöket és követeli, hogy végre vállaljunk

felelősséget és cselekedjünk.” De hogyan is áll Ulrich Wickert saját magával?

Az ő felelősségével? Miért nem sorolja önmagát és Sabine Christiansent is a

bűnösök közé? Hiszen nagyban hozzájárultak az euróőrülethez. Mára ezt már

elfelejtette volna? Az az ember, aki az euró mellett kampányolt, ami pedig a gazdaságnak

biztosan, de az egyszerű polgárnak nem hozott előnyöket, 2011-ben mégis kemény

hangú könyvet ír azzal a címmel, hogy: Pénz beszél, a világ hallgat. És a Wickert részvételével zajló rendezvényeket a következő mondatokkal reklámozták: „Meg

kell tanulnunk, hogy a világban mindenütt, így a gazdaságban is csak azok

lehetnek hosszú távon sikeresek, akik az etikai értékeket ismerik, és

cselekedeteiket ehhez szabják” - figyelmeztet Ulrich Wickert.[450] Bírják még? Önök már hallották azt, hogy Wickert vette volna a bátorságot és

bocsánatot kért az akkori viselkedéséért a német néptől? Nem? Én sem.

Wickert, aki állítólag kiáll az értékek és a tisztesség mellett és kritizálja a bankok kapzsiságát, 2011-ben meglehetősen erkölcstelennek tűnt.

Ulrich Wickert egy bankot reklámozott. A befektetők érdekvédő szervezetei tűz

alá vették.[451] Az SfA befektető-védelmi szervezet nyilvánosságra hozott egy olyan sajtóközleményt,

ami nem volt éppen kellemes a magát tisztakezűnek állító Wickertnek.

Ebben 2011. augusztus 23-án ezt írják:

„»Ezennelfelszólítjuk Ulrich Wickert egykori

Tagesthemen műsorvezetőt és könyvkiadót, hogy szüntesse meg reklámszerződését a

szövetkezeti pénzügyi csoporttal.« Ezt közölte Angelika Jackwerth, a befektetői

érdek-védelmi szervezet (SfA) vezetője Brémában. A befektetők ugyanis

megvetéssel fogadják, amikor Wickert a csoport - melyhez a DZ Bank, valamint a

Volks-és Raiffeisenbank is tartoznak - aktuális hirdetésében a következő

szavakat idézi: »Amit egyvalaki egyedül nem tud megvalósítani, azt sokan

viszont meg tudják.« Ebben bizony igaza van Wickertnek: kerek 1000 Volks-és

Raiffeisenbank fiók ajánlotta a kilencvenes években befektetőinek a

DG-alapokat. A 15 ezer befektető erre több mint 500 millió eurót invesztált

ezekbe a zárt ingatlanalapokba. De most (...) a befektetők a teljes csőd előtt

állnak és sokuknak bizonytalanná vált a nyugdíj-előtakarékossága. (...) Wickert

csak nem gondolja komolyan, hogy olyan bankszövetségeket ajánl, amelyek hülyének

nézték az ügyfeleiket."

De igen, ajánlott. Wickert a németeket az euróval kapcsolatban is be-palizta. Akkor még azoknak a bankoknak az oldalán állt, melyek átverték ügyfeleiket. Egy átlagpolgár szemszögéből teljesen érdektelen, hogy ezt újra és

újra butaságból, hanyagságból vagy előre megfontoltan teszi. Végtére is,

szintén részesült a haszonból. Még egyszer, hogyan is hangzik könyvének címe: Pénz beszél, a világ hallgat. Wickert most tovább szolgálja a pénzügyi szektort. Egy bank oldalán ezt találjuk: „2012. december 10-én indul a kampány „Wickertnek bizony igaza

van...” szlogennel. A berlini Heimat ügynökség a Volksbanken Raiffeisenbanken

szövetkezeti pénzügyi csoport megbízásából egy sor szokatlan formátumú

televíziós reklámot készített. Ulrich Wickert, aki 2011 óta megbízottként a

szövetségbe szerveződött bankcsoportokat képviselte, most Bili Kaulitzcal,

Andrea Petkoviccsal és Hannes Jaenickével találkozik.”[452] Tegyük a kezünket a szívünkre: ön vajon megbízna egy olyan Ulrich Wickertben,

aki akkoriban fenntartások nélkül a stabil német márka leváltásáért szállt

síkra? Wickert talán az apa-fiú konfliktus miatt döntött úgy, hogy megpróbálja

a vacak eurót rábeszélni a németekre. Wickert apja ugyanis az eurót ellenzők

oldalán állt, és megpróbálta megakadályozni ebben. Wickert apja egészen

pontosan Karl-Albrecht Schachtschneider professzor oldalán állt.

Létezikmég2001 nyaráról egyidőközbenlegendássáváltinterjú az első idők euroszkeptikusai, Kari Albrecht Schachtschneider államjogász professzor

(Nölling és Hankel közeli társa), és a Tagesthemen műsorvezetője, Ulrich Wickert között. Felirat: „Miért hisz az euróbán, Wickert

úr? ”4S Akkoriban Wickert még a közös pénznem propagandistájaként kampányolt. Schachtschneider, aki a legfelső

törvényszék előtt többször pert indított a stabilitási csomag ellen, a

beszélgetés során Wickerttel szemben azt az álláspontot képviselte, hogy az

euró veszélyezteti Németország stabilitását. Az államjogász professzor többek

közt attól óvott, hogy az euró bevezetése által a gazdaságpolitika

irányításának kontrollja kicsúszhat a kezünkből. Wickert szó szerint ezt

felelte: „Nem, az adópolitikát tovább ra is mi határozhatjuk meg, és a

bérpolitikát ugyanolyan jól meg tudjuk majd határozni.” Ez a drámai állítás

csak egy volt Wickert szerkesztő úr euróval kapcsolatos számtalan tévedése

közül. Wickert a 2001-es interjúban többek közt ezt mondta: „...az euró már

eddig is elért pár dolgot. Maga az a terv, hogy létrehozzuk az eurót,

nagymértékű államháztartási fegyelemhez vezetett a tagországokban.”[453] [454] Csak csodálkozunk. Hiszen végül is a déli államok államháztartási

fegyelmezetlensége rántott minket a mélybe. Ezzel ellentétben Schachtschneider

előre látta ezt, és így fordult Wickerthez: „A tőke elfolyik külföldre, mert az

euró nem ígér stabilitást. Ez megmutatkozik a mostani inflációs mozgásban is.

Többé már nem számítunk a stabilitásáról ismert államnak.”

Itt az idő, hogy nyilvánosan szembesítsük felelősségükkel a Sabine Christiansen és Ulrich Wickert-féle európropagandistákat. Nagy felelősségük

volt - és kudarcot vallottak. A történelemkönyvekben ezért a jövőben azoknak a

csoportjában kell őket feltüntetnünk, akik a felelősséget hordozzák ezért a mai

szenvedésért.

MOSÓPORREKLÁM EGY VALUTA SZÁMÁRA:

A MANNSTEIN REKLÁMÜGYNÖKSÉG

Visszatekintve alig tudja az ember elhinni, milyen elszántan akarták a médiumokon keresztül megkedveltetni az eurót az emberekkel. Akkoriban ügyes pszichológiai

fogással még a gyerekeken keresztül is megpróbálták a szülőket elérni: iskolai

plakátokkal befolyásolták az Aktionsgemeinschaft Euro, a szövetségi bank és a

tartományi iskolai tanácsok Németország-szerte a harmadikos és negyedikes

tanulókat az általános és szakiskolákban. Kis ajándékcsomagokon keresztül

akarták őket megismertetni az új pénznemmel. Egy nyereményjáték bátorította a

gyerekeket a részvételre. A játékosan elkészített anyagot idősotthonokban,

valamint bevándorló-és hajléktalanszállókon is kiosztották. Az anyaszervezetek

munkatársai támogatták ebben a csomagkihordókat. Az volt a cél, hogy a diákok

továbbadják szüleiknek az euróról megszerzett „tudásukat”, az idősek,

hajléktalanok és menedékkérők pedig megfelelő beszédtémát kapjanak, amit

politikailag korrekt módon készítettek elő nekik. Az ilyen célzott propaganda

és a mögötte álló pénzügyi eszközök ellen a tárgyilagosan érvelő

eurókritikusoknak nem volt esélye. Mindemögött pedig a Mannstein

reklámügynökség állt.50 A jó öreg Mannstein úr (ő találta ki az SPD ellen indított „vörös zokni kampányt” is) úgy

eladta a német polgároknak az eurót a szövetségi propagandaminisztériummal

(„szövetségi sajtóhivatal”) egyetemben, mint egy divatos új szabadidős

terméket. Mannstein ezt mondta: „Elérkezett az idő egy irányváltásra.” Az eurót

emocionális töltettel kell felruházni, mégpedig úgy, hogy kifejezetten a

fiatalság felé azt kommunikáljuk, miszerint az euró „nagyobb élvezetet” és

„több szabadságot” is jelent egyben.51 Már utaltunk arra, hogy a szövetségi kormányzat teljes komolysággal azt állította, hogy az

euró segítségével a fiatalság a jövőben úgy élhet majd, mint „Marci Hevesen”. A

szomorú realitás viszont ma ez: még soha nem volt Európában ilyen tömeges a

munkanélküliség a fiatalok körében.

•'°

Lásd például: http://www.welt.de/print-welt/article665221/lS-Millionen-D-Mark-fuer-den-Euro.html

51

Idézet forrása: http://www.tagesspiegel.de/wirtschaft/dem-euro-fehlt-noch-die-

emotionale-qualitaet/67660.html

AMannstein reklámügynökség ezt a habzsi-dőzsi politikát olyan

módszerekkel adta el, mint egy mosóporreklám. Már évekkel ezelőtt megtette

ugyanezt Kohllal és a CDU-val a parlamenti választások előtt, valamint a koreai

Daewoo autógyártónak is így szerzett ismertséget. Az ügynökség felelt a német

szövetségi kormányzat eurókampányáért. Mannstein kidolgozott egy pontos

időtervet, mely szabályozta a bejelentések időzítését, az újságírói

továbbképzések időpontját, a szórólapok szétosztásának és az „Euró - erős, mint

a márka” plakátok felragasztásának ütemét. Reklámokkal árasztották el a

„képzési felelősöket”, ők tanárok voltak, akiket tanfolyamokon képeztek ki,

valamint az üzemi tanácsokat. Ezzel párhuzamosan az európai pénzintézet (a

leendő Európai Központi Bank) elindította a saját reklámügynökségét, az európai

bizottság pedig 100 millió márkát szórt szét a kontinensen és 130

marketingszakembert alkalmazott, hogy a német márka ellen tervezett nagy

rajtaütést előkészítse.

Ez a feladat nyilvánvalóan teljes mértékben túlterhelte a szövetségi sajtóhivatalt és a Mannstein reklámügynökséget. De a polgárokat mégsem tudták

meggyőzni az euróról, amint arról akkoriban a Die Zeit hetilap írt: „A felelősök nyilvánvalóan nem ismerték fel

eddig a feladat jelentőségét. Végül is csak arról van szó, hogy a németeket

előkészítsék nemzeti büszkeségük, a német márka elbúcsúztatására. Ez olyan

vállalkozás, ami a legmagasabb elvárásokat támasztotta a társadalom panaszaival

és félelmeivel kapcsolatos kommunikációval szemben. Ehelyett megszokott marketinges

pályán mozogtak: egy kis reklám, kiegészítve PR-akciókkal. Úgy látszik, nem

talált értő fülekre Horst Köhler takarékpénztár elnök figyelmeztetése,

miszerint »Nem kérünk mosóporreklámokatl« Erre engednek következtetni a

reklámüzenetek szövegei, melyet Mannstein ügynöksége a szövetségi sajtóhivatal

számára dolgozott ki: olyan lapos szlogenekkel, mint »Európa - mert ez okos

döntés« vagy »Euró - értékes jövő«, biztosan nem lehetett szétoszlatni a társadalom többségének kétségeit. Azt, hogy a bonni stratégák

maguk is milyen kevéssé vannak meggyőződve a valutaunió helyességéről, az is

mutatja, hogy nem az eurót állítják a reklámok középpontjába, hanem egy

úgynevezett szendvics-kampányt terveztek: A közgazdasági kijelentéseket

politikaiak közé csomagolják - egy Big Macet alkotva ezzel Európának/’[455]

Egy 2007-es évben íródott doktori diplomamunka

megállapításai szerint a reklámozók még több pénzt követeltek a szövetségi

kormánytól. Arra hivatkoztak, hogy a reklámipar egy új joghurt bevezetésére

kétszer annyi pénzt költ, mint az euró népszerűsítésére. A Henkel konszern nem

kevesebb, mint 160 millió eurót költött a Persil Megapearls piaci bevezetésére,

amíg a kívánt piaci telítettség be nem következett.[456]

Jens Peter Paul a 2007-es disszertációjában

arról az arcátlanságról ír, mellyel az akkori szövetségi kormány és a Mannstein

ügynökség manipulálni próbálta a lakosságot az európropagandával. Ezt írja:

„Mannstein ügynöksége azért is kapta meg a

megbízást, mert a szövetségi kormány számára egy átfogó és meglehetősen kis

költségű együttműködést ajánlott fel újságokkal, rádió-és tévéadókkal. A BPA

(szövetségi sajtóhivatal) ebből reményt meríthetett, hogy szerényebb

költségvetéssel is lehetséges nagy dolgok véghezvitele. Milliós publikum

megszólítását ígérte »egy laza és szimpatikus tematikán keresztül nagyobb

szórakoztató műsorokban, mintpéldá-ulaWetten, dass...« állt a későbbi győztes

Mannstein prezentációjában. »Új tévéműsorok készülhetnek, mint például Az euró

fesztivál - az euró születésnapjára, vagy Az euró - az európai játékshow'

ismert műsorvezetőkkel/mű-vészekkel/sztárokkal az EU különböző országaiból.«

Boulevard Bio és Hans Meiser, Talk im Turm és Harald Schmidt - nem volt olyan népszerű talkshow, amit Mannstein ne akart volna befogni az euró reklámkampányába. A kormány képviselői számára egy addig példátlan

méretű termékmegjelenést ígértek, minimális költségekkel. A rádióra mint

tömegmédiumra tekintettel a BPA-nak egy állítólagosán országos méretű együttműködést

is eladtak a német rádióállomásokkal.’’[457]

Ilyen vegytiszta propaganda ezelőtt csak olyan

diktatúrákban működött, mint az NDK vagy a harmadik világ rezsimjei. És ami

különösen gálád ötlet volt: kezdő újságírókat kellett volna az euróval

kapcsolatos „kiemelkedő tájékoztatásukért” ünnepélyesen a médiumokban

átnyújtott díjjal jutalmazni.[458] A lakosság befolyásolása - legalábbis a Mannstein reklámügynökség munkája alapján ez a benyomásunk -

végül is nem különbözik egy mosópor eladásától; tetszés szerint lehet a hatalom

birtokosának kedvére alakítani.

A Mannstein ügynökség az euróval kapcsolatos saját reklámmunkájáról utólag így emlékezett: „Ahogyan visszatekintve láthatjuk, az euró bevezetése

mind fizikálisán (technikai szempontból), mind tömeglélektani szempontból

zavarmentesen történt. Ebben nyilvánvalóan jelentős részt vállalt (az általunk

végzett munka)... is.”[459]

Amikor Helmut Kohlt „életművéért” egy bélyeg kiadásával tisztelték meg, melyből 5 millió példányt adtak el a lakosságnak, a grafikai dizájnt ugyancsak

a Mannstein ügynökség készítette. Büszkén mondták a Kohl-bélyegről: „Olyan

szimbólum, amely nagy felismeréseinek és teljesítményének állít emléket”.[460] Kíváncsiak lennénk, hogy a Schlachtschneider professzor vagy Hankel-féle euróellenzőket is megbecsülik-e

majd egy napon egy saját bélyeggel. Mert Kohllal ellentétben az ő felismeréseik

nem illúziókká, hanem valósággá váltak.

Az előbbiekben az euróért tett propagandaintézkedésekkel ismerkedhettünk meg. Egy hatalmas gépezet működött. A másik oldalon pedig néhány olyan magányos

harcos állt, akik megpróbálták felvenni a kesztyűt ezen gépezet és az állami

propagandaapparátus, valamint csatlósaik ellen. Kicsinálták, lehallgatták és

kigúnyolták őket. Néhányukat úgy kezelték, mint egy harmadik világbeli

rezsimben a diktatúra ellenségeit.

A DEMOKRÁCIA CSŐDJE

Liesel Hartenstein SPD-politikus kétség kívül jobboldali radikális, illetve populista beállítottságú volt. Az 1928-ban született politikusnő élete

során sok mindenen ment keresztül. A sikert az hozta meg számára, hogy nem

alkalmazkodó politikus típus volt. Pont akkor nyitotta ki a száját, amikor

mindenki más engedelmeskedett a frakciófegyelemnek és csak a pártja érdekeit

tartotta szem előtt. A német parlament számára Liesel Hartenstein meglehetősen

kellemetlen személynek számított. 1998-ban még azt is megengedte magának, hogy

nyilvánosan beperelje a parlamentet és az ott ülő politikusokat. Hartenstein

asszony szerint a parlamentben soha nem volt egyetlen nyilvános vita sem a

német márka feladásáról. Az euró kritikusait egy „hallgatási spirálba”

vezették, és így elnémították. Mint mondta, az euró politikai oldalról történő

bevezetése enyhén szólva nem a „demokrácia legjobban sikerült húzása” volt.[461]

Ugyanígy látta ezt az Allensbach közvélemény-kutató intézet korábbi vezetőnője, Elisabeth Noelle-Neumann is. 1997-ben arra hívta fel a figyelmet,

hogy a teljes lakosság körében végzett közvéleménykutatás során a megkérdezett

német állampolgárok mindössze 21 százaléka jelezte, hogy mindenáron szeretné az

euró bevezetését. Azonban csak az úgynevezett országelit körében elvégzett

megkérdezések eredményét lehetett nyilvánosságra hozni. Ebben a mintában vezető

beosztású emberek szerepeltek a politikából, a gazdaságból és a média

területéről. 1995-ben ennek az elitrétegnek a 61 százaléka támogatta az euró

bevezetését. 1997-ben pedig már 87 százaléka. A lakosság csendes - háttérbe

szorított - többségének nem volt érdemi szószólója a politikában és a médiában.

Főleg azért, mert a német nyelvű médiumok mindaddig átaludták az euró

bevezetésének folyamatát, amíg végül már csak a tényekről tudtak hírt adni.

Csak amikor már jogilag nem volt visszalépési lehetőség, lett legalább

néhányuknak világos, mi is történt valójában. Rolf-Dieter Krause brüsszeli

WDR-tudósító mondta, hogy az újságírók a maastrichti csúcs előtt „mély

álomban voltak”. A német médiumok az újraegyesítéssel és annak következményeivel

voltak elfoglalva. Krause az újságíró kollégák akkoriban tanúsított

magatartásáról a következőket mondta: „Úgy intézzük, hogy mindenkit, aki

hangosan kimondja az euró bevezetésének értelméről való kétségeit, betesszük a

nacionalista skatulyába (...). Manfred Brunner egykor liberálisnak számított,

ma azonban a jobboldalhoz sorolják. Mindezt azért, mert ki merte fejezni az

euró bevezetésével szembeni kétségét”.[462]

Axel Bunz adatai szerint, aki ekkoriban az EU-bizottság német

képviseletét vezette, a politika még az 1990-es években sem akarta, hogy a

médiumok, vagy akár a lakosság az euróval foglalkozzon - ez tabutéma volt. Bunz

azt mondta: „A lakosságot szándékosan kihagyták az egészből, mert nem tartozott

rájuk.” Gerald Hefner bajor zöldpárti parlamenti képviselő is arról számolt be,

hogy hihetetlen méretű „hallgatási spirál” övezte az euró témáját közvetlen

politikai környezetében. így írt: „Az emberek, beleértve a képviselőket is,

féltek attól, hogy kétségeiket egyértelműen kimondják. Az euróval szembeni

kritikus magatartás, sőt már a visszakérdezés is nacionalistának,

sovinisztának, butának, elavultnak, nem európainak és Európa-ellenesnek

minősült.’ Beszélhetünk ilyen helyzetben egyáltalán demokráciáról? Ha a politikusok

félnek attól, hogy az évtized legfontosabb témájáról információt gyűjtsenek? Ha

nem szabad visszakérdezniük, mert az „nacionalistának” minősül? Jens Peter Paul

2007-ben ebből a témából írta doktori dolgozatát a frankfurti Goethe Egyetemen,

„Egy félresikerült kommunikáció mérlege” címmel. A kutató 1086 német és európai

parlamenti, valamint tartományi képviselőnek küldött ki kérdőívet, amelyben

többek közt azt kérdezte, vajon „felülről”, tehát a polgárok torkán lenyomva

vitték-e keresztül az euró bevezetését. A képviselők 78 százaléka ezzel részben

vagy teljesen egyetértett.[463]

Jens Peter Paul egy akkori tartományi bank elnökét is idézi, akit a valutaunió előtt egy háttérbeszélgetésben megkérdeztek, mekkora pénzromlás

várható Németországban az euró bevezetése után. Ezt írja doktori diplomájában:

„Azt mondta, hogy feltételezése szerint 15 és 20 százalék közt lesz, de ha

bárki ezt idézni merné, akkor letagadná.”[464] így tehát már előre beprogramozták a félretájékoztatást a csodálatos euróról.

Ez vajon még demokrácia?

Paul azt írja doktori disszertációjában, hogy az olyan újságírók, akik nem álltak be a sorba, különféle problémákkal szembesültek: „A brüsszeli

újságírók közt, akik természetszerűleg a legkorábban és a legjobban értesültek

az EU-szintű tervekről, már a nyolcvanas évek óta köztudott volt, hogy az

európai valutaunióhoz való kritikus hozzáállás csak egy bizonyos szintig

megengedett. Aki ezt a szintet átlépte, azzal megértették, hogy úgy tekintik,

mint aki kiesett a szerepéből, vagy legalábbis összezavarodott.”[465] Winfried Münster, a Süddeutsche Zeitung brüsszeli

tudósítója egyike volt azoknak, akikkel ezt éreztették. így írt a rá nehezedő

nyomásról: „Pár héttel a maastrichti csúcs előtt Dietrich von Kyaw (a brüsszeli

német nagykövet) „patkánynak” nevezett. Elém állt: „Ha továbbra is így fog

írni, akkor tönkreteszi a német gazdaságot, mert így nem lesz valutaunió!”

Ekkora sületlenséget. A nyomás azonnal megnőtt rajtam. A brüsszeli követségen

egyes tisztségviselők már nem is voltak hajlandók beszélni velem. De pár

kolléga sem. Ami különösen rosszulesett. Nem férhetett kétség ahhoz, hogy én is

európai vagyok. Az egész azért volt nagyon kiábrándító, mert a valutaunió egyáltalán

nem mozdította elő az integrációt. Ennek ellenére (...) heteken belül sarokba

állítottak”.[466] Helmut Kohl akkori szövetségi kancellár egy Münsterben tartott újságíró-konferencián

félrehívta az újságírót és arra intette, hogy az euróval szembeni kritikáját ne

hangoztassa a szerkesztőségben. Kohl személyesen azzal vádolta, hogy akár a

hangulatot is „megmérgezheti”. Kinkéi akkori külügyminiszter is elmondta neki

egy adandó alkalommal Münsterben, hogy nem kellene neki ilyen „destruktív”

módon írnia az euróról.[467]

Jens Peter Paul diplomamunkájában a következő összegzést adja a német médiumokról: „Az újságírók követték a német elit többi tagját, akiket (...)

európárti pályára állítottak. (...) Az euró az elit programja maradt. (...)

Végül mindkét oldalról felismerhetők voltak a sikertelen kommunikációs

próbálkozások. Ritkán álltak kormányzók és kormányzottak ennyire értetlenül

egymással szemben”.[468] A demokrácia elveihez mindennek biztosan nincs semmi köze. Inkább diktatúrákra és

elfelejtett rezsimekre emlékeztet az, amiről ebben a fejezetben olvashattunk.

De mindez csupán apró bepillantás abba, ami a kuliszszák mögött zajlik. Az ARD

és a ZDF évente több mint 7,5 milliárd eurót kap a kötelezően befizetett

adókból. Hihetetlenül sok pénz, amit elsősorban azért kapnak, mert

közszolgálati feladatot látnak el, információt szolgáltatnak, ami egy

demokráciában nélkülözhetetlen a megfelelő politikai és társadalmi párbeszédhez.

Ha egyre több újság ugyanazt a szerkesztőségi egyenhír-maszlagot szolgálja fel,

ha fogytán van a vélemény-sokszínűség, ha egyre több szerkesztőséget zárnak be

és újságírókat küldenek el, olyan ütemben, hogy már alig marad idő

háttérkutatásokra, nos, az ilyen időkben még fontosabbá válik az a feladat,

amit az állami adók betölthetnek. De pontosan ezt nem veszik komolyan. Pont

ellenkezőleg: eladják magukat. És helyette propagandát csinálnak.

Aki bekapcsolja a televíziót és megnéz egy szappanoperát valamelyik állami adón, nem is gondolná, hogy még az ott lezajló párbeszédeket is meg

lehet vásárolni. A közkedvelt kora esti sorozatokat milliós nézőközönséggel

először is a lakosság fizeti ki kötelező adókból. Másfelől van fizetős

bújtatott reklám a milliós nézőközönség véleményének befolyásolására. A

munkaadók „Initiative Neue Soziale Marktwirtschaft” (Új Szociális Piacgazdaság

Kezdeményezés - INSM) elnevezésű lobbiszervezete például az ARD-n futó kora

esti Marienhof című sorozatban rejtett PR-t

alkalmazott megvásárolt párbeszédeken keresztül.[469] Az üzenet, amit ilyen párbeszédeken keresztül el akartak ültetni a nézők

fejében, így szólt: „több munkaidőt ”. A munkáltatók hét részen keresztül

folytatott bújtatott reklámjainak az ára 58 000 euró volt.[470] Pszichológiailag megtervezett, ügyes manipuláció folyik még akkor is, amikor a

lakosság kikapcsolódásképpen egy sekélyes szappanoperát néz meg. így volt ez a

német márka búcsújakor is. És így van minden egyes nap. A nap 24 órájában

félretájékoztatnak bennünket.

TETTHELY A SZERKESZTŐSÉGBEN:

A MÉDIAVILÁG ÁRNYOLDALA

Ha elolvasta ezt a könyvet, akkor valószínűleg nem a legjobb benyomása alakult ki médiumainkról. Azonban biztos vagyok benne, hogy az itt leírt

történetek és összefüggések csak pillanatképek a tarka valóságból. Hiszen a

valósághoz a személyes benyomások is hozzátartoznak. Nagyon személyes

összefüggésekkel kezdtem ezt a könyvet, leírtam, milyen magától értetődő módon

használtam ki a sajtókedvezményeket, ingyenes meghívásokat ötcsillagos

hotelekbe, vagy baráti úti meghívásokat vezető politikusokkal, továbbá

különböző pozíciókat töltöttem be alapítványokban, egyesületekben vagy

titkosszolgálat-közeli szervezetekben. Visszatekintve azt mondhatom, hogy

ezekért cserébe jól megfizetett híreket jelentettem meg, főleg a FAZ-ban.

Mindezt a főnököm beleegyezésével. De a könyv végén szeretném Önöknek az árat

is megnevezni, amit ezért fizetnem kellett. Nagyon nagy ár volt ez, és biztosan

nem egy követendő példa.

Az újságírói szakma sok fiatalembernek az álomszakmát jelenti. Én is így láttam az első munkanapom előtt. Amikor tanulmányaim után a Frankfurter

Allgemeine Zeitungtól egy első pillantásra nagyvonalú munkaajánlatot

kaptam arra, hogy a FÁZ külpolitikai szerkesztője legyek, majd kiugrottam a

bőrömből. De már az első munkanapom másként zajlott le, mint ahogy azt

elképzeltem. 1986. október 1-je volt, egy szerdai nap. Aznap lett a korábbi

amerikai elnök, Jimmy Carter 62 éves. André Rieu hegedűművész aznap töltötte be

a 37. életévét. És a későbbi berlini SPD-s polgármester, Klaus Wowereit 33.

születésnapját ünnepelte. Azon a napon izgalommal telve már egy órával a

munkakezdésem előtt új munkahelyemen voltam a FAZ-nál. És megkaptam az első

feladatom. Még reggel 10 óra sem volt, amikor a politikai szerkesztőség

hírekért felelős vezetője elküldött egy 10 márkással a kezemben a frankfurti

Gallusviertelben található üzletbe, hogy egy üveg gyümölcspálinkát és

cigarettát hozzak neki.

A Frankfurter Allgemeine Zeitung akkoriban még a német nyelvű médiavilág legjelentősebb szereplői közé tartozott. Áhítattal

léptem be az általam szentnek vélt irodába. És kegyetlenül gyorsan meg kellett

tanulnom, hogy a közvetlen felettesem egy alkoholista. Aki amúgy egész biztosan

csodálatos ember volt és ma is az. De pont azért említem meg ezt, mert brutális

kijózanodásom része volt ez is. Ezután megtanultam: minden tudósító feladatához

tartozik, hogy a szerkesztőségi látogatások előtt egy rekesz sört hozzon. Az

is, aki éppen szolgálati útról érkezett vissza. „Söradónak” nevezték ezt. A FÁZ

tudósítóhálója elég nagyméretű volt. És nagyon sok szolgálati út volt. Tehát

elég sok alkohol is. Ha az olvasók tudták volna, hogy akkoriban a FÁZ politikai

szerkesztőségében mennyi szeszt fogyasztanak el, biztosan megdöbbennek.

Kifelé a FÁZ azzal a frappáns szlogennel reklámozta magát, hogy „A dolgok mögött mindig egy okos elme bújik meg”. Időközben ezek az állítólagos okos

elmék annyira magukkal voltak elfoglalva, hogy a fontos dolgokat észre sem

vették. Az első afrikai utazásom során elkaptam a tropikus malária kórt, amit a

legveszélyesebb maláriafajtaként tartanak számon, és amely nem ritkán végződik

halállal. Ezt csak azért említem meg, mert akkori munkaadóm a munkavégzés

közben bekövetkezett megbetegedést elmulasztotta bejelenteni a szakszervezeti

biztosítónál. A gondoskodási kötelezettség ilyenfajta megsértését a nagyhírű

FAZ-nál eltöltött 17 évem alatt újra és újra megtapasztalhattam. Egy dél-iráni

küldetés során például így szenvedtem tüdőzúzódást. A FÁZ semmit nem jelentett

be a munkavégzés során bekövetkezett balesetekért felelős szakszervezeti

biztosítónál. Pontosan így volt a megszokott.

Alig hihető és felfoghatatlan: már írtam róla, hogy valószínűleg az egyetlen még élő nyugati megfigyelő vagyok, aki Iránban 1988 júliusában túlélte

az ország déli részében, német vegyi fegyverrel (mustárgázzal) végrehajtott

támadást. A FÁZ küldött oda, megjelentetett egy általam írt cikket és egy fotót

is a mérgező gáz egy áldozatáról. Arra azonban akkori munkaadóm (mint már annyi

más esetben is) nem gondolt, hogy a mérgesgáz-támadás során én is

egészségkárosodásokat szenvedhettem. Magyarul: A FÁZ ezt sem jelentette a

szakszervezeti biztosítónál. Azok a professzorok, akik akkoriban a mérgezés

hosszú távú következményei miatt a klinikán kezeltek (többek között rákos is

lettem) és biztosak voltak benne, hogy a mérges gáz hatása miatt csak napjaim

vannak hátra, azt tanácsolták, hogy azonnal házasodjak meg. így a FÁZ

megbízásából engem akkor kezelő professzoroknak köszönhetem a házasságom,

amelyet tanúk, gyűrűk és leánykérés nélkül kötöttünk meg. Az orvosok

csodálkozására azonban túléltem a mustárgáz következményeit, mint annyi sok más

háborús következményt is. Időközben, 25 év után egy egész sor a FAZ-nál

történt, munkavégzés közbeni súlyos betegséggel vagy munkabalesettel

kapcsolatban szereztem meg a szakszervezeti biztosító utólagos elfogadását. így

aztán a „BK 1311-es munkahelyi megbetegedés (mustárgáz)” tüneteivel jöttem haza

a FAZ-haditudósítóként Dél-Irak- ban végrehajtott küldetésemből. Több mint 25

évembe került, és a FÁZ nem segített különösebben, hogy a munkahelyi

baleseteket a szakszervezeti biztosítónál lejelenthessem. Éppen ellenkezőleg.

Olvasóként biztosan nehezen tudják megérteni, mekkora akadályt is jelent az, hogy

valaki német újságíróként a szakszervezeti biztosítónál (BG) hivatalosan

elismertesse magát mérgesgáz-támadás áldozataként. A BG-nél évtizedek óta nem

történt ilyen eset. 2013 decemberében levelet küldtem az akkori munkáltatómnak,

a FÁZ kiadónak a következő kérdéssel: „Kérem, elmagyaráznák utólag, miért

küldtek a harctérre, annak ellenére, hogy tudtak a mérges gázok használatáról,

és utólag miért nem jelentették ezt (mint annyi más egészségkárosodással

végződő bevetést) a BGHW balesetbiztosítónál? Hiszen egyértelmű volt, hogy

mustárgázzal történő érintkezés során szenvedtem egészségkárosodást.” Két

hónappal később egy frankfurti ügyvédi hivataltól kaptam egy írást, melyben

magától értetődően azt írták, hogy az ügyet befejezettnek tekintik.

Nem azért írom ezt le, hogy a FAZ-t idegesítsem. Azért írom le, hogy elmondjam a fiataloknak, nem éri meg, ha riporterként az életünket kockára

tesszük. A munkaadók számára - és ennek semmi köze a FAZ-hoz - az ilyen

életveszélyes utak során általában egy izgalmas történet kínálkozik, ami

garantálja a magas példányszámokat. Aki az életét veszélyezteti, az fizetheti

ki valamikor majd a számlát ezekért. A Süddeutsche

Zeitungnál dolgozó egyik kolléga egyszer közvetlen közelről érezhette,

ahogyan az afrikai vadonban egy nyilvánvalóan bedrogozott katona gépfegyvert

tart a fejéhez és üveges szemmel a ravaszon tartja az ujját lövésre készen. A

kolléga jól leírta ezt egy cikkben. Amikor ilyen bevetések után visszaérkeztem

a FAZ-ba, a megértésnek vagy az együttérzésnek szikráját sem tapasztaltam. Nem,

az első, amivel megjutalmazták az embert, egy éjjel 23 óráig tartó „esti

műszak” volt, hiszen minden jót megkapott: külföldi útra mehetett és

„élményeket” gyűjthetett. Egyszer a FAZ-ban levő irodámba igyekezve

koponyaalapi törést szenvedtem. Szörnyű következményei voltak. Pár hónap

kellett, mire újra képes voltam segítség nélkül járni. Ne gondolják, hogy a

FAZ-tól bárki is meglátogatott a betegségem alatt. Pár hónappal a már leírt

mérgesgáz-támadás után rákos lettem és sok hónapig a kórházban feküdtem. A

FAZ-tól ekkor sem érkezett senki látogatóba. Hat hét után pedig fizetést sem

kaptam már. Szörnyű volt. A FAZ-nál már akkor kiírtak a helyemre egy új

pályázatot, amikor még életben voltam. Túléltem és súlyos fogyatékosként

visszatértem a szerkesztőségbe. De magától értetődőnek tartották így is, hogy

súlyosan fogyatékkal élőként újra és újra a frontvonalba küldjenek. 2003-ban

aztán egy csúnya balesetem volt, amelyben bal lábam idegei átszakadtak. A

következmény: a FAZ-nál egy szerződésszüneteltetési megállapodást tettek elém.

Azt kell, hogy mondjam, bár udvariasan fogalmazták meg, mégis nagyon

méltánytalannak tartottam ezt a lépést. Nem is kommentálnám ezt már tovább.

Nem tudom, miért ragaszkodik a FÁZ a nemesség, igazság és őszinteség látszatához.

Valószínűleg a jó marketing miatt van ez. De a példányszámok drasztikus

visszaesése mutatja, hogy ma már egyre kevesebben vevők a szépen polírozott FÁZ

márkára. Ebben a könyvben számos, nem hízelgő tényt írtam le a FAZ-ról. Mások

fognak követni. Ez az igazság. Még akkor is, ha a FAZ-nál nem szívesen hallják

ezt meg, vagy még inkább, nem szeretnék, hogy emlékeztessük őket ezekre a

dolgokra.

Ml A TEENDŐ?

Láthattuk ebben a könyvben, hogy mennyire feltűnő a neves „alfaújságírók”

szoros kötődése a hatalmi körökhöz. A politika és gazdaság különleges köreihez

való közelségük nyilvánvalóan megkönnyíti azt, hogy az elit különböző

kívánságai megjelenjenek a híradásokban. Még az elfogulatlan és semlegességre

törekvő újságíróknak is nehéz függetleníteni magukat ettől a befolyástól. Már

réges-rég tagjai lettek egy olyan kölcsönös érdekeken alapuló kommunikációs

rendszernek, amelyben előre meghatározzák és befolyásolják a témákat. A

befolyásos nemzetközi újságírói szervezetek és a hatalmi szervek legkritikusabb

összefonódásai legtöbbször rejtve maradnak az újságolvasók, tévénézők vagy a

rádióhallgatók előtt. Időközben már több újságíró kapcsolatai lelepleződtek Uwe

Krüger tudományos munkájának köszönhetően, köztük Josef Joffe (Die Zeit), Stefan Kornelius (Süddeutsche), Michael Stürmer (Welt),

Günther Nonnenmacher és Klaus-Dieter Frankenberger (FÁZ), valamint Kai Diekmann

(Bild). A leleplezések által a múltban annyira elismert újságok, mint a FÁZ, Süddeutsche, Die Welt és Die Zeit, de még a Bild is egész biztosan vesztettek a népszerűségükből.

A taz egyszer az „Újságírók befolyás alatt” című cikkében a

következőket írta erről:

„A megvizsgált médiaképviselők közül Krüger négy újságírót választott ki, akik szoros kapcsolatokkal rendelkeztek »amerikai és

NATO-köze- li körókkel«, ezek: Stefan Kornelius (Süddeutsche Zeitung),

Klaus-Dieter Frankenherger (Frankfurter Allgemeine Zeitung), Michael Stürmer

(Die Welt) és Josef Joffe (Die Zeit). Mind a négyen rendszeres résztvevői

voltak a müncheni biztonsági konferenciáknak. Ezzel egy időben az Atlanti-Híd

kötelékében is dolgoztak, és részt vettek a »titkos Bilderberg-konferenciákon,

amelyeken az észak-amerikai és európai elitkörök folytattak eszmecserét«. (...)

Tehát a négy alfaújságíró egyoldalúan írt volna? (...) Krüger 83 vonatkozó

cikket talált Joffe, Frankenberger, Kornelius és Stürmer újságíró uraktól.

Ezekben egy összefüggést fedezett fel a NATO-és az Amerika-közeli hálózatok,

valamint az újságírók érvelése között: »Kritika nélkül használták a

'kiterjesztett biztonság kifejezést’ és az erősebb német katonai jelenlét

mellett érveltek, főleg Afganisztánban, amit - bár a NATO és amerikai körök

szerettek volna -, de a német állampolgárok mégis többségében elutasítanak.«

2008-ban körülbelül a lakosság 53

százaléka mondta azt, hogy Németországnak ki kellene maradnia ezekből a konfliktusokból. A lakosság véleményét részben elbagatellizálták, részben pedig

azt javasolták a szövetségi kormánynak, hogy igyekezzen további meggyőző munkát

folytatni. »Soha nem zajlott le egy normális, érvekkel és kritikával teljes

vita.«"[471]

Egyszerűbben: elismert médiumok újságírói a

múltban „teljesen beálltak az elit mögé”[472], és ez még a legenyhébb megfogalmazás. Amikor összegyűlnek a számos titkos kör

egyikében, amelyekhez az átlagpolgár nem is közelíthet, akkor a politika és a

nagytőke hatalmasainak értelmi befolyása alá kerülnek. így nem csoda, ha az

olyan tudományos munkák, melyek ilyen újságírókkal foglalkoznak, végül arra a

következtetésre jutnak, hogy a vezető médiumok cikkírói tendenciózus

módon szerkesztik híreiket és az olvasó „pszichikai beállítottságának”

befolyásolására törekszenek.[473]

Tehát ha egy újságíró tendenciózus módon szerkeszt híreket, a hatalom zártkörű

világában mozog, ragacsos közelségbe kerül az elittel, de ezt a híradásaiban

persze eltitkolja, és az olvasónak azt sugallja, hogy befolyásmentesen

tájékoztat, akkor már csak az igazság alapú híradás utánzatáról beszélhetünk:

amit olvasunk, hallunk vagy látunk csupán illúzió, érzéki csalódás, és nem a

valóság visszatükröződése.

Ha a német médiumok vezető újságírói ki-be járkálnak olyan

lobbiszervezetekben, vagy netán „médiavezetőként” tevékenykednek közöttük, mint

az Atlanti-Híd, a Trilaterális Bizottság, a Müncheni Biztonsági Konferencia, a

Bilderberg-csoport, az Aspen Intézet vagy a Szövetségi Biztonságpolitikai

Akadémia, akkor egyértelműen átlépnek egy határt. Mert az ilyen újságírók

megvásárolhatók: ők azok, akik meghívatják magukat ötcsillagos utazásokra,

amelyekről utána a kritika elhallgatása mellett közölnek híreket. Amit végül a

médiában olvasunk, nem más, mint fizetett tudósítás, az újságírás legalja. A

könyv elején leírtam, hogy korábban én is pontosan így dolgoztam és munkáltatóm

beleegyezése mellett korrumpálódtam. Ez a beismerés persze nem javít a

tényeken. De tud és kell is segítenie abban, hogy az ilyen állapotokat

megszüntessük.

Vezető médiumaink

hírszerkesztési módja ma udvariasan fogalmazva is nélkülözi az őszinteséget. De

aki nem őszinte, annak bizalom sem jár többé. Vagyis: az olvasó, aki a nagy

újságokat megvásárolja, önmagát csapja be és egy propagandaszervezetet támogat.

Amíg az ottani lobbis-tákat tovább foglalkoztatják, mintha mi sem történt

volna, valószínűleg semmi sem változik. Vezető újságíróknak már csak etikai

okok miatt sem szabadna feladatokat vállalniuk tanácsadó cégeknél,

kuratóriumoknál, politikai tervező és elemző szervezeteknél. A külpolitikai

rovatvezetőknek semmi közük nem lehetne egy transzatlanti kapcsolatokat

támogató egyesülethez. A valóság azonban teljesen másként fest.

A következőt ajánlom: tagadjuk meg azoktól, akik manipulálnak és félreinformálnak minket, a nézettséget, támogatást és figyelmet. Kapcsoljuk ki

a tv-készülékeket és egy centet se adjunk többet ki ezekre. Minél több ember

teszi ezt, annál nagyobb lesz a nyomás. De mindenekelőtt: írjanak a kiadóknak,

szerkesztőségeknek és médiumoknak, miért nem fizetnek egyetlen centet azokért a

lobbista cikkekért, melyeket a minket dezinformáló „vezető médiumok” kiadnak.

Mondják le előfizetéseiket, és tanácsolják ugyanezt a barátaiknak, rokonaiknak

és ismerőseiknek. így gyorsan csatlakozhatnak egy rohamosan növekvő új

mozgalomhoz, ami kihúzza a talajt a könyörtelen propaganda alól.

Informálódjunk inkább ingyenesen az internetről a sok alternatív és szabadon hozzáférhető hírportálról.[474] Az új vezető médium kétség nélkül az internet. Ahogyan kihaltak a mozik a

korábbi formájukban a digitális médiumok miatt, csakúgy, mint a hanglemezboltok,

hasonlóképpen fognak a klasszikus vezető médiumok is kihalni. Ez semmiképpen

sem jelenti kultúránk hanyatlását. A fejlődésben inkább pozitív töltet rejlik.

Manapság az abszolút nullához közelít azoknak az elittagoknak a bűntudata, akik manipulálni akarnak minket. Könyvem minden olvasója

pénztárcáján és a távkapcsolón keresztül távol tarthatja magától az itt leírt

újságírási módszereket, és a jövőben megtagadhatja az ilyen alapon működő

„vezető médiumok” követését. Aki többé nem vásárolja az ilyen médiumok

termékeit, nem klikkel többet az interneten a cikkeikre, és egyszerűen

elkapcsol a tévé-vagy rádióadásaikról - előbb-utóbb munkanélkülivé teszi az

itt dolgozó újságírókat is. Ennyire egyszerűen megy ez. Ha pontosabban

szemügyre veszik ezt, láthatják, hogy ez a folyamat már rég elkezdődött: nap

mint nap elbocsátanak állásukból a német nyelvterületen dolgozó újságírókat,

mert az olvasóknak elegük van a hírszerkesztési módszereikből.

2014 júliusában a

német parlamentben szakértői meghallgatást tartottak a német „minőségi

újságírás” jövőjéről.[475] Minden résztvevő tisztában van vele, hogy az olyan „minőségi újságírók” akikről

ebben a könyvben bőségesen írtunk, pénzügyi szempontból alaposan benne vannak a

slamasztikában. Ma már világos, hogy a jövőt csak az újságírás alternatív

formái jelenthetik, olyan újságírók, akik saját maguknak szereznek nevet. A

fogyasztók csak azokért az információkért lesznek hajlandók fizetni, amelyeket

közvetlenül azoktól az újságíróktól kapnak majd, akikben teljesen megbízhatnak.

Az idegen érdekek által befolyásolt „alfaújságírók”, akiket ebben a könyvben

szép számban leírtam, kifutó modellek, az elmúlt idők relikviái. Egyre több

felvilágosodott ember ismeri majd fel, hogy nem bízhat az „alfaújságírókban” A

saját márkás újságíróké a jövő, akik kiadó nélkül is pénzt tudnak keresni, mert

az emberek megbíznak bennük. Körülbelül úgy, mint a média területén Stefan

Niggemeier.[476] Vagy Thomas Knüwer.[477] Éppúgy, mint gazdasági területen Márkus Gártner.[478] [479] Vagy Matt Drudge az angol nyelvű hírek területén.6 Esetleg a több „saját márkás újságíró” gyűjtőoldalaként szereplő német nyelvű Kopp-híroldal: http://info.kopp-verlag.de

Itt biztosan nem találkozunk a Bilderberg-csoporttal, a transzatlantik-kal, milliárdosokkal, politikusokkal és más zavaros alakokkal, akik megpróbálnak befolyást nyerni hírműsorokban.

Ennek ellenére ez a könyv csak egy pillanatfelvétel. Ugyanúgy, ahogy az 1950-es években a polgárok először csak egy propagandaeszköznek tekintették a

televíziót (úgy hívták:„Adenauer-televízió”), nemsokára mégis egy sor más

médiafajtával szemben felvette a versenyt, a vezető médiumok

propaganda-újságíróinak is hasonló ma a problémája: az emberek egyszerűen hátat

fordítanak nekik és máshol szerzik be az információt. A (közel)jövő

mindenesetre még nagyobb szabású dolgokat sejtet: néhány éven belül valószínűleg

alapvetően megváltozik az információszerzés módja nekünk, európai polgároknak.

A londoni védelmi minisztérium már 2007-ben teljesen nyíltan megmondta a

briteknek, hogy feltehetőleg mi vár mindnyájunkra: 2035 körül teljesen

„normális” lesz a gyermekeink számára az, hogy egy fejbe implantált chipen

keresztül történik majd az információátvitel. Nem, ez nem elborult elméjű

utópisták realitásoktól elrugaszkodott jövőképe. Ez a londoni védelmi

minisztérium hivatalos közleménye, ami a mai tényleges technikai fejlettségen

és a hadsereg által finanszírozott tudósok valószínűség-számításain alapul.[480] A tekintélyes londoni Guardian erről 2007-ben a „Forradalom, flashmobok és az agyba ültetett chipek”[481] címmel jelentetett meg cikket. A londoni védelmi minisztérium 90 oldalon

keresztül taglalta a britek számára, hogy milyen előre látható és alighanem

valóságos fejlődés megy majd végbe a brit hadseregben biztonsági területen.

Gondolhatjuk ezt furának, jónak vagy rossznak, de akkor is jobb, ha ismerjük.

Ez a fejlődési irány valóban érzékelhető, ha józanul nézzük a dolgokat, akkor

is, ha most még nem is akarjuk elfogadni. Könnyen belátható: a jövőben

Európában az államok közötti klasszikus háborúk helyett a migráció révén

mindinkább államon belüli harcok fognak kialakulni a különböző népcsoportok

között. Az embercsoportok, akik konfliktusban állnak egymással, egyre nagyobb

számban és egyre kisebb területen fognak konfrontálódni, itt Európában, az

ajtónk előtt. Pont úgy, ahogy a történelemből újra és újra láthattuk, amikor az

emberiség egy nagy robbanás előtt állt: Nagy Sándortól a népvándorláson, a

Római Birodalom bukásán és a barbárok támadásán keresztül Jugoszlávia

soknemzetiségű államának kudarcot vallott kísérletéig. A végén mindig borzalmas

háborúk jönnek, mert teljesen különböző embercsoportok még soha nem tudtak

hosszú távon békében együtt élni egyetlen államon belül, még diktátori kényszer

alatt sem. Ez az egyik oldal.

Pontosan ebben az összefüggésben érthetjük meg, hogy a londoni védelmi minisztérium szerint, miként zajlik majd az emberek információ-szerzése a

jövőben. Arra számítanak, hogy a híradások minősége egyenes ütemben fog

romlani. Az újságírók feltehetően mindinkább már csak bloggoló polgárok lesznek

(„citizen-journalists”). Az információ minőségének csökkenése és a már

említett, fejben elhelyezett chipek kombinációi oda vezetnek majd, hogy

kormányok, bűnözők vagy terroristák ezeken az agyba beültetett chipeken

keresztül bármikor adott érdekeik szerint mozgósíthatják az embertömegeket.

Úgy, mint a „flashmobok”, melyek

segítségével tetszés szerint; érdekünknek megfelelően egymás ellen lehetne fordítani ezeket az ellenséges érzelmű népcsoportokat.

Még egyszerűbben: aki a jövőben megszerzi az emberek agyába ültetett és hálózatba kötött chipjei feletti uralmat, vagy hozzáférést nyer ehhez, a

katonaság prognózisa szerint akár a migrációs vándorlás miatt egyre

megosztottabbá váló embertömegeket is kontrollálhatja. Ez első hallásra egy

átlagembernek talán olyan abszurd lehet, mint 30 évvel ezelőtt az, hogy

hamarosan az emberek nagy része kerékpározás közben, az autóban, séta vagy

bevásárlás közben egy fülben levő gombon és egy vicces kis készüléken keresztül

összeköttetésbe kerülhet a világ adathálózataival. Ha akkoriban azt mondják,

hogy bármikor mobiltelefonon beszélhetünk más kontinensen levő barátainkkal,

vagy pillanatnyi helyzetünket méteres pontossággal meg tudjuk határozni egy

óriási erdőben, miközben ezzel párhuzamosan éjjel-nappal rögzítik, kiértékelik,

és hosz-szú távon eltárolják kommunikációnkat az amerikaiak,[482] nos, valószínűleg bolondnak nézték volna azt, aki ilyet híresztel. De ma már

mindez magától értetődő. Minden telefonbeszélgetés, amit folytatunk, szóról

szóra, teljesen automatikusan rögzítésre és hosszú ideig tárolásra kerül olyan

távoli országokban, mint Amerika. így, észrevétlenül, egyre jobban korlátozzák

a szabadságunkat. Ezt is irreális utópiának tartották volna egy generációval

korábban. És itt van ez a csomó „alfaújságíró”, akik ott ülnek a sok

Amerika-párti egyesületben és szervezetben, miközben pozitívumként akarják

elhitetni velünk a legabszurdabb dolgokat, mint például az állítólagos „euró

jövőkép” vagy „bevándorlás = gyarapodás” tézist, illetve azt, hogy „a

megfigyelés a mi biztonságunk miatt történik”. Hogy ezt kinek az érdekében

teszik, azt a NATO-és Amerika-szakértők elhallgatják.

A Frankenstein-szörnyeknek, akik tisztában vannak ezzel a fejlődéssel, természetes érdekük, hogy hozzáférjenek az agyunkban elhelyezett chipekhez,

hogy ezáltal befolyásolni tudják a várható fejlődést. A londoni védelmi

minisztérium vagy az amerikai hadsereg jelentése a jövőnkre vonatkozóan

meglehetősen Frankenstein-szerűnek vagy utópisztikusnak hangzik, közelebbről

szemlélve azonban nyilvánvalóan egyáltalán nem is olyan abszurd. Hiszen már ma

is csupán néhány ember dönt arról, mely információk ágyazódnak be mélyen

agyunkba és hogyan gondolkozunk. Van egy szűk fegyverkezésbarát és

Amerika-párti, elitkörökhöz tartozó „alfaújságírói” csoport, amely közelebbről

szemlélve már most sem viselkedik másképp, mint az említett londoni

horror-jövőforgatókönyv Frankensteinje. De egyelőre még csak a hatalmi elit

környezetében levő csatlósok próbálják agyunkat befolyásolni. Még nyomon követhető

a tevékenységük. Még van lehetőség leleplezni őket és feltartóztatni ezt a

tendenciát. Még vannak köztük olyan őszinte emberek, akik nem hajlandók eladni

magukat és feltárják a visszásságokat. Gerinces emberek.

Mint Ulrich Tilgner, aki 1982 óta tudósít a Közel-Keletről. A brémai születésű Tilgner 2002 óta vezeti a teheráni ZDF-irodát. Az iraki háborúról

szóló tudósításaiért 2003-ban a televíziós újságírás Hanns Joachim

Friedrich-díját vehette át. Tilgner „a haditudósítások extrém körülményei

között is megtartotta és bizonyította újságírói függetlenségét”. Aztán jött a

megdöbbenés: Tilgner, akit minden ZDF-néző jól ismert külpolitikai

riporterként, ma már csak a svájci televíziónak tudósít. Nem hosszabbította meg

a teheráni irodavezetői szerződését és a közel-keleti különtudósítói státusát.

Lépését azzal indokolta, hogy németországi munkájában egyre nagyobb mértékben

korlátozzák, „különösen az afganisztáni tudósításokkal kapcsolatban, most,

amikor ott német katonák halnak meg”. Szerinte vannak olyan szövetségesi

megfontolások, melyek befolyásolják a médium szerkesztői függetlenségét. Ezzel

egyidejűleg a politika mind mélyebbre süllyedt. „Svájcban ezzel ellentétben az

olyan tv-adások, mint a Tagesschau vagy a 10 vorlO intézményeknek minősülnek.” Ott még eddig nem találkozott azzal, hogy beavatkoznak a munkájába. A ZDF természetesen nem

közölte nézőivel, hogy Ulrich Tilgner külpolitikai tudósító hirtelen miért nem

látható többet. Létezik tehát még gerinces újságíró. Marad a felismerés:

„Alfaújságíróink” félretájékoztatják a lakosságot. Nem érdekli őket, hogy a

lakosság mit akar, hanem megpróbálják szőnyeg alá söpörni az emberek panaszát

vagy a politikai korrektség alapján figyelmen kívül hagyni azt. Láthatjuk ezt a

folyamatos tendenciózus hírszerkesztésben. Egyre több embernek az a benyomása,

hogy félreértelmezik az életüket, benyomásaikat és beállítottságukat. Megjelent

egy olyan ragadós elit, amelynek a világ csak úgy tetszik, amilyennek ő

szeretné. Már csupán a panaszkodás, szemlehunyás és a mindent-jobban-tudás

uralkodik. De a korszellem a lakosság körében megposhadt, mint egy túl sokáig

mozdulatlanul álló víztömeg.

Végül szeretnék köszönetét mondani az ebben a könyvben név szerint szereplő „alfaújságíróknak” Hiszen végső soron fontos szerepük van: a jövő

újságíró iskoláiban ijesztő példaként szolgálnak majd egy új generáció

feltörekvő tudósítóinak arra, hogyan nem szabad végezni munkájukat.

Az ebben a könyvben név szerint említett

személyek valamennyien vitatják azt, hogy ragadós, polipszerűen összefonódott

kapcsolatban állnának az elit szervezetekkel. Vitatják, hogy lobbisták

lennének, és azt is, hogy az elithez való közelségük miatt

„korrumpálhatok" volnának. Sőt, azt is vitatják, hogy újságírókként az

említett csoportokhoz való közelségük miatt elveszítették volna szakmai

rámenősségüket. Vitatják, hogy ez a közelség bármilyen hatással lenne a

tudósításaikra.

Utószó

Az amerikai Cári Bernstein volt a riporter, aki leleplezte a Watergate-botrányt, és ezzel 1974-ben megbuktatta Nixon amerikai elnököt. Igazi nagyágyú az újságírásban. Miután 1977-ben otthagyta az amerikai Washington

Post című lapot, hat hónapon át egyetlen íráson dolgozott: egy cikken az

újságírók és a CIA együttműködéséről. Tudósítását a Rolling

Stone magazin hozta le.[483] Bernstein azt leplezte le ebben a cikkben, hogy legalább 400 amerikai újságíró

dolgozott a CIA-nak. A New York Times még le is

szerződött a CIA-val, amely alapján bármikor „kikölcsönözhette” a lap

újságíróit. Amerika legismertebb vezércikkírói és tudósítói szerepeltek a CIA

bérlistáján, kiadók és főszerkesztők mellett - és persze külföldi újságírók is.

Legkésőbb az 1977-es leleplező cikk óta tudjuk, hogy a CIA világszerte

újságírókat és vezető médiamunkásokat toboroz, vagy legalábbis informátorként használja

őket.[484]

Mit jelent ez

számunkra itt, Németországban? Nézzünk egy példát. Manfred Lahnstein

szociáldemokrata politikus 1982-ben szövetségi gazdasági miniszter volt, majd

1983-tól 2004-ig a Bertelsmann média-konszernnek dolgozott, mint „az

igazgatóság különleges megbízottja.” Lahnstein tagja volt az e könyvben

részletesen bemutatott Trilaterális Bizottságnak is. A 90-es évek közepe óta

pedig a Die Zeit hetilap alapítványa (Zeit Stiftung)

kuratóriumának vezetője. Lahnstein neve Róbert Trumbull Crowley korábbi

CIA-tiszt hagyatékában is gyakran felbukkan, mégpedig mint CIA-informátor.

Lahnstein itt egyike a 2619 állítólagos CIA-informátornak. Róbert Trumbull

Crowley 2000. október 8-án halt meg egy washingtoni kórházban.[485] A CIA műveleti vezetőjének helyettese volt, és ő vezette a fedett akciókért

felelős részleget. Könnyen előfordulhat, hogy a listán felsorolt személyek nem

is tudtak róla, miszerint a CIA informátorként használja őket.[486] A Die Zeit munkatársától, Manfred Lahnsteintől 2014

augusztusában írásban azt kérdeztem, volt-e tudomása arról, hogy - sok más

némethez hasonlóan - a CIA informátorlistáján szerepelt, ráadásul pont abban az

időszakban, amikor a Bertelsman konszernnél a médiaügyekért volt felelős. A

listán ugyanis az akkori güterslohi lakcíme szerepel. Lahnstein látszólag

meglepve válaszolt a kérdésemre: „Köszönöm a tájékoztatást, fogalmam sem volt

erről.”

Meggyőződésem, hogy Lahnstein igazat mond. Kutatásaim alapján ugyanis a Trilaterális Bizottság tagjai a múltban automatikusan és a tud-tukon kívül

kerültek a CIA informátorlistájára, mint olyan személyek, akik közel állnak az

amerikai titkosszolgálathoz, vagy akár mint aktív támogatók. Lahnstein valószínűleg

a Trilaterális Bizottság korábbi tagjaként került a CIA informátorlistájára.

Magyarán szólva, ha jót akarunk magunknak, akkor távol maradunk a transzatlanti

szervezetektől.

Megmagyarázhatatlan a számomra, miért ragaszkodnak újságíróink mégis ezekhez a hálózatokhoz. Legkésőbb 2006 óta ugyanis tudniuk kellene, hogy mi is zajlik

ezekben. Abban az évben az Arte tévécsatorna

bemutatott egy dokumentumfilmet „Kihasználva és irányítva (Benutzt und

gesteuert)” címmel. A nézők döbbenten ismerhették meg azt, miként próbálja a

CIA fedőszervezetek segítségével befolyásolni a német kiadók és televíziós

csatornák szerkesztőségeit.[487] Teljesen világossá vált: az írók, zenészek, kiadói munkatársak, illetve más

közszolgálati rádiós műsor-szolgáltatók egy részét Washingtonból

távirányították.[488] Az olyan folyóiratokat pedig, mint a Dér Monat, részben a CIA

finanszírozta. Amikor a New York Times egy cikkéből

nyilvánosságra került ez a tény, a Die Zeit egyszerűen

felvásárolta a Dér Monatot.[489]

Mindez sosem volt titok. Egyszerűen csak senki nem akarta észrevenni. A CIA már 1996-ban nyilvánosan elismerte, hogy egyre nagyobb létszámban fog

újságírókat beszervezni.[490] És hol szerez a leghatékonyabban ilyen kapcsolatokat? Hol lesz egy

„alfaújságíróból” a leghamarabb különleges kapcsolat, „IM-Frankenstein”?

Persze, hogy a transzatlanti szervezetekben. A legtöbb esetben ugyanis a CIA is

ott ül az asztalnál.

Sokan, akiket néven neveztem ebben a könyvben, nagy valószínűséggel azt állítják, hogy nem tudtak arról, ami körülöttük történt. Azt fogják állítani,

hogy túl ostobák, naivak vagy tehetetlenek voltak. Könnyű átlátni ezen: a

transzatlanti akciók vezető agytrösztjei ugyanis a Külkapcsolatok Tanácsa (Council on Foreign Relations - CFR) tagjai. A CFR pedig igen erősen

összefonódott a CIA-val.[491] A CFR-nek emellett olyan oldalhajtásai vannak, mint a Német Külügykapcsolatok

Tanácsa (Germán Council on Foreign Relations) - amit a németek DGAP

(„Deutsche Gesellschaft für Auswártige Politik”) néven talán jobban ismernek. A

DGAP alapításakor a CFR keresztszülőként ott állt a keresztelőmedence mellett.[492] Szinte az összes Amerika-barát lobbiszervezet kapcsolatban áll a Transatlantic Policy Networkkel, azaz a Transzatlanti Politikai Hálózattal (TPN). Ez pedig európai és amerikai

óriáskonszernek, médiumok és ötletgyárak lobbiszervezeteként határozza meg

magát, és olyan tagokat vonultat fel, mint például[493] az Allianz, az AT&T, a BASF, a Bertelsmann AG, a Boeing, a BP, a

Caterpillar Inc., a Citigroup, a Coca-Cola, a Daimler AG, a Dell, a Deutsche

Bank, a Dow Chemical, az Ericsson, a Facebook, a GE, a Hewlett Packard, a HSBC,

az IBM, a JP Morgan, a McGraw-Hill cégek, a Michelin, a Microsoft, a Nestlé, az

Oracle, a Pfizer International, az SAP AG, a Siemens AG, a S.W.I.F.T., a

Syngenta és a UPS. Ez után pedig következzen azoknak a agytrösztöknek a neve, amelyek

a Transatlantic

Policy NetWork, (Transzatlanti Politikai Hálózat) égisze alatt az előbb említett óriáskonszernekhez kapcsolódnak.[494]: AmCham EU (Az Amerikai Kereskedelmi és Iparkamara az EU-ban), Aspen Intézet -

Berlin, Aspen Intézet - Olaszország, Az Egyesült Államok Atlanti Tanácsa, Brookings Intézet, BRUEGEL, Carnegie Alapítvány a

Nemzetközi Békéért, Európai Politikatudományi Központ (CEPS), Amerikai Kereskedelmi Kamara, Chatham House, Külkapcsolatok Tanácsa (CFR), Stratégiai és Nemzetközi Tanulmányi Központ (CSIS), Német Külkapcsolatok Tanácsa (DGAP), Európai Politikai Központ (EPC), Nagyiparosok Európai Kerekasztala (ÉRT), Európai-Amerikai Üzleti Tanács, Európa Intézet, Az Egyesült Államok Német Marshall Alapja,

Institut Frangais des Relations Internationales (IFRI), Transzeurópai Politikatudományok Társaság (TEPSA), UNICE és Amerikai Versenyképességi Tanács. Innen már csak az Atlanti-Híd hiányzik, illetve annak olyan partnerszervezetei, mint a Németországi Amerika Tanács, vagy Rockefeller úr Trilaterális Bizottsága.[495] Szinte minden fentebb felsorolt szervezetben magas rangú politikusok ülnek. Itt van tehát az óriáskonszernek,

médiumok és think tankek sűrű szövésű hálózata, amelyben fennakadtak a vezető

médiumok újságírói, gazdasági vezetők, politikusok és tudósok. Vajon ezek mind

csak a tűzzel játszottak volna?

Valóban összeesküvés-elmélet az, ha én személy szerint meg vagyok győződve arról, hogy a Transzatlanti Politikai Hálózat egyes sejtjei, illetve a közvetlen környezetében működő számos szervezet magas színvonalú

agymosást készített elő a számunkra? Vagy az, hogy e lobbiszervezetek tagjai és

barátai, ösztöndíjasaik, illetve az ezekben kutatók látásmódja olyan mesterien

formált és leszűkített, hogy az óriáscégek, a titkosszolgálatok és amerikai

érdekeltségek szempontjainak tökéletes közvetítőjévé válik, olyannyira, mintha

ezek gondolatai és stratégiái tökéletesen megegyeznének az övéikkel? Az így

gondosan formált gondolatok utóbb áttekinthetetlen mennyiségű publikációban, és

a vezető médiumok más jellegű kommunikációs formáiban úgy ültetik a bogarat a

fülünkbe, mintha ezek saját gondolati termékeik volnának.

Ebben az összefüggésben teljes őrület, amikor az így működő német vezető

médiumok olyan jelentéseket tesznek közzé, amelyek szerint például Irakban,

vagy máshol, távoli országokban nincs sajtószabadság. A jelentések kimutatják,

hogy az ottani médiumok túlnyomó többsége nem független, hanem az ott működő

politikai csoportok szócsöveként működik. Még az amerikai milliárdos, Soros

György által működtetett Riporterek Határok Nélkül szervezet is szívesen

felfedez hasonló igazságtalanságokat a távoli országokban - itt nálunk,

Európában azonban sohasem.[496] Mindezek ellenére a mi német nyelvű médiumaink is politikai csoportok

szócsövei, ahogy láttuk azt a transzatlanti összefonódásokkal összefüggésben,

és semmi esetre sem függetlenek. A ZDF-nél minden valamire való szerkesztő és

televíziós csatornaigazgató rendelkezik párttagsági könyvvel. A ZDF-et emellett

teljesen legálisan lehet a szövetségi köztársaság leginkább politikafüggő

televíziós csatornájának nevezni. 2014 márciusában ugyanis a Szövetségi

Alkotmánybíróság elmarasztalta a politikai befolyást a televíziós csatornáknál

- és a ZDF „állami szerződéséről” kimondta, hogy alkotmányellenes.[497] Más szavakkal ez azt jelenti, hogy a ZDF-et bizonyos politikai csoportok olyan szélsőséges mértékben

befolyásolják, hogy az már ellenkezik az alkotmánnyal. Ezek a körülmények pont

ugyanolyanok, mintha egy banánköztársaságban lennénk.

Könyvünkben az elit befolyásolási rendszerének hatalompolitikai magjait derítettük fel. Nem csoda, hogy minden jelszó, amelyet ma magától értetődően

alkalmazunk, pontosan innen ered: a „világpiaci globalizációtól” kezdve „a

nemzetközi terrorizmus elleni harcon” át egészen az „arab tavaszig”, vagy az

olyan szándékosan bagatellizáló szavakig, mint a legbrutálisabb bombázásokra

alkalmazott „légi csapás” kifejezés. Az Amerika-barát elit transzatlanti

befolyásolási rendszerében azonban mindenekelőtt háborús terveket koholnak.

Kezdve az 1980 és 1988 között zajló iraki-iráni háborúval, a számos afrikai

nyersanyagháborún, az 1990-es kuvaiti háborún, a balkáni háborúkon, a 2003-as

iraki háborún, az afganisztáni háborún, vagy az arab polgárháborúkon át egészen

Ukrajnáig, vagy a Közel-Keleten újra és újra fellángoló konfliktusokig, ahol

mindig a nyersanyagokért és a hatalomért folyik a harc. Vezető médiumaink pedig

önként és dalolva mindezt végigkísérték a propagandájukkal. Dr. Kurt Gritsch

osztrák konfliktuskutató részletes tanulmányozás után a „háborús uszítok”

névvel illette a polgári minőségi médiumokat.[498] Sőt, maga Gábor Steingart, a neves gazdasági lap, a Handelsblatt kiadója is azt veti a vezető újságoknál (ahogy a Frankfurter

Allgemeine Zeitungnál is) dolgozó kollegái, az „alfaújságírók” szemére,

hogy a háborúra uszítanak, és a FÁZ cikkeit nemes egyszerűséggel „szellemi

katonai behívóparancsoknak” nevezte. 2014 nyarának végén azzal vádolta meg a

FAZ-t, hogy hamis tudósításokkal csak még inkább erősítette az Oroszország

elleni háborús uszítást.[499] Egy következő generáció egy nap Önöket is, kedves Olvasók, arról fogja

kérdezni, meddig támogatták ezeket a háborús uszí-tókat. A németek négyötöde

elutasítja a német hadsereg bevetését külföldi háborús konfliktusokban.[500] Egészen más azonban a német elnök, Joachim Gauck véleménye.[501] Ő ugyanis az egyik elitista transzatlanti szövetség, az Atlanti-Híd tagja.[502] így aztán vezető médiumaink jelentős részével együtt ő is igen közel áll az amerikai agitátorokhoz.[503]

Ma már szégyellem, hogy újságírói pályafutásom igen nagy részében háborús uszítóknak dolgoztam. Mások viszont nem szégyellik magukat. Épp ellenkezőleg:

több vezető újságíró is kapcsolatban áll az amerikai Ralph F. Goffal, aki a

háttérben számos amerikai szervezetben tevékenykedett aktívan. Ralph F. Goff az

oroszok szerint 2014 nyaráig a CIA németországi kirendeltségvezetője volt.[504] Hivatalosan viszont a következő

cím állt a névjegykártyáján: „az Amerikai Külügyminisztérium külügyi

munkatársa/’[505] azaz egy ártalmatlan diplomata álcáját használta. Feleségével, Jennifer Goffal együtt

arra specializálódtak, hogy transzatlanti megbeszéléseken külföldiekre hívják

fel a CIA figyelmét. Feleségét, Jennifert pontosan ezért utasították ki

2004-ben egy másik országból.[506] Mindez teljesen normálisnak számít az amerikai szolgálatoknál. Még a világhírű kiszivárogtató, Edward Snowden is

hosszú ideig dolgozott diplomata fedésben Genfben a CIA-nak.[507]

Emlékeznek még a könyvemben említett magyarázatokra, miszerint az amerikai titkosszolgálatok a hidegháború idején segítettek transzatlanti

szervezeteket alapítani, amelyeken keresztül Németország lakosságának

gondolkodását akarták befolyásolni? És emlékeznek arra, hogy mi volt e

szervezetek ára amerikai titkosszolgálati körökben, és hogy a szolgálatok

milyen posztokon foglaltak helyet a német transzatlanti alapítványokban?

Teljesen nyilvánvaló, hogy ebben a mai napig semmi sem változott. Ugyanis ennek

a Ralph F. Goffnak, aki Berlin előtt Bécsből (diplomata fedőtevékenységgel)

dolgozott állítólag a CIA-nak, és már ott is barátjának mondhatott számos

vezető újságírót, 2014 nyarán kiterjedt titkosszolgálati tevékenysége miatt el

kellett hagynia Németországot. 2014 nyarán a különböző közösségi

médafelületeken olvasható profiljából gyorsan kiderültek az idevonatkozó

kapcsolatai. Ezeket most biztos gyorsan törlik majd. De vajon miért nem írtak

erről korábban a vezető újságírók? Ha ezt a kérdést még valóban őszintén

felteszik maguknak, akkor lapozzanak vissza, kérem, az első oldalra, és

olvassák el újra az elejétől kezdve figyelmesen ezt a könyvet.

Emlékeznek még a 72. és 76. oldalak közötti részre? Akkor vegyenek egy jó mély lélegzetet:

2000. január 31-én az akkor 23 éves André Horn német őrvezető meghalt a prizreni (Koszovó) katonai kórházban. 1999 novemberétől kezdve volt bevetésen

Koszovóban a Kosovo Force (KFOR) tagjaként. Hivatalos halálokként a hadsereg

fertőző agyhártyagyulladást jelölt meg. A valóság azonban úgy tűnik, nem ez.

Ugyanis Peter Horn professzor, a müncheni Ludwig Maximilien Egyetem

biotechnológusa, a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség (NAÜ) izotóp-geokémia

szakértője, valamint Horst Günther Siegwart orvos és tudós arra a következtetésre

jutottak, hogy Horn őrvezető urántartalmú lőszerrel (gyengített uránium, vagy

DU) történt folyamatos érintkezésből származó súlyos mérgezésben halt meg,

amely Koszovóban érte. Az urántartalmú lőszer kezeléséből származó sugárzásos

mérgezést a mai napig lehetséges volna bizonyítani, ha André Horn holttestét

exhumálnák, és az abból származó szövetmintákat tudományos elemzésnek vetnék

alá. A szövetségi Védelmi Minisztérium mindeddig elutasította a halott német

katona családjának többszöri kifejezett kérését, hogy végezzék el az

exhumálást, és maradványait nemzetközileg elismert szakértőkkel vizsgáltassák

meg, vagy támogassák ez irányú beadványukat az államügyészséghez. A

minisztérium továbbra is azt állítja a nyilvánosság előtt, hogy az urántartalmú

lőszer nem veszélyes. Vezető újságíróink pedig támogatják a minisztérium

állásfoglalását. Nézzék meg jól még egyszer a dokumentumokat e könyv 75. és 76.

oldalán. Sejtik már, milyen gátlástalanok tudnak lenni a háttérben működő

hálózatok? Holttesteken is átgázolnak?

Végezetül lenne egy kérésem Önökhöz. E könyv az első kötete a

médiaiparról szóló háromrészes, igen kényes leleplező anyagnak. Megtudták,

milyen titkos hálózatok befolyásolják az információáramlást. Megismerték,

milyen közel állnak a médiumok az elithez, és ennek mi a következménye. Minden

egyes kijelentést lépésről lépésre bizonyítottunk. Az „összeesküvés-elméletből”

valóság lett. A következő kötetben azt mutatjuk be, hogy milyen trükkökkel

verik át a nagy kiadóvállalatok a náluk hirdető ügyfeleket. Kis ízelítőt már

ebben a könyben is kaphattak erről. Ha ehhez kapcsolódóan rendelkeznek további

(bizonyítható!) információval, akkor nagy örömmel fogadom a levelüket, vagy az

elérhetőségüket. A harmadik kötetben pedig egészen konkrétan, az érintetteket megnevezve

számolok be arról, mely újságírók a PR-ipar melyik belső listáján szerepelnek.

A tudósítások legnagyobb részét ugyanis már most pénzen veszik. Néhány nevet

már ebben a könyvben lelepleztem. Ha Ön egy PR-ügynökség tulajdonosa vagy annak

munkatársa, vagy egy cég sajtóosztályán az újságírói kedvezményekért felel és

meghatározó élményei vannak a médiakutatók vagy újságírók követeléseiről, nagy

köszönettel veszem, ha ellenőrizhető információit átadja. Ezeket elküldheti az info(a) uljkotte.de e-mail címre, vagy a Twitteren közvetlen üzenet formájában: (WUdoUljkotte. Épp ideje, hogy az emberek odakint megtudják az igazságot és így tiltakozhassanak. Kövessék a

cikkeimet az interneten is a következő linken: http://info.kopp-verlag.de/ és fizessenek elő a háttérés információs szolgálatra a http://www.kopp-exklusiv.de linken, ahová ugyancsak írok.

MEGJEGYZÉS A FORRÁSKUTATÁSHOZ:

A könyvben szereplő linkeket kivétel nélkül megtalálják a www.gekaufte- journalisten.de weboldalon, a „Quellén”, azaz források menüpont alatt. Az internetes linkeket

időközben törölhetik vagy megváltoztathatják. Ennek ellenére az eredeti

tartalommal együtt mindenkor megtalálhatják a linkeket az internetes

archívumban, akár visszamenőleg is a https:// archive.org/weh/ linken, ha ott megadják a keresett linket.

[1] Lásd például: http://www.independent.co.uk/voices/comment/israelgaza-conflict-the-secret-report-that-helps-israelis-to-hide-facts-963076S.html

[2] Lásd http://meedia.de/2014/07/29/einstweilige-verfuegung-gegen-die-anstalt-zdf- wehrt-sich-gegen-zeit-journalisten-jojfe-und-bittner/

[3] Lásd http://www.focus.de/politik/experten/wolffsohn/steuerhinterzieher-theo- sommer-von-wegen-vorbild-wieder-ein-unmoralischer-moralist_id__3S72472.html

[4] Lásd http://www.internet-law.de/2014/07/zeit-journalisten-gehen-gerichtlich-gegen-das-zdf-und-die-anstalt-vor.html

[5] Az idézet forrása: http://www.internet-law.de/2014/07/zeit-journalisten-gehen-gerichtlich-gegen-das-zdf-und-die-anstalt-vor.html

[6] Joffe kapcsolati hálójáról lásd: https://dl.dropboxusercontent.eom/u/64910762/Ma~ nus kripte/Kr%C3%BCger-Meinungsmacht_356-362.pdf

1 Lásd: Hans-Jürgen Bucher, Mediensprache, Medienkommunikation, Medienkritik (Médianyelv, médiakommunikáció, médiakritika), Tübingen 1991.

[8] Lásd például: http://www.internet-law.de/2014/07/zeit-journalisten-gehen-gerichtlich-gegen-das-zdf-und-die-anstalt-vor.html

[9] Lásd például http://www.cicero.de/herliner-repuhlik/die-liste-der-S00/3801S és http://www.cicero.de/hilder/die-liste-der-500-wichtigsten-intellektuellen

[10] Lásd http://www.bundestag.de/dokumente/lobhyliste/

[11] Lásd https://lobbypedia.de/wiki/Hauptseite

[12] Lásd https://cablegatesearch.wikileaks.org/search.php ? q=&qo=0&qc=0&qto=2010-02-28

[13] Lásd például https://www.ffieitag.de/autoren/soenke-paulsen/wie-man-den-neuen- kalten-krieg-gewinnen-kann

[14] Lásd http://www.huffingtonpost.eom/2009/02/06/ap-ceo-bush-turned- milita_n_164812.html

[15] Lásd Uwe Krüger Meinungsmacht (Véleményhatalom) című doktori disszertációját, Köln, 2013.

[16] Lásd https://cablegatesearch.wikileaks.org/search . php?q=&qo=0&qc=0&qto=2010-02-28

[17] A CIA-dokumentum itt található: http://file.wikileaks.org/file/cia-afghanistan.pdf

[18] Lásd http://jile.wikileaks.org/file/cia-afghanistan.pdf és http://www.globalresearch . ca/the-cia-s-strategy-to-manipulate-european-public-opinion-on-the-afghanistan- war/18376

[19] Lásd http://www.coffeeandtv.de/2014/07/07/sack-reis-in-china/

[20] Idézet forrása: http://kress.de/tagesdienst/detail/beitrag/126900-zeitungsforscher- vogel-zur-talfahrt-der-tagespresse-produktdifferenzierung-ist-die-letzte-chance.html

[21] Lásd http://library.fes.de/pdf-files/akademie/10790.pdf és http://katharinabrunner . de/2014/07/studie-andreas-vogel-fes-auflagenrueckgang-tagespresse/

"22 Lásd például http://kreuzer-leipzig.de/2014/07/22/ab-und-zu-kommt-mal-ein- praktikant/

[23] Idézet forrása: http://uni.de/redaktion/wie-medien-uns-sprachlich-manipulieren

[24] Lásd http://meedia.de/2014/07/2S/warum-das-zdf-schuld-daran-ist-dass-die-fdp- aus-dem-bundestagflog/

[25] Lásd http://www.newsroom.de/news/detail/$IWCOHRFNMSFJ/kommentar_ stefan_laurin_ber_den_derzeit_wohl_gefhrlichsten_mediepolitiker_und_seinen_ griff_in_die_kasse

[26] A könyvemben ismertetett jelentés mellett fel szeretném hívni a figyelmet további tudományos munkákra is, elsősorban Uwe Krüger Meinungsmacht (Véleményhatalom) című doktori disszertációjára (Köln, 2013), valamint Stephan Weichert és Christian Zabéi: „Die Alpha-Journalisten" (Az alfaújságírók) című könyvére (Köln, 2007) és Philip Baugut: „Politische (Nicht) Öffentlichkeit in dér

[27] Financial Times, 2009-április 23., Die Blindheit dér Journalisten (Az újságírók vaksága), http://wwwftd.de/meinung/kommentare/:Kommentar-Die- Blindheit-der-Journalisten/S04082.htmt?p=l , a webarchívumban megtalálható itt: http://tveb.archive.Org/web/201111291833SS/http://www.ftd.de/meinung/ kommentare/:kommen tar-die-biindheit-der-journalisten/S04082.html

2aA FÁZ-nak küldött visszajelzésekért lásd http://www.faz.net/aktueU/feuilleton/ inedien/tfoll-kottmtentare-meme-tage-im-hass-13038925.himl?printPagedArticIe= tru e#pagelndex_ 2

19 Lásd http://derstandard.at/13312072674S0/Kurt-Gritsch-Gut-inszeniert-die- Mainstream-Meinung , lásd továbbá a „Medien als Weichensteller zum Krieg” (Médiumok mint a háború előrejelzői) című cikket, megtalálható itt: http://www . agfi-iedensforschmg.de/rai/2003/loquai.html

[30] Mindenkinek a megértését kérem, akiket nem említek név szerint vagy akiket nem kérdeztem meg. A több száz hivatkozás között lehetetlen volt számomra, hogy minden egyes esetben külön nyilatkozatot kérjek. Igyekeztem minden hivatkozást megbízható forrásból alátámasztani. Ha az idézett források között mégis akadna olyan, amelyik nem helytálló, vagy amely idézetek már nem tükrözik az igazságot, bármikor készen állok a helyreigazításra. Az ilyen kéréseket az itifo(a)ulfkotte.de címre küldhetik. Ugyanakkor mindenkitől előre is elnézést kérek, hogy több mint 30 szakkönyv után, amelyeknek sok millió olvasója volt, nem tudok minden más jellegű személyes kérésnek eleget tenni.

[31] Idézet forrása: http://www.newsroom.de/news/detail/$lWCOISLTIOKO/

[32] Az internetes linkeket időnként törlik vagy megváltoztatják. Ennek ellenére a könyvemben szereplő több mint 500 lábjegyzet eredeti tartalmát egy esetleges törlés után is visszakereshetik az alábbi internetes archívumban: https://archive . org/web/, ha a keresőbe bemásolják a vonatkozó hivatkozást.

[33] Lásd http://www.sprengsatz.de/ ?p=2986

[34] Lásd http://www.stern.de/gesundheii/ttaegelk.auen-knabbern-bis-das-biut-kommt-647394.html

[35] Lásd http://wmv.sprengsatz.de/?p=3025

[36] Lásd h ttp://uiww.hildegardhtcj.de/jilmografie%20TV%201997%20BJitm

[37] Idézet forrása: http://www.tt.com/home/8S737S2-91/zitate-von-jean-claude- juncker.csp

[38] Lásd http://\vww.fi-0n!me.de/po}itik/bildcrberg-konfcrenz-geheimes-trejfen- der-elite,1472596,4471S06.html

[39] „Tendenziöse Attributierung in deutschen Printmedien: Putin vs. Óba ma - eine

linguistische Analyse” (Tendenciózus jelzőhasználat a német nyomtatott médiá

ban: Putyin kontra Obama - nyelvészeti elemzés), Miriam Zwíngli diplomamunkája a müncheni Nyelvészeti és Tolmácsintézet Főiskolája alkalmazott nyelvek szakán, 2012,62íFo]d.

[42] Lásd http://progmmm.ard.de/TV/bralpha/strippenzieher-und-hmterzimmer/ eid 284876038998330

[43] A tisztánlátás kedvéért meg kell jegyeznünk, hogy a zubaidati támadás nem azonos az 1988 márciusában a kordok ellen Halabsában történt iraki támadással, hanem egy attól teljesen független, későbbi mérge sgáz-tá ma dósról van szó 1988 júliusában. Erről a mai napig kevesen tudnak, mert a médiumok vagy elbagatellizálták, vagy teljesen el is hallgatták ezt az incidenst. Rengeteg színes fényképem van az elgázosított irániakról, amelyeket saját kezűleg készítettem a harctéren.

[44] „Tendenziöse Attríbutierungin deutschen Printmedien: Pulin vs. Obama - eme linguistische Analyse” (Tendenciózus jelző használat a német nyomtatott médiában: Putyin kontra Obama - nyelvészeti elemzés), Miriam Zwingli diplomamunkája a müncheni Nyelvészeti és Tolmácsintézet Főiskolája alkalmazott nyelvek szakán, 2012.

H „Tendenziöse Attríbutierung in deutschen Printmedien: Pulin vs. Obama - eíne linguistische Analyse" (Tendenciózus jelzőhasználat a német nyomtatott médiában; Putyin kontra Obama - nyelvészeti elemzés), Miriam Zwingli diplomamunkája a müncheni Nyelvészeti és Tolmácsintézet Főiskolája alkalmazott nyelvek szakán, 2012, 40. óid.

[46] Lásd Wolfgang Donsbach: „Wahrheit ín den Medien", megjelent: Die Politische

Meinung, 2001. augusztus, 72. old.

[48] Lásd http://wwiv.agfriedensforschu ng.de/ ra (/2 003/hq uai.html

[49] Lásd http://archive.today/RPOF#selectwn-25S.O-255.306

[50] Lásd http://www.spiegel.de/spiegel/spiege1blog/ein-plaedoyer-dafuer-interviews- autorisieren-zu-lassen-a-8S9433.html

19 Lásd például http://www.haz.de/Nachrichten/Poiitik/Niedersachsen/Wirbe1- um-McAUisters-Sommerinterviewvíigy http://taz.de/l397l8/ és http://www. vergabeblog.de/20n-01-20/knrioses-ramsawr-nennt-mterview-uber-zusatzUche-

mittel-fur-erhaltung-der-bundesfernstrasen-nicht-autorisiert/ és h ttp://www.

abendblatt.de/politik/articlell98S8929/PhUipp-Roesler-gibt-lnterview-mit-der-taz-

nichtfrei.hbnl

[55] Lásd http://www.sueddeutsche.de/medien/heute-journal-moderator-daus-kieber- zu-kopf-gcsHegen-í .1691417 és http://mvw.f 0 cus.de/kuUur/km 0 _tv/kritik-an-ard- sendu ng-z dj-mann-kleber-vergleicht- tagess chau-mit-nordkorea_aid_1007092.

Iitmlés http://www.bild.de/politik/inlatid/daus-kkber/daus-kleber-vergkicht-tagesschau-mit-korea-30728574.bild.html) itt a következő idézet áll Claris Klebertől: „A száraz hírfelolvasás manapság már csak este nyolc órakor és a koreai televízióban látható."

[56] Heise nevezi így a „Zöldek és balosok az Atlanti-Hidban” című cikkében http:// www.heise . de/tp/artikel/41/41S51/1 .html, illetve h ttp://www. taz.de/l/arch iv/ prbit-archiv/printrcssorts/digi-artikcl/?ressort=me&dig-=20039í2F05%2F06%2FaO 1396'cHash~30ef2Sc22$

[57] Idézet forrása: Stefan Weicherttől, Die Alpha-journalisten (Az alfaújságírók),

191. old.

Lásd http://meedia.de/2014/07/29/eitistwcilige~verfiiegurig-gegen-die-imstalt-zdf- wehrt-sich-gegen-zeit-journalísten-joffc-und-bittner/

14 Lásd Friederike Beck: Das Guítenbetg-Dossier (A Guttenberg-dosszié), 132 ff. old.

[60] Friederike Beck: Das Gittienberg-Dossiert Das Wirken tmnsatlantischcr Netzwerke (A Guttenberg-dosszié: A transzát!anti hálózatok működése), 132. old.; lásd még http://www.taz.de/ l/archiv/prmt-archiv/printressorts/digi-artikel/-.ressort=meé’dig =20039ó2F05%2F06%2Fa0139&cHash-30ef2Sc22S és Róbert Berghahn könyvét Transatiantísche Kidturkriege: Shephard Stone {Transzatlanti kultúrháború) címmel, amely részletesen bemutatja Stone titkosszolgálati kapcsolatait.

“ Lásd h ttp://www.taz.de/Pressekonferenz-mit~Angela-Aterkel/!142597/

[62] Idézet forrása: http://www.sueddeutschc.de/tnedieti/zdf-mann-singt-fuer- merkel-zwischen-naehe-lind-distanz-l.2050806

[63] Idézet forrása: http://www.wsws.org/de/artides/2014/07/15/koni-jlS.html oldalról származik.

19 Lásd http;//www.hidwig-crhard-stijiung.de/index.php?seite=S

10 Lásd http://wiviv.johanna-quandt-stijiung.de/iiidex2.htnilifkuratoriwm

31 Lásd http://wi*>w,luiyck-stift ung.de/115.httnl

32 Lásd http://www.!iayek-stijtung.de/1 IS.html, az oldalt 2014. július 11-én töltöttem le.

33 Lásd http://www.faz.net/redaktion/holger-steltzner-lll0437S.html

[69] Idézet forrása: http:/Avww.cícero.de/kapital/wanim-man-die-marktradikaÍen-zum-

te ufel-jagen-mit ss/S4265/seite/3

[71] Lásd ehhez a Bundestag vizsgálati jelentését, amely bizonyos neveket is említ: h ttp://webarch iv.bundestag.de/archive/2010/0304/bundeitag/ausschuesse/ gremien/pkg/bnd_bericht.pdj

[72] Lásd https://wwiv.wiltonpark.org.uk

[73] Lásd http://de.wikipedia.org/wiki/Wdton_Park

[74] Lásd „Tendenziöse Attributiemng in deutschen Printmedien: Putin vs. Obama - eine íinguistische Analyse” (Tendenciózus jelzőhasználat a német nyomtatott médiában: Putyin kontra Obama - nyelvészeti elemzés), Miriam Zwingli diplomamunkája a müncheni Nyelvészeti és Tolmács intézet Főiskolája alkalmazott nyelvek szakán, 2012.

[75] Idézet forrása: http://www.presseportal.de/pm/6S649/2112879/studie-faz-steht- bei-lobbyísten-ganz-oben-auf-der-lektuereiiste

[76] Lásd http://www.middle-eaít-Qitline.com/engiish/?id=67681

[77] Lásd Uwe Krüger disszertációját Meinungsmacht (Véleményhatalom) címmel. Köln, 2013.

5Í Lásd „Tendenziöse Attributierung in deutschen Printmedien: Putin vs. Obama - eine linguistísche Analyse” (Tendenciózus jelzőliasználat a német nyomtatott médiában: Putyin kontra Obama - nyelvészeti elemzés), Miriam Zwingli diplomamunkája a müncheni Nyelvészeti és Tolmácsintézet Főiskolája alkalmazott nyelvek szakán, 2012, a 37. oldal környékén: egy példa alapján itt az áll, hogy Frankenberger megpróbálja az olvasót „lelki beállítottságában befolyásolni”.

[79] Az 1997. júliusi ítélet elsősorban engem és a FAZ-t érintette; a médiában sokat használták hivatkozási alapként, mindenekelőtt olyan publikációkban, mint Christian Krüger és Matthías Müllcr-Henning: Greenpeace aufdem Wahrnehmungsmarkt (A Greenpeace a vélemény piacon), Lit-Verlag, Béri ín - Hamburg-Münster, 2000. című munkájában, 224. old., és lásd a Rheinishces Jou malist Innen Büro következő kivonatát: http://www.rjb-kofiln.de/zensurMtml

se Lásd http://ivww.oman.de/omaii-landeskunde/kultur-oman-handwerk-architektur/ musiktanz/royal-oman-symphony-orchestra/ és http://www.spiegel.de/spiegei/ print/d-81303008.html

[81] A témáról számos internetes vita található itt: https://uk.answers.yahoo.com/ question/index?qid=20101221162251A AjFPPg

[82] Anthony Asworthről iásdjohn Beasant: Omán - The True-Life Drama (Omán: Dráma a valódi életből), Edinburgh, 2002., és Marc Valeri: Omán: Poiitics and Society, London 2009., 178. oldal, valamint Christopher Ling: Suhan in Arabia (Arábiái szultán), Edinburgh 2004.

[83] Lásd http://www.state.g 0 v/j/d 1 l/rh/hrrpt/

[84] FÁZ, 1995. június, Omán által fizetett PR-cikk a lap politikai rovatában.

[85] FÁZ, 1997. április, Omán által fizetett PR-cikk a lap politikai rovatában.

[86] FÁZ, 1998. október, Omán által fizetett PR-cikk a lap politikai rovatában.

[87] FÁZ, 2000. november, Omán által fizetett PR-cikk a lap politikai rovatában.

[88] Lásd http://www.mediummagazin.de/aktuelles/pressereisen-affare-faz-schajft- fortan-transparenz/

[89] idézet forrása: http://www.mediummagazin.de/aktuelles/pressereisen-affare-faz- schafft-fortan-transparenz/

[90] Idézet forrása http://www.sprengsatz.de/?p=3S23

[91] A Frankfurter Attgemeine Zeitung 2014. június 26-án tartott közgyűlésének teljes jelentése a FAZ-nál dolgozó kollegák részére - amelybe én is betekinthettem összesen 280 millió euró költséget mutatott ki a túlélésért küzdő vállalkozásban.

A legtöbb kiadási tételt nem lehet tovább csökkenteni, a következő magyarázatok miatt: „Az újság nyugellátási költségei az előző év 2,2 millió eurós szintjéről 13,6 millió euróra növekedtek 2013. évre. A tőkepiacok visszamenőleges kamatemelésére vonatkozó törvényi előírások miatt szükségessé vált, hogy a nyugdíj-előtakarékos- sági számlákat ennek megfelelően feltőkésítsük.” Egy másik helyen a következő áll: „Sajnos mindezek ellenére az eredményünk még mindig a vörös zónában található.

[92] Lásd http://www.dlg.org/fileadmin/downloads/food/DLG_ Pruefbestimmungen_2012.pdf és http://www.dlg-verbraucher.info/

[93] Lásd például http://www.haz.de/Nachrichten/Wissen/Uebersicht/Diesen- Guetesiegeln-koennen-Sie-trauen

[94] Lásd például http://www.augsburger-allgemeine.de/bayern/Mueller-Brot- Die-Ermittlungen-werden-langwierig-idl8938661.html

[95] Idézet forrása: www.ndr.de/markt , a 2012. április 2-i adás.

[96] Idézet forrása: http://spiegelkabinett-blog.blogspot.de/2014/08/ihr-geschaft- manipulation-und.html?m=l

[97] Lásd http://www.liberty-award.de/index.php/liberty-award/43-jury/372-theo-sommer

[98] Lásd http://www.focus.de/politik/experten/woljfsohn/steuerhinterzieher-theo- sommer-von-wegen-vorbild-wieder-ein-unmoralischer-moralist_id_3572472. html és http://www.spiegel.de/kultur/gesellschaft/ex-zeit-chef-theo-sommer-wegen- steuerhinterziehung-verurteilt-a-94493S.html

[99] Lásd http://www.zeit.de/2001/26/Uransyndrom_Die_Blamage_der_Alarmisten

[100] Lásd UweKrüger: Meinungsmacht, 21. old.

[101] Lásd http://www.theosommer.de/index.php?seite=7&lang=d

[102] Lásd http://www.derblindefleck.de/top-themen/top-themen-2008-2/top-6/

[103] A „könnyített urán” esetleges káros hatásairól szóló irodalom nem egységes, az egyet nem értés elsősorban a tényleges fenyegetettség mértékében van. Az ilyen fegyverek ellenzői, például az Orvosok az Atomháború Megakadályozásáért nevű szervezet, az uránt tartalmazó lőszert felelőssé teszik rákos megbetegedésekért, egyéb elváltozásokért, és olyan szövődményekért, mint az öbölháború-szind- róma. Azt is kifejtik, hogy a bőr-és tüdőrák statisztikákban jelentős növekedés figyelhető meg az érintett háborús övezetekben. A Világ-egészségügyi Szervezet (WHO) és a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség (NAÜ) tanulmányai alapján viszont nem áll fenn különleges veszélyeztetettség. A bírálók megkérdőjelezik a

Az „Iránymutatás az Afganisztánban bevetett német alakulatok számára” című dokumentum 25. oldala. A dokumentum fordítása a következő oldalon olvasható

[105] Lásd http://www.deutsche-wirtschafts-nachrichten.de/2014/07/24/tabak-konzern- phillip-morris-spuelt-geld-in-die-parteikassen/

[106] Lásd http://www.focus.de/politik/deutschland/wende-in-der-teppich-affaere-niebel- muss-seinen-teppich-verzollen__aid_769237.html és http://www.tagesschau.de/ inland/nieb el212.html vagy http://www.zeit.de/politik/deutschland/2012-06/ niebel-teppich-affaere

[107] Lásd http://www.sprengsatz.de/ ícat=3é , paged=S

[108] Lásd http://www.kas.de/villalacollina

[109] Lásd http://www.kas.de/villalacollina/de/ahout

[110] Lásd http://www.rockefellerfoundation.org/bellagio~center

[111] Időközben a külföldre irányuló tevékenységért felelős amerikai titkosszolgálat, a CIA is közzétett egy jelentést saját honlapján, amelyben szerepel az akkori besorolás szerint C-kategóriás fegyver és mustárgáz 1988. júliusi bevetése (az akció, ahová a FÁZ engem küldött). Forrás: https://www.cia.gov/library/reports/ general-reports-l/iraq_wmd_2004/chapS.html A jelentés az „Iraq’s Chemical Warfare Program” (Irak kémiai hadviselési programja) címet viseli, és a következőket tartalmazza 1988 júliusáról, idézem: „July 1988 South-central bordér

- Mustard & nerve agent, lOOs or l,000s Iranian casualties.” (1988. július, déli középső határ - mustár-és ideggáz, több száz vagy több ezer iráni áldozat). Az 1988 júliusában (ekkor kizárólag Zubaidatban volt összecsapás, amelyről én is tudósítottam) említett bevetett méreg „mustard & nerve agent”, azaz mustárgáz. Az irániak ellen Zubaidatban indított mérgesgáz-támadást a Los Angeles Times is említette mintegy mellékesen 1988 augusztusában, lásd: http://articles.latimes. com/1988-08-28/news/mn-172S_l_poison-gas

[112] FÁZ, 1998. július 19-i szám.

[113] Ott így áll: „July 1988 South-central bordér - Mustard & nerve agent, lOOs ir l,000s Iranian casualties.” Forrás: https://www.cia.gov/library/reports/general- reports-l/iraq_wmd_2004/chapS.html

[114] Lásd erről Hans Leyendecker cikkét „Die Giftgaslieferungen an den Irak waren kein ZufaH” (Az iraki mérgesgáz-szállítmányok nem véletlenül történtek) címmel, a következő címen: library.fes.de/gmh/main/pdf-files/gmh/1991/1991-03-a-200.pdf

[115] Lásd: http://www.berliner-kurier.de/kiez-stadt/stejfen-jacob-der-leise-tod-des-pujif- prinzen-vom-stutti,7169128,28124090.html

[116] Lásd http://www.liveleak.com/view?i=01e_l 175818014

[117] Lásd http://www.theguardian.com/world/2014/mar/ll/journalist-shot- dead-afghanistan-kabul

[118] Lásd http://www.aljazeera.com/news/africa/2013/ll/two-jrench-journalists-executed-mali-2013112174124S58898.html

[119] Lásd edition.cnn.com/2014/04/04/world/asia/afghanistan-journalists-shot/

[120] Lásd http://www.spiegel.de/panorama/verdacht-auf-geheimnisverrat-razzia-beim-terrorexperten-ulfkotte-a-293459.html

[121] Idézet forrása: http://www.stefan-niggemeier.de/blog/faz-was-wissen-professoren- schon-vom-geldverdienen/

[122] Lásd http://www.stefan-niggemeier.de/blog/faz-was-wissen-professoren-schon-vom- geldverdienen/

[123] Lásd http://www.n-tv.de/politik/21-Prozent-fuer-die-Gruenen-articlel440946.html

[124] Lísdhttp://www.taz.de/!S786S/

[125] Lásd http://www.ksta.de/debatte/kommentar-zu-sarrazin-der-zwanghafte- demagoge,15188012jl2644874.html

[126] Lásd http://www.deutschlandradiokultur.de/rechtspopulismus-sarrazin-will-an- tabus-ruehren-die-in.9S4.de.htmlldram:article_jd=-278802

[127] Lásd http://www.tagesspiegel.de/weltspiegel/verstoss-gegen-persoenlichkeitsrechte- thilo-sarrazin-gegen-die-taz/86S3894.html

[128] Idézet forrása: http://www.zeit.de/2010/36/01-Sarrazin

[129] Idézet forrása: http://www.heute.de/diskussion-um-armutszuwanderung-viele- bulgaren-fuehlen-sich-von-der-csu-ojfen-angegrijfen-31602446.html

[130] Ua.

[131] Lásdhttp://www.zdf.de/ZDFmediathek/beitrag/video/2060066/Rumaenen-und- Bulgaren-in-Deutschland#/beitrag/video/2060066/Rumaenen-und-Bulgaren-in- Deutschland

[132] Lásd: http://www.handelsblatt.com/politik/international/bulgaren-und-rumaenen- die-voelkerwanderung-faellt-aus/9272340.html

[133] Lásd http://www.fnp.de/rhein-main/Begrijf-Armutszuwanderung-als-Unwort-desJahres-vorgeschlagen;artl491j726636

[134] Lásd http://www.sueddeutsche.de/kultur/sprache-sozialtourismus-ist-das-umwort- desjahres-1.1862368

[135] Lásd http://www.tagesschau.de/inland/unwortdesjahresll4.html

[136] A munkanélküli segélyek legalsó kategóriája - a ford.

[137] Idézet forrása: http://www.bild.de/politik/inland/hartz-4/bezieher-aus-rumaenien-

bulgarien-36201208.bild.html

[138] Lásd http://www.derwesten.de/politik/zahl-bulgarischer-und-rumaenischer-hartz-

iv-bezieher-steigt-id9457712.html

[139] Idézet forrása: http://www.deutschlandfunk.de/es-entwickdt-sich-eine- zivilgesellschajt.694.de.html?dram:article_id=255262

[140] Lásd http://meedia.de/2013/08/20/berufe-ranking-journalisten-weit-hinten/

[141] Lásd http://www.kontextwochenzeitung.de/macht-markt/lS2/streiken-im- keller-20Sl.html és http://www.derwesten.de/panorama/politiker-sind-die-berufsgruppe-mit-dem-niedrigsten-ansehen-id344S294.html

[142] Lásd http://www.sueddeutsche.de/wirtschaft/reden-wir-ueber-geld-michel- friedman-ich-habe-mich-zu-wenig-selbst-geliebt-1.1079939-3

[143] Lásd http://medien-news.blog.de/2005/06/09/journalisten_haben_einen_ schlechten _ruf/

[144] Lásd http://medien-news.blog.de/2005/06/09/journalisten_haben_einen_ schlechten _ruf/

[145] Lásd http://www.swp-berlin.org/de/projekte/neue-macht-neue-verantwortung/ mitwirkende.html

[146] Lásd http://rn.heise.de/tp/artikel/42/42401/

[147] Idézet forrása: http://rn.heise.de/tp/artikel/42/42401/

[148] Idézet forrása: http://www.internet-law.de/2014/07/zeit-journalisten-gehen-gerichtlich-gegen-das-zdf-und-die-anstalt-vor.html

[149] Lásd http://www.zeit.de/2014/07/deutsche-aussenpolitik-sicherheitskonferenz/ komplettansicht

[150] Lásd http://www.youtuhe.com/watchh--NABdIPFvls

[151] Idézet forrása: http://www.heise.ade/tp/artikel/41/41841/Lhtml

[152] Lásd például Joffe egyik leveléből ezt a részletet, amelyet kritikusának küldött, forrás: http://www.heise.de/tp/bild/41/41841/41841_l.html

[153] Lásd http://www.stefan-niggemeier.de/blog/17162/die-zeit-erinnert-anti-lanz- petition-an-anti-juden-kampagne-der-nazis/

[154] Idézet forrása: http://www.internet-law.de/2014/07/zeit-journalisten-gehen-gerichtlich-gegen-das-zdf-und-die-anstalt-vor.html

[155] Lementve 2014. augusztus 2-án, erről a címről: http://europe.stanford.edu/ people/josef__joffe/

[156] Idézet forrása: http://www.handelsblatt.com/meinung/presseschau/ presseschau-goldman-gottes-werk-und-bankers-beitrag/3302952.html, lásd még az eredeti forrást itt: http://blogs.reuters.com/felix-salmon/2009/ll/12/ goldman-sachss-not-very-charitable-foundation/

[157] Lásd http://www.bild.de/politik/inland/angela-merkel/zum-geburtstag-von-angela-merkel-leser-malen-die-kanzlerin-36838114.bild.html

[158] Lásd http://www.kn-online.de/Freizeit/KN-Forum-Wissen-2014/Prof.-Dr.- Brigitte-Witzer-Die-Diktatur-der-Dummen

[159] Idézet forrása: http://wirbt-fuer-bild.de/wer.html

[160] Idézet forrása: http://www.boeckler.de/3236S_35234.htm

[161] Lásd például: http://www.spiegel.de/kultur/gesellschaft/a-9212S3.html

[162] Idézet forrása: http://www.sprengsatz.de/?p=3644

[163] Idézet forrása: http://link.springer.com/chapter/10.1007% 2F978-3-S31-90S36-S_7

[164] Lásd http://www.welt.de/print-wams/articlel29l61/Angela-Merkels-zweierlei-Welten.html

[165] Lásd http://www.carta.info/73163/bild-studientrilogie-nicht-die-ereignisse- bestimmen-die-berichterstattung-sondern-die-eigene-vorhersage/

[166] Lásd http://www.stern.de/lifestyle/leute/kohl-hochzeit-mit-dem-bild-chef-als- trauzeugen-620216.html

[167] Lásd http://www.rp-online.de/panorama/bild-chefredakteur-diekmann-und- kolumnistin-kessler-verheiratet-aid-1.2048046

[168] Lásd http://www.sueddeutsche.de/medien/bild-chef-kai-diekmann-bild-dir- deine-macht-1.998172-11

[169] Idézet forrása: http://www.eurotopics.net/de/home/presseschau/archiv/magazin/ politik-verteilerseite/frankreich-2008-07/artikel_scalbert/

[170] Idézi a Süddeutsche Zeitung 2010. május 17-i számában Michael Klásgen: Ein Netz von Freunden, im Internet című cikke: http://www.sueddeutsche.de/kultur/ sarkozy-und-die-medien-ein-netz-von-jreunden-1.805499

[171] Idézet forrása: http://www.sprengsatz.de/?p=2S80

[172] Lásd http://www.bild.de/politik/inland/wolfgang-bosbach/wolfgang- bosbach-bei-wer-wird-millionaer-wer-hat-eigentlich-merkels-handy- nummer-36244074.bild.html

[173] Idézet forrása: http://www.sueddeutsche.de/medien/bild-chef-kai-diekmann- bild-dir-deine-macht-1.998172-2

[174] Idézet forrása: https://www.djv.de/startseite/profil/der-djv/pressebereich- download/pressemitteilungen/detail/article/unabhaengig-bleiben.html, lásd még http://www.heise. de/tp/artikel/42/42430/1. html

[175] Ehhez lásd http://www.sprengsatz.de/lp~2986

[176] Idézet forrása: http://www.sprengsatz.de/?p=3437

[177] Idézet forrása: http://www.sprengsatz.de/?p=3437

[178] Lásd http://www.jr-online.de/politik/eigenwerbung-der-bundeswehr- vertraege-vorerst-nur-mit-springer,1472596,7S04662.html

[179] Idézet forrása: http://www.sprengsatz.de/?p=4016

[180] Idézet forrása: http://www.jr-online.de/politik/nach-dem-ruecktritt- guttenberg-und-die-bild-zeitung,1472596,7S04S34.html

[181] A diákegyesületről lásd http://www.jranconia-muenster.de/

[182] Lásd http://www.taz.de/l/archiv/archiv/?dig=2006/10/28/a0203

[183] Lásd http://www.spiegel.de/unispiegel/studium/parteivorstand-hat- gesprochen-entweder-sozialdemokrat-oder-burschenschajter-a-408440.html

[184] Lásd http://www.politik-kommunikation.de/ressorts/artikel/niemand-geht-damit- hausieren

[185] Idézet forrása: http://www.deutsch-tuerkische-nachrichten.de/2014/0S/S02462/ kai-diekmann-erdogans-politik-fuehrt-tuerkei-in-eine-instabile-lage/

[186] Lásd http://www.faz.net/aktuell/politik/der-aufruf-zum-anruf-zu-guttenberg- bild-und-die-atlantik-bruecke-lS932S3.html

[187] Lásd https://www.atlantikbruecke.org/willkommen/analysen-und- kommentáré/ Frankenberger fotóval illusztrált cikke felett ez olvasható: „Itt találhatják az Atlanti-Híd műhelyéből a transzatlanti témához kapcsolódó kiadványokat és interjúkat”. Az oldalról képernyőfotókat készítettem.

[188] Lásd http://www.atlantikbruecke.org/service/dokumente/overtures-and~finales-germany-and-the-united-states.pdf

[189] Lásd például http://www.heise.de/tp/artikel/41/415Sl/lMml

[190] Idézet forrása: http://www.hdse. de/tp/artikel/41/41S$l/l.html

[191] Idézet forrása: htíp://www.heise.de/tp/artikel/41/41551/l.html

[192] Lásd http://www.dwdl.de/nachrichten/45406/tina_hassel_loest_deppendorf_ im_hauptstadtstudio_ab/

[193] Uo.

[194] Lásd a jelentés 46. oldalát: http://www.atlantikbruecke.Org/w/files/ dokumente/120628_jahresbericht_2012.pdf

[195] Lásd például http://www.heise.de/tp/artikel/41/41SSl/Lhtml

[196] Lásd http://www.atlantikbruecke.org/stifiung/

[197] Lásd http://www.ndr.de/fiernsehen/sendungen/zapp/zapp7S06.html és például http:// www.atlantikbruecke.org/w/files/dokumente/120628_jahresbericht_2012.pdfi

[198] Lásd http://www.ndr.de/fiernsehen/sendungen/zapp/zapp7S06.html

[199] Az eredeti oldalt, lásd http://www.atlantikbruecke.org/programme/ mitgliederreisen-in-die-usa/ időközben törölték, de az internetes archívumban a prezentáció adatai lehívhatók az alábbi címen: https://web.archive . org/web/2014010301394S/http://www.atlantikbruecke.org/programme/ mitgliederreisen-in-die-usa/

[200] A témához lásd Ludger Kühnhardt: Atlantik-Brücke: Fünfzig Jahre deutsch-amerikanische Partnerschaft (A német-amerikai partnerség ötven éve), 11., 37. és 71. oldal; 1981-ben a FÁZ részletes publicisztikai teret szentelt az Atlanti-Hídnak. A szerző az Egyesült Államokban elterjedt magántársaságok rendszerére hivatkozik, mondván, „ezek maguk nem döntéshozók, de mégiscsak hozzá tartoznak a döntési háttérhez”, amelyek Németországban egy eddig nem hallott, új jelenségnek számítanak. Mint írja, „a demokrácia egy puritánja aggodalommal figyelheti az ilyesféle elit véleményformáló csoportokat.”

[201] Idézet forrása: lásd 129. oldal, http://www.atlantikbruecke.0rg/w/files/d0kumente/ jb-0910-final.pdf

[202] A Szövetségi Biztonságpolitikai Akadémiával tartott közös rendezvény, lásd az alábbi hivatkozás 98. oldalán: http://www.atlantikbruecke.org/service/dokumente/ jahresbericht-der-atlantikbruecke-2006~2007.pdf

[203] Lásd https://www.atlantikbruecke.org/willkommen/analysen-und-kommentare/ Frankenberger fotóval illusztrált cikke felett ez olvasható: „Itt találhatják az Atlanti-Híd műhelyéből a transzatlanti témához kapcsolódó kiadványokat és interjúkat”. Az oldalról képernyőfotókat készítettem. Lásd még Frankenberger személyes bemutatkozását a FÁZ honlapján: http://www.faz.net/redaktion/ klaus-dieter-frankenberger-11104551.html A fenti kapcsolatról nem számol be az olvasóknak.

[204] Lásd http://www.phoenix.de/content/phoenix/bibliothek/442028

[205] Lásd http://www.bild.de/politik/2010/schmidt/diskutierte-in-hamburg-mit- altkanzler-schmidt-11791926.bild.html

[206] Lásd az Eveline Y. Metzennel készített interjút, az idézett rész 06.35-től látható: http://www . tvbvideo. de/video/iLyROoafzSjA. html

[207] Idézet forrása: http://www.berliner-zeitung.de/archiv/ein-whos-who-der-politik- und-wirtschajt,10810590j9990036.html

[208] Idézet forrása: https://www.atlantikbruecke.org/programme/preisverleihungen/ vernon-a-walters-award/

[209] Idézet forrása: Friederike Beck, Das Guttenberg-Dossier (A Guttenberg-dosszié), 76. oldal.

[210] Lásd Ernst Langrock könyvét: „Dér Drahtzieher. Vernon Walters - Ein Geheimdienstgeneral des Kalten Krieges” (A bábjátékos. Vernon A. Walters - A hidegháború egyik titkosszolgálati hadvezére).

[211] Idézet forrása: http://deutsche-wirtschafts-nachrichten.de/2014/07/14/nato- experte-aus-sicht-der-usa-ist-deutschland-ein-besetztes-land/

[212] Lásd http://archive-org.com/page/12S91 65/2013-01-29/http://www.atlantik- bruecke.org/programme/konferenzen-und-expertengespraeche/expertengespraeche- mit-dem-us-european-command/20-expertengespraech-mit-dem-us-european- command/

[213] Idézet forrása http://www.atlantikbruecke.org/programme/konferenzen/ expertengespraeche-mit-dem-us-european-command/21-expertengespraech-mit-dem-useucom/

[214] Lásd http://www.neues-deutschland.de/artikel/940649.nato-bereitet-manoever-in- ukraine-vor.html

[215] Idézet forrása: Beckmann: Dér geheime Krieg (A titkos háború), ARD, 2013.11.28, lásd 00:51:10 - 00:52:10között, itt: http://mediathek.daserste.de/ sendungen_a-z/443668_beckmann/18361194_der-geheime-krieg

[216] Lásd http://www.srf.ch/news/international/stelldichein-von-einstigen- widersachern und http://www.srf.ch/player/radio/echo-der-zeit/audio/geheime- liaison-zwischen-israel-und-saudi-arabien?id=944e8419-117f-471a-8030- fbS1130ccfSa

[217] Lásd http://www.rp-online.de/politik/deutschland/telefonierte-cia-chef-mit- kanzleramt-aid-1.4374517

[218] Lásd például http://www.voltairenet.org/article30085.html

[219] Suzanne Woolsey-t több dokumentum a szervezet „igazgatósági tagjának” nevezte, lásd például http://www.gmfus.org/?s= suzanne+woolsey

[220] A könyvoldalról készült képernyőfotó itt is megtalálható: http://l.bp.blogspot . com/-gGV7k8rOgxo/UUh-vBZ039I/AAAAAAAAAPA/hlohWIT48kk/sl600/ Jutta+Ditfurth+USA.jpg

[221] Idézet forrása: http://www.gruene.de/partei/urwahl/frage-S-atlantikbruecke.html

[222] Lásd például http://www.heise.de/tp/artikél/41/41SSl/l.html

[223] Lásd http://www.gruene.de/partei/urwahl/frage-S-atlantikbruecke.html

[224] Lásd http://www.youtube.com/watch?v=4wBK7mjBcqg

[225] Lásd http://www.atlantikbruecke.Org/w/files/dokumente/yl-history-201l.pdf

[226] Lásd http://www.youtube.com/watch?v=4wBK7mjBcqg

[227] Lásd http://www.atlantikbruecke.Org/w/files/dokumente/yl-history-201 1 .pdf" - 94 Idézet forrása: http://www.berliner-zeitung.de/archiv/ein-whos-who-der-politik-

und-wirtschafit,10810590,9990036.html

[229] Ehhez lásd az Atlanti-Híd éves beszámolóit, amelyek itt olvashatók: http://www . atlantikbruecke.org/service/dokumente/jahresbericht-der-atlantikbruecke-2006-2007. pdfi http://www.atlantikbruecke.org/service/dokumente/jahresbericht-2008-2009.pdf} http://www.atlantikbruecke.Org/w/files/dokumente/jb-0910-final.pdf} http://www . atlantikbruecke.org/w/files/dokumente/jahresbericht-2010_2011-final.pdf} http:// www.atlantikbruecke.org/w/files/dokumente/120628_jahresbericht_2012.pdf}https:// www.atlantikbruecke.org/service/dokumente/a-message-to-the-people-of-the-united- states-of-america.pdf továbbá: https://www.atlantikbruecke.0rg/w/files/d0kumente/ conference-report-daylk-2007.pdf} https://www.atlantikbruecke.0rg/w/jiles/dokumente/ yl-history-2011.pdfés https://www.atlantikbruecke.org/programme/konferenzen/deutsch- amerikanische-konferenzen/konferenz-ab-acg/?pic=l 5 &gal= gal_0

[230] Idézet forrása: http://www.faz.net/redaktion/nikolas-busse-11104S08.html

[231] Lásd https://www.atlantikbruecke.org/service/dokumente/a-message-to-the-people-of-the-united-states-of-america.pdf

[232] Lásd https://www.atlantikbruecke.org/veroejfentlichungen/weitere- veroeffentlichungen/a-message-from-germany/

[233] Lásd például http://www.swp-berlin.org/de/projekte/neue-macht-neue- verantwortung/mitwirkende.html

[234] Lásd például https://www.wsws.org/de/articles/2014/0S/08/mili-m08.html

[235] Lásd http://www.bmlv.gv.at/wissen-forschung/publikationen/beitrag .

php?id=363

[236] Lásd például http://programm.ard.de/TV/Programm/Alle- Sender/?sendung=287216448290044 und http://www.nationalstijiung.de/tagungen

[237] Lásd https://www.youtube.com/watch?v=A9QiOR-6bFQ_

[238] Idézet forrása: http://www.taz.de/H1475S/

[239] A fotók az interneten itt találhatók: http://www.bildblog.de/20427/kleine- bruecken-unter-freunden-2/

[240] Lásd http://www.mediummagazin.de/archiv/2012-2/ausgabe-092012/bela-anda- bild-mann-und-sonne-fan/

[241] Idézet forrása: http://www.berliner-zeitung.de/archiv/beate-lindemann-setzt- sich-mit-der-atlantik-bruecke-seit-jahrzehnten-fuer-die-deutsch-amerikanische-freundschaft-ein-die-kontakte-reichen-bis-ins-weisse-haus,10810590,100S8202.html

[242] Lásd https://www.atlantikbruecke.org/ueber-uns/gremien/vorstand/weitere- vorstandsmitglieder/

[243] Lásd http://meedia.de/2014/0S/02/qualitaetsjournalismus-fehlanzeige- journalisten-als-lobby isten/

[244] Idézet forrása: http://www.nachdenkseiten.de/?p-17471

[245] Idézet forrása: http://www.nachdenkseiten.de/?p=17471

[246] Idézet forrása: http://www.nachdenkseiten.de/?p=17471

[247] Idézet forrása: http://www.nachdenkseiten.de/lp=17471

ns Ehhez lásd http://www.nachdmkseiten.de/wp-print.phplp-211SS

[249] Ehhez lásd http://www.nachdenkseiten.de/wp-print.phplp-211SS

[250] Uwe Krüger: Véleményhatalom, 126. o.

U8Lásd http://www.bundestag.de/dokumente/lobbyliste/

U9Lásd https://lobbypedia.de/wiki/Deutsche_Gesellschaft_f%0C3%0BCr_ Ausw%C3%A4rtige_Politik és http://www.tpnonline.org/organisation/ cooperating-institutions/

[253] Idézet forrása https://lobbypedia.de/wiki/Transatlantic_Policy_Network

[254] A DGAP saját nyilatkozatai alapján arra törekszik, hogy minden szinten aktív befolyást gyakorolhasson a külpolitikai gondolkodásra. Ez alapján lobbiszervezetnek számít. A DGAP ezt írja önmagáról: „Független, párton kívüli, nonprofit magánszervezetként a DGAP aktív és sokszínű tevékenységével arra törekszik, hogy minden szinten részt vegyen a Németországban zajló külpolitikai véleményformálásban és tanácsadással segítse a politikai döntéshozók munkáját” - idézet forrása a „DGAP-jelentés” című kiadvány (Márkus Lux és Gereon Schuch, Das Cári Friedrich Goerdeler-Kolleg dér Róbert Bosch Stiftung, Berlin 2008). A kiadványról készült fotó a szerző birtokában. Azáltal, hogy a DGAP nem csupán passzív, hanem „aktív” véleményformálásról ír „minden szinten”, véleményem szerint lobbiszervezetnek minősül.

[255] Lásd https://dgap.org/de/gesellschaji/dgap_regional/dgapforum_frankfurt

[256] Lásd http://www.steuben-schurz.org/projekte/medienpreis/medienpreisl.htm

[257] Ennek kifejtését lásd még itt: http://www . heise.de/tp/artikel/ 42/42430/1.html

[258] Lásd http://www.bundestag.de/dokumente/lobbyliste/

[259] Lásd http://verlag.faz.net/unternehmen/ueber-uns/portraet/wissen-fuer-kluge-koepfe-portraet-der-f-a-z-11090906.html

[260] Idézet forrása: http://www.heise.de/tp/artikel/38/3851S/Lhtml

[261] Idézet forrása: http://www.heise.de/tp/artikel/38/38515/l.html

[262] Idézet forrása: http://www.heise.de/tp/artikel/38/38515/l.html

[263] Idézet forrása: http://www.heise.de/tp/artikel/38/38515/Lhtml

[264] Lásd Uwe Krüger: Meinungsmacht (Véleményhatalom), 133. o.

[265] Idézet forrása http://www.message-online.com/archiv/message-l-2013/ leseproben/die-naehe-zur-macht/

[266] Lásd http://archive.tod.ay/gysXX

[267] Lásd Uwe Krüger: Meinungsmacht (Véleményhatalom), 131. o.

[268] Lásd http://www.hundestag.de/dokumente/lohbyliste/

[269] Lásd http://www.hundestag.de/dokumente/lohbyliste/

[270] Lásd http://archive.today/gysXX

[271] Lásd http://www.hundestag.de/dokumente/lobbyliste/

[272] Lásd http://atlantische-initiative.org/ueher-uns/verein/

[273] Lásd http://www.iep-herlin.de/

[274] Lásd http://www.iep-berlin.de/erweiterungundnachbarschafi.html

[275] Lásd például http://spiegelkabinett-blog.blogspot.de/2012/10/ein-blick-in-den- berliner-lobbysumpf.html

[276] Lásd http://atlantische-initiative.org/team/ Lásd továbbá: http://spiegelkabinett- blog.blogspot.de/2012/10/ein-blick-in-den-berliner-lobbysumpf.htmlltt többek között ez áll: „A Bohnen Kallmorgen & Társa ügynökség, valamint az Atlanti Kezdeményezés az elit hatalmát biztosító növekvő hálózati kör középpontjában állnak. A hatalmi pozíciók és magánvagyonok közös érdekkörébe tartozik például a Bertelsmann Alapítvány, az Atlanti-Híd, az Új Szociális Piacgazdaság Kezdeményezés (Initiative Neue Soziale Marktwirtschaft), a Goldman Sachs, a CDU Gazdasági Tanács, a ZDF, a Bild-Zeitung, a Springer konszern, valamint az energiaipar és hadiipar számos szereplője.

[277] Idézet forrása: http://atlantische-initiative.org/team/

[278] Lásd a LobbyControl tanulámányát az NTSA lobbiügynökség alapításáról, 12. o., itt: https://www.lobbycontrol.de/download/NTSA-Dossier.pdf

[279] Lásd http://atlantische-initiative.org/team/

[280] Idézet forrása: A nem toxikus Solar Álliance - egy lobbiügynökség alapításáról”, LobbyControl, 4. o., lásd itt: https://www.lobbycontrol.de/download/NTSA-Dossier.pdf

[281] Hangsúlyozni kell azonban, hogy itt az újságok szerkesztőiről és nem személyesen a nevezett újságírókról van szó. A Saldo cikk itt olvasható: https://www.saldo.ch/ artikel/d/journálisten-im-dienst-von-pr-agenturen/

[282] Lásd https://www.lobbycontrol.de/2011/07/pr-rat-mahnt-lobbyagentur-hinter-der- non-toxic-solar-alliance/

[283] Lásd https://www.lobbycontrol.de/2011/07/pr-rat-mahnt-lobbyagentur-hinter- der-non-toxic-solar-alliance/ és http://www.google.de/url?sa=t&rct=j&q=&esrc=s &source=web&cd-3&cad=rja&uact=8&ved-0CDEQFjAC&url-http%3A%2F% 2Fdrpr-online.de%2Fwp-content%2Fuploads%2F2013%2F08%2FNTSA_BKP_ Ratsbeschluss_110728.pdf&ei=PHbKU4yZO8v07AbJwICYBA&usg=AFQjCNEV 7HubdElW9bEF18jBsOf_vCBr-wg(tPbvm-bv.711989S8,d.bGE

[284] Lásd http://atlantische-initiative.org/ueber-uns/verein/

[285] Idézet forrása: http://www.nachdenkseiten.de/wp-print.php?p=21155

[286] Ehhez lásd http://www.nachdenkseiten.de/wp-print.php?p=2115S

[287] Idézet forrása: http://medienblogblog.nzz.ch/2014/05/02/rebellion-unter-den- lesern/

[288] Idézet forrása: http://www.sueddeutsche.de/politik/propaganda-aus-russland- putins-trolle-1.1997470

[289] Ehhez lásd Uwe Krüger: Meinungsmacht (Véleményhatalom), továbbá: „Tendenziöse Attributierung in deutschen Printmedien: Putin vs. Obama - eine linguistische Analyse” (Tendenciózus jelzőhasználat a német nyomtatott médiában: Putyin kontra Obama - nyelvészeti elemzés), Miriam Zwingli diplomamunkája a müncheni Nyelvészeti és Tolmácsintézet Főiskolájának alkalmazott nyelvek szakán, 2012.

[290] Lásd például: http://www.heise.de/tp/artikel/20/20052/Lhtml

[291] Lásd http://www.hintergrund.de/2007080165/hintergrund/medien/ mission-desinformation.html

[292] Lásd http://www.zerohedge.eom/news/2014-07-14/new-snowden-docs-british- spies-manpulate-polls-and-pageview-counts-censor-videos-the és https://firstlook . org/fheintercept/2014/07/14/manipulating-online-polls-ways-british-spies-seek-control-internet/

[293] Lásd http://bazonline.ch/digital/internet/Der-Servicekatalog-des- britischen-Geheimdienstes/story/29902489

[294] Lásd http://www.washingtonsblog.com/2014/07/pentagon-admits-spending-millions-study-manipulate-social-media-users.html

[295] Lásd http://www.washingtonsblog.eom/2014/02/secret-playbook-social-media- censors.html

[296] Lásd http://www.washingtonsblog.com/2014/06/spying-different-time.html

[297] Idézet forrása: http://info.kopp-verlag.de/hintergruende/deutschland/andreas-von- r-tyi/trilaterale-kommission-hauptversammlung-dieses-jahr-in-deutschland.html

[298] Idézet forrása: http://juergenelsaesser.wordpress.com/2009/0S/21/bilderberger- und-trilaterale-kommission/

[299] Lásd http://rt.com/news/europe-debt-crisis-takeover-21S/

[300] Lásd Uwe Krüger: Meinungsmacht (Véleményhatalom), 148. o.

[301] Idézet forrása: http://juergenelsaesser.wordpress.com/2009/05/21/bilderberger- und-trilaterale-kommission/

[302] Lásd http://www.zeit.de/1977/45/heimliche-herrscher-des-westens

[303] Lásd a fotót itt: https://compact-online.de/bilderberger-und-trilaterale/

[304] Lásd http://www.reuters.eom/artide/2010/05/17/us-eurozone-budgets-analysis- idUSTRE64G12W20100a517

[305] Idézet forrása: https://lobbypedia.de/wiki/Trilaterale_Kommission

[306] Lásd http://www.trilateral.org/download/file/TC_list_12-13(3).pdf

[307] Idézet forrása: http://www.faz.net/redaktion/klaus-dieter-frankenberger-11104551.html

[308] Lásd http://www.trilateral.org/download/file/TC_list_12-13(3).pdf

[309] Lásd a „Welt in Unruhe” (Nyugtalan világ) című FAZ-cikket: http://fazarchivfaz.net /?q=frankenberger+trilaterale+kommission+2013&search_in-q&timePeriod-timeFilter &timeFilter=&,DT_from=&DT_to=&KO=&crxdefs=&NN=&CO=&CN=&BC=&sub mitSearch=Suehen&sext=0&maxHits=&sorting=&toggleFilter=&dosearch=new#hitlist

[310] Lásd http://www.newstatesman.com/economics/economics/2014/04/ns-profilc- george-soros

[311] Lásd http://www.newstatesman.com/economics/economics/2014/04/ns-profile- george-soros

[312] Lásd http://nsnbc.me/2013/10/29/atlantic-council-energy-summit-in-iiitanbul-and- regional-balkanization/

[313] Lásd http://www.zeit.de/politik/2011-04/gericht-kanzleramt-essen-

ackermann-, Schirrmacher kijelentette: „Ott voltam.”

[314] Idézet forrása: http://www.spiegel.de/spiegel/print/d-892424S.html

[315] Idézet forrása: http://www.spiegel.de/spiegel/print/d-8924245.html

[316] Idézet forrása: http://www.spiegel.de/spiegel/print/d-8924245.html

[317] Lásd például a Sinclair-Haus-Gespráche (Sinclair-ház-beszélgetések), 11. oldal, Herbert-Quandt-Stiftung, Téma: Gesellschaft ohne Zukunft? (jövő nélküli társaság?), Bad Homburg, November 2004.

[318] Idézet forrása http://www.merkur-blog.de/2013/02/sorgfaltspflichten-wenn- frank-schirrmacher-einen-bestseller-schreibt/

[319] Lásd http://www.wiwo.de/politik/deutschland/bettina-roehl-direkt-schirrmacher- zwischen-infantilitaet-und-groessenwahn/7840200.html

[320] Idézet forrása: http://www.taz.de/l/archiv/?dig=2006/06/24/a0014

[321] Lásd https://www.elitenetzwerk.bayern.de/elitenetzwerk-home/aktuelles/ meldungen/2013/november-2013/enbforum5/

[322] Lásd https://www.elitenetzwerk.bayern.de/elitenetzwerk-home/aktuelles/ meldungen/2013/november-2013/enbforumS/

[323] Idézet forrása: Stephan Weichert, Christian Zabéi, Die Alpha-Journalisten (Az „alfaújságírók”), 25. o.

[324] Idézet forrása: http://www.stefan-niggemeier.de/blog/ 11657/armer-thomas-knuwer/

[325] Lásd http://www.bildblog.de/2S25/alexander-von-tuten-und-blasen/

[326] Idézet forrása: http://www.bild.de/leute/star-news/leute/royal-kolumne- schoenburg-3347S64.bild.html

[327] Lásd például http://diepresse.com/home/techscience/internet/3S0508/Queen- veroffentlicht-Weihnachtsansprache-auf-YouTube és http://www.manager-magazin. de/unternehmen/it/a-525227.html

[328] Lásd http://www.bild.de/leute/2007/leute/otto-adel-kaiser-2059128.bild.html

[329] Lásd http://www.bild.de/unterhaltung/kultur/frank-schirrmacher/von-diesem- buch-bekommt-man-muskelkater-im-gehirn-29221S24.bild.html

[330] Lásd például http://www.taz.de/l/archiv/?dig=2005/04/ll/a0162

[331] Lásd http://www.bild.de/unterhaltung/royals/letizia-von-spanien/kann-letizia- koenigin-36248272.bild.html

[332] Idézet forrása: http://www.bild.de/news/inland/arjen-robben/warum-polen-und-hollaender-besser-fluchen-36523934.bild.html

[333] Idézet forrása: http://www.taz.de/l/archiv/?dig=200S/04/ll/a0162

[334] Lásd http://meedia.de/2013/04/12/spiegel-wohin-segelt-muller-v-blumencron/

[335] Idézet forrása: http://www.bild.de/geld/wirtschaft/gruner-jahr/steife-brise-in-hamburgs-blaetterwald-299S1972.bild.html

[336] Lásd http://diepresse.com/home/leben/mensch/royal/384888S/Juan-CarloA- Aerger-mit-der-Justiz?_vl_backlink=/home/index.do

[337] Lásd http://www.bild.de/news/inland/interview/mit-dem-preussen~kocnig-friedrich- dem-grossen-22221908.bild.html

[338] Lásd http://search.wikileaks.org/?q=bilderberg

[339] Lásd http://www.jr-online.de/politik/bilderberg-konferenz-geheimes-trejfen-der- elite,1472S96,4471506.html

[340] Az „egyszerű” szót itt nem lekicsinylőén értem, hanem azt szeretném kifejezni vele, hogy Lurin alapvetően nem „alfaújságíró”.

[341] Lásd: http://druckstellen.info/organisation/jury/stefan-laurin.htmUPHPSESSlD- r0gf8pajil2qókuc9S7knppvl6

s Lásd http://www.ruhrbarone.de/oeffentlich-rechtliche-schonkost-fuer-die- massen/82986#more-82986

[343] Lásd http://juris.bundesgerichtshof.de/cgi-bin/rechtsprechung/document.pylGericht =bgh&Art=pmé’Datum=20146’Sort=3é’nr=66713é,pos=l&anz=24&Blank=l

1 Lásd http://www.brandeins.de/archiv/2014/werbung.html

[345] Lásd http://www.journalist.de/ratgeber/handwerk-beruf/menschen-und- meinungen/umfrage-zu-native-adver tising-darf-werbung-inhalt-sein.html

[346] Lásd http://www.weimermediagroup.de/Weimer_Media_Group/Home.html

[347] Lásd http://www.boerse-am-sonntag.de/leben/refugium-der-woche/artikel/hotd-buelow-palais-dresden.html

[348] Lásd http://www.boerse-am-sonntag.de/aktien/gastbeitraege/artikel/ein-neuer-typ von-anleger.html

[349] Idézet forrása: http://www.newsroom.de/news/detail/$IWCOISLTIOKO/

[350] Lásd http://blog.wiwo.de/ungedruckt/2012/02/20/die-anfalligkeiten~von- journalisten-fur-kleine-geschenke/

[351] Az idézetet http://www.journalismus.com/ oldalról 2014. május 27-én töltöttem le.

[352] Dominik Stawski, Die Prozente dér Presse. Bewertung vonjournalistenrabatten

aus Anbieter-und Nutzperspektive (A sajtó százalékai. Az újságírói engedmények értékelése a megbízó és a hasznosság szempontjából), VS Verlag, 2010.

[353] Idézet forrása: http://www.mediummagazin.de/archiv/2012-2/ausgabe'0320l2/ journalisten-drohen-mit-negativen-berichten/.

[354] Lásd http://www.faz.net/aktuell/feuilleton/kino/gekaujie-berichte-die-eu-bezahh-journalistm-um-ihr-image-zu-pflegen-1330793.html

[355] Lásd http://www.stern.de/wirtschaji/news/unternehmen/journalisten-liisireist'- prassen-in-peking-6S214S.html és http://www.handelshlatt.com/unternehmen/ management/strategie/gekaufte-berichterstattung-wenn-journalisten-verfuchrt-werden/8864088.html

[356] Lásd http://www.focus.de/finanzen/news/unternehmen/stahlkonzern-laedt-

1 journalisten-ein-faz-liess-sich-von-ihyssenkrupp-zu-teuer-reise-einladen_

i aid_858010.html

[357] Idézet a http://www.deutschlandfunk.de/thyssenkrupp-bezahlt-luxusreisen-fuer- journalisten.761.de.html?dram:article_id=227635 oldalról

[358] Lásd http://meedia.de/2012/ll/12/thyssenkrupp-bezahlte-luxusreisen-fur- journalisten/

[359] Lásd http://www.welt.de/print-welt/article243562/Rabattjaeger-mit-Presseausweis . html

[360] Idézet forrása: https://www.lobbycontrol.de/2013/08/gefallen-an-gefalligkeiten-wu journalisten-umgarnt-werden/

[361] Lásd http://www.ksta.de/stadt-leverkusen/untreue-danner-nimmt-sein-urteil- dankbar-an, 15189132,23S20970.html

[362] Idézet forrása: http://www.berliner-zeitung.de/medien/beeinflussung-der-presse- champagner-bis-zum-abwinken,10809188,2239S994.html

16 Idézet forrása http://www.berliner-zeitung.de/medien/beeinflussung-der-presse- champagner-bis-zum-abwinken, 10809188,2239S994.html

[364] Idézet forrása http://www.berliner-zeitung.de/medien/beeinflussung-der-presse- champagner-bis-zum-abwinken, 10809188,22395994.html

[365] Idézet forrása http://www.berliner-zeitung.de/medien/beeinflussung-der-presse- champagner-bis-zum-abwinken,10809188,2239S994.html

[366] Idézet forrása http://www.berliner-zeitung.de/medien/beeinflussung-der-presse- champagner-bis-zum-abwinken, 10809188,2239S994.html

[367] Idézet forrása http://www.berliner-zeitung.de/medien/beeinjlussung-der-presse- champagner-bis-zum-abwinken,10809188,2239S994.html

[368] Idézet forrása http://www.berliner-zeitung.de/medien/beeinflussung-der-presse- champagner-bis-zum-abwinken, 10809188,2239S994.html

í: Idézet forrása http://www.handelsblatt.com/unternehmen/management/strategie/ gekaufte-berichterstattung-wenn-journalisten-verfuehrt-werden/8864088.html

[370] Lásd http://www.spot.us/satories

[371] A német nyelvben Goethe „Tündérkirály” című verséből vett motívummal jelölik azokat a fotókat, amelyek a legújabb autómodellek tesztelésekor szivárognak ki - a ford.

[372] Idézet Peter Szyszka „Produkt-PRund Journalismus” (Termék-PR és az újságírás) című dolgozatából.

[373] Lásd http://www.message-online.com/archiv/message-l-2013/leseproben/die-naehe- zur-macht/

[374] Lásd http://www.taz.de/l68411/

[375] Idézet forrása http://meedia.de/2011/04/07/schleichwerbung-in-allen-bereichen/

[376] Idézet forrása: http://www.medienforum-archiv.de/nc/blog/liste/blog-post////pr- und-journalismus-problematische-beziehungspflege.html

[377] Idézet forrása http://meedia.de/2012/ll/12/thyssenkrupp-bezahlte-luxusreisen- fur-journalisten/

[378] Lásd http://www.welt.de/wirtschaft/webwelt/articlel08949078/Wie-Samsung-auf-der-Ifa-Tech-Blogger-erpresst.html

[379] Lásd http://www.fr-online.de/medien/nebenjobs-nachrichtensprecher-in-der- kritik,1473342,3117896. html

[380] Idézet forrása http://www.ndr.de/fernsehen/sendungen/zapp/nebenerwerblOO.html

[381] Idézet forrása http://www.ndr.de/fernsehen/sendungen/zapp/nebenerwerblOO.html

[382] Idézet forrása http://www.ndr.de/fernsehen/sendungen/zapp/nebenerwerblOO.html

[383] Lásd http://www.mopo.de/politik — wirtschaft/tom-buhrow— co-das-verdienen-die- oeffentlich-rechtlichen-senderchefs,S0668S8,23911640.html

[384] Lásd http://www.zdf.dc/ZDFmediathek/kanaluebersicht/aktuellste/228#/bdtrag/ video/1971936/ZDF-heute-journal-vom-2608-2013

[385] Lásd http://www.faz.net/aktuell/politik/inland/allensbach-analyse-tatsaechliche-und-gefuehlte-intoleranz-12120753.html

[386] A német nyelvben a főneveket nagybetűvel kezdve írják. Erre utal a szerző - a ford.

[387] Az eredeti szöveg a következő linken található: http://www.nachtkritik.de/index . php?option=com_content&view=article&id-9572:theater-der-welt-2014-jacob-appelbaums-opening-speech-&catid=53:portraet-a-profile&Itemid=83

[388] Horst Tappertet Magyarországon elsősorban a Derrick sorozat főszereplőjeként ismerik - a ford.

[389] Lásd http://www.stern.de/lifestyle/leute/tv-kommissar-derrick-horst-tappert-war- mitglied-der-waffen-ss-2002874.html

[390] Lásd http://www.dnv-online.net/medien/detail.php?rubric=Medien&nr=91387

[391] Lásd http://www.spiegel.de/kultur/gesellschaji/medienkrise-nie-zuvor-gab-es-so-

[392] Annak hátteréhez, hogy a FR egy SPD-közeli lap, lásd Ute Volkmann: „Legitimé Ungleichheiten. Journalistische Deutungen vöm sozialdemokratischen Konsensus zum Neoliberalismus” (Legitim egyenlőtlenségek - Újságírói értelmezések a neoliberalizmussal kapcsolatos szociáldemokrata konszenzusról), VS Verlag, Wiesbaden, 2006.

[393] Lásd http://www.handelsblatt.com/unternehmen/it-medien/stellenabbau- frankfurter-rundschau-schrumpji-zur-lokalzeitung/401S702.html

[394] Lásd http://www.taz.de/H11694/

[395] Lásd a Dér Spiegel 2014. júliusi nyomtatott számának 128-130. oldalát.

[396] Lásd http://www.merkur-online.de/aktuelles/bayern/nuernberg-abendzeitung- nuernberg-2S230S9.html

[397] Lásd http://www.spiegel.de/kultur/gesellschaft/muenchner-abendzeitung-ist-insolvent-a-9S7098.html

[398] Lásd http://mmm.verdi.de/medien-wirtschaft/02-2014/muenchener-abcndzeitang- geht-in-die-insolvenz

[399] Lásd http://kress.de/tweet/tagesdienst/detail/beitrag/118847-zum-31-dezember- 2013-bonner-general-anzeiger-schliesst-berliner-buero.html

[400] Lásd http://mmm.verdi.de/medien-wirtschaji/03-2014/50-entlassungen-bei-der-wz

[401] Lásd http://www.labournet.de/branchen/medien/medien-presse/medien- verschiedenes/entlassungen-bei-der-leipziger-volkszeitung-madsack-konzern-vernichtet-weiter-arbeitsplatze/

[402] Lásd „Vorschláge gégén Zeitungssterben” (javaslatok az újságok megszűnése ellen),journalist, 6/2009,53. oldal, 1/2010.

[403] Idézet forrása: http://www.faz.net/aktuell/politik/kommentar-die-rundschau-am- ende-119S9447.html

[404] Idézet forrása: http://www.heise.de/tp/artikel/41/41878/Lhtml

[405] Idézet forrása: http://meedia.de/2014/04/08/robotertexte-stuttgarter-agentur-

[406] Lásd http://www.stuttgarter-zeitung.de/inhalt.ms-prinzess-daphne-spd-legt-sich-traumschiff-zu.27289134-7683-4cd4-ae6b-03e6441fl665.html és http:// www.sueddeutsche.de/politik/sozialdemokraten-reisen-statt-presse-traumschiff- spd-1.1122795 és http://www.abendblatt.de/reise/articlel963482/Kurswechsel-Die- SPD-wird-Kreuzfahrtunternehmen.html

[407] Lásd http://kress.de/kressreport/heftarchiv/details-des-kressreports/beitrag/62132 . html?tx_ttnews%5Bedition%5D=10%2F2006&cHash=5a68913dbe2874ae838S8e ab8ab4b3S7 és http://www.spiegel.de/wirtschaft/fliegender-wechsel-vorkoetter-geht zur-frankfurter-rundschau-a-416426.html

[408] Lásd http://www.spiegel.de/spiegel/vorab/spd-medienholding-haelt-sich-nicht-an- geplanten-mindestlohn-a-941082.html

[409] Lásd http://www.zeit.de/2004/13/FR_2fSPD

[410] Idézet forrása: http://german.ruvr.ru/2014_07_03/Wenn-ich-mit-der-Hisbollah- reden-will-kann-ich-mit-der-Hisbollah-reden-5595

[411] Lásd ehhez a levelét itt: www.ifz-muenchen.de/heftarchiv/1975_l_4_soell.pdf

[412] Lásd http://www.taz.de/l/archiv/?dig=2003/0S/17/a0288

[413] Lásd dipbt.bundestag.de/doc/btp/02/02116.pdj

[414] Lásd http://www.zeit.de/wirtschaft/2014-04-/griechenland-staatsanleihe-emission- kapitalmarkt

[415] Idézet forrása: http://www.welt.de/wirtschaft/articlel2678S396/Anleger-reissen- sich-um-griechische-Staatsanleihen.html

[416] Lásd http://www.faz.net/aktuell/finanzen/anleihen-zinsen/comeback-am- finanzmarkt-riesiges-interesse-an-griechen-anleihe-12887760.html

[417] Lásd http://www.handelsblatt.com/finanzen/boerse-maerkte/anleihen/ staatsanleihen-griechenland-holt-sich-weniger-geld-als-erwartet/10181086.html

[418] Lásd http://www.tagesspiegel.de/medien/kurzmeldungen/S08682.html és http:// f3.webmart.de/f.cfm?id=1378521&r=threadview&t=1979924&pg=l

[419] Lásd http://www.tagesspiegel.de/politik/von-der-rolle/S09240.html és lásd itt is http://www.dasgelbeforum.net/30434/messages/267806.htm

[420] Lásd http://diepresse.com/home/wirtschaft/economist/3829231/Okonomen_ Zielsicher-daneben? vl backlink=/home/index.do

[421] Lásd http://www.stefan-niggemeier.de/blog/18300/die-schein-abstimmungen-des- zdf-fuer-deutschlands-beste/

[422] Lásd http://meedia.de/2014/07/08/das-zdf-als-adac-unter-den-sendern-umfrage- bluff-bei-den-b esten-deutschen/

[423] Lásd http://www.derwesten.de/kultur/fernsehen/boehse-onkelz-wohl-zu-boese-zdf- manipulierte-weitere-show-id96013S9.html

[424] Lásd http://diepresse.com/home/politik/aussenpolitik/3839315/Noch-zehn-Jahre- Merkel-Zwei-Drittel-der-Deutschen-dagegen?from=gl.home_politik

[425] Lásd http://www.focus.de/politik/deutschland/umfrage-zur-kanzlerin-jeder-vierte-wuenscht-sich-weitere-zehn-jahre-merkel_id_39944S5.html

r Lásd a Guardian 2009. január 19-én megjelent cikkét: http://www.guardian.co.uk/ politics/2009/jan/19/economy-banking

[427] Lásd http://www.jr-online.de/politik/bilderberg-konferenz-geheim es-trejfen-der-elite,1472596,447lS06.html

[428] Ehhez lásd Schwencke, Olaf: „Dér Euro als Kulturfaktor: die neue Wáhrung und die alté Welt” (Az euró mint kulturális tényező: az új pénznem és a régi világ), in:

ZeitschriftfürKulturaustausch,Jg- 48/1998, H. 4, S. 102-106. o.

10 Lásd http://www.spiegel.de/spiegel/print/d-879881S.html

[430] Lásd például http://www.freitag.de/autoren/tom-strohschneider/selbst-ernannter- volksvertreter és http://www.spiegel.de/wirtschaft/soziales/kampf-um-stabile-waehrung-die-euro-fighter-a-692289.html

[431] Idézet forrása: http://pdf.zeit.de/1998/09/euro.txt.19980219.xml.pdf

[432] Idézet forrása: http://www.sueddeutsche.de/medien/serie-wozu-noch-journalismus- das-ist-nicht-ihr-kanzleramt-1.63398-2 és http://www.jreitag.de/autoren/jaugstein wozu-noch-journalismus-beitrag-zu-einer-serie

[433] Idézet forrása: http://www.sueddeutsche.de/medien/serie-wozu-noch-journalismus- das-ist-nicht-ihr-kanzleramt-1.63398-2

[434] Lásd http://www.spiegel.de/kultur/tv/stejfen-seibert-zdf-moderator-wird-merkels- neuer-sprecher-a-70S773.html

[435] Idézet forrása http://www.sueddeutsche.de/medien/seibert-wird-neuer- regierungssprecher-ein-wechselwaehler-spricht-fuer-angie-merkel-1.973028

[436] Lásd http://www.horizont.net/aktudl/agenturen/pages/protected/Publicis-holt- Etat-der-Aktionsgemeinschaft-Euro_22704.html

[437] Idézet forrása: http://www.pressrelations.de/new/standard/result_main . cfm?pfach=l&n_Jirmanr_=103124&sektor=pm&detail=l&r=66184&sid=&aktion =jour_pm&quelle=0

[438] Lásd Welt am Sonntag, 1997. június 29., Helmut Schmidt cikke, „Die Stabilitát des Euro wird gröfier sein als die dér deutschen Mark” (Az euró stabilitása nagyobb lesz, mint a német márkáé).

[439] Ehhez lásd http://www.focus.de/magazin/archiv/euro-kampagne-ein-biss-zu-viel_ aid_189848.html

[440] Idézet forrása: http://www.spiegel.de/wirtschaft/sabine-christiansen-ich-bin-ein-d- mark-kind-a-149299.html

[441] Jens Peter Paul: „Bilanz einer gescheiterten Kommunikation”, (Egy okos kommunikáció egyenlege), Disszertáció, 2007, 266. o.

[442] Idézet forrása: http://www.rp-online.de/gesellschaji/fernsehen/sabine-christiansen- ein-rueckblick-in-zitaten-1.566907

[443] Idézet forrása: http://www.faz.net/aktuell/feuilleton/medien/sabine-christiansen- wie-eine-unpolitische-politik-machte-1410151-p2.html

[444] Lásd http://www.parkavenue.de/persoenlichkeiten/stories/528

[445] Lásd http://www.rp-online.de/panorama/was-promis-als-redner-verdienen-

1.1838551

[446] Lásd http://www.rp-online.de/panorama/was-promis-als-redner-verdienen-

1.1838551

[447] Idézet forrása: http://www.focus.de/finanzen/news/wirtschaft-vorsicht-teuro_ aid_189022.html

[448] Éva Hermán, 2011. augusztus 8-án: „Ulrich Wickert und die Einführung des Euro: Eine überfállige Betrachtung” (Ulrich Wickert és az euró bevezetése: egy megkésett gondolat), lásd: http://info.kopp-verlag.de/hintergruende/deutschland/ eva-herman/ulrich-wickert-und-die-einfuehrung-des-euro-eine-ueberfaellige- betrachtung.html”

[449] Az interneten lásd: http://www.kultur.uni-hamburg.de/volkskunde/Texte/Vokus/ 2002-2/hell.html

[450] Idézet forrása: http://www.heymann-buecher.de/ulrich_wickert_und_dr_michael otto im gesprach

[451] Lásd például: http://www.dasinvestment.com/berater/news/datum/2011/08/23/ anlegerschuetzer-nehmen-bankwerbung-mit-ulrich-wickert-unter-beschuss/

[452] Lásd http://www.bvr.de/p.nsf/index.html?ReadForm&main=6&sub=l&ParentUNID =098E767340F7F77DC12S7ACB002F910A

[453] Lásd http://www.welt.de/print-wams/article612939/Warum-glauben-Sie-an-den-Euro-Herr-Wickert.html

[454] Idézet forrása: http://www.welt.de/print-wams/article612939/Warum-glauben-Sie-an-den-Euro-Herr-Wickert.html

[455] Idézet forrása: http://www.zeit.de/1996/08/Bitte_keine_Waschmittelreklame_

[456] Jens Peter Paul: „Bilanz einer gescheiterten Kommunikation", (Egy okos kommunikáció egyenlege), Disszertáció, 2007, 111. o.

[457] Jens Peter Paul: „Bilanz einer gescheiterten Kommunikation", (Egy félresikerült kommunikáció egyenlege), Disszertáció, 2007, 114. o.

[458] 1. m. 115. o.

[459] 1.m. 130. o.

[460] Idézet forrása: http://nachrichten.rp-online.de/politik/verbeugung-vor-kohls- lebenswerk-1.3011952

[461] Lásd Liesel Hartenstein: „Das Wagnis Euro” (Az euró-kockázat), megjelent: Festschrift für Wilhelm Hankel, 1999,45. o.

[462] Rolf-Dieter Krause kijelentése 1998-ban, Bonnban az EU-bizottság szimpóziumán, amely az „Európai véleményalkotásról” zajlott, lásd a konferencia hivatalos dokumentációját, 88. o.

[463] Jens Peter Paul: „Bilanz einergescheiterten Kommunikation”, (Egy félresikerült kommunikáció egyenlege), Disszertáció, 2007, 230. o.

[464] Jens Peter Paul: „Bilanz einer gescheiterten Kommunikation”, (Egy félresikerült kommunikáció egyenlege), Disszertáció, 2007,49. o.

[465] 1. m. 51. o.

[466] 1. m. 52. o.

[467] Lm. 52.o.

[468] 1. m. 56. o.

[469] Ehhez lásd: https://www.lobbycontrol.de/download/insm-marienhof-bewertung.pdj

[470] Ehhez lásd: http://www.youtube.com/watch?v=Sj6hK-Kummk

[471] Idézet forrása: http://www.taz.de/H1475S/

[472] Idézet forrása: http://www.heise.de/tp/artikel/38/3851S/Lhtml

[473] Ehhez lásd „Tendenziöse Attributierung in deutschen Printmedien: Putin vs. Obama - eine linguistische Analyse” (Tendenciózus jelzőhasználat a német nyomtatott médiában: Putyin kontra Obama - nyelvészeti elemzés), Miriam Zwingli diplomamunkája a müncheni Nyelvészeti és Tolmácsintézet Főiskolája alkalmazott nyelvek szakán, 2012; a 37. oldal környékén szerepel ez a megfogalmazás.

[474] Például http://info.kopp-verlag.de/index.html

[475] Lásd http://www.hundestag.de/dokumente/textarchiv/2013/42897964_kw08 pa_kultur/210904

[476] Lásd http://www.stefan-niggemeier.de/blog/

[477] Lásd http://www.indiskretionehrensache.de/

[478] Lásd http://blog.markusgaertner.com/

[479] Lásd http://drudgereport.com/

[480] Lásd http://www.theguardian.com/sciencc/2007/apr/09/frontTpagenews.news

[481] Lásd http://www.theguardian.com/science/2007/apr/09/frontpagenews.news

[482] Lásd http://diepresse.com/home/techscience/internet/3832697/NSA-speichert- Daten-aller-sieben-Mrd-Menschen-auf-aDauer

[483] Lásd http://www.rollingstone.com/music/pictures/rollingstones-biggest- scoops-exposes-and-controversies-2-aa-624/journalists-exposed-as-secret-cia-operatives-81185346 és http://www.carlbernstein.com/magazine_cia_and_media . php és http://cryptocomb.org/wpcontent/uploads/2014/01/THE-CIA-AND-THE- MEDIA.pdf

[484] Lásd http://cryptocomb.org/?p=279#more-279

[485] Lásd http://sutherlandsalute.blogspot.de/2008/12/robert-crowley-former-cia- clandestine.html

[486] Lásd http://cryptome.org/cia-2619.htm

[487] Lásd http://www.arte.tv/de/244 > em=033674-000.html és https://www.youtube . com/watch?v=5KxbQGQHjPo

[488] Lásd http://www.heise.de/tp/artikel/24/24027/Lhtml

[489] Lásd http://de.wikipedia.org/wiki/Der_Monat és http://www.heise.de/tp/ artikel/24/24027/l.html

[490] Lásd http://www.welt.de/print-welt/article655495/CIA-will-in-Notfaellen- Journalisten-rekrutieren.html

[491] Egy a példák közül: https://www.cia.gov/news-information/speeches- testimony/2014-speeches-testimony/a-conversation-with-john-o-brennan.html

[492] A DGAP saját bevallása szerint aktívan befolyásolni kívánja a külpolitikai véleményalkotást az élet minden területén. így tehát elmondható, hogy lobbiszervezet. A DGAP legalábbis saját magáról így ír: „Privát, független, pártok fölötti és közhasznú egyesületként a DGAP aktívan követi a külpolitikai véleményformálást Németországban az élet minden területén, és politikai támogatást nyújt”. Mindezt a „DGAP berichtet” (A DGAP jelenti) című könyv borítójának belső oldaláról idézzük (Márkus Lux és Gereon Schuch, Das Cári Friedrich Goerdeler Kollégium, a Róbert Bosch Alapítvány, Berlin 2008).

[493] Idézet a http://www.tpnonline.org/organisation/business-members oldalról.

[494] Idézet a http://www.tpnonline.org/organisation/cooperating-institutions/ oldalról.

[495] Lásd a 33. oldalon a következő linknél: http://www.atlantik-bruecke.Org/w/../

ab_4250_mterviewbroschuere___ fnal.pdf

[496] Lásd https://www.reporter-ohne-grenzen.de/pressemitteilungen/meldung/rog- bericht-zur-lage-der-pressefreiheit-in-der-kurdischen-region-kaum-unabhaengige-berichterstattun/

[497] Lásd http://www.heute.de/ZDF/zdfportal/blob/32482080/l/data.pdf

[498] Lásd http://derstandard.at/13312072674S0/Kurt-Gritsch-Gut-inszeniert-die- Mainstream-Meinung

[499] Lásd http://www.horizont.net/aktuell/medien/pages/protected/Steingart-vs-FAZ-Kleinkrieg-um-die-grosse-Krise_121899.html

[500] Lásd https://www.freitag.de/autoren/vorabmeldung/deutsche-gegen-militaer- einsaetze-im-ausland

[501] Lásd http://www.bundespraesident.de/SharedDocs/Reden/DE/Joachim-Gauck/ Interviews/2014/1406l4-Deutschlandfunk-Interview.html

[502] Lásd http://www.cicero.de/berliner-republik/ein-praesident-fuer-die-eliten/48408

[503] Lásd http://www.cicero.de/berliner-republik/ein-praesident-fuer-die-eliten/48408

[504] Lásd http://ru-facts.com/news/view/37094.html

[505] Lásd http://www.linkedin.eom/puh/ralph-goff/b/779/279

[506] Lásd http://ru-facts.com/news/view/37094.html és http://cryptocomb . org/?s=jenn ife r+goff

[507] Lásd http://www.neues-deutschland.de/artikel/935167.ein-buch-wie-der-nsa-skandal.html

Table of Contents

- Előszó

- A propaganda bukásának példái

- [1]

- [2]

- [3]

- [4]

- [5]

- [6]

- [7]

- [8]

- [9]

- [10]

- [11]

- [12]

- [13]

- [14]

- [15]

- [16]

- [17]

- [18]

- [19]

- [20]

- [21]

- [22]

- [23]

- [24]

- [25]

- [26]

- [27]

- [28]

- [29]

- [30]

- [31]

- [32]

- [33]

- [34]

- [35]

- [36]

- [37]

- [38]

- [39]

- [40]

- [41]

- [42]

- [43]

- [44]

- [45]

- [46]

- [47]

- [48]

Table of Contents

Előszó

A propaganda bukásának példái

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

[9]

[10]

[11]

[12]

[13]

[14]

[15]

[16]

[17]

[18]

[19]

[20]

[21]

[22]

[23]

[24]

[25]

[26]

[27]

[28]

[29]

[30]

[31]

[32]

[33]

[34]

[35]

[36]

[37]

[38]

[39]

[40]

[41]

[42]

[43]

[44]

[45]

[46]

[47]

[48]