Bayer Zsolt
Tündértemető
és egyéb novellák
Kairosz Kiadó
Fedélterv Kissík Fényírdája
© Bayer Zsolt, 2002
Minden jog fenntartva!
ISBN 963 9406 64 3
Szerkesztés, tipográfia: Kemény András
A kiadásért felel a Kairosz Kiadó ügyvezetője
Nyomta és kötötte: Text-Print Nyomdaipari Kft., Győr
Felelős vezető: Csehi Zoltán
A múlt kísértetei
Sebek
No hát, a sebek ellen végképp felesleges volt hadakozni. Azok lettek. Ugyan apám is részt vett a küzdelemben, és jelentős hadvezéri képességekről tett tanúbizonyságot, kijelentvén, hogy jó alaposan meg is fog verni, ha összetöröm magam, és elég meggyőzően jelentette ezt ki, azon a neveléshez használt, kissé mélyített, szigorú hangján, miközben jobb kezének mutatóujját síkban mozgatta északkeletről déli-délnyugati irányba. De mit ér a harc és akárhány mutatóujj síkban mozgatása, ha madárfüttyös, langy tavasz jő, és Érdliget-szerte beérik a ropogós cseresznye?
Először leettük a honi fát, nagynénémék kertjében. A honi fa hátul nőtt, a sufni mellett - ó, a sufni, mit tudtok ti arról! -, és a legfinomabb, legpirosabb szemek direkte a sufni kátránypapírral borította teteje fölé nyúló ágon nőttek, és az az ág vékony volt, fenemód. A létra persze ott állt, jó masszív, kétágú létra, de létrázzon, aki buksi medve. Fiatal, erős, nyúlánk és napbarnított szervezet bő klottgatyában fürgén felmászik a fára, óvatosan, de azért határozottan megközelíti a szóban forgó vékony ágat, lassan, centiméterenként egyre kijjebb araszol az ígéretes, rigó csípte - tehát mézédes - szemek felé. S már oly közel a siker, már majdnem piszkos kis markomba szorítom a veres bogyót, már diadalmasan mosolygok a fizikai törvényszerűségek pökhendi semmibevételén, amikor talajt fogok a sufni tetején, meztelen combomba pillanatok alatt millió kátránypapírszemcse ég, annyira fáj, hogy nem áll módomban üvölteni, és akkor nagyobbik unokatestvérem, Palkó, befejezvén egy elegáns, parabola ívű röptét, rendezetlen arccal landol a hátamon. Térde és a kátránypapír között fellépő súrlódási együttható értéke szintén elég magasnak tűnik, legalábbis így első ránézésre. Nem üvölt ő sem, viszont elég csúnyákat beszél, mialatt kisebbik unokatestvérem, Péter, egy biztonságos, vastag ágon ülve teli pofával röhög. Ezért később műsoron kívül is megverjük a kert végében, jó messze a szülői intelmektől, az áthatolhatatlan málnásban. Péter viszont üvölt. Szépen, cifrázva, nagy boldogságunkra minékünk, kár, hogy hangja meglepő gyorsasággal leküzdi a málnás és a ház közötti, biztonságosnak ítélt távolságot. Erre ugyanis Pali bácsi, unokatestvéreim atyja rohanni kezd felénk, és minden eshetőségre felkészülve egy szép, fényes vasú, göcsörtös nyelű kapát lóbál a kezében. Később, a helyzet felmérése után ezt elhajítja, és csak úgy kézzel oszt ki néhány meglepően jól sikerült pofont a fiúk között. Most már Palkó is üvölt, én meg csendben félrehúzódom, és vigyorgok befelé erősen, mert mindent összevetve a lehető legjobban jöttem ki a zríből. Korai persze az öröm, a zajra felneszel apám, és kérdezés nélkül kiadja pofonomat, mondván, ahol kettőnek jár, ott jár a harmadiknak is. Ráadásul észreveszi combomon a hámréteg jelentős hiányát - nem lehet nem észrevenni -, felfedezése újabb pofont ér.
Sebeinket ellátják, jód, kenőcs, csíp, mint a rosseb, s mintegy húsz percig a kert három különböző pontján duzzogunk. Aztán kibékít bennünket a rengeteg tennivaló.
Először is rokkantkocsizni kell menni.
A rokkantkocsi Elek papáé volt. Elek papa Pali bácsi édesapja, rokonsági fokunkról nincsen semmi fogalmam. Azt sem tudom, Pali bácsi kicsodám nekem, bár egyszer megkérdeztem, egy nagy császárkörtét majszolva, nyár volt, alkony, csend ülte meg a kertet, az édes lé lassú méltósággal csurgott le államon, nyakamon, végig a mellemen, és kis tóvá gyűlt köldökömben, „kicsoda nekem a Pali bácsi?” - szóltam, minden bizonnyal ennivalóan aranyosan, „az ellenséged, fiam, az ellenséged” - hangzott a felelet, és akkor engem jól kinevettek.
Szóval Elek papa beláthatatlanul távoli rokon, és a fél lábát ellőtték az első háborúban. Amúgy bikaerős egy ember volt, szálfasudár, ránctalan, és két kicsattanó pirospozsga. Télen is kint fürdött a kertben, ahol volt egy ócska, ütött-kopott kádja őneki, nyáron pedig méhekkel csípette magát, reuma ellen. Szép ősz haja volt, meg szép ősz bajusza, sokat mosolygott, és nagyon lehetett szeretni. Gyakran ultiztak nagyapámmal a kertben, az öreg sárgabarackfa alatt, és fröccsöztek, és mindig a nagyapám nyert, mert nagyapám négy adura is meg tudta csinálni a piros ultit, az meg kontrával öt forint legalább, ha jól emlékszem. Aztán Elek papa lefeküdt aludni egy szép, illatos tavaszi estén, és nem ébredt fel soha többé. Elment, de hátrahagyta nekünk rém érdekes műlábait, a fatalpú kerti diótörőt meg a fekete cipős ünnepit, s hátrahagyta a kézihajtányos, háromkerekű rokkantkocsit. Na most, ezt a döbbenetesen nagyszerű szerkezetet feltoltuk a Kutyavári út tetejére. Odafent Palkóval kicsit verekedtünk, hogy ki kormányozzon - Péter természetesen szóba sem kerülhetett ilyen magas polcra -, és mivel Palkó erősebb volt, hát ő kormányozott. Péter mint a legkisebb bekucorodott az ülésbe, Palkó elé ült, hogy védje, én meg felkapaszkodtam hátulra, aztán adj neki!, lefelé a lejtőn. Hát az csuda volt! S micsoda remek összmunka. Palkó remekül kormányzott, én remekül trapézoltam hátul, Péter remekül sikított félelmében - ki a fene gondolta, hogy pont a kanyarban jön szembe az a rohadt Wartburg...
Az árok fenekén egy darabig mély csend honolt. Talán az egészet megússzuk, talán észrevétlenül be tudunk lopakodni a Fürdő utca felőli kapun - a kézihajtányos is elég méltányosan nézett ki a körülményekhez képest -, ha Péter nem kezd el megint üvölteni. De elkezdett. Hú, de elkezdett, holott hozzánk képest remek színben volt. Mind a ketten megígértük neki, hogy azonnal megöljük, ha nem hagyja abba, Palkó a nyomaték kedvéért befogta a száját, én szép nagy, csiga mászta lapuleveleket tettem az Összes vérző sebére - hiába.
Summa summarum, úgy elvertek minket, mint a lovat. Így aztán délutánig már nem történt semmi, leszámítva, hogy betettük Pétert az ágyneműtartóba, és helyet foglaltunk fölötte, egy darabig megfelelően üvöltözött, aztán abbahagyta, mint kiderült, csak azért, mert már alig volt benne élet, akkor Judit nagynéném csudálatos sikoltozásba kezdett, és egy használaton kívüli gumipapuccsal egyenletesen, kitartóan ütötte a fejünket néhány percig, aztán ebédeltünk, szunyókáltunk kicsit, délután pedig, friss kötéseinkre büszkén, felmentünk a Kutyavárra.
A Kutyaváron egy darabig úgy tűnt, hogy pechem lesz, ugyanis a Koller Béci hozott magával egy pár bokszkesztyűt, és verekedni akart. S lévén én a városi gyerek, hát naná, hogy velem. Na, ez a Koller Béci picike egy fiú volt, ellenben bitang erős. Egy kesztyűt én húztam fel, egyet ő, és ki volt mondva, hogy csak a kesztyűs kézzel lehet ütni. Ezt kimondtuk, aztán mindjárt úgy orrba vágott, hogy taknyom-nyálam összefolyt. Erre azt a taktikát választottam, hogy a nem kesztyűs kezemmel azonnal állon vágtam, beleadva apait, anyait, lesz, ami lesz. Mindjárt láttam, helyes úton járok. Koller Béci ugyanis hanyatt esett, s föl se állt vagy tíz percig. Mire fölállt, ki lett mondva, hogy én győztem, és bár tudta a Béci gyerek, ha akar, úgy megver, hogy nem találok haza, mégsem próbálta meg, mert védett engem a korszellem. Szóval, hírem szaladt. Nem mondom, örültem neki. Különösen, amikor kezdtek mutatkozni a dolog kézzelfogható előnyei. Aznap például nekem mutatta meg a punciját az Ugrics Margit, katartikus egy élmény volt, közel jártam az ájuláshoz. Pedig mi volt ez ahhoz képest, hogy szürkületkor látjuk ám, Koller Béci bal kezének mutató- és hüvelykujjából lyukat formáz, s jobb kezének mutatóujját ebben a lyukban gyorsan ki-be húzogatja. Egyesek azonnal értették, mi a fenét akar, én hanyagul, szinte oda se figyelve megkérdeztem, hogy most hová kúszunk ilyen hangtalanul, és akkor végre megtudtam, hogy „te hülye, dugnak a falnál”.
Dugtak a falnál, ez kétségtelen. Legalábbis láttam egy nőt hanyatt feküdni, és láttam egy férfit a nőn hason feküdni. Bukósisak volt mind a kettőn, merthogy motorral jöttek, azon külön röhögtünk. Mikor jól kileskelődtük magunkat, a Koller Béci jó hangosan felüvöltött: „Mit csinálsz, hé!” - aztán a röhögéstől visongva szétfutottunk. A Kutyavár túlsó felén, lent a forrásnál találkoztunk, már teljesen besötétedett, én a biztonság kedvéért elcsúsztam, beleestem a vízbe, és valami rozsdás ménkűvel jól elvágtam a lábam. Mikor úgy-ahogy elállt a vérzés, leültünk, vadsóskát rágcsáltunk, és megbeszéltük az aznapi utolsó haditervet.
Ezek az aznapi utolsó haditervek végtelenül egyszerűek voltak, mind arról szólt, hogy melyik kertbe mászunk be gyümölcsöt lopni. Soha nem volt baj, csak éppen akkor a Molnárra esett a választás, virtusból, mert a Molnár, aki a Kutyavár tövében lakott, ritka nagy állat volt, akkor is lesett ránk, ha eszünk ágában sem volt lopni tőle, és folyton üvöltött meg fél téglákkal hajigált, alig győztük később visszadobálni neki, sötétedés után, az ablakába. Mert azt nagy gyönyörűség volt hallgatni, ahogy tombolt, és megígérte, hogy mindannyiunkat megöl, ha egyszer a keze közé kerülünk. Na persze, hülye Molnár, a vágyak és a lehetőségek között bizony antagonisztikus ellentét feszül olykor!...
De akkor este majdnem sikerült neki megölni valakit, ráadásul éppen engem. Nem cifrázom: bemásztunk, zabáltuk a cseresznyéjét, de meghallotta. Valami rettenetes méretű bottal rohant ki ordítva, mi meg rettenetes sebességgel rohantunk kifelé ordítva. Csak beleakadtam a vaskerítésbe. Majdnem elkapott. Ahogy leugrottam végül, alaposan felszakítottam a hátam. Hazafelé kigondoltuk, mit kell hazudni. Azt hazudtuk, hogy hanyatt estem a bodzabokorba. Nem hitte el senki, de legalább nem szóltak. Anyám kivakart valahogy a szutyokból, és azt a tanácsot adta, aludjak el mihamarabb. Bebújtam a puha dunyha alá, sehogy se tudtam feküdni a sebeimtől. Olvasgattam kicsit az Indul a bakterházat, szenvedtem, mint a kutya, aztán csak elnyomott az álom.
Másnap minden kezdődött elölről. Szép, új sebeket szereztem, a régieken estére vastag var nőtt, azt gondosan levakartam, akkor összevéreztem az ágyneműt, akkor volt ordítozás, anyám pedig simogatta a fejemet, és elmondta, hogy azért nem szabad a sebeket elvakarni, mert akkor megmarad a helyük.
Megmaradt. Az összes. Csupa szép, fehér heg. Mind az enyém, és nagyon szegény lennék nélkülük.

Beretva
Gyöngyház nyele volt, csillogott, és féltem tőle, és nem is volt szabad hozzányúlni. Jószagú bőrtokban pihent, kis tükrös szekrénykében a mosdó felett, nem is értem fel, csak ha áthoztam a konyhából a hokedlit, az én hokedlimet, piros volt az ülőkéje, a fiókjában Csillag paszta volt, barna is, meg fekete, és sárkefe és rongy.
De én inkább csak használat közben néztem, ahogy le-föl siklott előbb a fenőszíjon, aztán a pamacs nagy habot csinált, és egy húzás, egy öblítés - és akkor komolyan, férfiasan meg kellett tárgyalni az aznapi teendőket.
Tej, kenyér, pacsni és Népszava, és egy szép, kék húszas, ropogós, ha szerencsém volt, a hátulján nagyon izmos férfiember, a legizgalmasabb helyen egy kis lepellel alig eltakarva.
Tejeskanna.
A tejeskanna piros volt, a teteje kotyogott, és egy nagy helyen lepattogzott róla a zománc. Erős tej- és vasszag áradt belőle - nem is tudom, inkább kellemetlen. Hiába öblítettük - ha én, akkor úgyis csak tessék-lássék -, mert már jött a jeges: „itt a jeges!”; mély, öblös hangja volt, az udvaron állt, a földszinten, fél kézzel mindig a porolót fogta, s csak a bőrköténye lehetett vagy egy mázsa. És azt nézni kellett, ahogy a rettentő csákányt a hófehér jég hasába vágták, és vállra vették, és vitték, és ott maradtak a síkos, hegyes jégszilánkok aztán, hogy hamarjában elszopogassuk mind a földről. Utána uzsgyi, irány a Bán utcai kicsi bolt - csak a sarkon még jön a krampusz, mellig ér a füstszínű szakálla, körmei mint a karvalyé, görbék és hosszúak, magában beszél, és gyorsan át kell menni előle a másik oldalra, és biztonságos távolságból aztán meg lehet dobálni apró, gömbölyű kavicsokkal, vagy torz pofákat vágni neki, hogy megálljon, artikulálatlan hangok gurgulázzanak elő torkából, és ugyanolyan torz pofákat vágjon vissza, ami rém nevetséges.
A Bán utcai kicsi bolt leginkább piszkos, ami nem számít, és tele van izgalmas, sötét sarkokkal. Finom az olajos fűrészpor szaga, meg a kenyéré, és Erzsike néni nem éppen hófehér, de ropogós kötényéé. A pacsni még meleg, alul szép sárga, felül aranybarna, azt az ember mindjárt megkapja Erzsike nénitől, és beleharap, és nézi, ahogy a hosszú nyelű mericskével telimeri a piros kannát, jó magasról öntve a tejet, úgy, hogy egy csepp se menjen mellé (otthon egyszer ezt meg is kellett próbálni, tejben úszott az egész konyha, és nagyi egy darabig kergetett a prakkerral, vigyázva, nehogy utolérjen, hiszen megütni úgysem tudna).
Ha megvan a tej meg a kenyér is, akkor jön a nagyja a cukorkás- meg csokoládéspolcok előtt. Hiszen van még négy forint, és az mind az enyém.
És ott a Korfu, belül fehér és barna, és az a legfinomabb. A Melódia szelet, hát igen, már a papírja észveszejtő, zöld és arany, de arra sajnos gondolni sem lehet. Ahogy a sárga-fehér csíkos bocis karamellára se nagyon, tizenöt forint egy zacskó, majd karácsonykor lesz tőle gyomorrontás. Még az Úttörővasút csoki meg a Sport szelet lebeg elérhető közelségben, vagy az Ezüst és Arany kocka, talán a Melba, mind finom, csak egy perc alatt végük. Akkor már inkább Zizi, a kakasos vagy Róka Rudi-s kis önfegyelemmel félóráig kitart, mondjuk, négy zacskó, bár fennáll a veszély, hogy szembejön a Farkas gyerek, és kér, vagy az Emil, aki nem is kér, de vesz, ragad. És Dianával töltött csokirúd mindenképpen kell, ott van a pénztárgép mellett, egyet veszek, kettőt lopok, Erzsike néni ez ügyben tökéletesen veszélytelen.
Hazafelé sietős. Egyrészt le van tárgyalva, hogy délelőtt lemegyünk a vasúthoz, a meredek töltés oldalába az alagútnál, ami direkte meg van tiltva mindenkinek, de hát az élet harc, és a töltés oldalából pompásan meg lehet dobálni a fekete mozdonyokat, amikor is a kormos pofájú fűtő gyönyörű szép ocsmányságokat ordibál, és az öklét rázza hozzá. Másrészt bármi is van megbeszélve, minél hamarabb el kell tűnni, különben megtörténhet az a tragédia, hogy váratlanul beállít az ember apja, és mindenféle ötletei támadnak - például betűrajzolgatás postairónnal kettőbe hajtogatott újságpapírra, az maga a halál. Ha azonban délelőtt sikerül meglépni, sínen van az egész nap. Elég ebédre hazaugrani (paradicsomos káposzta, kemény tojás és egy rettenetes méretű görögdinnye), a délután pedig „hivatalosan” is szabad, és elkészült az új csúzli, tejgumis, vaságas, elhord vagy húsz méterre egészen pontosan, igazán nem én tehetek róla, hogy tegnap is az utolsó pillanatban szállt el minden veréb. Esetleg lemegy az ember a pincébe, megvizsgálni az egérfogót, csak úgy, unalomból lesmirglizni a szánkó talpát, vagy felzabálni végre azt a két kiló sárgabarackmagot, aminek édes, omlós a bele, és állítólag tele van arzénnal, és meg van tiltva, de ez igazán senkit sem érdekel.
Este aztán megint jó otthon. Már tiszta vagyok, lavóroztam, meg is vacsoráztam, tejbegrízt, sok fahéjjal a tetején, és bebújtam a dunyha alá - alig látszom -, a Kerek egy esztendőt lapozgatom, még nem döntöttem el, olvasok, vagy csak a képeket nézegetem, a gonosz uraságot, akinek hatalmas erdeje van, és minden fába libacombot vésnek jelölésnek, vagy a három dagadt kismalacot, de ott van még a Furfangos Cintula is, benne a Kuckó Király, amin mindig sírni kell - titokban persze, a dunyha alatt -, és aztán hazajönnek a lányok, a nagynénéim, előbb az Orsi, késett, mert randija volt, és egy elég tisztességes pofont ki is szivattyúz a nagypapából, aztán Ili, a kisebbik, neki meg bagószaga van, ajvé, ott is egy pofon, egyik a kisszobában bőg, másik a kályhának dőlve, a legjobb ilyenkor egészen összekucorodni és alvást tettetni, ma úgyis babráltam a gyöngyház nyelű beretvát - mert az a bőrtok, annak nem lehet ellenállni! -, szóval aludjunk. Ni csak, nem is olyan nehéz, Thúry bácsi már cimbalmozik a szomszédban, a többiek szerint elviselhetetlen, de én szeretem, olyan szomorú, mint az a szegény, magányos öregember, és mindig csokoládét dobál át nekem az erkélyen keresztül, sajnos Bajtárs szelet, ami tényleg ehetetlen, ráadásul a Thúry bácsi Bajtárs szeletei legalább ötévesek, és kemények és avasak, és eddig mindig látványosan fintorogtam tőlük, de nem fogok soha többé, mert sajnálom őt, nagyon egyedül lehet, és igenis nagyon szépen cimbalmozik. És elalszik az ember, és elszalad húsz év...
És végre itt a hétvége, csak vásárolni ne kéne, rettenetes lesz a tömeg a Déli ABC-ben, tolongunk, egymás sarkára toljuk az alumíniumkocsikat, én a magam részéről már mindenkit gyűlölök, nem csak úgy, általában, külön-külön minden egyes arcot, pedig még alig múlt tíz óra, ráadásul hátravan még a zöldséges...
És zacskóban adják a pálinkát.
A féldecit.
A stampót.
Barackot, cseresznyét, és perforálva vannak, praktikusan.
Na ja, megette a fene. A Gutenberg-galaxisnak vége.
A dinnye
Nagymama kenyeret evett hozzá.
Nagymama mindenhez kenyeret evett. A szőlőhöz példának okáért fehér, lágy kenyeret kanyarított. Csippentett a fürtből, tört a karéjből. - Lesz még szőlő, lesz még lágy kenyér - szólt merengőn.
A fehér, lágy kenyér aztán felfútta, az epéjére ment, akkor szenvedett és fogadkozott, szelíden és békességesen tudott szenvedni és fogadkozni - estig. Este szégyenlősen, kislányosan, pirulós arccal kenyeret tömött magába, mindenfélével, mit lelt a spájzban. Puha abált szalonnával, vastag, bársonyos pirospaprika ruhában - azt kistányéron rejtegette. Kásás libazsírral - azt kék bödön oldalából törölte. Szégyenlősen. Barna, ráncos töpörtyű-katonákkal. A töpörtyűnek amúgy módja volt, ahhoz nagyapa hozta a zsírszalonnát a Csarnokból, ő is vágta kockára, csupa egyforma, hófehér kockára, közepükön halvány rózsaszín erecske futott, aztán nagymama kisütötte mind egy irtóztató vájdlingban, és lett olyan szag, hogy rá köllött könyökölni.
A langyos töpörtyűtől persze megint rosszul lett, tényleg rosszul, nyögött.
- Bolond vagy te, fiam - dörmögött nagyapa.
- Jaj, apus, meghalok.
Aztán kapott szódabikarbónát, aztán elaludtak, s aludt a dinnye is a hűvös, almaillatú spájzban.
Amúgy, ha a töpörtyűnek módja volt, hát mit mondjak a dinnyéről? Ugyanis a dinnyevásárlásnak korokon, két világháborún, kitelepítésen és kilakoltatáson, továbbá meghurcolásokon és öngyilkosságon átívelő iskolái voltak, amelyeket két nagyapám, a kanizsai meg a pesti képviselt csöndes, szilárd konoksággal.
Kanizsai nagyapám a szárra esküdött.
Kiballagott a piacra, megállt a dinnyehegy előtt, és vizsgálni kezdte a szárakat. A legszárazabbat, legkunkoribbat kereste. Meg is találta mindig, aztán csak rábökött, hogy azt kéri.
Lékeléssel nem alázta tudományát.
A száraz, kunkori szárút hazavittük. Mély, sötét, mohos kútba engedtük. Nagyapám megeresztette a nadrágszíját, s akkor jöhetett az ebéd. Húsleves jött, nagy, nagyon nagy grízgalussal. Rántott hús - csak karaj, s gyenge, kukoricán nőtt csirkének melle. Sütemény, az sokféle, mostohanagyanyám ebben szabad kezet kapott. Aztán főtt kukorica. Aztán szuszogtunk kigömbölyödve, s beimbolygott a kútból a hideg dinnye, ezüsttálcán. Nagyapám fogta a nagy dinnyeszelőt, és belevágta.
- Reped - mondta büszke mosollyal, s a dinnye kétfélébe hullt. Csend lett, nagy.
- Tök...
Pesti nagyapám csak kopogtatott.
Kiballagott a piacra, megállt a dinnyehegy előtt. A legnagyobbakra összpontosított. Felemelt egyet, megcsapkodta tenyérrel. Aztán közel hajolt hozzá, egész közel, s behajlított, szép gyűrűsujja középső bütykével hármat koppantott rajta. - Ez az - mondta, és fizetett.
Lékeléssel nem alázta tudományát.
A szépen kongót hazavittük, s a hűvös, almaillatú spájz kövére tettük.
Ebédre húsleves volt, nagyanyám gyúrta cérnametélttel. Rántott hús - tarja, mert az zaftos, és csirke. A hátát nagyanyám vette maga elé, mondván, csak azt szereti. Sütemény. Mindig valami sötétbarna, csokis-kakaós, az ő maradékeltüntető specialitása. A férfiak fogadásokat kötöttek összetételére, apám felfedezni vélte benne a tegnapelőtti kelkáposzta-főzelék roncsait. Abaké! - mondta nagyanyám, ami az ő rejtélyes szava volt, talán tót örökség a messzi gyerekkorból, és nevetett, és kipirult. Abaké! - sivítottunk mi, unokák a nagyasztalhoz tolt hokedli mellett, kiköveteltük még, hogy boszorkányménkű!, mert azt is nagyon tudta mondani a nagyi, aztán bejött a dinnye a piros műanyag tálcán, az ünnepin. Nagyapám fogta a nagy dinnyeszelőt, és belevágta.
- Reped! - mondta büszke mosollyal, s a dinnye kettőbe hullt. Csend lett, nagy.
- Tök...
- Megette a fene az egészet! - szólt nagyapám Kanizsán és Pesten. Aztán zöldig kapartuk, és felfaltuk magostul - fekete paripák voltak a magok veres istállóban...
Bennem összeérett a tudomány azóta, szárra megyek és kopogtatok. Dinnyeszelőm is van már, régen. Megette a fene az egészet - nélkülük.

A hétfő
Ezekhez a hétfőkhöz persze tél kellett vagy ősz, esetleg tavasz. Nyár semmiképpen, mert nyáron ott volt a Balaton, és lehetett esténként pingpongozni a SZOT-üdülőben, zöld melegítőben, a roggyant asztal mellett sörök sorakoztak, Kőbányai, Kinizsi meg Ászok, langyoskásak és zavarosak, aztán vagy komolyan ment a játék, vagy csak úgy pötyögve, közben disznó vicceket mesélve, amiért nem haragudott meg senki, a gyerekeknek is csak a jó kedély végett szóltak, hogy menjenek odébb vagy ne figyeljenek oda, aztán jött a poén, a gyerekek vigyorogtak, az asszonyok vihogtak, és azt mondták, hogy „jaj, már Jóska, ne izélj!”, aztán felszaladtak a szobába, megnézni, hol tart a lecsó.
De télen, ősszel vagy tavasszal más volt. Igazából egész nap ott motoszkált az emberben, hogy ma bizony hétfő van. Az iskolában is, többször. Óra alatt, a padot farigcsálva - „itt szenvedtem évekig”, vagy „hülye, aki elolvassa”, esetleg „M. Zs.”, amin Matuska Zsuzsa volt értendő -, aztán amőbázás közben is, főleg, ha a Müller Feri már öt nullára vezetett, és elment az ember kedve az egésztől, vagy egyszerűen csak kibámulva az ablakon, a végtelen magas jegenyesorra, amely mögött ott volt a Jánoshegy, a Tündér-szikla és az egész végtelen, reménytelenül távoli szabadság - meg az a használt koton, amit a Molnár Tibi talált még vasárnap délután, de végül is otthagyta, mert az általános vélekedés szerint abba bele lehet halni.
Valahogy elvánszorgott aztán a délelőtt. S mivel hétfő volt, a szokásosnál is lassabbra sikerült a hazaút. Mert mindjárt a kapun kijőve nekiálltunk a Vargának, s mivel hétfő volt, nemcsak úgy tessék-lássék, mint a többi napokon, hanem alaposan, módszeresen, mert a Vargának kitérdesedett mackónadrágja volt, és a kapun kívül sem vette le a hülye iskolaköpenyét, és volt neki hengeres uzsonnatáskája is, amiből már a tízórai szünetben kiloptuk a párizsis zsömlét, s délutánra ott lógott a Varga fehér és puha hasán, és az egész Varga olyan provokatívan állt és hallgatott, és szenvedett nyolc hosszú éven át, és volt pofája rózsaszín pomponos sapkát hordani. És hétfőn addig kínoztuk őt, amíg leszegett fejjel bőgni nem kezdett. Utána felhergeltük még a Szabó bácsi korcs kutyáját, kicsit verekedtünk az iskolatáskákkal, ha ősz volt, dobálóztunk gesztenyével, ha tél volt, dobálóztunk hógolyóval, ha tavasz volt, dobálóztunk akármivel, de végül csak hazaért az ember, és rászakadt a hétfő.
Míg megmelegedett a kaja, bekapcsoltuk - hátha. Hátha csoda történt, és mégis, legalább valami, valami teljesen érdektelen, talán csak beszélnek, már az is több a semminél.
De semmi...
Aztán evés, majd mindenféle tanszerek és tankönyvek szétdobálása az íróasztalon, hogy amikor anya hazajön, azonnal bele lehessen merülni a holnapi leckébe, aztán az alsó polcról jöhetnek a régi Pifek, Rahan és Doctor Justice, aztán jön a Venczel, úgy látszik, megpuhult, mert már három Matchbox van nála, ott szorongatja a kezében reménykedve, a kinyitható ajtós Mercedest, a zöld Ford Caprit, ami nagyon gyors, és a piros Volkswagent, aminek baromi jó a rugózása, és már mind a hármat odaadná a Landroveremért, én pedig odaadnám a Landrovert, hú, de odaadnám, de a Landrovert - mindene nyitható és gyönyörű - kanizsai nagyapától kaptam, és kanizsai nagyapa tavaly meghalt, így az autó emlékké avatódott, és nem képez többé cserealapot. A Venczel elmegy, csalódott, és lemarház, aztán megjön anya, és elviselhetőbb lesz az élet, aztán megjön apám, kis szorongással tölt el, ha csenget, mert esetleg rossz a hangulata, és olyankor ellenőrző-vizsgálhatnékja támad, amitől momentán a jó isten óvjon meg mindannyiunkat.
Aztán vacsora, és vacsorakor már mindenkiben ott motoszkál a kérdés, de bennem mindenképpen, s bár előre tudom a választ, azt is tudom, hogy meg fogom kérdezni, csak még húzom az időt, mert megint megszállt az oktalan reménykedés, pedig már az újságot is megnéztem, hogy hátha történt valami, amit csak a felnőttek tudnak, és amitől mégis, és akkor nem lesz olyan lehetetlenül nyomasztó, sivár, csöndes és lassú ez a nap, nem lesz annyira hétfő... És anyám már mosogat, apám már olvas - Zendülés a Caine hadihajón, ezt olvassa minden hétfőn -, amikor én csak úgy mellékesen, mintha mindegy lenne, kibököm végre: Mi lesz ma a tévében?
Apám ölébe ejti a könyvet, anyám kezében megáll egy pillanatra a rongy, és egyszerre válaszolnak, és igenis csalódottság érződik a hangjukban: Semmi, ma hétfő van.
Aztán fogat mosok, lefekszem, és igyekszem minél hamarabb elaludni, hogy legyen végre kedd, Varázsceruza és Kisfilmek a nagyvilágból, és megnyugtató, fekete-fehér vibrálás, és mindegy, csak ne hétfő, és a Varga is ebben reménykedik, mert minden más napon sokkal hamarabb szabadul.
A szóda
Rémséges volt maga a gondolat, s a lehetőség Damoklész kardjaként lebegett a fejünk felett.
Egyébként kék volt vagy aranysárga, gúnyosan tudott vigyorogni, és ami jött belőle, szúrt és mart, és egyáltalán nem volt finom. Mégis, újra meg újra becserkésztük, naponta százszor is akár, lehetett tél vagy nyár, a mozdulat, ahogy az ember jobb kézzel, óvatosan és alig-alig megemelintette, egyáltalán nem volt szomjúságfüggő - csak csodavárás volt abban, embernek transzcendens utáni leküzdhetetlen vágya, meg valószínűségszámítás, hogy az nem létezik, hogy már megint könnyű és kotyog, az nem tehet, hogy örökké, kell léteznie teli állapotnak is, vidámság, henye pröcskitöltés és lubécskolás, haha, csak iszom egyet, akkor is, ha tele a púpom, és visszateszem a helyére, óvatosan, nehogy lássék, valaki babrálta, s majd aki utánam jövel, az hallgatja végre a hörgést, az érzi végre egy végtelennek tűnő pillanatig, hogy a világ egy gonosz és aljas Összeesküvés, hogy ember embernek farkasa, s nincs a teremtésben vesztes, csak ő.
Üres volt, mindig.
Eo ipso üres volt, a dög.
És mindig nálam derült ez ki.
Igazságtalanság. A Müller Feri is megmondta, így, ilyen egyenesen, kertelés nélkül, és ő tudta, mert erősebb volt mindannyiunknál. Igazságtalanság, mert mi tiszta vízzel ittuk a málnát. Amin maci volt. A csatos bambiba meg nem kellett - a csatos bambi címkéjén fekete nő, fején kosár, kosárban narancs, és apám szerint pakurából csinálták az egészet -, az eleve szúrt, és akkor volt jó, ha hosszú nyelű, iszonyú színű műanyag kanállal kikevertük belőle az összes buborékot. És ittunk még a „patakból” is, az erdőben, a Fogas alatt, szép kék lavórok hevertek benne, meg használt autógumik, amiket nagyszerűen lehetett legurítani a Fészek utcán, egyenesen a huszonnyolcas busz elé, s akkor fontos megfigyeléseket végezhettünk a sofőr pszichéjéről és problémamegoldó képességéről, aki tehetetlenül vergődött a menetidő betartásának kényszere, valamint a „büdös, rohadt, mocskos kölkök” szétverésének nagy, erős vágya között. A patak egyébként teljesen tiszta volt, „kristálytiszta, te hülye, hát látszik az alja”, a Müller Feri megmondta, s hogy példát mutasson bátorságból, elsőként ivott belőle, fekvőtámaszban, mint a Gojko Mitic, aztán elsőként csinálta össze magát, jó alaposan, ami némileg megtépázta nimbuszát. És ittunk még Limót is, s ezt egyszer meg kell majd fejtenem, a lényeg azonban, hogy abba sem kellett.
Hiába. Hétköznap persze nem volt nagy gond, megemelintettük, szokásból, aztán mentünk a dolgunkra, lévén egész nap meghitt, gondtalan magányban. De hétvégén feltárultak a pokol legsötétebb bugyrai. És most, ennyi év távlatából visszatekintve a gyermekkor traumáira, meg kell állapítani, hogy nem, nem okolhatunk senkit, csak magunkat. Mert hogy lehet valaki akkora marha, hogy akkor is megemelinti, amikor az apja békességes, jóindulatú ábrázattal elnyúlt a fotelban, alsógatyára vetkezve, mint egy padisah, s a keze ügyében már ott van a demizson, benne a „vörös”? Miképpen fordulhat ez elő, ekkora szarvashiba, amikor amúgy hihetetlenül körültekintő, óvatos és ravasz az a büdös kölök, akár egy riadt kis pocok a learatott búzaföldön? Hacsak... Hacsak nem valami mazochista kéj hajszolt bele abba a meggondolatlan, ostoba mozdulatba, amelynek vége mindig az az egyetlen, gúnyosan odavetett mondat volt: „Csinálj szódát!”
És akkor csináltam. Tető lecsavar, hosszú műanyag pöcs kihúz, víz - soha nem telik meg a rohadék! -, teteje vissza, és patron. Az első nagy, félelmetes sistergéssel mellémegy. Belepi a dér, odaragad az ember ujja, az legalább érdekes. A második végre rendben van. Mély, fura morgások törnek elő a szifon belsejéből, ilyenkor kell a művészet, mert rázogatni és forgatni szükségeltetik, aztán a profi hanyagságával egyet proccinteni kell a mosogatóba, és rohanás, mert a „vörös” nagyon kívánja a szódát, a végén még tíz perc múlva kezdődik elölről az egész tortúra.
Hát így. És én már szódaügyben örök vesztes maradok. Hiába tervezgettem kéjesen a jövőt, amikor nagy leszek, és alsógatyára vetkezem minden vasárnapon, és gúnyosan, befelé vihogva odalököm fiamnak: „Csinálj szódát!” Az emberiség szédületes fejlődése már megint keresztbe tett nekem. Itt a Kristályvíz. Meg aztán, addigra valószínűleg kiderül a szódáról, hogy egészségtelen. A szóda meg a fokhagyma is. Megette a fene az egészet. Legalább a húgom hamarább született volna...
Kincsek
...S elmerengek mostan hajdanvolt kincsekről, melyek megszerzése rókaravaszságot és sakál kitartást igényelt, s olykor még az sem volt elég, csak a teljes önfeláldozás hozott eredményt - de micsoda eredményt! E kincsek birtoklása révén kitágultak a lehetőségek, megnyíltak a széles horizontok, s te, kincsek őrzője, a csodák lovagjaként emelkedtél sanyarú sorsú, szürke tömegek fölé!...
Mert ott volt mindjárt a Pif.
Azt az ember nem kapott, legfeljebb, ha szülinapra, de szülinap csak egyszer van egy évben, míg Pif ellenben tizenkétszer. S a Pif komoly valuta. Kapsz érte legalább három teljes csomag rágógumit, na nem azt a színes csemegegolyót, hanem Tutti-fruttit, sárgát, laposat, ami ugyan nem felfújható, de Tutti-frutti, s a Boér Erika egyszerűen elájulna, ha megkínálnád. (Persze, nem kínálod meg, ugyanis az ember nem kínálgat lányokat, továbbá szerelmes Boér Erikába, vagyis legfeljebb ha húsz méterre közelíti meg.) Mindegy. A lehetőség elég, s a Tutti-frutti óriási lehetőség. Aztán kaphatsz egyetlen Pifért eléggé kurrens könyveket. A Kozmosz fantasztikusokból majdnem mindent, csak a Majmok bolygóját tartja két Pifre az a szemét Blahó, de jön még a Blahó az én utcámba!... Aztán kapsz még a Pifért csúzlit-tejgumist! -, a Nyerges egy egész napra odaadná érte a Fecske versenybringáját - soha, soha ebben a büdös életben nem fogom megérteni, hogy miért lehet a Nyergesnek versenybringája, amikor csak ugatja a biciklizést, s végig fékez lefelé a Fészek utcán -, aztán a Müller meg befizetne a Szigeten a Sportba, és még a kaját is állná, ami elég tisztességes ár, lévén a menü két Rákóczi túrós, egy kakaós csiga és fél liter kakaó. Persze ezért kikötései vannak a Müllernek. Ő sem őrült meg teljesen, rahanos Pifet akar. Ami a csúcs. Ugyanis a Pifen belüli árfolyam nagyjából a következő: egy rahanos ér két justicéset és három Teddy Ted-est, az az alap, a további viszonyok ebből kikövetkeztethetők, némi módosítás csak az esetben lehetséges, ha a tárgyalópartner véletlenül teljesen hülye, s nincs tisztában az élet minőségét ennyire alapvetően meghatározó tényezőkkel.
De hol van meg mindez! A realitás egyelőre az, hogy Pifet kell szerezni, s ennek egyetlen módja a lopás. Igen, a lopás, miért pont nekem legyenek erkölcsi fenntartásaim? Ráadásul az Aportól kell lopni, ami mégis más, mivel az Apor szüleinek vannak valami francia rokonai vagy barátai, mindegy, a lényeg, hogy az Apor egyszerűen tobzódik a Pifekben, Pif-hegyek között éli mindennapjait, több évre visszamenő teljes gyűjteménye van, ami lássuk be, mégiscsak túlzás. Micsoda tömegek lázadtak fel, kérem, és indultak harcba az „egyenlőség” szent jelszavát tűzve zászlajukra, hát akkor az Apor ne dúskáljon itten nekem, míg körülötte egy egész osztály van kivetve a Pif-nélküliség sívó homokjára! Fel, barátim, ragadjuk el a burzsoától jussunkat!...
Óvatosan, persze. Felmegyünk az Aporhoz, mindjárt suli után, négyen-öten. Veszünk egy vaníliás pudingport meg egy liter tejet - ezt szereti -, és pudingcsinálás ürügyén egyvalaki kicsalja a konyhába. Addig a többi az Apor szobájában, ahol lenyűgöző kupleráj uralkodik amúgy, ellop egy-egy Pifet. Végül felzabáljuk a pudingot - neki alig marad -, és már megyünk is haza. S tettünk jogosságát mi sem bizonyítja jobban, mint hogy az Apor észre sem veszi a hiányt. Na ugye...
Vannak aztán időszakos kincsek, amelyek azonban éppen periodikusan visszatérő fontosságuk miatt érdemlik ki megkülönböztetett figyelmünket. Ilyen a kártyanaptár. Újév elején naptárlázban ég az egész iskola. Egy-két hétig amúgy halálos ellenségek kötnek átmeneti békét a folyosói naptárcserék és -szemlék idejére, az is előfordul, hogy a „bésekkel” alakul ki valamiféle furcsa, kizárólag a naptárokra korlátozódó kommunikáció, sőt az alsóbb osztályok zöldfülű semmirekellői is bekerülnek ilyenkor az érdeklődés perifériájára, annak ők egyáltalán nem örülnek, mert a legjobb darabokat egyszerűen elvesszük tőlük, és kész.
A naptárárfolyamok amúgy bonyolultak, gyakran változók, itt bizony érvényesülnek a piac farkastörvényei. A „lemoshatós” három, olykor négy simát ér, viszont egyes nepperek két-három lemoshatóst is elkérnek egy háromdimenziósért. De már egyetlen meztelen nőssel király lehet az ember, néhány napig nem is hajlandó elcserélni, ezzel úgy felveri az árát, hogy utána bármit megszerezhet érte. Persze nem azokról a gyenge utánzatokról van szó, amivel a TOTÓ-LOTTÓ próbálkozik, hogy a félmeztelen nő háttal áll, aztán nem látszik semmije, hanem az igazi, kemény szexről. Bizony, a melleknek mindenképp látszaniuk kell, de van olyan, hogy még az is látszik. Magasságos ég!...
Hát tudjátok meg, nekem volt ilyenem. A németországi rokonoktól, tök meztelen nő volt rajta, szemből, bizony. És jól sáfárkodtam én a rám bízott javakkal, három napig csak kikacagtam minden cserejavaslatot. S harmadik nap reggelén fojtott izgalommal mentem a suli felé, tudván, hogy ma minden az enyém lehet. Tízesével fogom besöpörni a lemoshatósakat, háromdimenziósakat, s még azt sem tudják a balgák, hogy otthon azért őrzök még egy tök meztelent, naná, oly hosszúak az éjszakák... Ki gondolta volna, ó, kegyetlen világ, hogy a Müller előhozakodik. Egy francia kártya kőr ásza volt az, rajta egy fekvő meztelen nő, s nem merem elmondani nektek, hogy az a nő mit csinált... És körültolongták mind a Müllert, otrombán tülekedtek és ordítoztak, és egymásra licitálva ígértek neki mindent, mindent, amit tegnap még én kaphattam volna! Ó, a hálátlanok! S felém villant akkor a Müller szeme, s gúny volt abban - bukásom oly nyilvánvalóvá vált, oly teljes volt a megaláztatás, hogy bizony mondom nektek, sírni tudtam volna. „Most mit vagytok úgy oda ettől a szartól?” - mondtam ekkor sírás helyett, s összeszedve minden lelkierőm, elsomfordáltam onnan.
Egy teljes évet vártam a bosszúra, de megérte. Mert egy év múlva a Müller egy ugyanilyennel próbálkozott, s én, kivárva a megfelelő lélektani pillanatot, előhúztam a tollat. Csak úgy, nem is mutogatva, mintegy magam szórakoztatására csupán. De ha azt a tollat megfordítottam, akkor a rajta levő nőről úgy hullt le a ruha, mint másról a boldog szerelemben, s még kacsintott is hozzá. S ha visszafordítottam, akkor felöltözött. Hogy nyüzsögtek mind a talpnyalók, undokul, s kapkodtak a kincs után - hiába. S én akkor a Müllerre vetetettem egy pillantást...
De véget ért a boldogság, a könnyű öröm, mert egy őszön, nyolcadikban, a Nagy Attila beállított, s valódi Levi’s feszült rajta.
Tudtuk mi, persze, hogy létezik ilyen, létezik amerikai farmer, indigós, de inkább a mesék birodalma volt ez, mintsem valóság, s az Odrák és Trapperek öntudatlan nihiljében azt hittük, így is van boldogság.
Nincs.
Nagy Attila megjelenése a kijózanodás keserű csöndjét vonta maga után.
Nagy volt az a csönd.
S azzal is kár volt próbálkozni, hogy nem vesszük észre. Őt szolgálta volna a gúny éppúgy, mint a hallgatás. Szegény Pálinkás még próbálkozott, hogy „nem is piros címkés”, bár ne tette volna. S én láttam Boér Erika pillantását, amely végigsiklott azon a Levi’s-en, szünetben, a zsibongóban, s tudtam, az életnek így nem sok értelme van.
Tétován lépkedtem hazafelé, üres, kiégett lélekkel. Anyám szólt, „egyél, nekem nősz nagyra szentem”, de én csak így kiáltok: „Nem kell!” (Ez nyilván úgy esett az én anyámnak, mintha szívébe nagy kést mártanának - csak ezt akkor nem gondoltam végig.)
Aztán mindent megvallottam. Könnyeimmel küzdve. Még a Bőért is szóba hoztam, férfiatlan őszinteséggel. Aztán délután, már jó szürkületben felmentünk Nyergessel és Müllerrel a fogashoz, a szokott helyre, amely felfedezőjéről a büszke „Bayer-kanyon” nevet kapta, befeküdtünk a vízátvezetőnél a sínek alá, megvártuk, míg jön a fogas, s míg elhúzott felettünk, ordítottunk torkunk szakadtából, látszólag úgy, mint régen, éveken át, de sejtettük, hogy ez már az utolsó bátorságfejlesztő fogas alá fekvés, s ennek mindörökre vége, új kalandok várnak, új kincsek, amelyekhez Levi’s-t kell szerezni...
Karácsonyra megkaptam. Hozzá egy valódi Adidas edzőcipőt, fehéret, három fekete csíkkal. Nagy Attilát megütötte a guta.
Aztán nyár lett, a Molnár Ildi smárolt velem - s hosszú-hosszú nyarak múltak, míg végre nem filozófiai alapon rájöttem, miért is olyan nagy marhaság a kommunizmus.
Tévétörténelem
Sok minden történt a boldog emlékezetű hatvanas években (a „boldog” jelző nem politikai állásfoglalás, kizárólag a viráglép-tű gyermekkorra utal!). Szóval, sok minden történt. Ott volt mindjárt 1960 novembere, amikor is 81 kommunista párt értekezett egyszerre Moszkvában, és ha már ott voltak, mindjárt felhívást is intéztek a világ népeihez. Aztán 1961. szeptember 12-én az MSZMP KB határozatot hozott a magyar népgazdaság fejlesztésének második ötéves tervéről - gondoljátok meg, proletárok! -, 1962. november 20. és 24. között pedig lázban égett az ország, ami nem is csoda, hiszen összeröffent az MSZMP VIII. kongresszusa, amelyen nem kevesebbet tűztek ki célul, mint a szocializmus felépítését. 1963. február 26-án a Táltos utcában összeült a család, és határozatot hozott, hogy még aznap belátogatnak a Rókus Kórházba, mivel Gyimes Dalma betanított munkás és Bayer Ottmár sorkatona szerelméből egészséges fiúgyermek született. Nagymama kirántott egy szép kendermagosat, azután mentek.
A nővérke egy üveglap mögött állt, és felmutatott egy kopasz, vörös, ordító valamit.
- Istenem! Öcsikém! A miénk a legszebb! - kiáltott fel a nagymama.
- Jézus Mária, milyen lehet a többi? - állt két lábbal a földön a honvéd.
Ez áll a családi krónikában.
És a családi krónikák nem hazudnak.
És sok minden történt még. Volt Disznó-öböl, felavatták a Dunai Cement- és Mészműveket, felhúzták a berlini falat, és a KB kimondta, hogy „a kétfrontos harc elvét differenciáltan, az ideológiai front egyes területeinek eltérő helyzetével számot vetve kell érvényesíteni”.
S ami a legfontosabb: Bayer Ottmár segédoperatőr minden pénzén televíziót vásárolt a családjának egy tavaszi délután.
1969-et írtak akkor, s bizony mondom néktek, virágba borultak a Virányos úti gesztenyefák...

...És akkor eljövendett közénk a Négy páncélos és a kutya...
Meg nem mondom immár e nagy idő távolából, hogy mi volt az ő nevük, de hogy szerettük őket - kiváltképp a kutyát! -, az faktum. Palkó unokabátyámmal tankot szerkesztettünk hokedliből odakünn a konyhán. A nagy mosogatóvájdling alá szerencsére befértünk mind a ketten, erre nagy szükség volt, mivel a nagy mosogatóvájdling képezte a tank tetejét, hiszen semmi sem lenyűgözőbb ezen a földön, mint a tank felcsapható, kerek tetőablaka. Azt fél percenként felcsaptuk, és kinéztünk a háborúba. Rajtunk volt a téli pomponos sapi, persze kifordítva, ugyanis egy igazi harckocsizó sapija szembetűnően pompontalan. Mikor így, acélos arccal kinéztünk a háborúba, akkor megengedtük Péter unokaöcsémnek, hogy kinézzen velünk. Ezek Péter unokaöcsém életének megszentelt, nagy pillanatai voltak, ugyanis ő alakította a kutyát. Péter unokaöcsém nem szeretett kutya lenni. Négy páncélos akart lenni, pomponos sapiban. Éppen olyan öntudatos lengyel hazafi volt, mint mi, sziklaszilárdan gyűlölte a fasisztákat, és a hős szovjet tankok oldalán akart harcba szállni mivelünk. Erről hamar le kellett mondania. Utóbb megelégedett volna a filmbéli kutya státusával is, hiszen azt rajongásig szerették a hős páncélosok - mi viszont a ridegebb állattartás hívei voltunk, s olykor rúgtuk is Pétert a vájdling alatt. Aztán amikor századszor csaptuk fel tankunk tetejét, leesett a vájdling, és iszonyú nagy zajt csapott. Akkor kijött a nagymama, jól összepofozott mindenkit, és menni kellett aludni.
Lengyelország felosztásáról, a katyni erdőről nem hallottunk még húsz évig...
Az idő tájt kijutott nekünk a lengyelekből - elég nagy lelkiismeret-furdalása lehetett valakinek. Alig szabadították fel a ruszkik Lengyelországot a négy páncélos kedves, humoros és mindamellett hősies asszisztenciájával, máris izgulhattunk Kloss kapitányért (Stanislaw Mikulski, magyar hangja Láng József). Jó Kloss kapitány a Kockázat című nagy ívű sorozat főhőse volt, ha emlékezetem nem csal, kémként kereste kenyerét, és nem ismerte a félelmet. Ebbéli minőségében Stirlitz előképének tekinthető, aki jó tíz évvel később A tavasz tizenhét pillanatában domborított nagyot. De Kloss kapitány hullámos, hátrafésült, kissé őszbe csavarodó hajviselete a Lajtán inneni párttitkárfrizurának is prototípusa lett - utóbb leginkább Lázár György hajazott erre a dizájnra.
De hejhó! Röpülj hajóm! Mikulski mester négy évtizedet átívelő fürtjeivel búcsúzzunk lengyel testvéreinktől, várnak a hazai vizek, lelkünkben jóleső melegség honol, s mint egy békés, kenyérszagú áldás, úgy tűnik fel Bors Máté és csapata...
Mert ki ne emlékezne a Bors kétezer-hatszáz epizódjára! Az ifjú Sztankay kellemes baritonja egy egész országnak bebizonyította, hogy a második világháború poklában, a német megszállás legsötétebb napjaiban is itt pislákolt közöttünk az emberség meleg mécsese, s hogy nincs az életben oly szörnyűség, amelyet ne lehetne kikacagni. Antal Imre is a Borsban debütált - kedves volt ő, ifjú és tehetséges. A cselekmény szövevényes, kalandosan tekergő szálai pedig csak összefutottak végül egy pontban, miszerint minden tisztességes ember kommunista lesz a végén, ugyanis nincsen más kiút. Így jártak a Bors Mátéék mind, és megpihentek Gobbi Hilda ellenálló kebelén. Semmivel sem volt rosszabb sors az övék, mint szegény tizedesé (Sinkovits Imre), aki egy amúgy nagyszerű film vörös farkában volt kénytelen előbányászni magából a szovjet iránti leküzdhetetlen vonzalmat...
De vissza még a Borshoz! Volt ott két felejthetetlen figura: az Őszi meg a Dezső.
Emlékeztek, ugye, felebarátim? Tízmillió derék magyar fújta a két titkosrendőr szavait: „Megcsípjük, Dezsőkém? Meg, Oszi!” És nem csípték meg soha. Nem voltak kérdések, nem kellett a dolgokat cizellálni, az egész Horthy-rendszer el volt intézve ezzel a két idiótával.
És került az asztalra vasárnapon kirántott hús rizsával, jó tejfölös uborkasalátával, épült, szépült, gyarapodott az ország...

Persze botorság volna azt hinni, hogy ekkor, a hőskorszakban csupa háború volt a televízió. Nem, eljött közénk a felhőtlen szórakozás is, a háziasszonyok egyre gyorsabban kevergették a rántást, nehogy lekéssenek a képzelet szárnyán emberen és földön túl szárnyaló vad, titokzatos Orion űrhajóról...
Az jó volt, az az Orion.
Az maga volt a bizonyíték, hogy a Váci út és a Lehel út sarkán kívül vannak még helyek. Persze konzervatív, hogy ne mondjam, tamáskodó egy fajta ez a magyar, ezért reggel munkába menet a büdös kis farmotoros Ikaruson mindenki arról beszélt, hogy milyen nevetséges ez az Orion, „hát a vak is látja, hogy kávéfőzők repkednek a levegőben”! Úgy, úgy, de azért ki nem hagytunk volna egyetlen epizódot, a világ minden kincséért sem. És rettegtünk a varangyoktól, és tízórai szünetben azt ordította az iskola, hogy „Meklén, lovagol a kecskén, Tamara, az Orion szamara...”, és a Dobák Dalma volt a Tamara, és én szerettem a Dobák Dalmát nagy, erős szerelemmel...
Az Orion keresetlen primitívsége egyébként önmagában reflektorfénybe helyezte népünk egészségtelen kozmopolitizmusát, azt a lenézést, amelyen zátonyra futott minden más jó szándékú hazai kezdeményezés. Mert amennyire rajongtunk az Orionért, annyira megvetettük a mi saját, különbejáratú Pirx pilótánkat. A Pirx pilóta kalandjaiban röpködő kávéfőzőket persze kiröhögtük, maró gúnnyal!
Hazám, hazám, szegény hazám...

És akkor egyszerre, minden átmenet nélkül betört hozzánk a fogyasztói társadalom. A fogyasztói társadalom hozzám a kis szoba ajtajának alja és a parketta teteje által képzett résen keresztül tört be, ugyanis szüleim valami érthetetlen okból eltiltottak élvezetétől.
A fogyasztói társadalmat Ben Quicknek hívták. A Hosszú, forró nyár című sorozatban forgolódott hónapokon át, és egyszerűen letaglózta a lakosságot. A világ - Eppur si muove! - mindannyiuk számára Ben Quickké változott. Őt hordtuk a trikónkon, ő lifegett a kulcstartónkon, az ő poszterét rajzszögeztük a klozetajtóra belülről, s így kifürkészte legbensőbb titkainkat...
Tobzódtunk, fürödtünk az ő harcában boldogan, ideológiamentesen. S ez még csak a kezdet volt!
Mert kisvártatva mellénk telepedett és rágyújtott pipájára Maigret felügyelő, ki a Georges Simenon nevet kapta a keresztségben...
Ben Quick és Maigret: ők ketten többet ártottak a kétfrontos ideológiai harcnak és a szocializmus ügyének, mint az összes aljas, szemét, sötétben bujkáló ellenforradalmár együttvéve, hozzájuk csapva még a két kulák nagyapámat...
Ben Quick és Maigret... Ők voltak a polgári miliő ebben a szegényszagú prolivircsaftban.
Maigret elvitt minket Párizs füstös, lepusztult citoyen kávéházaiba, tőle hallottuk, hogy a letartóztatottnak vannak jogai, meg hogy mindenkit ártatlannak kell tekinteni a bírósági ítéletig.
S Maigret után már nem volt megállás. Jött a frivol, kihívóan burzsoá Arséne Lupin, amelynek már rulettasztalos, neccharis-nyás főcíme is kihívás volt Gogolák elvtársnő „kurta” szoknyája ellen. Aztán Angyal - az álomautók, a kastélyok, az angol felső tízezer hivalkodó jóléte, fűszerezve Roger Moore abszolút antipárttitkár-külsejével -, ez már komoly csapás volt a rendszerre. Ezután hiába mondta el a Gedeon Pál a Híradóban, hogy mindjárt vége van a kapitalistáknak. Minden este beszáguldottak ugyanis a lakótelepi komfortokba - jött a Minden lében két kanál, ami az Angyal Tony Curtisszel hatványra emelve, jött a Tony Ferrarival, aztán mi meg Kőbányán lefostuk a lábunk szárát...
Ráadásul ez a Tony gyerek egy egyszerű Kertész Tamás a „nyóckerületből” - hja, így jár az ember fia, ha elmegy innen a büdös francba...
Még egyszer utoljára felhorgadt az öntudat, egy súlyos követ hajított a Mercedesek és svungos pofonok mocsarába: ez a kő volt az Egy óra múlva itt vagyok, benne a nagyon hülye és nagyon szeretni való Láng Vince - Harsányi Gábor hattyúdala. (Nem, igazságtalan vagyok, Harsányi Gábor a Palacsintás királyban nyújtotta élete legjobbját - nem vicc!)
Elkésett próbálkozás volt ez. Mire Láng Vince a drága emlékezetű Gyenge Árpáddal keresztül-kasul idétlenkedte a képernyőt, addigra elfogyott a szocializmust építő lendület. Egyre többen suttogták itt-ott, hogy a király meztelen.
Jó, jó, volt még Stirlitz, a „tiszta fajú árja”, de most mondjátok meg őszintén, kit érdekelt? Már csak a Televíziós mesék felnőtteknek című sci-fi-sorozat hozta össze az országot, mert az volt a legborzasztóbb, amit valaha bemutattak, viszont abban meg lehetett nézni a Berecz János feleségének a mellét, és az eo ipso jó mell volt, hát még ahhoz képest, hogy Kádár János a grízes tésztát szerette a legjobban, ugye...
Szóval, rohantunk a forradalomba.
Aztán győztünk.
Eloldottuk az ország hajóját a keleti partoktól, s talán meg fogják engedni nekünk, hogy kikössünk a fényességes Nyugaton.
A Dallas mindenesetre már megvan...
A feljelentés
Szerettem nézni, ahogy kukázott. Lassú, akkurátus mozdulatai voltak, s nagy, gömbölyű, tar koponyája. Gonosz volt, mint a házmesterek, s a gyerekeket is utálta.
Minket komoly, erős gyerekeskü kötött, hogy ennek a lénynek pusztulnia kell, ő foglya volt a gőgnek s önnön házmesterségének, úgy kellett harcolnia, mintha nem is lenne harc, mintha mi sem lennénk, s nem lennének ok-okozati összefüggések. Soha nem reagált egyetlen hadműveletünkre sem, de jeges nyugalommal állt bosszút - ez tette olyan különlegesen iszonyúvá.
Háborúnk váltakozó szerencsével folyt.
Csak a Lászlóné a harmadikról, csak az volt egyedül a házmester szövetségese, a Lászlóné, akihez hajdanán nyilván tartozott egy szerencsétlen sorsú László, de ez régen lehetett, olyan régen, hogy én például még az angyalok között laktam, ahogy nagyi hihetetlen pontossággal meg tudta határozni ezeket a bonyolult dolgokat - bár nagyi szerint Emil barátom ez idő tájt az ördögök között volt fellelhető, s ez a tény mérhetetlenül megnövelte előttem Emil barátom tekintélyét, talán ezért nem volt kérdés soha, egyetlen pillanatig sem, hogy ő a vezér, s nekem csak a részletekkel kell bíbelődnöm, például azzal, hogyan lopjam el nagyapám fekete Bagarolját, mert Bagarol kell, az nem is kérdés, a Lászlóné ugyanis egész nap az ablakpárkányát fényesíti, csillog, ragyog, és kellemetlenül elüt a ház otthonos lepusztultságától, a vén dög már akkor morog, ha megközelítjük - hát most majd meglátja, lesz finom, omlós, szurokfekete Bagarol, jaj de puha, de jó kenni, s milyen csodálatos most, ahogy így üvölt, magából kikelve, szép borzas a haja, sikoltozik le a harmadikról, és a házmester tudja. - ó, a sátán! -, persze, hogy tudja, és nagyi is tudja, de akármilyen szigorúan próbál feltenni néhány, Bagarolra vonatkozó kérdést, egy alig észrevehető mosoly bujkál az ajka körül, csak annyit mond végül, hogy szedjem a lábam, és hozzak cipőkrémet, mielőtt nagyapám haza találna jönni, és ez az összeesküvés, ez titok, ez széttéphetetlen kapocs, a nagyi tudja, én tudom, és mind a ketten tudjuk, hogy a másik is tudja, s már ugrok is, Bagaroltól mocskos tenyerembe szorítom a pénzt, rohanok lefelé, kettesével szedem a lépcsőket, és egyenesen belerohanok a kinyújtott, barom nagy kezébe, és rettenetesen pofon vág, és szenvtelenül mondja, inkább suttogja, hogy „ne kenjük be cipőkrémmel az ablakpárkányt”, ennyi az egész, már megy is, nincs köztünk helye magyarázkodásnak, háború van, ég az arcom, minden más esetben bőgnék egy ekkora pofontól, de most ez fel sem merül, „a marha paraszt!” - lihegi Emil barátom, vöröslő képemet vizsgálgatva, s akkor már rém büszke vagyok a pofonomra, minden fiú megvizsgál, a bosszúállás édes melege leng körülöttünk, s ettől annyira meghatódom, hogy utoljára fogom fel az összefüggést a szemközti építkezés és a negyedik emeleti kuka között, de végre felfogom, s már száguldunk is lefelé, és lopódzunk fölfelé, hónunk alatt egy-két téglával, egy rövid óra a meleg, késő nyári szürkületben, s a nagy kuka szépen tele van pakolva téglával, tetején kevés igazi szemét álcázás végett, s ez - hogy a Farkas gyerek megelégedett baritonját idézzem - bizony iszonyú nehéz; aztán ismét csalódunk persze, mert lehetne mérgesebb, arra vágyunk, hogy ordítson, téglákat dobáljon átkozódva, de ehelyett valami emberfeletti erőfeszítéssel ráemeli a kukát a kétkerekű lépcsőjáró talyigára, és viszi, még annyi sem látszik az arcán, hogy ez bizony rettentően nehéz, és ez a félelmetes igazán, míg a két rettenetes pofon, amit Emil barátom és a Farkas gyerek estig beszerez, csak tréfa, nincs jelentősége, jelentősége csak a házmester rezzenéstelen arcának van, és a hallgatásnak, ettől mély, komoly és szent ez a háború, amellyel együtt érkezünk kamaszkorunk izzadt, kapkodó titkaihoz.
Felnőttebb lett a harc, eltűnt belőle sok misztikum, és eltűntek a pofonok - az öregember csak a gyerekeket utálta, a szép, egészséges kamasz fiúk fájtak neki, s a fájdalom bonyolultabb gonoszságokat követel. Esti leskelődéseket, amikor az éjféli kapuzárás előtt engedelmesen dőltek a lányok a lepattogzott falnak a sötét pincelejárónál, nyár volt olyankor, édesen rothadt a szemét, és végtelen hosszú ideig tartott, míg eljutottunk a nagy, kemény mellekig, sután, remegő kézzel lehúztuk végre saját cipzárunkat - és a szégyenlős, pirulós kielégülés előtti másodpercben pokoli fény gyúlt hirtelen, s nem is próbáltuk eltakarni magunkat, csak pislogtunk a világosságba, két riadt kis állat, s messze fent, a lépcső tetején ott állt a mi öreg házmesterünk, „nem kupleráj” - vakkantotta szürkén, haragtalanul, kőarcán még az sem látszott, hogy észrevette azokat a gyönyörű, fiatal melleket, amelyektől fényévek választották el egész életében, aztán újra sötét lett, terméketlen sötét, és a lányok hazamentek, ha nem lettünk volna olyan mérhetetlenül kétségbeesettek, láttuk volna, hogy az ő kielégületlenségük sokkal pusztítóbb, mélyebb és felejthetetlenebb a mienkénél, mert őbennük már az asszony készülődött ott a sötét pincelejáróban, de erről mi semmit sem tudtunk, mert kétségbe voltunk esve, és kétségbeesésünkben vettünk egy üveg konyakot az ellenségnek; „nem iszom” - mondta másnap, nekem hozva vissza a bontatlan üveget, ő, a megvesztegethetetlen, és akkor hét végén már vártuk, éjfél is elmúlt, sokan voltunk, nagyon sokan, de csak hárman jutottunk a paradicsomba, a szüleim franciaágyán, az én szomorú kis heverőmön és a kádban, mi pedig ültünk a konyhában, nagyon tudtam, ó, nagyon tudtam a July Morning futamait, zokogott kezemben a partvisnyél, Barnabás pontos ritmust ütött az asztalon, Karcsi, az áruló a kádban volt éppen, és csöngettek - ő volt, a rohadt zöld melegítőjében...
- Csend legyen. Ez tisztességes ház, kérem. Ha nem hagyják azonnal abba, feljelentem magukat a rendőrségen.
Legalább a hangját emelte volna fel. Legalább megpróbált volna fenyegető lenni.
- Ne haragudjon, Rudi bácsi. Azonnal abbahagyjuk. Születésnapom van, igyon már velünk egy pohár bort...
Ennyire kézenfekvő mindig a megoldás. Ott állt az öregember, kezében egy pohár rozzant házi borral, s hosszú évek stratégiája vált semmivé egyetlen pillanat alatt, koccintottunk, nem, nem a születésnapomra, hanem a mély, komoly és szent háborúnkra, amely átívelt szédítő változásainkon éppúgy, mint az ő zavarba ejtő változatlanságán, ez volt az egyetlen bizonyosság, a mérték..., a körfolyosós hét-kilenc a Táltos utcában, az örök ház, amelyben mi és ő széttéphetetlenül összetartoztunk, immár mindörökre...
Érettségi után aztán vége van mindennek, s ez az újfajta szomorúság terelt együvé mindannyiunkat a régi helyre, hogy még egyszer megszokott és örök legyen minden. És elmúlt éjfél, és újra - ki tudja, hányadszor? - meggyalázták szüleim hitvesi ágyát - és csöngettek. Összenéztünk, melegen, mert nagyon hiányzott már az öreg, elmúlt ifjúságunk gonosz tanúja a gyűlölt zöld melegítőben, üres volt a helye a hokedlin, Barnabás bort töltött, Emil barátom szemében könny csillogott - én pedig kinyitottam az ajtót.
- Jó estét. A házfelügyelő feljelentést tett csendháborításért. Ki a házigazda? Kérem a személyi igazolványokat...
Régen megbocsátottam. Talán már másnap - keservesen éreztem magam, nagyon nagy magány szakadt rám - a lépcsőházban találkoztunk, öreg volt, nagyon öreg, kőarca mögött hirtelen feltűnt az igazi, a szánalmas ábrázat, egymásra néztünk, köszönt, majdnem alázatosan, s mind a ketten tudtuk, hogy ő csak egy vén trotli, egy pitiáner házmester, egy feljelentgető áruló, és a háborúnak mindkét fél teljes vereségével örökre vége...
Úgy ötven év múlva...
...- Jaj, Anyika, hát nem emlékszik?
Ott balra, a sarokban, ott lakott a Szelőczei bácsi meg a Szelőczei néni. Nagy csontú, szép, ősz ember volt a Szelőczei bácsi, minden reggel lekukázott - az csuda volt, ahogy lehordta a kukákat az összes emeletről, és dúdolt, és pirospozsga nőtt az arcán, és elmúlt hetvenéves...
Aztán megvakult.
Kitolta a Szelőczei néni őt a belső udvar napfoltjára, és néma is lett az öregember attól kezdve, hogy csak befelé nézett, borzas, mezítelen, soha be nem teljesülő vágyak parázna szemeibe - az öregasszony pedig beleállt a kukázásba, két órával korábban kelt, hogy időre végezzen, fonnyadt, eres seprűnyél lett a karja, a tekintete meg a mosolya, és elmaradtak a vaníliaillatú, lapos mazsolákkal zsúfolt lepények, amelyeket a fényesre suvickolt ablakpárkányra tett hűlni éveken át, s amiből mindig jutott nekünk is, visító, szégyentelen, maszatos gyerekeknek...
És porolónk is volt ott az udvaron, szép, míves poroló, fel lehetett mászni rá, és le lehetett esni róla a fű fölverte, repedezett betonra, aztán eljött a szombat, a nagy mulatság, amikor minden gyerek és unoka lehordta a nagy, hurkákba göngyölt szőnyegeket, és a fonott prakkerral kipüföltük belőlük a port, szállt a por, fel a magasba, bele az elérhetetlen, kék égdarabba - csak a Lászlóné nem mosolygott, a Lászlóné, aki maga hordta le a szőnyegeit, egyedül és elsőnek, hogy ne szálljon rá a mások piszka, és nem is láttuk aztán egész héten, csak ha véletlenül elfutottunk az ablaka előtt, mert akkor kijött, és kiabált csúnyán, boszorkányosan.
- A László néni ugye seprűn jár?
- Csak magányos, kisfiam. Nem tudhatjuk, mi fáj neki...
Ott pedig, középen, a pincelakásban lakott az öreg cipész. Ejnye no, a nevét elfelejtettem, de az arca itt van előttem, meg az alakja is, nem csoda, hiszen púpja volt, vagy mi, ezért aztán szent borzalommal figyeltük, ahogy tesz-vesz a sötét, csirizszagú műhelyecske mélyén, a földig érő, ménkű mocskos bőrkötényben, s ha elég sokáig lestük, hát ránk vicsorgott kevés, sárga foggal, amitől szétfutottunk visítva, gyáván, az Emilék ajtajához, megülni a haditanácsot...
Az Emil volt köztünk a legnagyobb.
- Ki meri megfogni a púpját? Na, erre lett csend.
A vakmerőségnek is van határa, ugye.
- Én meg merem...
És terv született, hajmeresztő, és az Emil elbújt a műhelyecske ajtaja mögött, mi pedig kellő távolból rázendítettünk, hogy „púpos! púpos!”, és előjött az öreg cipész a sötétből, mint valami rovar, és tétován, nehezen botorkált felénk, és ekkor ugrott az Emil, és rátette tenyerét a púpra...
Rohantunk nevetve.
Muszáj volt nevetni, görcsösen, mert jól láttuk, hogy csupa könny az öregember szeme.
És akkor este nagyapa kegyetlenül megvert, a fonott prakkerral, hogy „ezt egy életre megemlegessem”...
Így volt.
Emlékszem az egész házra.
...Hogy tetszik mondani? Ja, azt nem tudom, Anyika... Elfelejtettem... Odadughatja akárki orra alá a gróf Khuen-Héderváry Károly vagy a Simonyi-Semadam Sándor képét, senki sem fogja megmondani, kicsodák. Az élet a fontos... Aztán vagy feltámadnak valahogy mind, a régi emberek, és lesz nekünk egy új reneszánsz, vagy úgyis vége. Még csak kérdés se marad miutánunk, s ha maradna is - nem lesz, aki feltegye...
A mozi
Először is jónak kellett lenni. Elpakolni a játékokat, megenni az ebédet - a sárgaborsó-főzeléket is -, este első szóra megfürdeni, s csak kicsit olvasni még az ágyban elalvás előtt.
Nem ártott, ha az ember magától elmosogatott, mondjuk, szombaton. Esetleg megvárta Mária nénit, és segített felcipelni a csomagot. Ez esetben is az időzítés volt fontos, a szombat tűnt ideálisnak, mert Mária néni szombaton úgyis átjött kávéra, délután, és akkor elhangzott a kulcsmondat: „Magduskám, egy angyal ez a gyerek!”
Így, ekkora munícióval aztán viszonylag nyugodtan, majdnem a biztos siker reményében lehetett nekirugaszkodni a vasárnapnak, nem sokkal reggeli után, még pizsamában, angyalarccal, s gondosan ügyelve, hogy az édes kis kakaóbajusz a helyén legyen.
- Nagyi, matiné van az Ugocsában.
Nagyi ilyenkor rettenetes helyzetbe került. Ugyanis valami megmagyarázhatatlan, talán kislánykorában gyökeredző nagy, szent borzalommal viseltetett a mozi iránt. Továbbá ott lebegett képzeletében a cukrosbácsi. Minden unokája fújta, álmából felébresztve is, hogy nem, nem áll szóba idegenekkel, nem, nem fogad el édességet - hiába. Kétszeresen hiába. Mert nagyi soha nem nyugodott meg, s ha egyedül voltunk az utcán, akkor minden járókelő potenciális cukrosbácsivá aljasult képzeletében - mi pedig annyira, de annyira reménykedtünk, hogy legalább egyetlenegyszer megállít minket egy igazi, mesebeli cukrosbácsi, akinek csupa álságból jóságos lesz az arca, szelíd a hangja, fehér a haja, és rogyásig lesz pakolva cukorral meg csokival, s azt mind nekünk adja, csupa álságból, mi meg elfogadjuk, magunkba tömjük, csupa álságból persze, aztán jól elszaladunk, mielőtt a cukros átváltozna Nagyszakállú Bakaraszttá, és derékig belevágna minket a földbe, ami a kedvenc hobbija őneki.
Hát egy frászt. Nem volt a környéken egyetlen álságos se, várhattuk napestig a dögöt.
De a nagyi, azért komoly dilemmába került. Hiszen a másik serpenyőben volt, és komoly súllyal bírt az egész heti jóság, a csomagfelcipelés meg az édes kis kakaóbajusz, ötvözve angyali tekintettel, arról nem is beszélve, hogy nagyi igazából szégyellte ezt a cukrosbácsiügyet. Úgyhogy elengedett. Csak a szíve szakadt belé.
A matiné, az tízkor kezdődött. Kilenckor már összegyűlt a csapat. A Tartsay Vilmos utcában be kellett menni a borozóba. Tudniillik a kertben ultiztak, tarkóra lökött kalapban meg pozsgával, randával és pirossal az arcon. Álltunk kicsit a hátak megett, és akkor beküldtek fröccsért meg egy korsóért, és maradt a tízesből egy-két forint, azt pedig csak a Béla bácsi próbálta visszakérni, ő is csak egyetlenegyszer, mert elküldték az asztaltól, nem játszottak vele, és akkor nagyon szégyellte magát, annyira, hogy mi sajnáltuk őt, és elhívtuk, jöjjön velünk matinéra, persze nem jött, csak csúnyákat mondott, de következő héten egy egész tízest felejtett el visszakérni, naná, hogy nem tőlem, hanem a Farkas gyerektől, aki mindjárt vett mentolos szipkát a bazárban, bele kellett őrülni, ahogy dohányzott vele, de van igazság, mert szép, egészséges szájfertőzést kapott aztán tőle, és olyan helyes, piros meg fehér hólyagok nőttek a pofájában, csuda szépen bőgött vagy egy hétig.
Azt hiszem, a matinén két filmet vetítettek úgy tíz évig. A Százegy kiskutyát meg a Jégkirálynőt. De nem lehetett megunni. A szittyós perecet se, amin hatalmas, fehér sóhólyagok burjánzottak, meg a Farkas Emilt se, aki nagy volt, dagadt, és idősebb nálunk, és szégyellte, hogy mesefilmet néz, ezért végigpofázta az összes előadást, meg felrakta a lábát a székre, ami csodálatosan bátor, felnőtt dolog volt. Hazafelé még beugrottunk a Kutorhoz, jaffafagyira, ötvenfilléres gombócokban mérte, és mint a rosseb, olyan rossz volt.
Kinőttük aztán a matinét, mert rohadt az élet. Csak nem tudjuk ezt. És jött a Gojko Mitic, a szótlan, acélos tekintet, csupa apacs lépdelt elő a moziból, ruganyosan, harcra készen, felpattantunk a négyes-hatosra, aztán kitujáztunk a Zugligetbe vagy a „Nagyrétre”, lőttük egymást rózsafa íjjal, a nádvesszőkre szuroknehezék került, míg apa észre nem vette, s akkor nehéz pofonok jöttek, nyáron voltunk Osceolák, ugrottunk Osceola-fejest a strandon, oldalvást, combhoz szorított kézzel, a Gubán Miki, ő volt a legosceolább, ugrott a térdig érő vízbe, oldalvást, combhoz szorított kézzel, tíz öltéssel varrták a fejét.
Révfülöpön pedig a Bob herceget adták a szabadtérin, jaj, az nagyon szép volt, vittünk pokrócot, alábújtunk a szúnyogok elől, és a film vége előtt öt perccel már meg mertem fogni a Szollás Kriszti kezét a nehéz, lószagú pokróc alatt, aztán azon a héten megnéztük még ötször a Bob herceget, és izzadt a tenyerünk, és jaj, jaj...
Az Eper és vérre emlékszem még. Meg a Szelíd motorosokra és a Hairre. Akkortájt lázadtunk, kezdődtek a házibulik, s egyszer csak odalett a szüzesség.
Most már csak filmek vannak. Régóta. Amiket meg kell nézni. És vélemények. Amiket el kell mondani. Nincs perec. Sőt. Utálom, ha film közben zabálnak, zörgős zacskókkal babrálnak. Egész Pesten talán öt mozi van, amibe hajlandó vagyok beülni. A jegyszedő nénikkel sem küzdök soha többé. Nincs harminc éven felülieknek ajánlott film.
És mi lehet a Szollás Krisztivel?
Az első randevú
Ha van egy kis szerencsém, nem jön el. Mert abba lehet, hogy beledöglök, de... És ez a „de”, ez egy átkozottul nagy, erős és leküzdhetetlen de.
Mert addig rendben van, hogy a folyosón, a szünetben néha összenézünk.
Persze, amióta ezek az összenézések vannak, azóta teljesen felborult az élet normális menete, kizökkent az idő, mondhatni, s a jó ég tudja, ki született helyretenni azt. Ugyanis - de tényleg, nem is értem! - ahelyett, hogy a szünetben matekot írnék, tudva tudván, hogy a nyolcadikos matekjegy alaposan beleszámít a gimnáziumi felvételibe, vagy elvenném a Varga parizeres kenyerét - fogadjunk, hogy a Varga már hetek óta azt hiszi, felragyogott az ő szerencsecsillaga -, aztán belekötnék a Palástiba, vagy lerohannék pacsnit kunyerálni Csorba nénitől, s lefelé menet szétrugdalnám a folyosó végén felkupacolt olajos fűrészport, amivel drága jó Csorba néni a szutykot felsöpörni szokta volt, s miután szétrugdaltuk, mindjárt egészen érdekes szavakat kezd sikítani, megereszti fején a nagykendőt, szépen kipirosodik, s a felmosóronggyal hajigálódzik, méghozzá egészen meglepő ügyességgel, múltkor a Müller Feri be is kapta, egyenesen a pofájába, bőgött, s ez a bőgés úgy kellett nekem, mint egy falat kenyér, mert én és a Müller Feri már tudjuk, hogy kettőnk közül ő az erősebb, s leste az alkalmat, hogy egy komolyabb afférban ezt végre bebizonyítsa, nekem meg össze kellett szednem minden ravaszságomat, hogy elkerüljem a nyílt küzdelmet, egyfelől kedvében jártam, kínáltam savanyú cukorral, sőt megengedtem neki, hogy a savanyúcukor-lopó akciókban az egyszerű, veszélytelen s kissé megalázó figyelő státusból előlépjen felvásárlóvá, naná, hogy az én pénzemen, de éreztem, hogy már ez is kevés, ő már lopni akart, halált megvető bátorsággal, s maga akarja körbekínálni a szerzeményt. Ó, a hálátlan, ó, a trónkövetelő! Még abba is belementem, hogy a tengónál kiválassza a legjobb pályát, ha aftát rúgott, meg sem próbáltam letagadni, egy ideje tűröm, fogcsikorgatva, de egy király méltóságával tűröm, hogy elkísérgessen a kisnapejba, s ebédidő végeztével folyós, piszkosfehér, sehol máshol nem kapható, semmivel össze nem téveszthető napejos tejbegrízt kunyeráljon velem a konyhásnéniktől, tetején olvadt kakaós cukorral, tűröm, hogy megosszam vele a konyhásnénik langyos, zsírszagú, jóleső imádatát - tűröm, tűröm, tűröm, hiába. Tegnap forgó közben kétszer is idegent szervált a pimasz, s én marha képtelen voltam megállni szó nélkül, hát nekem jött volna ez a hercegecske, nekem bizony, láttam a szemén. Az utolsó pillanatban dobtam az asztalra az ütőt - a kínai szoftomat! -, s „hülyékkel nem játszom!” felkiáltással azonnal hátat fordítottam neki, ez volt az utolsó lehetőség, mert ha hátulról jön nekem, az nem ér, akkor leszedik rólam a többiek, s maradok én a legerősebb, de meleg helyzet volt, nem is tudom, meddig sikerült volna fenntartani a látszatot, de most bőgött, nyílt színen, mindenki látta, jó darabig nincs abban a helyzetben, hogy a királyságomra törjön, örülhet, ha nem lesz állandó gúny és nevetség tárgya, mert most könnyen lehet, hogy még a Palásti is rámutogat a háta mögött, ami szintén jó, mert akkor megvédem, néhány mitugrászt megverek helyette, kénytelen lesz a jóindulatomra hagyatkozni.
No, hát valahogy így zajlik az élet, de most itt vannak ezek az összenézések. Az rendben van, hogy első óta, nyolc hosszú, keserves éve szerelmes vagyok bele - kibe legyen szerelmes az ember, ha nem a Király Anikóba? De múlt héten a Fekete Orsi buliján táncolt velem, magasságos ég, az elérhetetlen, a megközelíthetetlen, a kitűnő tanuló, az ismeretlen, a misztikus, akinek katonatiszt az apja, velem, a megtestesült rosszal! Lassúztunk az Ajputszpellonjúra, csak gyertyák égtek, láttam én, ó, jól láttam, hogy a Müllert ütögeti a lapos guta, s ez olyan jólesett, annyira megnyugtatott, hogy szinte percekre elfeledtem, mennyire izzad a tenyerem. Szinte percekre elfeledtem kívülről nézni magam, ahogy tüneményes időtlenséggel, hülyén átkarolom a derekát, miközben a hátam meggörbed, előrenyaklik, nagyjából ritmusra lépegetek, mint egy barom, s csak a lábára vigyázok, az idegesség és a feszültség közel sodor az ájuláshoz, de a válla és a feje közé bújva minden fordulónál hátra kacsingatok, a Molnár Tibire, a Szabó Péterre, azok meg visszakacsingatnak, kacsingatunk, mint a debilek, a fél pofám már görcsbe áll, hát soha nem lesz vége ennek a rohadt számnak, ennek a lehetetlen helyzetnek, hogy mehetnék vissza közéjük, nyeglén, csúnyán beszélni, belekóstolni a bóléba, amit a Fekete Orsi mamája csinált, és állítólag bor is van benne, belekóstolni, és azt mondani, „hát ez nagyon gyenge, nincs valami rendes pia a háznál?”, amit nagyon remélek, mert ha van, akkor abból inni kell, nincs mese, és abba beledöglök, ott helyben, azonmód... Hát soha nem lesz vége - de ha vége lesz, akkor el kell engednem ezt a derekat, ezt a forró, pici tenyeret, s megfoghatom-e még valaha?
Vége lett. Elengedtem. Egy kicsit sem kárpótolt a többiek vihogásban manifesztálódó halálos irigysége.
Hétfőn a suliban majdnem odarohantam hozzá. Nem is értem, mi történt velem. Az utolsó pillanatban szerencsére észre tértem, s a szokásos „hello Király” után azonnal megpróbáltam levegőnek nézni. Hál’ istennek az udvaron volt a sorakozó, így módomban állt néhány hanyag haskelepet elvégezni a nyújtón. Aztán rádumáltam a Vargát, hogy próbálja meg ő is, jó hangosan dumáltam rá, s mivel a Varga leguggolni sem tudott rendesen, nemhogy haskelepezni, kiválóan lehetett röhögni rajta. Sajnos előkerült az a hülye Nagy Attila a céből - a cések puszta léte átok, istencsapás, felháborító merénylet -, és nekiállt ott nekem tökéletes haskelepeket csinálni, kettővel többet, mint én, még jó, hogy csöngettek, és fel kellett menni az osztályokba.
És akkor jött az a levél földrajzórán, miszerint „ugye tudod, hogy szeretlek?”, hát, ez nem igaz, ezt én álmodom, ez több annál, mint amit egy gyenge férfi lelke elviselni képes, és persze hogy kihív a Tüske, nem tudok egy büdös szót sem, majd pont a Szovjetunió iparával vagyok elfoglalva, hát azt ki se lehet mondani, hogy No vokuznyeck, hát kit érdekel, hogy mi van ott?
Ez egy karó, ez rendben van, a földrajz nem számít bele a továbbtanulásba, és most válaszolni kell, válaszolni, valami frappánsat, ami nem vallomás, de amiből mégis kiderül, hogy imádom, hogy most azonnal, egy ültő helyemben szíves örömest meghalok neki, amennyiben erre tart igényt.
„Miért?” - na tessék, ezt válaszolom, érdeklődöm itten, ó, hogy én mekkora állat vagyok...
„Mert helyes vagy” - ezt írja vissza ez a tündér, na tessék, helyes vagyok, tudtam én, anyám mindig is mondta, hogy én vagyok a legszebb, nagyanyám szerint pedig egyenesen angyal vagyok én azokkal a szőke fürtjeimmel meg az édes kis pofámmal, csak a Gitta néni, az osztályfőnököm bolondult meg, állítja, hogy ördög vagyok, meg kibírhatatlan, pimasz kamasz, de mit ért a Gitta néni ezekhez a dolgokhoz, kezemben végre a cáfolhatatlan bizonyíték, s nem akárkitől, de a Király Anikótól, akibe az egész iskola halálosan és reménytelenül és szívszaggatóan szerelmes nyolc keserves éve immár, ezt nektek, pubik, szerinte én vagyok a helyes, én, én, én!...
És akkor férfiatlanul ellágyultam, és moziba hívtam délután, és most itt állok a Moszkván, és remélem, nem jön el. Mert abba lehet, hogy beledöglök, de ha eljön, akkor mondani kell neki valamit, akkor beszélgetni kell, csak azt mondja meg gyorsan valaki, hogy miről, mi a keserves búbánatról lehet beszélgetni egy lánnyal...?
Késő. Már jön.
- Szia.
- Szia.
- Hát akkor, mehetünk?
Bólint. Naná, hogy mehetünk, mégis mi a fenét képzelek, minek jött ide, ha egyszer nem mehetünk.
Ááá, ezt a csendet nem lehet elviselni...
- Remélem, lesz jegy...
Bólint. Ezek szerint ő is reméli. De én mennyire remélem, ajvé, ha nem lesz jegy, másfél órát fogok hallgatni, ami talán több annál, mint amennyire helyes vagyok.
Jegy van. Köszönöm, Istenem.
Beülünk. Kapott egy perecet, most azt rágcsálja. Lehet, hogy tán tévedek, de szerintem unatkozik...
Végre, itt a sötét. Jó tíz percbe telik, míg térdemet végtelen lassúsággal hozzáérintem az ő fenséges térdéhez. Mi lesz, na most mi lesz? - nem húzza el. Mit jelenthet ez? Ha én azt tudnám... Mindenesetre most egy kicsit fészkelődöm, hanyagul, véletlenszerűen, mint aki valami kényelmes pozíciót keres, csak arra kell vigyázni, hogy a térdem el ne mozduljon, jó, ez sikerült, a jobb karom feltűnés nélkül átkerült a széktámlájára, most annyira kényelmetlen, hogy mindjárt elpusztulok, de csak nem fogom ilyen apróságok miatt feladni ezt a nehezen megszerzett állást, igen, most pihenjünk kicsikét...
Érdekes. Ki gondolta volna, hogy a nagy vállizom ilyen gyorsan képes görcsbe állni. Alig fél órája csúsztatom csak a fent lévő kezemet a vállai felé, s mindjárt elkezdek hangosan sikoltozni a fájdalomtól...
Még egy centi, és tenyerembe simul a válla...
Most. Most ne tétovázz, karold át, lesz, ami lesz...
De tényleg, hát mi történhet...
Legfeljebb lelöki a kezed...
Egy centi. Gyerünk...
Vége a filmnek.
Veszek gyorsan még két perecet, magyar ember evés közben nem beszél.
- Jó volt, nem?
- Jó.
S innentől hosszú, néma csend.
Hazaértünk valahogy. Elbúcsúztunk, s mikor végre egyedül maradtam, kicsit sírtam. Nem sokat, nem is hangosan, csak úgy befelé. Férfiasan.
Aztán elszaladt az év, s meghitten nem szóltunk egymáshoz. Az osztálykiránduláson megtört a jég, hazafelé, a sötét buszban már smároltunk, a Miskolczi Zsuzsa stopperral mérte, állítólag egyfolytában tíz percig, ki lett mondva, hogy ez a rekord, aztán kicsöngettek, végérvényesen és visszavonhatatlanul, és elmentünk gimnáziumba, egyszer láttam azóta, egy osztálytalálkozón, anya volt már akkor, ha jól emlékszem, s nem beszélgettünk ezekről a dolgokról, talán szeméremből, talán mert még nem voltak fontosak, de lehet, hogy csak lusták voltunk és ostobák, és nem hittük, hogy eljön majd az az idő, amikor jó lenne nem merni, és nem beszélni, és izzadó tenyérrel meredni egy piszkos kis mozi meghitt, varázslatos sötétjébe - egyetlenegyszer még, utoljára...
A vízállásjelentés
A magány várása, a magány akarása, a nagy, szent magányé, amely karjaiba vesz, elringat, s kibékít önmagáddal.
Hogy nem kell empátia.
Hogy elég főzni egy teát.
S ha akarod, a bögrét el se mosod, s szürcsölhetsz kedvedre, mint a disznó.
Mert a legjobb beszélgetni egyedül.
Úgy csupa érv, s mind hatásos.
Hogy kedvenc fotelod nem vet szemet másra.
Hogy büdös is lehetsz.
Az jó.
S a legjobb, ha közben lassan lehull az első hó. S tudod, ó, mennyire tudod, hogy mindjárt itt a felvételi. De még az Árpád-házi királyok se mennek flottul, pedig ráaludtál erre a napra is, hogy pihent legyél, s jól bereggeliztél, tojást, kettőt, szép tükrösen, puha kenyérbéllel mártogattál sárgáját, hozzá szelet szalonnát.
Egy szelet szalonna: a disznólét nirvánája.
Aztán kikészítettél minden könyvet, mai napi adagot, meg színes filcet, a fontoskákat aláhúzandó, hogy tudd, milyen színű filc jelöli, amit nem jegyzel meg soha. Aztán kibámulsz az ablakon. A szomszéd kertben dolgozik az Öreg. Simon bácsi ő, és szomszéd, és fát vág. Azt jó nézni, ahogy vágja. Rend van abban, meg élet, a cserépkályha melege, jó a pálinkája is, valóság ő, és igaza van, és kimelegszik, és homlokára löki az ócska kucsmát - nesze nekem, csak bámulok szobám ablakán kifelé a télbe, s megint nincs igazam. Nem is tudom, mikor volt utoljára igazam. Jól fölszerelt, kényelmes kis űrhajó ez itt, ez az enyém, meghitt, otthonos. Faburkolat, kandallótűz, medvebőr... könyvek. Ó, a könyvek! Gondosan összeválogatott gyűjtemény. Csáth Géza... Krúdy Szindbádja esős, ködös, őszi délutánokra. Tavaszra Utas és holdvilág, télre Kosztolányi Pacsirtája, nyárra Rejtő. Kész is. És repülök a fekete űrben, és más civilizáció után kutatok, és igenis vannak évszakok, éppen az, amelyiket akarom. S mennyivel jobb foglalatosság ez, mint felvételire készülni. Igen, ebben például igazam van. És akkor is, amikor vízállásjelentést hallgatok. Az űrhajómban, télen, nagy magányban. Tanulás helyett, míg a szomszédban dolgozik az Öreg. Soha senkinek nem fogom tudni megmagyarázni, miért szeretek vízállásjelentést hallgatni, pedig őrjöngve szeretek. Talán mert titkok birtokába jutok. Mert érthetetlenek és érdektelenek a szakkifejezések, s micsoda kéj, hogy én vagyok az egyetlen, aki hanyatt fekve ezzel tölti a drága időt. Mert mit számít az a pár matróz azon a néhány koszos folyón? Ők értik, s úgy nincs semmi értelme. Sok-sok millió ember rohangál körülöttem, látszólag fontos dolgokkal foglalkozik, s egyik sem tudja, hogy az Ung Ungvárnál apad, máshol árad. De én tudom. Sőt! Hosszú évek alatt rájöttem, hogy az Ung Ungvárnál mindig apad, máshol mindig árad, s ez az én külön bejáratú információm. Illetve mégsem. Rajtam kívül tudja még az ungvári révész, akit szintén megismertem a hosszú évek alatt. Szálas, inas ember az ungvári révész, és nagy harcsabajusza van őneki. Hosszú szárú a pipája, és embertelen büdös kapadohányt szí. Ül a parton, bámulja az apadó Ungot, s mélységes lelki rokonságban van velem, mert hosszú évek során rájött, nincs kit átvigyen a túlsó partra. Maga még csak átmenne, de hát az Ung Ungvárnál kizárólag apadni tud, büdös kis pocsolya az egész, jó, ha térdig vizes lesz, mire átgázol rajta. Szerelem se nagyon akad. Már amit érdemes lenne átvinni a túlsó partra.
Akkor meg minek?...
Így volt ez, így ismertem meg az ungvári révészt. Aztán felvettek. El is feledkeztem róla. Lettem valaki, mondják. Simon bácsi elment. A szobám se űrhajó már. Szerelmem van végre, kit átvinnék az összes túlsó partra. S akkor most megszüntetik a vízállásjelentést itt nekem. Pedig olyan jó lett volna bemutatni Sacit az ungvári révésznek.
Visszaadom a diplomámat inkább.
Újra felvételizek.
A magányról leszoktam úgyis.
Csak adjátok vissza a jelentésemet...
Legszebb nyári élményem
Na persze, könnyű azt mondani. Mert most vehetném, mondjuk, mindjárt az első hetet, amikor lementünk Érdligetre, és fölbicikliztünk Palkóval a Kutyavárra, aztán az Erzsike néni kertjébe kellett bemászni a zöld szilvák végett, mert a zöld szilvák igen kemények, és egy megfelelő léccel megfelelő ütemben és megfelelő erővel megütve igen messzire repülnek, nagy ívben. Aztán ha már bemászott az ember az Erzsike néni kertjébe, akkor megeszi a maradék, fán felejtett cseresznyét, bokron hagyott málnát, epret, ribizlit, miegymást, és jóllakottan jólesik az agyaggalambozás, amire szintén kiváló terep az Erzsike néni kertje, merthogy van benne mogyoróbokor, amiről lehet törni jó hajlékony mogyoróvesszőt, és folyik a kertben valami patakszerű dolog, mellette van jó nedves agyag, amiből kis galacsint gyúr az ember, a galacsint a mogyoróvessző végére teszi, aztán egy nagyot suhint, és már repül is az agyaggalamb... Egyenesen Erzsike néni ablakába, az ablak nyitva, úgyhogy nincs törés, csak szétmállik a randaság a falon, nagy csattanással, a tisztaszobában, és Erzsike nénit kiveri a frász, ugrik nagyot, üvölt cifrát, és rohan ki a nagyseprűvel, illetlenül felhúzva a nagyszoknyát, mert úgy haladósabb. És akkor menekülés, menekülés közben röhögés... Na de most hogy rajzoljam én ezt mind le, arról nem is beszélve, hogy ha lerajzolnám, akkor hosszú fejtegetéseket kellene végighallgatnom, amelyek mind igen magas erkölcsi magaslaton állanának, és arról szólnának, hogy rendes ember nem lop, amint ez az úttörők tizenkét pontjából is kiderül teljes egyértelműséggel...
Talán inkább a mozit. Az érdligeti mozit. Igen, az jó lenne... Egy hétig ment a Mackenna aranya, pontosan hétszer láttuk. Széket otthonról visz az ember az érdligeti moziba, persze, azt a kis összecsukható kempingszéket, és az első sorba ül, a rohampáholyba, ami egyfelől muszáj, másfelől szerencse. Szerencse, ugyanis a Mackenna aranyában van egy fürdős jelenet, amikor a Gregory Peck beugrik a tóba az indián lánnyal, és akkor van egy pillanat, amikor a víz alól fényképezve jó tized másodpercre látszik az indián lány melle, de teljesen, papuskám, és az az első sorból jó. Olyankor felhördül a mozi, aztán világosság lesz, mert úgy tízpercenként elszakad a film, de addig sem kell unatkozni, mert a hátsó sorokban dugnak, és amikor fény gyúl, akkor ordítanak a falu bikái, sikítanak ölükben a lányok, és ezt jó nézni meg hallgatni. Amúgy, nehogy elfeledjem megmagyarázni, pontosan ezért muszáj nekünk, kicsiknek az első sorba ülni. A dugás végett... Na de hát ezt se lehet... Hát mit szólna a Márta néni, ha mostan lerajzolnám neki, hogy miképpen dugják a Keglovics Margitot az érdligeti moziban? Hát nem hinné el, hogy ez a legszebb nyári élményem, hát azt hinné, hogy malackodok itten neki... Hej, Márta néni, Márta néni, pedig ha tetszene tudni, hogy az micsoda látvány! Arról még órákat lehet utána beszélni, moziból hazafelé menet, az árokpartra telepedve, jó poros, libaszaros papsajtot rágcsálva, nagy vágyódással, erős vágyódással, eljátszva a gondolattal, hogy talán lesz idő, amikor én is a hátsó sorba ülhetek, ölemben a Keglovics Margit, nagy terpeszben, fölhúzott szoknyájával...
Ááá... Nem komálja Márta néni a népies vonal ilyetén megnyilvánulását...
De talán a sufni. Az én sufnim, hátul a kertben, mindenféle hulladék fából összeróva, csak úgy nagyjából...
Minden van ott, és már minden fölfedezve. Nagy faládákban rozsdás, óillatú kacatok, szegek, csavarok, első világháborús gombok, az Elek papáé mind, és mocskosak, de színezüstből vannak miszerintünk. Az ásó fényes, gyakran van munkában, és szárad rajta egy fél lótetű. Néhány szem ráncos alma, tavalyról. A sarokban hangyaboly, gyakran megpiszkáljuk, akkor nagy a felhajtás, csudaszépen rohangálnak szerteszét, és csudaszép vörös hólyagot tud csípni az ember seggére. Aztán ott a régi pokróc, a macska már megint belekölykedzett. Évszázados krumpli, elfelejtett tulipánhagyma, szétszedett bicikli, amit soha többé nem rak össze senki, és színes képesújságok abból a korból, amikor még fiatal volt mindenki, fiatal volt Elek papa is, abból a korból, ami nincs is, akkurátus kis csomagokban, spárgával összekötve, és itt el lehet ücsörögni órákat, mert nézni kell a porszemeket, ahogy a lécek résein beszűrődő napsugárnyalábban táncolnak, nézni kell az időt, ami itt annyira kézzelfogható, és hogy van Halál, ez a sufni titka, s a titok a mozdíthatatlan, súlyos csendben kileshető, rekkenő nyárban, késő délután, míg nagy, zöld legyek tapogatják némán az eleven húst mindenfelé...
Nem tudok mozdíthatatlan, súlyos csendet rajzolni, a fene egye meg...
Viszont tudok rajzolni harcsát, azt, amit Balatonrendesen fogtam, a régi uszálykikötőben, hajnalban - éppen csak feljött a nap, gyúrtam jó paprikás kenyeret, aztán belógattam, aztán jött az Öreg, a szürkéssárga bajszú, erős bagószaggal, kérdezte, mire megyek, mondtam, harcsára, olyan nyeglén mondtam, aztán kérdezte, mivel, mondtam, paprikás kenyérrel, akkor meg kiröhögött, aztán nagy, barna, eleven lótetűt kapirgált elő a dobozából, és a horgára tűzte, nahát, azt képtelenség volt végignézni, ahogy tűzi; mondta, ad egyet szívesen, köszöntem szépen, és majdnem okádtam, aztán fogott egy óra alatt három harcsát, a legkisebbet nekem adta, én meg hazavittem, és mondtam, hogy na, hát csak ezt sikerült, nem volt valami nagy kapás, és ezt is olyan nyeglén mondtam... És anyám megcsinálta ebédre, mindenkinek elújságolták, hogy a mai ebéd az én reggeli fogásom, jó volt, finom volt, csak majd leégett a bőr a pofámról... Úgyhogy most mégsem rajzolok harcsát.
Lehetne még rajzolni Szollás Krisztit, ahogy megtanítom fejest ugrani Balatonrendesen, a stégről, ahonnan már mindenki ugrál, csak ő nem, és jó mély a víz, nyakig ér, és aztán végre elrugaszkodik, bizonytalanul, halálos rettegéssel szemeiben, és repül, és én várom odalent, a nyakig érő vízben - szép volt! sikerült! -, és felbukkan aztán, és hozzám bújik, és ad egy puszit, egész közel a számhoz... Vagy lehetne rajzolni Müller Verát, a Feri nővérét, aki a Bagolyvár mögötti sűrű bozótosban megtanít mindenkit smárolni, először az öccsét, persze, aztán jövünk sorba mind, a Nyerges Attila meg én, és lekucorodok, és lehunyom a szemem, és akkor valami hideg, nedves dolog benyomakodik a számba, minden képzeletet felülmúlóan rettenetes, és húzom hátra a saját nyelvemet, már majdnem lenyelem, még egy pillanat, és elájulok, de hát minden borzalom véget ér egyszer, na, hát így kell ezt csinálni, mondja a Müller Vera, na, hát a rosseb, aki rákap erre, gondolom magamban, aztán este lesz, ülünk a Nyergesek kerítésén, kaptunk a Nyerges mamájától puha zsíros kenyeret nagy paradicsommal, azt majszoljuk éppen, és akkor jön a kis Ágoston Csaba, kérdezi, mit csináltunk egész délután, és akkor mondjuk neki, hogy smároltunk, pubi! - ő meg néz tágra nyílt szemekkel, szent borzalommal, mi meg összevigyorgunk büszkén, férfiasan... Mire egészen besötétedik, átmászunk a felső szomszédhoz, a hátsó kert felé néz a Gyöngyi ablaka, a Gyöngyi meg tizennyolc éves, érettségizni fog, és ő a legszebb nő, akit valaha hátán hordott a vén föld, tanul éppen, egy kis olvasólámpa fénykörében, mi meg elhelyezkedünk a farakáson...
Most már azért történhetne valami...
Több mint egy óra eltelt.
- Apám, nekem mindjárt haza kell menni...
- Várj még egy picit...
- Ugye, mondtam!
Végre feláll, és vetkőzni kezd. Hát gyerekek, én már sok mindent láttam, de két ilyen mellet... És teljesen látszik ám, nem csak kamuból, és legalább egy percig, amíg tesz-vesz, pakol...
És éjszaka Gyöngyivel alszik az egész utca - a Nyerges még hajnalban is egyszer, legalábbis másnap így mesélte...
- A francba! Tíz perc múlva kicsöngetnek!
Hát akkor, essünk neki. Jobb sarokba nap, sárgával. Felül kék ég. Aztán dombok, azt zölddel, meg egy kis barna. Az előtérben mező, szintén zöld, csak valamivel világosabb, mint a dombok. És akkor bal oldalon elöl egy fiú, oldalról, jobb oldalon elöl egy lány, az is oldalról, és középre egy nagy, piros, fehér pöttyös labda, az meg éppen száll a levegőben. Így ni, ez kész...
Ki is csöngettek.
- Adjátok előre a rajzokat! Bayer, szedd össze!
Ni, a Müller is labdázik. Meg a Molnár... Meg a Matuska, meg a Boér...
- A francba! Lehet, hogy ugyanott nyaralt az egész osztály?
Cseréptörés
Ó, én már sok mindent tudok!
Tudom például, hogy soha többé nem leszek annyira magányos, számkivetett és megalázott, mint amikor Dobák Dalma elsőben lerántotta rólam a csibesárga, kötött rövidnadrágomat, a zsibongóban, tízpercben, és az egész iskola kiröhögte a fütyimet...
Pedig én szerettem Őt, ó, mennyire szerettem, elhalmoztam friss kiflicsücskökkel, két álló napon át kopíroztam emlékkönyvébe egy szelíden mosolygó Donald-kacsát, kétségek közt hányódtam, hogy melyik vers is lesz a megfelelő, melyik fejezi ki igazán a bensőmben pusztító tüzet, még éjszaka is felriadtam, jeges iszonyattal szívem körül, hogy hátha rosszul döntök, végül pedig halvány ceruzával egyenes vonalakat húztam, s cirkalmas, szép betűkkel odaróttam a legszebbet, a legigazabbat, amelyben összesűrűsödött mindaz a filozófiai mélység, amelyet olyannyira magaménak éreztem:

„Evezz, evezz az élet tengerén,
De ki ne köss a bánat szigetén!
Legyen erőd tovább evezni, s
A boldogság szigetén kikötni!”

Kidugtam a nyelvem írás közben.
Sírtam is. Mint egy magányos kőszáli sas az élet zord viharában.
Aztán kiradíroztam a halvány, egyenes vonalakat, és fellapoztam a társaslapot.
A társaslap megindítóan szép volt. És pokoli munka feküdt benne. Ahogy a négyszögek, háromszögek, rombuszok és deltoidok oda voltak rajzolva, és szélüktől kifelé mind körül volt satírozva, s a távolsággal egyenes arányban halványodott a satírozás - megállt az ember esze...
És volt ott két piros szív is. És az egyikbe már beleírta magát a Müller, nagy, szögletes betűkkel, kuszán, ó, a kékszakáll, ó, a csábító, az aljas, hiszen a Kis-hegyen, egy bodzabokor mögött lapulva azt mondta, hogy „ááá, apám, a Dobák ronda, én a Kerekes Csillába vagyok”... És még hozzátette, hogy „de el ne áruld valakinek, apád-anyád tűzben égjen!”, mondtam hamar, „apám-anyám!”, aztán tényleg csak a Rétlakinak mondtam el, meg a Molnárnak, esetleg a Török Ferinek, és ők mind egyenként megesküdtek, hogy nem adják tovább, úgyhogy semmi joga sem volt a Müllernek beleírni magát a Dobák piros szívébe...
És akkor beleírtam magam a másik piros szívbe.
Beleírtam, hogy „B. Zs. 1969. mályus 5.-dikén”.
A májuson külön eltöprengtem, sokszor leírtam egy papírra, és ez a változat tűnt meggyőzőnek. Annál is inkább, mert a nyelvtanórák alapvető tapasztalata volt, hogy amit jével írnál, az tuti elipszilon...
Sokat tudok...
Tudom, hogy postairónnal félbehajtogatott újságpapírra fecskevonalat rajzolni a legképtelenebb időtöltés a világon.
Hogy a betűkártyában lehetetlenség rendet tartani, különösen, ha figyelembe vesszük azt a tényt, hogy amikor az ember egészen titkos levelet ír, és semmiképpen sem derülhet ki, hogy tőle származik az „azért szeretlek mert hejes vagy!” lényegre törő, kikezdhetetlen megállapítás, akkor célravezető a betűkártyában lévő betűket felragasztani egy rajzlapra, és akkor hamar elfogynak a betűk, és akkor azt kell mondani Elli néninek, hogy „otthon felejtettem a betűkártyát”, és akkor a Müller megszólal, hogy „nem is igaz, a táskájában van, csak azzal ír szerelmes leveleket!”, és akkor ki kell vinni az ellenőrzőt, és Elli néni azt írja be, hogy „Zsoltnál ma nem volt betűkártya. Azt hazudta, hogy otthon felejtette. A betűkártya benne volt a táskájában. Kérem megírni, milyen büntetést kap” - és akkor hazafelé átgondolja az ember a lehetséges stratégiákat, mindegyik úgy kezdődik, hogy a Müllernek meg kéne döglenie, s mindegyik úgy zárul, hogy az ellenőrzőt kizárólag anya láthatja.
Tudom, hogy anya „de tényleg most az egyszer utoljára!” aláírja. Még azt is megírja Elli néninek, hogy milyen büntetést kaptam. Egy hétig nem mehettem sehova...
Ma már tudom, hogy egy hétig nem menni sehova a sors legnagyobb ajándéka. Feküdni otthon, tizenöt évesen, tizenhat évesen, kilenc óra öt perckor azzal a kéjes bizonyossággal, hogy a seggemből rángattam elő az egész világot, kilenc óra hat perckor azzal a lidérces felismeréssel, hogy nincs még egy ilyen undorító görény ezen a vén földön, mint én - hányódni az önimádat és önsajnálat zátonyai között, ó, pompás időtöltés...
S felmenni a Várba, a Bécsi kapunál vicsorogva visszahőköl az Idő - s csak menni, menni, érezni, ahogy sétapálcám elefántcsont gombja belesimul fehér kesztyűs tenyerembe, s a hűvös, őszi szél megcibálja veres bélésű, fekete köpönyegem...
Tudom, hogy én vagyok Szindbád.
Tudom, hogy nem én vagyok. Megszűnt a világ, amelyben az lehetnék. A podolini kísértet minden bizonnyal lottószelvényeket árul valami forgalmas utcasarkon, Lubomirszky uram, ha megvan még egyáltalán, nem egyéb, mint egy hajdanvolt Lubomirszky, az meg kit érdekel...
Tudom, hogy Poprád sokkal messzebb van már, mint a Gangesz.
Tudom, hogy egyéniségünk feloldódik a túlélés képességében.
És tudom, hogy valami készül...
Hátravan még a tömegek lázadása.
Ortega mester kaján vigyorral figyeli a Lajtán inneni pusztaságok elkerülhetetlen végzetét.
A világvége kísérleti telepén élünk... Csak hite van a szembejövőnek, arca nincs, megszólítani nem lehet...
Már csak a Müllernek van arca. Látom, ahogy nekitámaszkodik a kisnapej falának...
„...kilencvenkilenc, száz! Aki bújt, aki nem, megyek! Aki a háztól három lépésre van, az a hunyó! Cseréptörést nem vállalok!”
Ó, én már sokat tudok. Mindent. Csak azt nem, mit jelent a cseréptörés.
Talán nem is tudom már meg soha.
De nem vállalom. Ez a végső bizonyosság...
A Moszkván
Történhetett valami az elmúlt éjjel, mert reggel látom ám, hogy ezerkilencszáznyolcvan van a Moszkván.
Mindjárt látszik ez, mert abban a kockás flanelingemben jövök, a térdig érőben, amiben apám szerint olyan vagyok, mint egy igazi hülye. Azt is mondja néha, hogy ne járjak ilyesmiben, vagy ha mégis, akkor legalább ne járjak haza, egyáltalán ne. Nem gondolja ezt ő komolyan, persze hogy nem, csak úgy mondja, anyám mégis szükségét érzi az azonnali közbeszólásnak.
Hamar összevesznek, jó alaposan.
Én pedig jövök a flanelingemben és az alföldi papucsomban, igazi „sáking súz”, érett, patinás, nemhiába áztattam vödörben, szárítottam napon, kentem át fekete Bagarollal, nagy gonddal és puha ronggyal, de elkészült végre, s most lehetővé teszi a csoszogás egy egészen kifinomult, hányaveti módozatát, amelyben gőg vagyon, s a világgal szemben érzett utálat megnyugtató, kikezdhetetlen ostobasága.
Oly kívülálló vagyok most, ahogy így jövök, oly idegen, olyan nagyon gimnazista - de szép, istenem, de szép!...
Hatvanegyes villamossal jövök, átballagok a síneken, s középre tartok, középre, az óra alá, mert a Moszkván az óra alatt terül el a létezés mértani közepe, az archimedesi pont, itt kezdődnek a napok, s állnak össze szabadsággá, s ez a szabadság még nem a felismert szükségszerűség, semmi Semprun, ó, nem, ez még önmagáért való szabadság, nincsen neki célja, s oka is csak annyi, hogy már megint fél nyolc múlott, már megint bármi megtörténhet.
Jön a Juhász.
A piac felől jön a Juhász, lévén Lövőház utcai lakos. Messziről látszik a szemüveges, lenyalt feje, a düftingatyája, és - én Istenem, ne hagyj el! - diplomatatáskája vagyon Őneki, nahát! Hiába... Ez a Juhász mindezek ellenére az én legjobb barátom.
- Megírtad a matekot?
- Hülye vagy...
- Bemegyünk?
- Várjuk meg a Barnát.
Igen, ez csak természetes, megvárjuk a Barnát. Mert nem lehet az ember felelőtlen, meggondolatlan és hányaveti, nem lehet csak úgy nem bemenni, módja van annak, hogy ne mondjam, rítusa, amelynek első fontos eleme a Barnára várás misztériuma. Barna tudniillik direkte három megállóval túljön a Szilágyin így reggel fél nyolc körül, mert az elképzelhetetlen, hogy esetleg bemenjen, ugye, aztán fél kilenc tájban döbbenjen rá, hogy mi meg itt várjuk a Moszkván. Akkor ugyanis már macerás kilógni, a portán elkérik az ellenőrzőt, amit természetesen éppen otthon felejtett az ember.
Úgyhogy várjuk a Barnát. Mert meg kell adni az esélyt, a lehetőséget ennek a keddi hat órának is, amiből kettő matek, csak arra kell nagyon vigyázni, hogy az esély a Barna legyen, aki tegnap este a Pilseniben már kijelentette egyszer, hogy nem fog bemenni. Nem, mert az egyszerűen elképzelhetetlen, hogy kilencven hosszú percet töltsön el a vektoregyenletek savanyú társaságában, amelyeket Schneiderné képviselt egyfajta konok, lehangolóan szilárd nyugalommal, továbbá a vektoregyenletek értelmébe vetett rendíthetetlen bizonyossággal. És - mondaná Barna, s nagy igazsága vagyon Őneki - nincs a földön lehangolóbb egy rengeteg betűből álló vektoregyenletnél, valamint egy rengeteg érthetetlen magyarázatból álló Schneidernénél, kedd reggel, neonfényben, első padban, éhgyomorra, lecke nélkül - mivel este tíz tájban, amidőn zárni készült a Pilseni a Keleti Károly utcában, s az asztal telve volt üres, akkurátusan felsorakoztatott söröskorsókkal, amidőn tizedszer mondtuk a csudálatos, rózsaszín érmelegítőt kötögető vécésnéninek, hogy „köszönjük”, s ő tizedszer válaszolta, hogy „szívesen”, s e nagyszerű, citoyenekhez méltó párbeszéd közben betettünk egy bélást a tányérkába, majd a mozdulat lendületével kivettünk egy tízest a tányérkából, nos, akkor már a napnál is világosabban látszott, hogy a lecke elkészítése antagonisztikus ellentétben áll a világról alkotott összes elképzelésünkkel, amelyet valahogy úgy összegeztünk, hogy a világ vagyon miérettünk, s nem pedig fordítva.
Hát így.
És jön a Barna.
Látszik ő is, messziről, mert akkora, hogy nem tud nem látszani. Gitár van a hátán, vigyorog, és még ő kérdez:
- Hát akkor?
Nincs válasz. A kétszer kettő józansága hull ránk.
Először is hát kakaóért megyen kis csapatunk. Az automatákhoz. Az automaták üvegablakocskái fennállásuk óta töröttek, s a gépek oldalán rengeteg meghitt, otthonos, gusztustalan mocsok. S egy műanyag pohárnyi meleg, barna löttyel irány a hamburgeres!
Mit tudtok ti, szerencsétlenek, kik öntudatlanul fetrengtek a valódi hamburgerek kommersz mocsarában, a hajdanvolt, hamisítatlan Őshamburger pazar gyönyöréről! Arról a két fél, édes, de szigorúan száraz buci közötti iszonyról, amelyet bőven locsoltak nekünk vizes, folyós mustárral, koronázták meg nagy halom csalamádéval, s átnyújtották flegmán, hogy zabálj! Büdös, mint a kolera, mindössze húszért, s a hamburgereskislánynak jó szögből, oldalvást nézve kilátszik a melle - hát szép ez a mell, tudjátok meg, nagyon szép.
Kaja, pia van, mi kellhet még? Azok az ülőkék, kockakőből, amelyeket a csenevész, soha meg nem növő fák köré építettek, na azok jók, azokra telepszünk. Még meg kell várni, amíg elmegy az utolsó villamos, amivel - kis késéssel - még beérhetnénk, s ha elment, akkor jöhet az első harapás.
Első harapás...
Könyékig, fültőig trutyisak leszünk tőle, s felkerül ránk az egész napra szóló, tartós, utánozhatatlan és összetéveszthetetlen Moszkva téri lógásszag.
Az első cigi...
Egri Szimfi, mert a sátoraljaújhelyi teveszarból van. S pöfékelés közben feltámadnak a filozofikus gondolatok...
Barna szerint az élet transzcendens dimenziói érdemlik meg figyelmünket, az egyiptomi papok, lám, hatalmas kőtömböket mozgattak pusztán gondolati úton. Barna látja a csenevész, soha meg nem növő fák szellemi életét, Rudolf Steiner meg minden, s hamarosan kivonul ő a társadalomból, megfesteni „a” képet, s akkor majd csodálkozhatnak, ó, a kishitűek...
A Juhász ezt nem érti, de nem mondja meg, ami nem baj, főleg ahhoz képest, hogy én sem értem, meg a Barna sem érti. Szerintem meg Franz Kafka, ugye, a többi röhej, az emberiség hülye és undorító, és író leszek, bár annak sincs semmi értelme, viszont kiválóan hangzik, és Juhász - aki színész lesz - már fel is olvasta Csík tanár úr kultúrdélutánján verseimet, miközben én messzire, nagyon messzire néztem... Ezerkilencszáznyolcvan van a Moszkván, délelőtt, s ím, a szemünk láttára bukik a rendszer, élő igazolása vagyunk a mentalitástörténetnek, a Georges Duby összepuszilna minket, ha látna. Aztán tizenegykor kinyit Bandi, a könyvész, beteszi madárfüttykazettáját, bemegyünk hozzá, kopott termoszból kávét töltöget, s beszél, beszél, hosszan, sokat, s csupa-csupa lebilincselő hülyeséget. Komoly, nagy udvartartást visz ő, a Bandi, a Moszkva téri könyvárus, büdös kis bódéjába bejáratos az összes meg nem értett zseni meg kétes egzisztencia.
Ezerkilencszáznyolcvan van a Moszkván, délelőtt, s - hogy rohan az idő! - már meg is buktunk mind a hárman. Ki ebből, ki abból, én oroszból. Állunk öltönyben, műanyag pohárral a kézben, s lassan majd haza kell menni. Csak még egy cigi, szótlanul, miközben az egész koszos téren tombol a nyár. A Juhász begyűri az üres szimfispapírt két kő közé, egy résbe.
- Jó lenne most üres szimfispapírnak lenni, mi?
Bizony. Pillanatnyilag ez filozófiánk csúcspontja.
Egyszer, ha mostanában arra járok, megnézem, ott van-e még a papír, két kő közé gyűrve, a résben. Bár, így sötétedéskor, tea és Mozart mellett visszanézve hőseink életére, nem kis kajánsággal kell megállapítanom, hogy nem volt nehéz gyerekkoruk. A predestináció gondolatával játszogatni - ugyancsak gyenge kibúvó. Későn kezdett álmodni ez az én Tábori Elemérem, és szép volt, sokkal szebb annál, mintsem hogy Gólyakalifa lehessen...
A pénz
Igen, igen, először mindig elhatalmasodik a hit, az ember a transzcendensbe menekül, vad káprázatok és képtelenebbnél képtelenebb ötletek sorjáznak elő a felzaklatott képzeletből, tervek születnek s halnak el percek alatt, s minden cselekedet körül ott lengedez a nagy, a legyőzhetetlen csodavárás...
- Nálad mennyi van?
- Egy kiló...
- Az lószar.
És akkor jön az első felvonás. Felrémlik a távoli múlt egy ihletett pillanata, talán karácsony volt éppen, s olyankor az áhítatot megfertőzi a szinte felfoghatatlan adakozókedv, így történhetett, hogy nagyi egy kerek ötszázassal rukkolt elő, amely összeg mintha belekerült volna egy könyv lapjai közé, azzal a szent elhatározással, hogy nem költekezünk többé felelőtlenül, meg több nap, mint kolbász - szóval az összes ilyen marhaság.
És most nyár van, tomboló, hosszú, barna combú, parázna nyár, a Balatonnál fürtökben lógnak a csajok, és akkor itt állunk egy kurva vas nélkül. Az az ötszázas persze már szilveszterkor odaveszett, pezsgő lett belőle, meg rumpuncs, meg koton, a rumpuncstól éjfél előtt nem sokkal összehánytunk mindent, aztán csak hevertünk egy pokróc alatt, fogvacogva, kegyetlen állapotban, és akkor sírva borultunk össze Barnabással, hogy azért szép volt ez a cudar élet, s ha van túlvilág, akkor ott is a legjobb barátok leszünk.
Reggelre jobb lett, csak sajnos megmaradt az összes koton.
Szóval így járt az az ötszázas.
De most mégis, a pénz utáni vágy okozta skizofrénia egyszerűen meg nem történtté teszi az eseményeket, lázasan leemelem a polcról Cooper Nagy indiánkönyvét, és hosszú percekig rázogatom, hátha megtörténik a lehetetlen. A lehetetlen nem történik meg.
- Semmi?
- Semmi...
- Szedjük össze az üvegeket.
És akkor összeszedjük az üvegeket.
Az jó. Olyankor ad hálát az ember, hogy vastag, zsíros, kulák őszökön s tavaszokon undorral utasította el az üvegvisszaváltás alantas lehetőségét, és most dugig van a spájz. Majd’ két láda sörös, darabja egy bélás, borosok hada kettő ötvenért, és a nagyszerű, a pompás pezsgősüvegek, amelyekért öt kerek forintot kapni. Az irdatlan sportszatyrokba kerül az összes dunsztos is, amiket anyám gyűjtöget az őszi befőzésekre, de ez most egyáltalán nem érdekes. A Juhász is hoz egy ménkű nagy adagot.
Az üvegvisszaváltó hátul van mindig, rossz szagú, sötét sarokban. Az üvegvisszaváltós mogorva, csúnya ember, boszorkányos gyorsasággal számol, válogat, kétségbeejtő kegyetlenséggel visszalök néhány igen értékesnek ítélt darabot azzal, hogy „ez nem betétes”, aztán máris romokban hever minden terv, és kikullogunk fejenként háromszáz forinttal.
Háromszáz forinttal nem érdemes nekivágni. Már a budaörsi benzinkútnál elfogy a fele, mert stoppolásnál ott eszik-iszik az ember, aztán vége is.
Akkor a Juhásznak hajmeresztő ötlete támad. A Juhász egy lendülettel úgy dönt, hogy eladja a kvarcóráját.
Átkozottul jó darab a Juhász kvarcórája. Vörös a számlapja, és nincsen rajta semmi. És amikor megnyom a Juhász egy gombot, akkor megjelennek a számok, mutatják az órát, a percet és még a másodpercet is. És kiáll a Juhász a Retek utcai piac oldalára, a jobb oldalán törülközőket árulnak a lengyelek, a bal oldalán Cézár konyakot árulnak a jugók, szegényszagú, rohadt kis komcsi vircsaft az egész Retek utca, és ott áll a Juhász, ég a pofája, és szorongatja a vadonatúj kvarcóráját, én meg az Auguszt cukrászdánál állok a túloldalon, egy ötgombócos rizsfagyival, és lesem, hogy nem jön-e a Juhász mamája.
Elmegy az óra, öt kilóért.
Ez... meg kétszer három, az ezeregy..., meg az én százasom, az ezerkettő, és még hátravan a Barna, aki jókor reggel zaciba ment, bevitte a családi ezüstből a tortaszeletelőt.
Kétszázötvenet ért a tortaszeletelő. Én még százötvenet tudok begyűjteni az antikváriumból, pedig Arany János Kapcsos könyvének hasonmás kiadása, ami az apámé, igazán többet ér. Szóval hármunknak van ezerhatszáz, és legalább egy hétre akarunk lemenni. Ááá... Ez így nem fog menni...
- Akkor Milbich?
- Nincs más...
A káprázat, a csodavárás oda.
Másnap reggel ötkor munkára jelentkezünk Milbichnél.
Milbich maszek építőanyag-kereskedő és -fuvarozó Solymáron.
Pokol...
- Egy hetet dolgoznánk, János bácsi...
- Lehet...
A meszesgödör alja és teteje között két méter a szintkülönbség. És a Milbichnek nincsen csak szívlapátja. Na most, amikor a szívlapát belecuppan a frissen oltott mészbe, és aztán ki kell dobni két méter magasságba, az jó. Arról majd mesélek egyszer. Dobáljuk, fent pedig egyikünk ötvenkilós zsákokba pakolja, aztán rakja sorba. Nem ám akárhogy. Akkurátus, sváb ember a Milbich.
Este Barna azt mondja, hogy inkább öljük meg most, ne hagyjuk tovább szenvedni.
Másnap cementes nap van. Pótkocsis teherautóval megyünk Vácra, aztán felpakoljuk azt a néhány tonnát. Friss még, jó forró, csak vastag bőrmellényben lehet rakni, az meg jólesik a kánikulában.
Hát így.
Nyolcszázat fizet naponta a Milbich, meg a jatt, egy ezres összejön. És hétvégén is dolgozunk. Ennyi pénzt el sem lehet költeni!
Hétfőn indulunk. Délelőtt még megveszem a Kapcsos könyvet, újonnan persze, az antikváriumban már nem találom. Barna kiváltja a tortaszeletelőt, éppen a kapott pénz duplájáért, a Juhász pedig elmegy órát venni. Kétezeröt az óra, annyiért nem vesz, úgyhogy ír egy levelet a mamájának, hogy elmentünk, és elveszett a karácsonyra kapott kvarcóra.
És elmegyünk.
Első nap étterem van Földváron, meg Hotel Juventus, és fejenként húsz palacsinta. Este Martini-csata a Club diszkóban, a három endékás csaj vedel, mint a disznó, viszont egyáltalán nem kefélnek.
Második nap szerényedik az ebéd, de azért még kiadós. Este hepaj, szerintem az egész diszkónak mi fizettünk.
Negyedik nap jövünk haza, reggelire még marad egy ötvenes, kifli, kakaó, aztán végtelen hosszú ácsorgás az országút szélén.
Itthon jó zöldborsófőzelék vacsorára, a Juhász telefonál, hogy egy darabig ne menjünk, mert kiadós otthon a balhé.
Másnap nagyi ad egy kilót. Barna visszaviszi a tortaszeletelőt. Úgy két napig még futja a Palára.
Szerencse, hogy kezdődik a suli.
A véres hurka
Csobog a víz a móló kövein, messziről bagzó macskák jaja hallik, és telihold van, meg ezüsthíd, a férfilélek telve édesbús melankóliával, ó, mennyi mindent tudnék most mesélni magamról, mily távoli lennék, mily kísérteties és elérhetetlen, s amíg régen elmúlott, nagyszerű korok emlékével bűbájos varázslatot tennék itt, e mólón, e langy nyári éjen, addig egy leány lassan ölébe vonná megfáradt, égő szemű kamasz fejemet...
De a Juhász ül mellettem, böfög, a vízbe köp, rágyújt egy Filtolra, és annyi benne a romantika, mint egy osztrigában. - El van átkozva ez a nyár, ba’ meg...
Egy egész csomag kotont hoztunk, fejenként, aztán még hozzá se kellett nyúlni. Mi tagadás, tényleg el van átkozva.
- Ba’ meg...
- Ha hazamegyünk, legalább megeszem a véres hurkámat. Hja, jó neki. Ilyen a Juhász, előrelátó. Félretette a déli véres hurka felét, aztán most lakomát fog csapni nekem, csámcsogni fog, tele lesz a pofája finom, hideg, félnapos hurkával, direkte ki fogja provokálni, hogy kérjek egy falatot, aztán majd vigyorogva azt mondja, „nem adok, ba’ meg”. És nem ad...
Az éhezést amúgy hamar meg lehet szokni. És nem is úgy indult. Az első héten világraszóló lakomákat csaptunk. Fejenként harminc palacsintát kértünk, szép, ideges sor nőtt a hátunkra, amíg mindet összegöngyölték, aztán felzúgott a tömeg, mert kiderült, hogy nem visszük el, hanem ott helyben nekiesünk. Persze az egész annak az endékás csajnak szólt, akit mindennap láttunk a strandon. Hú, de szép az a nő, édes jó istenem, és este bejött a diszkóba, és egy sörre állt a fogadás, hogy ki viszi haza, aztán jött az apja, és az vitte haza, úgyhogy sör az ablakban. Az apja amúgy olyan igazi endékás, szép, áttetsző, fehér bőrrel, öt perc alatt vérvörösre égett, akkor bekente magát tejföllel, és levelet rakott az orrára, úgy járkált ott le-föl, mint egy igazi hülye, és körbedürrögte a lányát...
Harminc palacsinta! Vagy tízet kidobtunk. Micsoda felelőtlenség!
Most meg itt van nyakunkon a böjtös.
Először átaludtuk a reggelit. Aztán átaludtuk az ebédet. Az utóbbi napokban már délután négyig sikerült kihúzni ágyban. Ez teljesítmény. Ráadásul a házinéni leplezetlen rosszallása kíséri. A házinéni amúgy maga a megtestesült rosszallás. A Juventusban nem volt hely, a partközeli cimmerfrejek is mind tele voltak - minden kertben állt egy nyugatnémet Mercedes meg egy keletnémet Trabant -, s messze, mindentől messze találtunk rá erre a kiadó szobára, s a hozzá való, másfél mázsás, savanya házinénire. Lefelé vezetett minket a jóasszony, szuterénbe, ablaktalan, sötét lyukba, a mennyezeten vastag cső, abban szaladt vidáman a kaka meg a pisa, mindjárt a fejünk felett, hát ott húztuk meg magunkat, jó olcsóért. És nem bírta a boszorka, hogy négyig alszunk evés helyett...
Négykor felébredt a Juhász, morgott, aztán hozzám vágta a párnáját. Erre felébredtem, morogtam, ő meg vigyorgott. Aztán ment fürdeni. Visszafelé volt nála egy üveg befőtt.
- Itt az előszobában, a függöny mögött hegyekbe’ áll a befőtt...
És befalta, az édes lé csak úgy csurgott le a mellén.
- Adjál már egy falatot...
- Hozzál magadnak.
- Dögölj meg. Aztán hoztam.
Két nap alatt fölzabáltuk az első polcot. Akkor az üres üvegeket bedugtuk hátra, és a második polcról elé tettünk egy sor telit. És megfogadtuk, hogy többet nem lopunk.
További két nap alatt fölzabáltuk a második polcot, aztán a harmadikat, aztán nem volt több polc, aztán most be vagyunk szarva, hogy mi lesz, ha az öregasszony rálel a pusztításra.
Egy rövidebb időre sikerült kissé följavítani az élelmezést, csak túl nagy árat fizettünk érte. Történt ugyanis, hogy ültünk a diszkóban, azzal az egy kólával, amivel ki kellett húzni záróráig, mélabúsan figyeltük a bacchanáliát, melyet körülöttünk csaptak a nagyok, a pénzesek, akik csak úgy mellényzsebből pezsgőt fizettek hosszú combú, megközelíthetetlen istennőknek.
- Ez nem igaz, ba’ meg...
- Ne is mondd...
És akkor bejöttek, és a félhomály jótékony láthatatlanságba burkolta arcukat.
- Na?
Ezek a „na” kérdőszócskák azt jelentik, hogy „gyerünk, menjünk oda, és kérjük fel őket táncolni, aztán meglátjuk, még az is lehet, hogy összejön”...
- Mindjárt...
A „mindjárt” azt jelenti, hogy „várjál már egy kicsit, hadd szedem össze a bátorságom, vagy talán nem tudod, milyen szörnyű az, amikor unott pofával felnéznek rád, és azt mondják, kösz, most nem táncolok?”...
- Elhoztad a kotont?
Hogy ez a Juhász milyen egy javíthatatlan optimista!
És aztán összeszedtük a bátorságot, és odamentünk, és azonnal jöttek táncolni. Naná. Olyan rondák voltak, hogy sírva ette volna meg őket az oroszlán.
Az egész estét feláldoztuk a menekülés oltárán. Aztán pisilésre hivatkozva egyszerűen leléptünk, s akkor, azon a bánatos hajnalon faltuk fel az utolsó befőttet is.
Másnap a strandon, ahol úgy tízezer ember múlatta az időt, egy perc alatt szembejött mind a kettő. Én Istenem, ne hagyj el!
És mellénk telepedtek, és bekenették a hátukat, és nem lehetett őket megsérteni. És akkor a Juhász kibökte, hogy éhes... Magam pedig megtoldottam a szót, hogy bizony én is kurva éhes vagyok...
A lányok összenéztek, szemük összevillant, egy pillanatra szinte szépek lettek a segítni akarástól, s az ennek nyomán a lelkükben feltámadó reménységtől, és elszaladtak az üdülőjükbe, ahol zöld melegítős beutaltak pingpongoztak esténként, és kőbányai világost ittak, és disznó vicceket meséltek, amiken pirulva kacagtak lecsószagú asszonyaik, odamentek a lányok, és hoztak nekünk nagy, vastag szelet húsokat két kenyér között, és megtoldották egy szelet jó süteménnyel is. - Nem baj, hogy a sütemény tegnapi? - és nyújtotta felém szerelmes szemekkel. - Olyan jó ez galambom, mintha holnaputáni lenne! - és jóllaktunk cefettül.
Aztán pisilésre hivatkozva eltűntünk a nyári forgatagban, eltűntünk, immáron örökre...
- Mit nem adnék most azért a tegnapi süteményért!
- Gondolj az arcukra, mindjárt könnyebb lesz. És csobog a rohadt víz a rohadt köveken.
- Menjünk haza.
- Még ne. Ugorjunk be a diszkóba. Hátha. Úgyis ez az utolsó esténk.
Nem akar a Juhász, látom rajta, de azért jön, rezignáltan. Feladta ő már lelkében ezt a nyarat, már azon gondolkodik, ki, milyen nővel és hányszor, mert valamit mesélni kell a Barnának, még csak az hiányozna, hogy kiderüljön, két hét alatt egyszer se, senkivel, szóval holnap majd kitaláljuk ezt a nyarat, benépesítjük csodálatos lányokkal, akik mind a lábainknál hevertek, lesz majd vad, félrészeg tombolás kerítésnek támasztva meg kuka tetején, és lesz romantikus, teliholdas szerelem is, mondjuk a mólón, ahol csobog a víz, jaj nekem, annyira részletesen ki fogjuk az egészet találni, hogy végül már el is hisszük, és akkor nem hazugság többé, hanem sokkal igazabb minden megélt valóságnál...
Hát ez nem lehet igaz! Itt a lány, a gyönyörű, az endékás, és egyedül ücsörög! Ó, hogy körülnyüzsgik a dzsigolók - most vagy soha, gyerünk, kérd fel, te idióta!
És eljött... És most itt táncol velem, és hozzám bújik, győzelem, én győztem, micsoda diadal!
- Ne gyere haza reggelig, ba’ meg...
- És mit csináljak egész éjjel egy vas nélkül?
- Mit tudom én... Juhász, azt nem teheted meg, hogy hazajössz... Megvan a nő...
És elvittem magammal Őt, lefelé, a szuterénbe, a cső alá, és enyém lett a tejfölös hátú leánya, akiért megőrült Földvár minden bikája, enyém lett a teliholdas éj alatt...
Lustán hevertünk már egymás mellett az ablaktalan sötétben, amikor fülembe suttogta a kedves:
- Éhes vagyok...
Felmértem akkor, egy pillanat alatt felmértem a helyzetet, és nyomban legyőztem a férfiatlan lelkiismeret-furdalást.
- Van egy kis véres hurka, neked tettem félre, drága... Fölfalta.
Hamar.
A hideg zsírját is lenyalta. Aztán hazavittem.
Reggel jött meg a Juhász. A parton sétált egész éjjel, át volt fagyva - hááát, mogorva volt, mi tagadás.
- Hol a hurka, ba’ meg?
- Megette... Na, hát te is odaadtad volna neki, ba’ meg... Még a vonaton se szólt hozzám. Mert vonattal mentünk. Nem a hurka fájt neki, hanem a keserűség, hogy nekem lesz mit mesélni. És történetem vége éppen az Ő hurkája lészen.
És ringatóztunk a forró büdösségben, zsebemben ott lapult a ki sem bontott csomag, és ringatózott bennem hazafelé egy kiadós, húzós, tízmillió egységes tripper...
Az ünnep
- Hol a gubacsom? A francba... Anya, hol a gubacsom? Mert gubaccsal fogja össze nyakkendőjét, ki ad magára, és ma nyakkendő kell, ma ünnep van, ma fog belesülni a Feltámadott a tengerbe a Müller Feri, ma fog elájulni félúton a Varga Zsolti, ma tele lesz a zsibongó, ma március 15-e van, és akkor nincs meg nekem a gubacsom...
Megvan. Benne volt a csetreszesdobozban, na, indulás, még elkések.
Azért az ABC-be beugrok, kell Limó por, legalább négy zacskó, és csak egyet nyalogatok el a suliig, mert minimum három elfogy, amíg azok összegyűlnek mind a Pilvaxban, aztán Nemzeti Múzeum, Talpra magyar, este Bánk bán, és akkor hol van még a java, ajaj, még csak ezután fog föltámadni a tenger, jó öt perc, míg elfut Bécsig Jellasics, a gyáva, akkor még egymagára fogják hagyni a gyáva népek a magyart, meg fel kell akasztani a királyokat - azt mindig szavalókórusban -, szóval fogy a Limó rendesen.
Na, itt is vagyunk. Még jó, hogy szép az idő, lehet ácsorogni kezdésig az udvaron.
- Ez még a tavalyi gubacsod?
- Mér, honnan a fenéből szereztem volna másikat? Hol a Müller?
- Magol...
Tényleg. Van szép egyendossziéja, fekete szkáj, jaj szegény, hát mindjárt elpusztul. A hülye se csinálná ezt végig egy magyar ötösért...
- Tudod a verset, Ferike?
- Hagyjál már...
- Vigyázz! Jön a Tüske!
Jön, hogy a görcs egye ki a szívét. Még nem üvölt, még csak néz. Mekkora nagy barom ez, szerelmetes istenem, és ahogy kinéz... Már a tarkóján van három hurka, és a hasa... Hogy lehet ekkora hasra ilyen kis úttörőinget húzni? Mindjárt lepattannak a gombok. És akkor még úttörőszíj, meg sárga sípzsinór, te, én tényleg megőrülök, van pofája sípzsinórt kötni... Csapatvezető pajtás... Ez a vén állat...
- Sorakozóóó!
Üvölt. Helyben vagyunk.
- Bevonulás! Szereplők előre!
- Na, álljunk össze valahogy, mielőtt elharapja valakinek a torkát... Ferike, összeszartad magad?
- Hagyjál már...
Bevonulunk.
Csuda tiszta ma a zsibongó. Csorba néni hajnalban felsöpörte olajos fűrészporral, azóta meg nem engedtek be senkit. És ez még nagy csuda, hogy milyen kurva büdös tud lenni öt perc alatt! Meg meleg. A Tüske hóna alatt máris hatalmas félkörben átizzadt az ing. De guszta... És most állhatunk vigyázban, kussban, puff neki, a Varga Zsolti csúcsot döntött, nem várta meg a félidőt, már viszik is, legalább történik valami, meg lehet mocorogni...
- Kétszázharminchármas Számú Déryné Úttörőcsapat vigyázz! Zászlónak tisztee-legj!
Páram, páram, paramparamparam... Milyen szépen dobol a kis Pálinkás...
- Figyelj már, apám, fehér az alapszín!
- Halkabban, te hülye... Hol?
- Fent, fent, odanézz...
Jézusmáriaszentjózsef, csilingelő angyalkák! Jönnek fentről, az emeletről, síppal, dobbal, nádi hegedűvel, és hozzák a csapatzászlót, a Dezsényi Cili hozza, a Dezsényi Cili, akiért, tessék, most azonnal odaadnám a fél életemet, jön a Cili, büszkén, a gyönyörű, a csodálatos, méltósággal hozza azt a hülye csapatzászlót, amire megszámlálhatatlan hülye szalag van kötve, a legutolsó szalagot még tavaly április negyedikén kötötte rá egy hős szovjet tiszt pajtás, akinek a nyakába meg mi kötöttünk vörös nyakkendőt, hát mit mondjak, nagy móka volt, beszélték aztán, hogy ünnepély után a hős szovjet tiszt pajtás meg a Tüske csapatvezető pajtás meg az igazgató pajtás úgy berúgott a tanáriban, mint a disznó, és csurig össze volt hányva a fiúvécé, azt láttuk, és állítólag azt mind a Tüske hányta, ami elég szép teljesítmény, de ez most mellékes, mert Cili megáll a lépcsőfordulóban, úgy négy méterrel a fejünk felett, a tízcentis sötétkék rakott szoknyájában, és annyira, de annyira fehér az alapszín, és annyira be lehet neki látni, hogy olyan nincs is... - Apám...
A Rétlaki félreérthetetlenül hörögni kezd.
Molnár Tibi vinnyog.
Én meg férfias, néma gyötrelemmel meredek a lába közé.
Botrány lesz. Ez fix.
A fiúk már elkezdenek gyülekezni a Pilvaxban, jön Jókai, Vasvári, és mire befut Petőfi, addigra Dezsényi Cili kiszúrja, hogy a komplett nyolcadik bé a szoknyája alá bámul.
Dezsényi Cili elvigyorogja magát, ezalatt a lánglelkű költő elhatározza, hogy irány a Nemzeti Múzeum.
Szegény jó Müller Feri, aki mindeddig némán és kétségbeesetten meredt a szkájdossziéba, most elköveti azt a hibát, hogy egy pillanatra felnéz. És ha az ember most felnéz a zsibongóban, akkor szembe találja magát a Dezsényi Cili hófehér, észveszejtő bugyijával.
Tátott szájjal, bambán mered a Müller Feri...
Végre kitolong a bagázs a múzeumhoz, eddig megvolnánk, hátulról, suttyomban visszatámogatják a Varga Zsoltit, nehogy véletlenül lemaradjon a nagyjáról, cefettül néz ki, szó se róla, s kétségkívül ő az egyetlen, aki nem a Cilivel van elfoglalva, hanem azzal, hogy lábon tudjon maradni.
- Kárhozottak ősapáink... - sikoltja bele a büdösbe Bacsa Csaba, legfeljebb a tied, teszi mindjárt hozzá a Rétlaki, és ezen a ponton kis híján vége is van az ünnepélynek...
Gitta néni, az osztályfőnökünk sziszegve beígéri az intőt. És ő nem az a fajta, aki csak úgy beszél a levegőbe.
Mialatt a nagyméltóságú helytartótanács sápadt vala és reszketni méltóztatik, Dezsényi Cili ficeregni kezd, és megpróbál elbújni valahogy a zászló mögé.
Kétségbeesett, eleve kudarcra ítélt kísérlet... Feltolongunk végre a várba, megnyittatni Táncsics börtönét.
A tolongásnak van egy áldozata. A Varga Zsolti. Újfent elájul.
Míg lehozzuk vállon a költőt, a Molnár Tibi sír a röhögéstől.
Aztán végre beesteledik, jön a Bánk bán, csak a Dezsényi Cili bugyiját már nem fedi jótékony homály.
És most itt van az idő, most a Müller Feri következik. És a Müller Feri nem hibázik, egy húzásra, svungosan elkántálja a Föltámadott a tengert, egyenesen a Dezsényi Cili puncijának, nem nézne félre egy pillanatra se, és nem tart szüneteket, talán még levegőt se vesz, transzban van a fiú, egy darabig úgy néz ki, hogy nem hagyja abba soha többé, itt lesz most már mindig, és szavalni fog, szavalni, szavalni, az idők végezetéig...
De mégsem.
Letesszük végre Világosnál a fegyvert, aztán Gitta néni kiosztja az intőket, aztán még ebéd van a napejban, ünnepi, tejbegríz kakaós cukorral, meg is érdemeljük, nagy harc volt ez, Pákozd, Sukoró, Hatvan, hajdúles, aztán a dicsőséges tavaszi hadjárat, úgyhogy a biztonság kedvéért megesszük néhány elsősét is, délután meg foci, ránk fér egy kis kikapcsolódás, csőstül jönnek még a forradalmak, mindjárt 21-e, akkor fognak a kis proletárgyerekek leutazni a Balatonra pröcskitölni meg lubécskolni, aztán április négyről szóljon az ének, feltehetően befut egy másik hős szovjet pajtás, szóval nagy hajtás lesz, forradalmi ifjúsági napok, permanens forradalom, franc, aki győzi, még szerencse, hogy végig Dezsényi Cili lesz a zászlótartó...
Hogyan nyertem meg az osztály harcot?
Hosszú, gyötrelmes út vezetett addig az ebédig. S benne volt abban az útban az egész világtörténelem. A marxi. Ahogy a kibékíthetetlen, egymásnak feszülő, antagonisztikus ellentétben lévő társadalmi osztályok vívják küzdelmüket. Gyanakvás, félelem, vélt és valós sérelmek, gyűlölet - osztályharc.
Én voltam a proli.
Ő a burzsoá.
És ez azonnal látszott mindkettőnkön.
És akkor szerelembe estünk, pusztító, gyötrelmes szerelembe.
És keféltünk.
Éjt nappallá téve. Iskola után, iskola előtt, iskola helyett, továbbá a lépcsőházban, a pincében, a liftben, két emelet között, a Juhász pici, ebédlőből leválasztott szobájában, az én pici szobámban, az ő nagy szobájában - amikor nagyinak bridzspartija volt -, a Barna közepes, lichthofra néző szobájában, és Barna szemérmes angyalokat festett közben, könnyes szemmel, mert szíve szerint kefélt volna, és keféltünk még az utcán, a kuka tetején, vasárnap délutánonként a budai hegyekben, remek nagyokat tudtunk kefélni az iskolában is, mogorva fizikaórákon a fiúvécében, sötétedés után a Vérmezőn padon ülve, a Városmajorban fának támasztva, az utolsó éjszakai busz hátsó ülésén, nádasban, biciklin, rolleron, lovon, csilláron, hokedlin, sámlin, szőnyegen és nachtkasztlin, moziban, színházban és hangversenyen, valamint a Normafánál, szánkón, erős, nagy, zimankós télben, és akkor úgy felfáztam, hogy vért pisáltam, és kis darabig nem keféltünk azután, mert voltak szörnyű fájdalmaim.
Tizenöt évesen egymás szemébe néztünk, nagy társaságban, és mindenki felszisszent, hogy „Ezek kefélnek!”
És akkor burzsoáék meghívták ebédre a proletárt. Belátták, hogy nincs más választásuk.
Kisuvickoltam a cipőmet, felkötöttem apám érettségiző-nyakkendőjét, virágot vettem, celofánba kötöttem - ráment az egész heti kosztpénzem -, s elindultam a kirántotthús-szagú vasárnapban az első vasárnapi ebédre.
Becsöngettem.
Ő nyitott ajtót.
Mondtam, keféljünk egyet gyorsan az előszobában, nagypapa vadásztrófeái alatt, de nem lehetett.
Tényleg nem. Odabent a hallban komoly, előkelő társaság ült néma csendben, szemmel láthatóan várakozó állásponton.
Ráztam a kezeket, mondtam a nevemet.
Virágot adtam anyukának.
A kimért német rokonra hosszan vigyorogtam, hülyén.
Mély, mozdíthatatlan csend telepedett körénk.
Mikor magam alá húztam a székemet, összekócoltam a vigyázban álló szőnyegrojtokat.
Kaptam egy rosszpontot.
Kérdeztek.
Feleltem.
Felskicceltem egy rövid életrajzot.
És ekkor besuhant végre hangtalanul a húsleves.
Gyors pillantással felmértem a tányérom köré szerkesztett iszonyú mennyiségű ismeretlen ezüst szerszámot. Majdnem felsírtam.
Csak kanálból volt három.
Mertek nekem.
Jó, aranysárga húslevest, szívesen meséltem volna Krúdyról, ha lett volna rá igény.
Nem volt.
Viszont kilestem, melyik kanalat ragadják meg. Megragadtam én is, és azt hittem, csatát nyertem.
Mert elfeledkeztem a cérnametéltről.
Pedig ott volt, gonosz, vásott, neveletlen cérnametélt, benne a levesben.
Na most ugye az ember olyankor jól nekihajol a tányérnak, felszed nagy adagot, aztán bekapja, aztán a hosszú szálak lógnak ki a pofájából, aztán azokat kéjjel mind beszippantja.
Otthon.
Ellenben akkor, ott a hallban szálegyenes derékkal ült mindenki, jó métert emeltek kezükkel a kanálon, és senkinek se lógott az a kurva tészta. És mind engem figyelt a szeme sarkából.
Darabig kavargattam.
Próbaképpen emelintettem.
Vagy húsz centi lógott mindenfelé.
Visszatettem.
Kevesebbet emelintettem.
Lógott az még mindig.
Na bassza meg...
Végső elhatározás: emelek, kezdetben arisztokratikus lassúsággal, majd egyre gyorsabban, aztán egy picit belemozdulok nyakból, rábólintok a kanálra, a lé kis szörcsentéssel lecsúszik, nyelvvel elkapom a rohadt cérna rohadt közepit, a két vége kívül marad a számon, egy diszkrétnek szánt mozdulattal megpróbálom belendíteni, ettől leragad az államra, a vége meg túllóg, lecsapódik a nyakam irányába, és egy szép, kövér csepp húsleves landol az ingemen.
Most ti mind azt hiszitek, hogy ez vicc.
Hát nem az...
A hússal viszonylag jól bántam.
Csak csöpp vörösbort kortyintottam, csücsörítve, csettintve.
Átestem egy diplomatapudingon, a jó vaníliás szaftját mind otthagytam, mert egyik se állt neki kimeregetni.
És ekkor behozták a gyümölcsöket.
Gyümölcsöstálban, tízfélét, legalább.
És akkor a német nekiállt őszibarackot enni. Késsel.
Akkor föl akartam lázadni. Gondoltam, fogok egy barackot, aztán jól beleharapok, hadd csorogjon a leve, egészen a könyökömig.
De a természet közbeszólt.
A természet keresztülhúzta számításom.
Megakadályozta a nemes bosszút.
Egy pillanat alatt jött rám.
A visszatarthatatlan.
Az a futós-szaladós, kétségbeesett.
Éreztem, hogy még egy kis tétovázás, és ott az ezüstök fölött, az egyenesre fésült szőnyegrojtokon, a diszkrét, szigorú csendben egy ültő helyemben össze-vissza fosom magam.
Köszörültem torkot, kértem az elnézést, és apró, feszes léptekkel kiszenvedtem a vécére.
Jeges pillantások kísérték szomorú utamat.
Odabent egy pillanatra megszállt a béke. Csend vett körül, oltalmazó, nyugodalmas és befelé forduló, mélységes magány.
Lerogytam.
És akkor újra kezdődtek a kínok.
Mert komolyan felhorgadott a bensőm, egy puding vívta ott élethalálharcát némi csirkecombbal, és éreztem, ha most gyengén ellágyulok, azt hallani fogják odabent.
Kezeimet a deszkára feszítve, combjaimat szorosan összezárva, égre emelt tekintettel és dacosan összeszorított állkapoccsal küszködtem én. Küszködtem némán, izzadva, férfiasan, Hektor küzdhetett így Akhilleusszal, meg Odüsszeusz a küklopsszal, ahogy én.
És megszántak az egek, és sikerült befejeznem, egy hang nélkül.
És akkor kiderült, hogy nincs papír...
Talán furcsa lesz, talán el sem hiszitek, de bizony mondom tinéktek, felettébb filozofikus hangulatba kerültem akkor.
Mindenekelőtt a kétszer kettő józansága hullt rám.
S meredtem az ajtóra rajzszögezett 1978-as TOTO-LOTTO-naptárra...
Talán el is mosolyodtam én, tétován, furcsán...
Aztán kristálytiszta logikával felmértem az előttem kínálkozó összes lehetőséget.
Először arra gondoltam, hogy diszkréten kikiabálok: „Nincs papír!” - és megvárom a segítséget. Elképzeltem odabent a kiáltás utáni arcokat, a csendet, aztán ahogy felemelkedik valaki a helyéről, kijön, és, finoman, óvatosan kinyitom résnyire az ajtót, s jótevőm e résen át benyújtja nekem a megváltó gurigát. Ember az embernek, testvér a testvérnek, s elválaszthatatlanok leszünk mi attól fogva az idők végezetéig, mint akiket igaz, nagy küzdelmek kovácsoltak eggyé.
Ezt a megoldást elvetettem.
Mást gondoltam.
Mi lenne - futott át agyamon -, ha úgy, térdig letolt gatyával, roggyantott törpejárással keresztülhaladnék a halion a fürdőszoba irányába, és a feltehetőleg nem minden érdeklődés nélkül felém forduló felebarátaimnak menet közben elmagyaráznám, hogy én a világért sem szeretnék senkit zavarni, folytassák csak nyugodtan az ebédet, mindössze arról van szó, hogy elfogyott a papír, úgyhogy megyek segget mosni.
Nem is tudom miért, de valahogy erről is lebeszéltem magam.
Viszont valamit tenni kellett.
Úgy húsz perce lehettem már a klozet foglya, és éreztem, odabent kezdenek komolyan aggódni érettem.
A megoldás - mint mindig - pofonegyszerű volt. Gyorsan kiugrottam nadrágomból, levetettem az alsógatyát, aztán azzal. Nadrág vissza, vécé lehúz, az alsógatya meg megakad, a kagylóban önfeledten örvénylik visszafelé a víz, feltűröm az ingem, tuszkolok, maszatolok, pumpálok, tényleg csak öt perc, és rendbe teszek mindent. Alig félóra múlva másztam elő, kissé csapzottan, gyűrötten, lerobbanva. A társaság már a kávét kavargatta, némán.
Kezet mostam, és búcsúztam is.
Egy év múlva, amikor az ebéd utáni kávénkat kavargattuk ismét, vidáman fecserészve, és az apja a zongorához ült, elmeséltem neki az egészet.
Én még életemben nem láttam embereket annyira röhögni.
Csorgott a könnyük.
Nagymama szinkronban fordított a németnek.
És akkor a német teli torokból, térdét csapkodva, bőgve nyerített, aztán jól hátba vágott, és nagyot harapott egy érett, zamatos barackba.
Egész a könyökéig lefolyt az édes leve...
Hogyan lettem irodalmár?
Téli délután van, egy régi-régi téli délután, hátamon iskolatáska, iskolatáskában ellenőrző, ellenőrzőben intő, szemez a hó, ballagok hazafelé. Ha én lennék az Ady Endre, most égnének lelkemben kis rőzsedalok, „füstösek, furcsák, búsak, bíborak, arról, hogy meghalok”. De nem én vagyok az Ady Endre, így mindössze azt a pofont tudom színesen elképzelni, amelyet apámtól fogok kapni hamarost, mindjárt estebéd után - hacsak nem tudom anyámmal megbeszélni, hogy most az egyszer még, de tényleg utoljára, legyen olyan jó, és írja alá, hogy „Zsolt ma többszöri figyelmeztetés után is fegyelmezetlenül, rendetlenül viselkedett, ellenőrző könyvét nem volt hajlandó megtalálni, ezért magatartásból megintem” - aztán fátylat reá, egye fene, jó leszek.
No, majd meglátjuk.
Most mindenesetre itt a bolt, veszek Zizit, kakaskásat meg Róka Rudist, otthon kistányérba öntöm, csinálok limonádét, a nagy fotelt a cserépkályhához húzom, mellékészítem az enni-innivalót, leülök, kényelmesen befészkelem magam, talpacskáimat a szélső, meleg, de nem forró csempékhez nyomom, és kinyitom a könyvet...
Apám polcáról való, ronggyá olvasott, elöl zöld, hátul sárga a borítója, és ott hátul valami sirály is repül rajta, aha, nem sirály, albatrosz, merthogy ez az „Albatrosz könyvek” sorozatból való, és amikor házibuli van és hajnaltájt, és mindenki jól be van csípve, akkor az apám leveszi a polcról, felolvasnak, illetve nem is olvasnak, csak elkezdik valahol, és mindjárt fújják kívülről az egészet, és ugyanígy van keresztapáméknál is, a Kulcsár Lacinál, és akkor mi gyerekek mindig belealszunk a buliba, és hajnalban mindig arra kell ébredni, hogy a Laci dörmög azon a mély hangján, azt dörmögi, hogy „na, ki vagyok én? ön a szeretve tisztelt Kabóca nevű altiszt!” - és akkor gurgulázva, fuldokolva röhögnek, és valaki mindjárt folytatja, hogy aszongya „na, ki vagyok én? izé, Oroszlán... na, így már jobb, szóval hogy mondana engem más szóval? ön az állatok királya!” - hát ez nem igaz b... meg, az állatok királya, és csorog a könnyük...
Hát lássuk.
A tizennégy karátos autó...
És este lett, már hazajöttek, tesznek-vesznek, anyám a konyhában motoz, sül a hús, kezdődik az esti mese - de én még nem tudom, hogy Gorcsev Iván elveszi-e feleségül Anetté Laboux-t, s hogy Vanek úr megússza-e a légiót, vagy belepusztul, mivel Mehár, a félszemű török óriás néhány mássalhangzót kiált feléje, és napi rendszerességgel félholtra veri, pedig szegény jó Vanek úr visszavonta azon könnyelmű megjegyzését, hogy szép az idő, s hajlandó volt kijelenteni, hogy talajmenti fagyok várhatók, mi több, rendkívül udvariasan felszólította a törököt, hogy „kérem, őrült úr, mondja meg, milyen állat ön, s ezentúl úgy fogom szólítani” - hiába. Summa summarum, amíg ezek a dolgok ki nem derülnek, addig hagyjanak engem békén a mesével, vacsorával, nem érek rá, olvasok, s ha nagy balhé lesz az intőből, legfeljebb kimegyek Afrikába, aztán beállok a légióba...
Így olvastam akkor este, és elszaladt hamar tizenöt év, már voltam katona, láttam, hogy a tiszteket és altiszteket nem P. Howard találta ki, a különbség csak annyi, hogy Ercsiben nem Potriennek, hanem Csicsó törzsőrmester elvtársnak hívják őket, amúgy éppen olyan érdekes állatfajták, szóval elszaladt tizenöt év, s arra készülök, hogy néhány éves kemény, fegyelmezett tanulás után mint magyar-történelem szakos tanár elinduljak az élet rögös országútján, ahol néha bizony még úri lócsiszárral is találkozhatik az ember...
Irodalomszeminárium van.
Talán harmadéves lehetek.
Isten látja lelkem, én egészen idáig szerettem az irodalmat. De itten a felsőoktatásban kiderült, hogy az irodalom egy tudományág, az összes író meg költő kötésig bele van ágyazva mindenféle társadalmi meg filozófiai áramlatba, egy büdös nagy predestináció az egész, még a l’art pour l’art is ki van találva előre, meg van szerkesztve, üzenetet hordoz, ember nincs Homérosztól Békés Pálig, aki jókedvében, maga gyönyörűségére, vagy csak úgy, minden szándék nélkül leírt volna egy kurva sort - na mindegy, kezdődik a szeminárium, és a drága jó tanár úr azon kesereg éppen, hogy mily rettenetesek a közállapotok, mily alacsony e honban a kultúrszint, aztán példája is van erre mindjárt, nevezetesen, hogy a Rejtő Jenő-féle szemetet olvassák millióan, azért rajonganak...
A jó keservit az édesanyádnak!
Tán csak nem bunkó az apám?
Tán csak nem vagyok bunkó jómagam?
Csak nem volt bunkó a Jenő bácsi, aki elvégezte a Rákosi Szidi színiiskoláját, aztán Berlinbe ment tanulni, majd dokkmunkás lett Hamburgban - nyilván ott ismerte meg Vanek urat és a Privát Elek-féle lenyűgöző pofonokat meg a Privát Elek-féle lenyűgöző birkahúst -, Hamburgból Svédországba ment heringhalásznak, ott kötött életre szóló barátságot Gorcsev Ivánnal, aki a makaó nevű szerencsejátékon elnyerte a fizikai Nobel-díjat (a Svéd Akadémia aranyérmével együtt!), végül bebarangolta Franciaországot és Észak-Afrikát, hogy itthon üljön utána a Japán kávéházban, és kézirattal fizesse ki a számlát, egészen addig, míg a „magas kultúráért” rajongók el nem vitték munkaszolgálatra, hogy Jedovo mellett meghaljon a kietlen, fagyos, szovjet semmiben...
Tudja mit, tanár úr? Menjen maga a fenébe...
Egyébként tegnap buli volt nálam. És hajnaltájt, amikor mindenki jól be volt csípve, levettem a polcról az „albatroszt”, azt a régit, amit elloptam apámtól, elkezdtem valahol, és mindjárt fújták, kívülről, az egészet...
A tornatanárnő
Harmadikosok voltunk, mikor megjött. Úgy értem, másodszor harmadikosok. Elsőre ugyanis nem sikerült. A Juhász megfeneklett a spinkvantumszámok birodalmában - jaj, még most is látom az arcát. Barnabással sok minden történt, azt hiszem, már az is csoda volt, hogy osztályt ismételhetett. Erika túl szép volt ahhoz, hogy a Böske átengedje magyarból. Nekem rút csapdát állítottak, s egyedül, a tábla előtt kellett volna megállapítanom, hogy az a furcsa dolog, ami felül egy hullámos vonal, alul meg három szár, az most az orosz „t”, a „g” vagy a „p”. Hosszú, végtelen pillanat volt - rosszul választottam...
S jött egy hosszú, alig boldogtalan nyár. Igazából csak annyi történt, hogy mindenhová oroszkönyvvel mentem, nem volt túl nagy, belefért a hátizsákba. Megtanultam, hogy „Cialkovszkij bül átcom áviácii”, aztán jött a pótvizsga, és nem ezt kérdezték. Ahogy szegény Juhász is fölényesen merült el a spinkvantumokban...
És szeptember elsején beültünk az új osztályba, volt nekünk egy külön padsorunk, otthonos, jó kis padsor, drága jó Magdi néni meg bejött, meglátott minket, és azt mondta, hogy „ez nem lehet igaz!”, pedig igaz volt, olyannyira, hogy az igazgatónő porokat szedett, és hosszú igazoló jelentésekben számolt be arról a nem mindennapi esetről, amikor is a patinás Szilágyi Gimnázium harmadik bé osztályából egyszerre nyolcan buktak évismétlésre, és az új harmadik bé létszáma hirtelen negyvenkettőre módosult... (A hátralévő két évben ez a létszám különféle okokból kifolyólag valahol a harminchat és a negyvenhárom között oszcillált, és a tanári kar jelentős része rákapott a porokra, egyedül Schneiderné szedett magára némi pirospozsgát, ki is gömbölyödött kicsinyég, sőt, időnként egy vidám kis dalt dúdolgatott magában, merthogy ő volt az osztályfőnökünk a bukást megelőző keserves három évben. Furcsa módon ezzel homlokegyenest ellentétes változás volt megfigyelhető Magdi nénin, aki vesztett türelméből, lesovánkodott, és egyre gyakrabban merengett el tanári pályafutásának azon boldog negyven esztendejéről, amelynek első felében mi még nem voltunk e bűnös földi világ lakói, másik felében már voltunk ugyan, de ő erről mit sem tudott. „Miért?” - kérdezgette gyakran a drága jó lélek, „miért, hogy ez az átok éppen őreá szállott?” De nem jött sehonnan megnyugtató felelet...)
Szóval másodszor voltunk harmadikosok, amikor megjött. És higgyetek nekem, meg kellett tőle zavarodni.
Már az évnyitón elterjedt a hír, őróla suttogtak itt is, ott is. Jól emlékszem, az igazgatónő ott tartott, hogy ez a mi gimnáziumunk, hát ez egy nagyon híres, régi gimnázium, ide aztán megtiszteltetés járni, és nem is jut ebből az élvezetből csak a legkiválóbbaknak...
Ezen a ponton Barnabás az elsősök felé bökött: - A legkiválóbbak...
- Ja. Főleg az a kis vörös, a szódásüveg-szemüvegben...
- Szerintem eltévedt. Nyilván az óvoda évnyitójára jött...
Tóth Zsuzsa az énekkarban megigazította a harisnyáját. Azt hitte, senki sem látja.
Töfi, aki nem volt elég kiváló az Arany János Gimnázium tagságára, ezért nálunk folytatta elképesztő ámokfutását, elővett egy kis lapos üveget, és körbekínálta. Finom, édes, langyos Hubertus volt benne...
És akkor észrevettük. Szerényen állt a tanárok között.
Majdnem fenékig ért a szőke haja.
És micsoda egy feneke volt!
Ő volt az új tornatanárnő.
Huszonöt éves, talán.
Keresztségben a Zsuzsa nevet kapta.
Ez volt szeptember elsején.
Szeptember másodikán kitört rajtunk a testedzési láz.
Persze, addig se jártunk matekórára, kémiára se nagyon, fizikára ritkásan, mert Sarkadi tanár úr kétségbeesett igyekezete, amellyel megpróbált eleget tenni egy középiskolai tanóra legalább formai követelményeinek, mindenképpen tiszteletet parancsolt. De addig a Moszkván lógtunk, vagy a Várban, vagy üvegeztünk Juhászéknál ruhalevételben, aztán mikor meztelenek voltunk mind a négyen, akkor a lányok elszívtak még egy cigit, és elmentünk moziba.
De most új távlatok nyíltak.
Reggel nyolckor már ott dzsoggingoltunk a tornaterem előtt. Barnabás kért egy medicinlabdát, mondván, erősíteni akarunk. De a medicinlabda nehéznek bizonyult. Hamar kértünk egy kosárlabdát - gyakorolni. Akkor az istennő megkérdezte, nincs-e véletlenül óránk.
- Na óránk, az egyáltalán nincs...
Kilenc húszkor, amikor odafönt elkezdődött a kémiaóra, halálosan szerelmesek voltunk bele.
Egy hét múlva tegeződtünk.
Nyolc nap múlva a tornatanári szobában együtt kávéztunk reggelente.
A kilencedik napon kiderült, hogy férje van.
- A franc egye meg!
Még ugyanaznap este megbeszéltük, hogy a férj nem számít. Nyilván valami rozzant öregember...
Két hét múlva meghívott magához, estére, vacsorára.
- Hapsikám, itt a nagy alkalom!
A vacsorán jelen volt a férj. Fiatal, jóképű, és jó fej, átkozottul. Más körülmények között egyenesen rajongtunk volna érte...
November. Barnabás búskomorságba esett.
Karácsonyra apró meglepetésekkel kedveskedtünk őneki.
Szilveszter. Hiába hívtuk buliba. (Hajnalban mindenféle lerobbant csitrivel vigasztalódtunk. Volt még twistverseny, valamint férfibú fojtása vodkába bele.)
Január igen eseménydús hónap. Erika nevű szépséges szerelmemnek ekkor tűnt fel először a testedzés iránt feltámadó vonzalmam, valamint az új tornatanárnő egyáltalán nem elhanyagolható külleme.
Erika összefüggéseket keres.
Erika összefüggésekre bukkan.
Csúnya, nagy veszekedések...
Taktikaváltás: Erika Zsuzsa bizalmába férkőzik - egyrészt barátságba keverednek, másrészt jelzi tulajdonjogát, harmadrészt - én Istenem! - elkezd velünk járni őhozzá.
Rajtam a búskomorság sora...
Az első levél, amelyben az általam látogatott reáltudományi órák feltűnően csekély számáról értesítik szüleimet.
Megpróbálom atyám figyelmét a bicepszem, a tricepszem, valamint nagy hátizmom jelentős mennyiségű gyarapodására felhívni. Ezzel párhuzamosan filozófiai vitát kezdeményezek az „ép testben ép lélek” tétel megcáfolhatatlan és kikezdhetetlen igazságáról.
Atyámat ez egyáltalán nem hatja meg...
- Fiúk, ez a nő egyre gyönyörűbb...
- Fiúk, ez a nő szórakozik velünk... Kitavaszodik.
Ülőtartásban mászunk a kötélre.
Benevezünk az atlétikai versenyre.
Utolsónak érek célba.
Sírok.
Nem látják.
Madárfüttyös május. Orgonát lopunk őnéki.
Madárfüttyös május vége: valahogy azért át kéne menni végre mindenből.
Átmegyünk...
Nyár, hahó!
Vitorlástábor, nőhegyek, egy hét Barnával a Bükkben, sátor, nomád élet, tűzrakás, a lét végső értelmének megvitatása - hát kit érdekel a tornatanárnő? Szeptember.
És kezdődik minden elölről...
De tényleg, ne is beszéljünk róla. Ráadásul mindenki szükségét érzi kijelenteni, hogy „idén aztán szedjük össze magunkat, meg érettségi, meg hamarost csörtetni fog körülöttünk az élet”.
A Zsuzsa meg egyre szebb, és van pofája aerobic-tanfolyamot indítani.
Hihetetlen pózokba csavarja lenyűgöző alsó végtagjait.
Nem lehet nem nézni.
A tornaterem padlatát vakírgálom.
Barnabás a bordásfalba harap.
A Juhász meg gyűrögeti a birkózószőnyeg sarkát, és csöndesen vinnyog hozzá.
Hírnök jő, kellemetlen üzenettel: odafent érettségi vizsgák zajlanak.
Öltöny, nyakkendő, életveszély, adrenalin az egekben. Matekon egy órát Zsuzsa felügyel. Tumultuózus jelenetek a vécében. A Gönczöl a középső budi víztartályába dugta a kidolgozott példákat. Igen, megvan mind. Persze nem olyan egyszerű az élet, rendkívüli gondossággal kell kiválogatni, hogy hány helyes megoldás legyen, ugyanis ha hármasnál jobbat találunk írni, akkor mehetünk szóbelizni, és akkor bizony ez egy rendkívül elhúzódó érettségi leend...
Sikerült.
Még a földrajz szóbeli is. Pedig kihúztam Kína mezőgazdaságát. „Rizs!” - jelentettem ki büszkén, s ezzel el is fogyott minden mondanivalóm. De Agócsné hátradőlt a székén, ezáltal szája az elnök háta mögé került, és szépen lesúgta az egészet.
Szóval sikerült.
Ki hitte volna!
És már itt is az utolsó buli.
Azt ne tudjátok meg, hogy néz ki a nő...
Lassúzunk.
Simulok.
Csípőből belemozdulok mostan, tudjátok, olyan jelentőségteljesen...
Mosolyog és hagyja...
Na most megcsókolom...
Nem hagyja. De azért mosolyog.
Megsemmisülök, és ilyen állapotban lel rám a hajnal, amelyben tényleg ott csörtet már az élet.
Tizenkét év telt el azóta, hallod, Zsuzsa, tizenkettő! Hát mondjál már valamit! Hát történt azóta valami mivelünk?
Halál bácsi
Ismeritek Halál bácsit?
Eljön Ő, eljön esténként, ha anyáék moziba mennek, és nincs mese, nincs fogmosás és esti puszi, és az ajtó résén nem árad be késpengényi fény..., sem a megnyugtató, duruzsoló szöszmötölés, ami az én jelen lévő, oltalmazó anyám...
Mert egyedül hagytak most engem, és én mosolygok, bár torkom már fáj a visszafojtott zokogástól, és kapaszkodom az utolsó kulcszörgésbe, a lépcsőházban elhaló hangokba, kapaszkodom kétségbeesetten, és a vér csudásan zakatol csendtől sebzett dobhártyámon...
Mert nagy fiú vagyok én már.
És nem félek.
De ez a csend, ez meg fog ölni egyszer...
Pity. Pity.
Valaki lakik a csapban. A csapban, és a vécében is, igen, a kagylóban, valami gonosz, ami felnyúl, és lerántja a nagy fiúkat, akik nem félnek.
És recseg a parketta.
Igen, akkor is recseg, ha itthon vannak, barátságosan, melegen recseg, és apám leteszi esetleg a könyvet, és megropogtatja csontjaimat, meg összecsomagol, és azt mondja: „sót vegyenek!”, hát olyankor Dióbél királyfi járkál itten, vagy valamelyik garabonciás diák a Furfangos Cintulából, vagy Nemecsek, vagy Huckleberry, és alattuk recseg a parketta. Akkor...
Valaki áll a hátam mögött. Tudom, ti is ismeritek. Régi-régi alak Ő, magam teremtettem. Ő az, aki csak akkor látható, ha a hátunk mögött áll, s ha megfordulok, eltűnik hirtelen, csak a csuhája szegélyét látom villanásra, és eltűnik a sarokban vagy a spájzban, mert a spájz rémségek fészke, nagymama vizes uborkái között valami borzalom tenyész, nappal persze csak ázott kenyérkaréj, de most...
Villanyt kell gyújtani a spájzban.
És a szobában is. A vécében is.
És rettenetes árnyékok nőnek mindjárt...
Hát miért nem lehet megérteni, hogy ilyenkor másért recseg a parkett?
- Te vagy az, Hollandus Mihály?
Ő az. Tizenkét borjú bőréből van a fele csizmája varrva. És mindjárt előmásznak a patkányok a Bíró házából, és bámulnak rám a sötét sarkokból, aztán jön maga a bíró, hogy nyakamba tegye a bitófa kötelét... És lopakodik valahol a gonosz sündisznókirály, aki egyedül hagyott gyerekeket vacsorál. És Indián Joe... Elvágja a torkomat a Bowie késével...
Reccs...
Hát az ágy alatt ki lakik?
A pókok. De nem akármilyen pókok, hanem azok, akik a pincében is laknak. Mert a mi pincénk messze van, előbb hátra, aztán balra, sarokban. Csak nagyapóval járok le, fát vágni, és ő megy elöl, és gyertyát gyújt, a pisla fény furcsán imbolyog körülötte, és rémisztő árnyékokat rajzol a dohos, penészes falakra. Én meg nézem a legsötétebb sarokban lógó mocskos, szénporos pókhálókat, és sehogyan sem fér a fejembe, hogy vajon mit esznek a titokzatos, nagy barna pókok itt, ahol csak törött szánkó van, meg prakker, meg egy régi csizmahúzó, amit sehogyan sem sikerült elcsórnom, és ócska kacatok vannak, amiket nagyanyám egyenként megsiratott, mert „csupa-csupa emlék” - csak a múlt van a pincében, és halál...
És megkérdeztem egyszer az Oláh gyerekektől, hogy mit esznek a pókok. Hát nem kellett volna megkérdezni...
- Tényleg nem tudod?
- Nem. A pincében nincsenek legyek...
- Nem is légy kell azoknak. Kisgyereket esznek. Egyet fognak, azzal el vannak száz évig is akár...
De ezt már csak suttogva mondta, aztán rákacsintott bátyjára, és hirtelen elfújták a gyertyát...
Sötét lett. Áthatolhatatlan.
- Itt vagytok?
Csend. A csend körülfolyt, s én mozdulatlan, meredt szemekkel bámultam a fekete semmit. S egyszerre csak tisztán hallottam, hogy egy hatalmas, fekete pók elindul a sarokból, szőrös lába mély nyomot hagy a lerakódott, halálos porban...
És már ordítok, ordítok a sarokba kucorodva, és kész vagyok ölni, gyilkolni, belemarni minden eleven húsba, küzdeni életemért körömszakadtáig...
Miért kell ennek most eszembe jutni? Miért nem történik végre valami?
Kulcszörgés. Még nem lehetnek ők. Nem nem, ez csak Irénke néni a harmadikról, és mindjárt csend lesz megint, súlyos, mozdíthatatlan csend, ami rátelepszik a mellemre, de azért jó tudni, hogy élnek emberek rajtam kívül is.
Csend.
Pity. Pity.
És most beülök apám nagy foteljába, és meredek a koponyára, figyelem, mikor néz rám üres szemeivel. S ha rám néz, akkor már jön is Halál bácsi, hogy elbeszélgessen énvelem.
Most...
Szemben velem ül le Halál bácsi, a másik nagy fotelba. Halál bácsi barátságos, mosolygós öregúr. Kicsit pocakos, olyan puha, párnázott a tenyere, és virsliujjai vannak. Halál bácsi szuszog, és roppant zsebkendővel törülgeti izzadt homlokát. Csúnya szemölcsei vannak, és van egy nagy, zöld köves pecsétgyűrűje. Éppen mint a szomszédban az öreg Zubornyáknak, aki magányos, és kapát meg földgöröngyöket hajigál a gyerekek felé...
Halál bácsi nem kérdez. Halál bácsi mosolyogva hallgatja, hogy az ember még csak kisfiú, és nem akar vele menni, és különben is, mindjárt itthon vannak a szülei... És nem messze, csak két emelettel feljebb lakik Irénke néni, aki aranyos és jószívű, de mégiscsak öreg már, nagyon öreg, úgyhogy hozzá kéne felmenni, igen, igen, Irénke néni a minap emlegette Halál bácsit, mondta, hogy már várja, hát kár itt ülni egy ilyen kisfiúval, akinek tényleg, de tényleg hamar jönnek a szülei...
Látható, ahogy mozognak az órán a mutatók. Most látható...
Már szúr a szemem.
Csak nem elaludni. Nem szabad elaludni...
Jaj, hát hol vannak most a jó manók?
Mégis lefekszem...
A kisvillanyt azért égve hagyom.
Ott az ajtó mögött lapul valaki. Talán ha bedugnám a fejem a paplan alá... így. így jó... És csinálok egy pici rést az ujjammal, hogy kapjak levegőt. És lássuk. Hiszen Halál bácsi nem ígért semmit. Nem ígérte meg, hogy nem visz el koponyaországba, ahol némán állnak mind a sápadt kisgyerekek. Nagyon kell figyelni. És nem mehetnek el, soha többé... Be fogom vallani, hogy félek. Bevallom, hogy itt voltak, itt voltak mind, még Drakula gróf is... Mondta anyám, mondta, hogy ne olvassam, nem nekem való... Mindegy most már... Mindent bevallok, és nyüszítek, és bőgök... És szólok, hogy tüntessék el a polcról a koponyát, ami néz. És mégis akarok egy testvért, aki feküdne most mellettem, és nagyon félne, de én átölelném, és vigasztalnám, és elmagyaráznám neki, hogy nincs mitől félni, mert csak a mesékben... És csak a buták félnek, meg a kicsik... Istenem... Ha véletlenül elalszom, ezek beköltöznek mind a csukott szemem mögé, ott fog élni azontúl a gonosz bohóc is, ott fog élni, talán örökké...
- Jó reggelt, drágám! Hamar elaludtál?
- Hamar...
- Nem féltél, ugye, kisfiam?
- Félni? Én? Dehogy...
Harcászat
Műanyag katonákkal kezdődött.
Mert az ólomkatonák elköltöztek addigra a mesék birodalmába.
Szóval kapott az ember karácsonyra egy nagy zsák műanyag katonát. Azt először is szortírozni kellett. Álló lövők, álló kézigránát-hajítók, térdelő lövők, hason fekvő lövők. Aztán egyéb szempontok is közrejátszottak, úgymint cowboyok vagy indiánok, és mert a gyermeki lélekben igen erős az igazságérzet, általában az indiánok voltak a jók, a cowboyok közül kizárólag Old Shatterhand meg az Old Firehand számíthatott ilyen besorolásra, aztán róluk mindjárt a játék elején ki lett mondva, hogy halhatatlanok.
A játék úgy nézett ki, hogy a nagyszoba két végében erődök épültek dominóból, az erődök mögött felsorakozott a két hadsereg, aztán meg lettek beszélve a szabályok.
Az e-e-e-e-e hangzású kelepelés volt a géppisztoly hangja, az sz-sz-sz-sz-sz hangzású a géppuska, az AAAÁAAAA-dzszszs(!!!!!) meg a kézigránát.
És akkor a jobbszárnyon Winettou rettenetes géppuskatüzet zúdított az ellenre, ezalatt a balszárnyon a könnyűlovas seregtest géppisztolyos zárótűz alá vette a cowboyok kiépített állásait, míg középen egy hason fekvős ék kézigránátokat hajigált a parancsnoki bunkerra.
Pompás támadás volt, és a Palkó az össztűz tetőpontján flegma pofával bejelentette, hogy nem talált.
Akkor az ember átballagott a nagyszoba túlsó végébe, hamar összerugdalta a dominóból épült erődöt, akkor a Palkó felállt, összerugdalta az ember sípcsontját, végül a zajra bejött nagymama, kiosztott néhány lendületes pofont, mire kitört a béke.
A béke jelszava az „örök harag” volt, és tíz percig tartott. Tíz perc után nagymama lezavarta a bandát a parkba, mondván, hogy ha egész nyáron a lakásban kuksolunk, akkor ilyen szép zöldek maradunk.
A Csörsz utcai park hátsó végében szovjet hősi emlékmű emelkedett, amely több funkciót is betöltött. Jobb oldalán, a kis csalitosban lehetett pisilni-kakilni, teljesen politikamentesen, míg bal oldali részén, két farkasalmafa összeboruló lombsátra alatt volt a bunker.
A bunker parancsnoki tisztében nagy volt a fluktuáció, egészen addig, míg nem jött le a Farkas Emil, aki megfellebbezhetetlenül nagy pofonokat tudott adni, s ez a képesség alkalmassá tette őt az örökös parancsnoki rangra.
A bunkerből rontott elő kicsi, de elszánt portyázó seregünk, amely hol a homokozót foglalta el, hol a rakétamászókát, amellyel aztán bevetésre repültünk, és alaposan megbombáztuk Londont, Párizst, Szolnokot meg Nyékládházát. Ez utóbbira különösen haragudtunk, naponta többször is a földdel tettük egyenlővé.
Aztán egy szép napon kitört a nyílkészítési láz.
Dörgő Lacika, aki kicsi volt és csúnya, mindjárt a járvány elején megpróbálta elmagyarázni, hogy az nem nyíl, hanem íj, a nyíl az a vessző, amit az idegre rak az ember, de a Farkas Emil elpofozgatta onnét. Aztán rózsafát kerítettünk, mert a jó nyíl abból leszen, aztán lehántoltuk, aztán kötöttünk rá spárgát, aztán vágtunk vékony, egyenes vesszőt, aztán lőttünk, a vessző meg úgy repült a levegőben, mint az ökörhugyozás. Dörgő Lacika éppen addigra ért vissza, még szipogott, és azt mondta, hogy a vessző végére nehezéket kell tenni, különben soha a büdös életben nem fog egyenesen szállni. Ettől a Farkas Emil úgy megrémült, hogy elgáncsolta, és a mellére térdelt. Aztán, ha már a földön volt, mi is ütöttünk rajta egy kicsit...
Másnap azzal az ötlettel álltunk elő, hogy csináljunk új nyilat. „Az nem nyíl, hanem íj, hülyék!” - mondta Emil, és ezt hamar be is láttuk. Dörgő Lacika a leghamarabb. A vessző végére meg szurokgolyócskát tettünk nehezéknek, mert az Emil szerint csak akkor repül egyenesen.
És akkor végre lőttünk. Lőttünk nagyot, egyeneset. A villanydróton ülő galambokra mentünk, „talált!”, ordítottunk fel minden lövés után, és övünkre fűztük az élettelen tetemeket, egyik nap meg is skalpoltuk mindet, másik nap kínzócölöphöz kötöztük a sebesülteket, néha, amikor kegyes hangulatban voltunk, megküzdhettek az életükért, de mindig veszítettek, és nem zavart minket, hogy soha egyetlen galambot sem találtunk el, a galambok felrebbentek és elszálltak, elszálltak kecsesen, messzire, a Csörsz utcai park gesztenyefáinak tetejére, ahogy elszállt kecsesen tíz év, s már ott feküdtünk Ercsiben, a hidászezred második kiképzőszázadának emeletes ágyain, s a hajnal kárörvendőn lesett be az ablakon...
- Jó reggelt, elvtársak, ébresztő föl! Na, gyerünk, bikák, hajítsák el fürgén a faszt!
Csicsó törzsőrmester volt ő, egészen különös szerveződése az anyagnak.
És akkor megtanultuk összeszerelni az AMD-65 mintájú géppisztolyt, megtanultuk megenni az AMD-65 mintájú „emzárolt” vacsorát, ami mogyorókrémkonzervből, kekszkenyérből és tizenkét lap klozetpapírból állt, megtanultuk, hogy zs. kenyér z. hagymával lesz uzsonnára, és megtanultuk, hogy él ezen a bolygón, éppen Ercsiben egy Mariska nevű gyengeelméjű lány, aki hátul, a telephelynél odatartja farát a kerítéshez, aztán az öregkatonák könnyítenek magukon egy kicsit. És amikor azt hittük, hogy többet már nem tanulhatunk, akkor jött a harcászat.
A laktanya mögött, hátul, a libaszaros legelőn folytak a nagy csaták.
Először az osztrák hegyivadászok támadták meg jámbor, békés kis különítményünket. De mennyire nem kellett volna ezt tenniük! Mindjárt felfejlődtünk ugyanis...
Aztán hason fekve bekerítő hadmozdulatot hajtottunk végre.
És akkor végre jött a roham.
- E-e-e-e-e - üvöltöttük, s közben géppisztolyainkkal vadul kaszáltunk a levegőben.
- Sz-sz-sz-sz-sz - ordította Csilló honvéd, századunk hős géppuskása, és zárótűz alá vette a gonosz imperialistákat.
- Ellenséges repülő jobbról! - üvöltött fel Csicsó törzsőrmester, s hogy jó példával járjon elöl, mindjárt hanyatt is vágta magát a fűben, és nagyokat lőtt a levegőbe. Aztán félkönyékre támaszkodott, és egy fa kézigránátot hajított az ellenséges állásokra.,
- AAAÁÁAAA-dzszszs(!!!!!) - robbant a kézigránát, s az osztrák hegyivadászok maradéka véres fejjel menekült a közeli kiserdőbe.
Éppen jókor. Ha még öt percig tartják magukat, mindannyian beszarunk a röhögéstől.
Hát így.
Miután jól kiharcászkodtuk magunkat, még megesküdtünk, hogy „hazánkat, a Magyar Népköztársaságot minden külső és belső ellenségtől, ha kell, életem feláldozásával is megvédem”, aztán kijutottunk végre a kocsmába, és úgy berúgtunk, hogy olyan nincs is.
És most itt ülök, jó bátor is vagyok, nem mondom, aztán mégis meg vagyok riadva. Merthogy osztrák hegyivadász ellen vagyok kiképezve. Az meg ugye hülyén venné ki magát, ha rájuk mennék, nem igaz?
Úgyhogy szóljon végre valaki, merre van az ellen...
Tart még a Csicsó politikai eligazítást? De szívesen meghallgatnám...
És ha a Csicsó ma már belső ellenség? Te szent isten! Lehet, hogy kutya kötelességem lenne fejbe ütni egy fa kézigránáttal? A Csicsót?
Mit kell nekem megvédenem, és mitől?
Halottaink
Kiteregettük a csontvázakat. Elhánytuk a föld nagyját, ásóval, csákánnyal, lapáttal, aztán kis ecsettel, spaklival szöszmötöltünk a csontokon.
Míves rajzolatú koponyák arcunkba vigyorogtak, s kiköpettük velük a szájba ragadt, zsíros földet.
- Ennek szifilisze volt...
Tudós ember mondja, úgy kell legyen. Amott meg cakkos szélű, szörnyű sebbel fekszik egy. Nyilván buzogány szakította be a fejét...
- Túlélte! Fantasztikus, de túlélte...
És találunk még óriást, lábszárcsontja alapján volt vagy két méter.
- Ez aztán kinézhetett a lovon!
Kiteregetjük őket. Néznek mind, megadóan, csöndesen és pőrén, néznek mind egy irányba, kelet felé. Hozzájuk lehet tájolni a felkelő napot. Fekszenek Babócsán, a Basakertben, s illatoznak felettük a híres nárciszok...
1565 nyarán jó Káldy uram kiállt a törökkel viadalra, aztán csata lett abból, pedig békességgel indult, úgy volt, hogy csak négyen halnak majd meg, de jó Káldy uram kisebbik fia védelmére kelt, aztán abból lett a baj. Mert egymásnak estek mind, aztán legázolták a törököt, a szpáhik egy percig se állták a magyar rohamot, jó Káldy uramat meg lóra kötötték a végén, elkaparták romló testét, arccal kelet felé, ez volt az ára, hogy neve dicsőségben fennmaradjon. És kijutott neki, hogy kis ecsettel, spaklival buzeráljuk a koponyáját...
Meleg van. Dél. Ebédszünet.
Árnyékban heverve talál minket a féllábú.
Biciklivel jön, mutatvány az fél lábbal. Bikaerős felsőtestét tetoválás díszíti, összetapadt, holló haja vállát veri. Leszáll, mankóra kap, nézelődik, nem jön közelebb.
Téblábol a gödör szélén.
Nézzük.
Valakinek most már beszélni kéne.
- Szervusz...
Ez az egyetlen, amire nem számított, ez a köszönés.
- Ástok?
- Aha...
- Találtunk már sok mindent, nem csak itt, ott is - és odébb, az erdő felé bök. - Cserepet, mifenét...
- Aha...
- Mondják, hogy itt elpicsáztuk a törököt...
- El...
Kurta vagyok, pedig mint a fene, olyan igaza van.
- Na jó, megyek...
És megy. Megy a féllábú, aztán összeröhögünk mögötte...
Széles főutca visz az állomás felé. A kapuk mellett kispadok, azokon ülnek jó Káldy uram ivadékai. Göcsörtös, érett botokon iszonyú munkába rokkant kezek nyugszanak, és előre emelik nekünk a zsíros kalapot, nekünk, suhancoknak. És ezt nem lehet elviselni, úgyhogy meghajtok kínomban egy rossz arcú, poros, ótvaros tyúkot. A tyúk átugorja az árkot, kottyant egyet, visszanéz rám vádlón, tekintete égő szemrehányás, aztán szarik egy irgalmatlan nagyot.
Aztán elérjük végre a sok biciklit. Ott a kocsma.
Három cigány húzza. Ekkora bajuszok nincsenek, különösen a bőgősé lenyűgöző, szép fehér a lelógó vége, a töve meg sárga, mint az összes ujja. Hasig kigombolt ingéből gúnyoskodik száraz, zörgő teste. A hegedűsök csukott szemmel cifrázzák. Mellettük van a kocsma legnagyobb asztala, asszony ül ott, irdatlan pohár keverttel. Ölében felsír a pulya. Nem néz oda. Szinte magától kibuggyan nagy, duzzadó melle, a kicsi meg mindjárt rákap a csecsre. Fekete, szőrös legyek dongják körül a gyerek száját. És nem is hallatszik már más, csak a légydongás...
Néznek.
Rá lehet könyökölni a csendre.
Összeállunk, hátat egymásnak vetve, mint a birkák.
- Ezek jöttek Pestről ásni...
Jó Káldy uramnak legalább dzsidája volt, meg páncélja, meg bátorsága, most meg a körzeti megbízott is hortyog valahol, felborulva, árnyékban...
- Na, menjünk ki egy kicsit... - Keszeg vállú, rókaarcú cigány a kihívó. Káldy ilyenből kettőt megevett reggelire...
- Ki ne menjenek! Baj lesz...
A kocsmáros csak súgja fojtott hangon. Jó kis tanács...
- Elég! Ezek a barátaim... Ülj le, Harcsa, a valagadra, aztán kuss legyen!
A féllábú szól, a sarokból, nyomatékul kaszál egyet a levegőbe.
Ennyi csak - és a banda újra játszik. Fizetjük a féllábú sörét, aztán a másodikat is, és ki tudja, még hányat. Ő a vajda fia. Élet-halál ura. Pár éve elaludt részegen a töltésen, akkor lett oda a lába.
Aztán zárás után hazafelé a széles utcán. Jól berúgva, énekelve, a vajda féllábú fiának oltalmat nyújtó barátságában.
Szállásunk az iskolában van, az iskola meg egy kastélyban kapott helyet. Faburkolat, falépcső, és egy lassan rothadó, kitömött rinocéroszfej a falon, bizonyítékul, hogy vannak helyek Babócsán túl, és azokon a helyeken ilyen furcsa dolgok nőnek.
Fáradt az ember, hiába, nem könnyű a tűző napon jó Káldy uramék koponyáit vakargatni, esünk bele az ágyba, aztán kelek is fel mindjárt, hiába, jól csúszott az ijedtségre a barack, aztán végighányom a szép, patinás falépcsőt, állok neki pucolni, és akkor kiáltás harsan az éjszakában:
- Gyertek ki, magyarok!
Így mondja, „magyarok”, és attól eláll a lélegzetem. De csak kimegyek, bátor vagyok a pálinkától, meg aztán mi történhet, zárva van a kapu.
A féllábú van ott, az kiáltott. És még valaki...
- Na, itt van... Hoztam nektek cigánylányt... Ti nem tudjátok, mi a jó...
Azzal elmegy.
Hát inkább megvert volna.
Állok ott, aztán nézek. Szép a lány, úgy tizenhárom lehet. Mezítláb van, de a ruha rajta ünneplő. Haja sötétebb, mint az éjszaka...
- Na, hát itt akarsz, vagy kimenjünk a temetőbe?
- A temetőbe?
- Persze. Oda járunk. Jó a fű...
Elég pragmatikus. Úgyhogy átugrok a bezárt kapun.
- Te most mit gondolsz, de őszintén?
- Semmit...
- Ugye tudod, hogy nem fogok veled, izé...
- Miért? Nem vagy bak? - és el is vigyorogja magát.
Én is magam. Aztán megyünk, szó nélkül, a Basakert felé.
- Hová viszel?
- Sehová. Láttad már az ásatást?
- Nem. Mit ástok?
- Templomot, várat, törökfürdőt meg sírokat.
- Vannak csontvázak?
- Vannak bizony!
- Akkor én oda nem megyek!
- Most már mindegy, itt vagyunk. Nem kell félni tőlük. Különben is, a temetőben nem félsz...?
- De igen...
Holdfényben fürdik a Basakert, és illatoznak a híres nárciszok. A nagy földrakásra ülünk, a sírok szélén. Meredten bámul a gödörbe, szoknyája felcsúszik egészen, ezüstben fürdenek vékony, semmi kis lábszárai...
És csend van, amilyen még sosem volt...
- Jézus! Mintha nyöszörögnének...
- Nem hiszem... Bár, még az is lehet. Nekem se tetszene, ha kiásnának, aztán itt feküdnék meztelenül...
Az ördög bújt belém, hogy ijesztgetem, de jó, ahogy rémülten hozzám bújik.
- Menjünk innen! - súgja, de ökörrel se lehetne elvonszolni.
- Tudsz imádkozni?
- Tudok. Gyónni is szoktam, vasárnap...
- Imádkozzunk...
Összekulcsolja kis kezeit, és imádkozunk, szent borzadállyal, beljebb kúszik a hold, fény esik a halottakra, s már tényleg sírnak, nyöszörögnek, nehéz sóhajtásuk lágyan száll a sárga kis virágok felett. És olyan kicsi vagyok, és olyan nagy a Basakert, és megbolondulnék, ha ez a csöppnyi, semmi lány nem vigyázna rám olyan erősen...
- Megfoghatom a kezed?
Nem felel, csak tenyerembe simul piszkos kis marka, úgy várjuk meg a napot, együtt síró halottainkkal...
Egy hét múltán barna, zörgő zacskókba csomagoltuk a csontokat, és nekivágtunk a széles útnak, egyenest az állomásra. A féllábú is kikísért, és Ő is, mezítláb, ünneplőben.
És ment a vonat, annyit, hogy annyit nem is lehet menni. Dráva, mocsár - dudva és muhar. Kacagó szél is suhant valahol, de nem láttuk, mert a meleg balatoni ászok habja kifutott az üvegből. Azzal voltunk elfoglalva. Meg azzal, hogy egyik üveggel ki tudjuk nyitni a másikat. Hiszen ez csak egy mozdulat. Férfias, dudvás, muharos. Azt tanultuk, próbálgattuk. Elhagytuk Középrigóc állomását. Az állomásnak bakterja is volt. És nem dőlt szét a bakterház, hiszen összetartotta tíz-egynéhány történészhallgató néma csodálata.
Felszisszen egy üveg, repül a kupak - tized másodpercnyi belegondolás, hogy itt leperegnek hosszú életek.
Aztán már csak egy nagy lépés a vonat utolsó lépcsőjéről, és nincs tovább.
Ez a hazám.
Az Óceán partján
„Szögezzük le tehát, hogy az örök visszatérés gondolata bizonyos perspektívát jelent, melyben a dolgok másnak mutatkoznak, mint amilyennek ismerjük őket: múlandóságuk enyhítő körülménye nélkül jelennek meg. Ez az enyhítő körülmény ugyanis megakadályoz bennünket abban, hogy bármilyen ítéletet hozzunk. Hogyan ítélhetnénk el valamit, ami elmúlik? Az elmúlás pírja nosztalgiával ragyog be mindent: a guillotine-t is.”
(Milan Kundera: A lét elviselhetetlen könnyűsége)

...Ez lenne az indíték? Az első elv s a végső cél? Az ómega és az alfa?
S ha éppen fordítva van?
Ha borzaszt a visszatérés, s csak az örök elmúlás jelent megnyugtató biztonságot: valódi felmentés minden felelősség alól, s még cinikusnak sem nevezhető ez a menlevél. Így minden küzdelem csak játék, még az egymásért folytatott is, amelyet eo ipso körülleng az önzés.
...Barnára sülve a napon heverészek. Nyugalom, csend, béke. Most hanyatt fekszem. Ha kinyitom a szemem, megpillantom az eget, ami olyan... De nem nyitom ki. Így pontosan érzem, milyen kék az ég, úgy pedig csak látom...
Mozdulatlanság.
Nincs rohanás, forgás, nincs bolygómozgás, és nem tágul a világegyetem. A nyárba olvadt idő végtelen lassúsággal csordogál, mint sűrű akácméz az aranytálban...
Ha darazsat látsz belemerevedni egyetlen édes pillanatba, amikor fekete-sárga háta a megmagyarázhatatlan szépség, vagy lovat látsz felbukni, erős, pompás, tajték verte lovat, szemeiben iszonyattal - akkor közelebb állsz az örökkévalósághoz, mint valaha is állhatnál önmagadhoz. De amint ebbe az örökkévalóságba akarod zárni múltadat vagy valakit, akit szerelmednek mondanál, ha bárkit érdekelne ez, úgy saját félelmeid és hiábavalóságod csapdájába esel, s csak ostoba pillanatokat rabolsz, mind-mind önző és fájdalommal teli.
Nem birtokolni, csak örülni neki.
Belefeledkezni a hosszú combok közötti csendbe, és tudni, hogy a pillanat megismételhetetlen, csak most az egyszer tiéd. Nem ajándék, nem jog: nagyszerű véletlen csupán.
Ha tovább nyugtatod arcod egy ölben, mint szabad lenne, ha lustán arra gondolsz, hogy benned van az ok, amely miatt, ím, Isten kegyeltje lehetsz, úgy meglátod, mindent elveszítesz. Isten is csak egyetlen pillanatra heverhet egy nő ölének melegében, csak Isten pillanata nekünk éppen egy örökkévalóság. Ha ezt elfelejted, nemcsak veszítesz, de meg is halsz anélkül, hogy átélnéd a darazsak és lovak örökkévalóságát.
Hunyd le a szemed. Ne tervezz, ne követelj, ne remélj, ne bízz, és ne légy megbízható. Csak hunyd le a szemed, és örülj. Ez a lét elviselhetetlen könnyűsége...
Ültem az Óceán partján én, hátamat sziklának vetve, minden óceán minden partján, és néztem az albatroszt.
Az albatrosz nevetséges és esetlen a hajó padlatán.
Ez a szimbolizmus.
Csak hová lett a beteg, buzi Baudelaire, aki tudta ezt, hová? Rég egy dög lett őbelőle...
Néztem az albatroszt, és büszkébb voltam nála, mert minden óceán minden partjáról látszik, kiválóan látszik, hogy a Föld lapos. Leülhetsz a horizont szélén, lóbálhatod semmibe a lábad, vagy átlendülhetsz a peremen sétálni egyet odaát, fejjel lefelé. S azt is láttam - vasárnap volt, délután öt óra, az Óceán partján -, hogy van Isten, és az ember neki a legjobb vicce. Egyetlen pillanatba sűrűsödött mindez a felismerés, gondoltam, ha már itt van, mindjárt üstökön is ragadom. Tapogattam toll és papír után - ó, én szerencsétlen, megint azt hittem, hogy az okok itt vannak belül, délután volt, öt óra az Óceán partján -, és akkor összetört és semmivé vált, hiszen az Óceán ott van a nyolcadik kerületben is, a Kissalétrom utcában, ha kinézel a körfolyosóra, ahol mindenütt bizonyossággá kövesült galambszar virít, ott van, láthatod, milyen méltósággal hullámzik a macskahúgy alatt, hát nem látod?... Akkor úgyis mindegy...
Bölcs is vagyok, önmagamban.
Elégedett mosoly bujkál ajkaimon.
S már észre sem veszem, hogy úgy járok szerelmeimmel, mint az Óceánnal. Addig mosolygok és hazudok, míg kivarázsolom életemből a darazsakat, a lovakat, a nőt, és sebeim nem lesznek szentek, mint a Krisztuséi, csak hallgatagok és buták és mindig begyógyulok - az önzés apró, fehér hegei. S elöregszem egyedül, zsémbesen, porcelánkutyákká váló eszmék között, én, aki minden lehetnék, én, aki ültem az Óceán partján, minden óceán minden partján, csak nem mertem lenni jelen idejű önmagam.
...A napon heverészek. Valahol az álom és ébrenlét határán. Úszom a mindenségben, s mert semmi vagyok, nem tartozom felelősséggel semmiért.
Nézd ezt a vén, barázdált arcú sziklát; évmilliók óta harcol, és itt lesz évmilliók múlva. És itt lesz a tenger, ilyen kéken, ahogy érzem. Csak mi nem leszünk. Nem fogjuk zavarni az összhangot.
Mennyi lehet még?
Kétszáz év, amíg az Isten kiszórakozza magát? Vagy egy perc csupán?
Meginnék egy hideg, jeges, valódi narancslevet...
A Gárdonyi-összes - Dante-kiadásban
Kemény fedeles az a Dante-kiadás, olyan szép, megnyugtató zöld, a zöldben míves ezüst virágok, és a felirat, szintén ezüsttel: „Gárdonyi Géza Munkái”...
Ha kinyitod, napsárga oldalak mosolyognak rád, amelyeken fehérre vált az ezüst virág, aztán lapozol még kettőt, és kiderül, hogy ez bizony „Dante-kiadás”, már a kilencedik, arról nem is beszélve, hogy minden jogot fenntartanak, még a fordítás jogát is...
Hosszú utat tettek meg Gárdonyi Géza összes munkái ebben a kiadásban.
Zahorán bácsiéknál kezdték pályafutásukat.
Sohasem láttam Zahorán bácsiékat, s most, ahogy leírom nevüket, egészen meghökkenek. Mintha szentségtörést követnék el. A családi szájhagyomány örökítette reám őket, egész életüket, a küzdelmeket, kevés örömet és sok-sok bánatot, kedves, lágy, pasztellszínű emlékeket két emberről, akik testetlenül lebegtek körülöttem harminckét hosszú, súlyos esztendőn át - de most leírtam a hangsort, amely éppen őket jelöli ki az örökkévalóság megannyi értelmetlen elmúlásából, s úgy érzem, gorombán belegázoltam halhatatlanságuk szentségébe.
A leírt dolgok mindjárt olyan valóságosak lesznek, hát felelősséggel tartozom immár őérettük is...
S amit tudatok felőlük, csak az marad fenn most már, holott tanúja sem lehettem szép, tiszta életüknek.
Ők a Gárdonyi-sorozattal üzentek nekem, ennyi jelet hagytak csak a múltból, hogy tudjam, hogy ők is voltak, s az ő életüket is élem, láthatatlanul és csendben, ahogy a vízbe hullt levél elenyészik a tó sötét, titkokkal terhes mélyén.
Zahorán bácsiék nagyanyám nevelőszülei voltak.
Kellettek a nevelőszülők, mert előbb idősebb Lipták Mihályt, majd kisvártatva feleségét is elvitte a morbus hungaricus. Árván maradt a kis tót leány, a Lipták Magdolna, az én nagyanyám, árván, mint az Andersen bácsi hősei, és kellettek a nevelőszülők, hogy azért végig tudjon csinálni két világháborút.
Zahorán bácsiék a Duna mellett laktak, Ráckevén. Ez bizonyosság. A többi, amit tudok, mások emlékeiből rám maradt tudás, több, igazabb és mélyebb, mint megannyi földhözragadt tapasztalat.
Az apám emlékei a legszámosabbak, s mivel apám abba a korba fordult, amikor csak az emlékekből él, hát egyre szaporodnak a puha, kedves elbeszélések...
Zahorán bácsiéknál töltötte a kisfiú a gyermekkor végtelen nyarait. Innen tudom, hogy szép házuk volt, s beláthatatlan, titokzatos kert a ház körül. És egy naphal lakott a Dunában, a kövek között...
A gyerek napokon át leste azt a naphalat.
Szép, erős színei voltak a halnak - és a kisfiú el akarta pusztítani, mert érthetetlenül és elérhetetlenül csodálatos volt az a lény, a Duna konok, büszke, elvarázsolt hercege.
Előbb horgászott rá. Hiába. A naphal ezerszer is körülúszta a csalit, aztán elment, és a gyerek hallotta, hogy nevet...
És egy napon, jókor reggel, amikor a halacska előbújt a kövek alól, hogy bűntelen kis teste a napfényben megcsillanjon, hatalmas követ fogott a gyerek, és azt a vízbe dobta.
Kétségbeesett, utolsó kísérlet volt, egy mozdulat csak, amelyben kielégülhetett az ölés vágya egy pillanatra. És elsimultak lassan a kő verte, zavaros hullámok, és a gyerek döbbenten meredt a vízre. Ott lebegett az elvarázsolt herceg élettelen teteme az ötven évvel ezelőtti Dunán - és végre kezébe vehette a naphalat az ötven évvel ezelőtti apám, és nem fájdalmában, de szégyenében sírt, s egész nap akarta, mégsem merte Zahorán bácsiéknak elmesélni mindezt. Ötven évet várt, míg ki merte adni magából a titkot, a titkot, hogy már ölt, s nekem kellett elmesélnie, mert Zahorán bácsi most már én vagyok...
Egy héttel a gyilkosság után a félhomályos, hűvös tisztaszobában feküdt az apám, és a fején lévő sebből egykedvűen szivárgott a genny. Egy fűzfa ágáról ugrott a bölcs folyóba a gyerek, s egy évezredek óta ott nyugvó és erre váró kő megsebezte. Nem vitték orvoshoz a Zahorán bácsiék. Nyúlhájat tettek a sebre, hogy az jó lesz, s megannyi egyéb szörnyűséget, ami a ház körül akadt.
- A naphal bosszúja volt... - dünnyögi az apám, hiszen ötven évvel ő is bölcsebb lett azóta...

Nagyanyám asztalának félrehúzható a teteje. Mindenféle régi képek laknak ottan. Sosem látott, titokzatos emberek néznek rám, egy említésre sem méltó család említésre sem méltó, büszke hősei.
Ott van idősebb Lipták Mihály és felesége - a halál csókja ott virít arcukon. S vannak számosan, akikről nem is kérdezek, mert olyan nehéz és fájdalmas az emlékezés. És ott az apám, szőkén és dundin, mint egy angyal, kis kordéban ül, a kordét kis póni húzza, és mosolyog az én apám, valahol a lizsében, míg a Don felé, a halálba masíroznak a fiúk.
A Zahorán bácsiékról még fénykép sem maradt. Pedig biztosan készült felvétel, komoly, egyenruhás, hiszen tűzoltóparancsnok volt a Zahorán bácsi. A közösség megbecsült tagja, a közösségé, amelyet felőrölt a század szédítő fejlődése - s akkora fehér bajuszt hordott az orra alatt, amekkorát nem tűr ma már a racionalitás.
Aztán jött az új világ, és elvették a Zahorán bácsi nyugdíját, mert nem jár akárkinek békés öregség. Jöttek a szűk esztendők, és összezsugorodott a régi kert, megrogyott a régi ház, szép, egészséges nyomor hízott hátul az ólban, aztán egy napon felkacagott és kilépett medréből a Duna, és nyakig ért már a víz a nyári konyhán, és vízben állt az üveges könyvszekrény is, doh és penész falta fel Zahorán bácsi szép könyvtárát, az Uz Bencét meg a Jézusfaragó embert - mind az erdélyi céhmesterek keze munkája -, odalett a nagy világirodalmi sorozat, és Zahorán bácsi konok nyugalommal felhordta a padlásra a Gárdonyi Géza összes munkáit, talán Az öreg tekintetes meg a Hosszúhajú veszedelem végett, fölhordta mindet a padlásra, a szép zöld könyveket, aztán életében először nagyot káromkodott, a földre köpött, és meghalt...
Nem maradtak nevelőszülők sem az én nagyanyámnak, nem maradt senki, csak a Jézus és a fekete csipkekendő, amit fejére borít, ha imádkozik, és imádkozik minden evés előtt, lehunyt szemmel, összekulcsolt kézzel, „aki ételt, italt adott, annak neve legyen áldott”, s gyerekek voltunk, és kért minket, „imádkozzatok, kisunokáim”, és lehunytuk szemünket, összekulcsoltuk kezünket, és belül, a gonosz kis szívünk mélyén kinevettük őt...
És elnéztem az apámat hosszú-hosszú esztendők múltán, ahogy a vasárnapi ebéd után kiül a konyhába nagyanyámnál, a jó meleg kávéillatba, rágyújt, mélyet szippant az illatos, kék füstből, és valami furcsa, csak gyerekésszel felérhető áhítattal kezébe veszi a Hosszúhajú veszedelmet.
Mindig azt olvasta ebéd után.
Az Egy pohár víz című elbeszélést, amelyben a cigányasszony azt jósolja a jegyespárnak, hogy amelyikük előbb iszik másnap vizet, az él tovább. És akkor leszáll az éjszaka, a templom harangja elüti az éjfélt, és a férfi felébred, kinéz az ablakon, aztán látja ám, hogy a menyasszonya megy a kúthoz, vizet húz, nagyot iszik. Reggel pedig sugárzó arccal lép be a szobába, kezében tálca, tálcán pohár friss víz, és nyújtja a férfinak szerelmes szemekkel.
- Te igyál elsőnek!
Hát ez az apám kedvence.
A befejezést hangosan olvasta mindig: „Másnap délben szándékoztam utazni, de reggel kilenckor is indult egy vonat...”
- Kilenckor is indult egy vonat... - és kacagott az apám, holott nem egy kacagós fajta, és kacagott a szép, barna szemű anyám, kacagott az apró, törékeny nagyanyám, de még a szívós, inas, ősz nagyapám is elmosolyodott, pedig ő nemhogy nem nevetett, de meg sem szólalt hétszámra, és rítus volt az a nevetés, vasárnapon, ebéd után, a konyhaasztal körül, ez a rítus volt a család, s azok a vasárnapok fontosabbak voltak a vérségi köteléknél. És velünk ült akkor Zahorán bácsi is az összes nagy bajuszával, meg a jó Zahorán néni, kötényesen, termetesen, huncutul mosolygó szemekkel.
- Anyuci, hadd vigyem el a Gárdonyi-összest, ti úgysem olvassátok, nekem meg ez a kedvencem - kérlelte apám nagyanyámat, kérlelte minden álmos vasárnapon.
- Nem lehet, kisfiam. Ez maradt csak a drága nevelőszüleim után, ezeknek a könyveknek itt a helyük...
És a szép, zöld könyvek maradtak. A huzatos, félhomályos előszobában, a rossz stelázsin, üres és teli befőttesüvegek között, furcsa, öreg almaillatban, egy csorba, koros mézescsuporral, egy falon felejtett, rég elmúlott naptárral, mely megfeneklett januárban - maradtak, és szemlélték a sok embert, ki ott ki-be járt, látták reggelenként a borotválkozni menő nagyapámat, látták, hogy egyre bizonytalanabbul jár, reszkető keze egyre hosszabb pillanatokig keresi a kilincset - és látták őt elmenni az utolsó útra.
Akkor látták sírni az apámat.
Nézték, ahogy felnőnek és megszomorodnak az unokák.
Látták a nagynénéim titkos, előszobai csókjait mindenféle fiatalemberekkel, s talán nagyanyám imáit is végighallgatták, hogy „ó, bárcsak ez lenne az igazi...”
Látták, ahogy a legkisebb nagynéném elment, és nem tért vissza többé, mert nem akarta ebben az országban leélni az életét.
Akkor öregedett meg olyan hirtelen a nagyanyám.
S látták a könyvek az első vasárnapot, amikor nem gyűlt egybe a család, és nagyanyám megfelezte a pogácsatésztát, s egy régi-régi dalt dudorászott.
Később aztán beszélgetni is kezdett magával apró-cseprő, semmi kis dolgokról...
És elment aztán a középső unoka is, Péter unokaöcsém, hajóra szállt, s egy elképzelhetetlenül távoli óceán közepéről küldött lapot - ott fekszik az a lap a Gárdonyi-összes tetején, jó egy esztendeje, s elolvasta már azóta az Öreg Tekintetes, a Gergő és a Katica, talán még a zsémbes, goromba Cecey is a falábával, de Zahorán bácsi biztosan olvasta az égi kandalló mellett, és büszkén mesélte Zahorán néninek, hogy lám, hová jutott ez a gyerek...
A minap, egy vaníliaillatú vasárnapon összegyűltünk újra, csonkán, szomorkásán, s terítve volt a rég elmenteknek is.
Apám kiült ebéd után a konyhába, a meleg kávéillatba, mélyet szívott az illatos, kék füstből, és felütötte a Hosszúhajú veszedelmet. Elolvasta.
Hangosan a végét - s felém fordult akkor a szent nagyanyám.
- Összerakom a Gárdonyit, vidd el, kisfiam. A bronzszobrot is. Nálad lesznek most már jó helyen...
Iparkodhatok, mindhiába.
A vállamra raktak minden terhet.
Magamra maradok lassan, mind az összes emlékekkel.
Felnőtt lettem...
1995. április 18.
Kedden, húsvét után
Utazások karácsony előtt
Valahol
Jó Ödön csöndes ember volt, azonkívül kicsi, csúnya és jelentéktelen. Jó Ödönnek volt egy macskája, azt szerette, és álmai is voltak neki, azokat mind-mind gyűlölte. Keserűen, mélyen, igazi szenvedéllyel.
Jó Ödön lakott valahol, a ház maga volt a lepattogzottság. Lakása hátul volt, sarokban, és sötét, és rossz szagú. Kellemetlen ember volt Jó, ami talán nem is csoda.
Valahol, a ház mellett, ahol Őnéki élni adatott, volt egy grund, üres, gazos, amit magas palánk takart az utca felől, a palánkon volt egy szép, szabályos lyuk valahol. Nem tűnt fel az a lyuk Őneki, a Jónak, ki tudja, hány esztendeig. S akkor sem tűnt még fel, amikor egy napon, egy köménymagleves-szagú, kicsit szürkéske hétfőn hazafelé menet egyszerűen belenézett.
Nézett a lyukba Jó, s megdöbbent, bizony. A palánk megett vasárnap volt, délelőtt, és vaníliáscukor-szagú napfény. Erős, izmos fiúk játszottak a grundon, csupa hófehér fog villogott a mosolyukban. Hangosak is voltak, és mind csupa-csupa élet. Csak egy álldogált távolabb magában, a pályán túl, rozsdás kacatok között valahol. Az az egy kicsi volt, és csúnya. Főleg csúnya. S ha a nagyok kirúgták a labdát a pályáról, és az felé repült, akkor ugrott nyomban, hogy visszadobja, ugrott nyomban, boldogan. S visszadobta. Olyan sután, ügyetlenül, és nem köszönték meg Őneki soha, és a pálya szélén álló lányok, a szép, érett mellű, vágyszagú lányok felnevettek, összesúgtak, még ujjal is rámutogattak.
Ezt látta a lyukban Jó. És hazament, és belerúgott a macskába egy nagyot. Aztán ölbe vette, simogatta, és sírt. Megindult a Jó, föltolult benne sok emlék, amiket gyűlölt. Úgy aludt el, macskával az ölben, hogy nézte a sötétet.
Másnap aztán dolgozni ment a Jó valahová. Valaminek a két kicsi darabkáját rakta össze Ő, kék köpenyben, nem tudta, hogy minek, és nem látta soha az egészet, mert ilyen is van, bizony. Pénzt kapott ezért Jó, s a pénzért szürke ruhákat vásárolt, ha már muszáj volt, meg disznósajtot, meg citromszörpöt - nem volt olyan erős a Jó, hogy eligya az eszét. S hazafelé azontúl mindig belenézett abba a lyukba, és valami rettenetes nőtt, növekedett fel ott, a szeme előtt, a palánk mögött, a grundon. Azt nézte a Jó, mert nem tudta nem nézni.
Egy napon aztán, köménymagleves-szagú, szürke hétfőn megint belenézett a lyukba Jó, valahová hazafelé menet. S egy szem nézett vissza rá. Egy vizenyős, savós, seszínű szem. Nézett be Jó, a palánk mögé, kétségbeesetten, és nézett a szem vissza a palánk mögül, az emlékekből, kifelé, az utcára, a szabadságba, csupa reménnyel, hittel és bizalommal.
Farkasszemet nézett Jó a szemmel ott, valahol, a palánk két oldalán.
Aztán hazament a lepattogzottságba. Nem szerelte szét a borotvát, nem fogta két ujja közé a pengét, és nem vágta el csuklóján a halványkék ereket. Nem. Erősebb volt annál a Jó. Evett disznósajtot, megsimogatta macskáját, és csinálta tovább az egészet végképp megnyugodva, végképp egyedül.
Natasa
Felriadtam, és megláttam Natasát...
Láttam nedves, szétnyíló ajkát. Lassan lecsukódó, szomorú szemét. Emlékszem még, ahogy leszállt az éjszaka, hamar és hirtelen, egy darabig néztem, miként ringok kivilágított fülkémben az üvegen túl, odakünt a sötétben, aztán elnyomott az álom.
Messze jártam, a mosolytalan városban. Látni kellett egyszer. Mert az mindegy, hogy Budapesten, Krakkóban vagy Prágában iszol egy abszintot. Mert mindenütt kedélyes közép-európai individualizmus lengedez az eszme alatt. Mindenütt ott a Monarchia kávéillata, s egy korsó sörré szelídült már e helyeken egymás utálata. Errefelé gyakran járt Szindbád is, és mindenféle e századi testvére, epigonja, tisztelője.
De a mosolytalan város maga volt az eszme.
A semmiben zakatolt ott a magasvasút a Friedrischstrasse felett, áthaladt furcsa, csöndes, szélfútta állomásokon, és csupa kísértet a Falnál, és a Checkpoint Charlie csillagos-sávos lobogója, érthetetlen és megindító, mint az Armstrong kitűzte zászló a Holdon...
Látni kellett egyszer a porosz határőr arcát, hogy meg tudd szeretni a „foglár háta mögötti” szabadságot.
Hallani kellett egyszer a Fal csendjét, hogy megszelídüljenek a vágyak.
Az emberrel állt haragban a mosolytalan város.
Még csak egy kis orosz bánat sem termett ottan. De ott élt a föld egyetlen büszke, határozott és öntudatos szemétszedegető embere. Pontosan tudta, mi végre született erre a világra. Nem alkut kötött a sorssal, hanem becsületes, racionális alapokon nyugvó és kölcsönös előnyökkel kecsegtető üzletet. Zúzott lélekkel egy steril szállodai szobában, a magányos időutazók jóleső fájdalma nélkül - és sehol egy kurva. Gondoljátok el, szeretteim, egy európai főváros lágy húsú, romlott mosolyú kurvák nélkül.
Onnan jöttem haza.
Prágán, Pozsonyon át, mocskos vonaton, s olyan egyedül, mint még soha.
Tél volt.
Már vártuk a Jézust.
Egyedül ültem a kupéban, amikor elindultunk. Aztán leszállt az éjszaka, hamar és hirtelen, egy darabig néztem, miként ringok kivilágított fülkémben az üvegen túl, odakünt a sötétben, és elnyomott az álom...
Mikor felriadtam, ott voltak.
Három férfi és négy nő.
Máris meggyűlöltem őket. A hangjukat, az egyenruhák nehéz, csendes, félelmetes szagát.
Három orosz katonatiszttel ültem egy vagonban, és négy orosz nővel.
Üdvözöltek.
Valamit morogtam.
Mintha nem tudtam volna, hogy vonatkupéban és liftben minden ember egyenlő. Vonatkupéban és liftben állandó és örök a kommunizmus...
Nagy, spárgával átkötött bőröndökkel utaztak.
Nagy, egészséges hangon nevettek.
- Gavarity pá ruszki?
- Nyet...
- Inglis
- Jesz...
Ebben maradtunk. Beszélgettek tovább, oroszul, rólam. Nevettek, sokat, én pedig tehetetlenül gyűlöltem őket tovább, ráadásul szerelmes voltam a velem szemben ülő nőbe.
Nagy, bánatos, odaadó szláv nő, csodálatos, kifürkészhetetlen szemekkel és hatalmas szájjal. Ha nevetett, kivillantak fényes aranyfogai. Meleg volt a kupéban, áporodott, átkozott meleg, mégsem vetette le súlyos, földig érő bundáját. Csak kigombolta, s olcsó kis ruhája alól előbuggyantak nagy, fehér mellei.
Szegényszagú kölni párállott belőle.
Ő volt földanyácska, a termékenység-istennő, a szemérmetlen, befogadó hús - ő volt Natasa...
Berlinben szolgált a három orosz tiszt, karácsonyra mentek haza, asszonyostul.
- Hát neked nincs férjed?
- De van, de van! Oleg... Csak most nem tud jönni. Megyek egyedül haza, a családhoz...
- Moszkvába?
- Nem, nem! Kijev... Én ukrán vagyok, nem orosz... És még csak fel sem emelte a hangját.
- Oleg rossz volt, nem engedték... Natasa most magányos... - nevetett fel az egyik férfi, és mind nevettünk őutána. Natasa is, kivillantva összes aranyfogát, aztán mélyen a szemembe nézett...
- Én Vászja vagyok...
És akkor meghatódtam, mert Vászják csak az irodalomban vannak, és sírnivalóan nagyszerű pillanat egy büdös, bagószagú Vászja mellett ülni egy büdös, mocskos, kelet-európai vonaton.
Egy kurva nagy üveg vodkát kotort elő a Vászja.
- Igyunk szegény Olegre...
És ittunk szegény Olegre. Körbement az üveg, Natasa előbb beledugta a nyelvét a dugó helyére, aztán hátradöntötte az egész felsőtestét, és két kortyintással lenyelt másfél decit, ott ült velem szemben az egész cári emigráció, a dekadens, a Toulouse-Lautrec zokogott volna, ha ilyet lát...
Csettintett, kipirult, s felém nyújtotta a nyálával megszentelt flaskát.
És beledugtam a nyelvemet a dugó helyére, látványosan és félreérthetetlenül...
- Magyarok jók! Budapest gyönyörű... Szolgáltam ott, kettő évet... És örültem, hogy Mihail szolgált Budapesten kettő évet, pláne, hogy még tetszett is neki - és ittunk a magyarokra, lapogattuk egymás vállát, és ha van még egy üveg vodka, talán meg is ölöm. Csupa hazafiságból... Aztán énekeltünk...

„Elkártyáztam a gyenge szívem,
suhogasd le a szoknyád, hajnal!
Pálinkát lehelek rád szelíden,
megháglak nehezen, halkan.

Jőj, Oroszország, vodka-virág,
nevetés nékem a véred,
pince-fehérek a volgai fák,
tejszínű, szűz ez az ének.

Lebukik fejem és úgy zokogok
haloványul bennem a bánat,
veretik körülöttem az ősi dobot,
Szaladok, hajnal, utánad!

Ez a csont-pufogás, ez a hanti rege,
hitemet hirdeti híven,
kataton bálvány,
légy fekete, hiszen elkártyáztam a szívem...”

Nem ismerték a Hajnali éneket, de megtapsoltak. Aztán kimentem a peronra, mert környékezett a rosszullét.
Nem. Nem azért.
Azért, hogy utánam jöjjön.
És rágyújtottam, és megfürdettem arcom a koromszagú, csillagtalan éjszakában, és Natasa ott állt mellettem...
Faltam a száját, a nyakát, markoltam kibuggyanó, fehér mellét. És ő berúgta a vécéajtót, és bevonszolt a félhomályos, fertelmes büdösségbe.
Hátát az ajtónak vetve lett az enyém.
Fél lábát az undorító klozetre emelte, egyik kezével a tarkómba mart, másikkal a mocskos, szürke ablaküveget markolászta.
Kilelt a hideg attól a hangtól.
És azután egyszerre felüvöltött, és ott maradt az az üvöltés magasan, a kerekek csattogása felett, és akkor Olegra gondoltam, és combjaim közé szorítottam mindent, és egy hangot sem engedtem előtörni a torkomból, csak hátrahúztam a fejét a hajánál fogva, és meredtem némán a pokoli kék szemébe...
Zihált.
Állta a tekintetem.
Aztán ellökött magától.
Összeszedte a sáros húgyba lecsúszott bundát.
- Én ukrán vagyok, nem orosz... Érted?
És letörölgetett magáról...
Felriadtam, és megláttam Natasát...
Láttam nedves, szétnyíló ajkát, lassan lecsukódó, szomorú szemét. Emlékszem még, ahogy leszállt az éjszaka, hamar és hirtelen, egy darabig néztem, miként ringok kivilágított fülkémben az üvegen túl, odakünt a sötétben, aztán elnyomott az álom.
Soha nem fogom megtudni, létezett-e az a vonatút a mosolytalan városból hazafelé, azon sötét, csillagtalan, kelet-európai éjszakán...
Mikulás
...És este lett, és jól bevacsoráltunk...
Ettünk halat, libamájat hideg zsírjában, kaviárt hamar megpirított, vékony kenyérkén, hozzá lédús, erős hagymakarikákat.
Meg sajtot, gyümölcsöket, száraz fehérbort és Amarettót - azt csak én...
Aztán fogtam a csizmámat, és kitettem.
Az ablakba tettem ki, és ügyeltem, hogy nagyon sáros legyen. Egész nap róttam benne a külvárosok mocskos utcáit, belebámultam a külvároslakók rossz arcába, és hazacipeltem súlyos, okkersárga sárkoloncokat a talpán.
Azt mind kitettem.
És még tettem a csizmába cukrot aranypapírban, diót ezüstben, és almát, pirosat meg sárgát, és mindenféle kincseket, haragvó, zöld smaragdokat, puha, fényes gyémántokat, és beletettem minden Logodi utcai sétámat, s a bizonyosságot, hogy az égben minden éjjel bál van, és kitettem pici kék titkokat is, hajdanvolt leányok szeméből oroztam el mindet, és kitettem az emléket, hogy voltak kristálytiszta, hóeséses éjszakák, tündérekkel és furcsa mosolyú koboldokkal, és kitettem veres palástos, vatta-szakállú nagyapámat és a nagyanyám kezének melegét - és tettem a csizmaszárba halat, libamájat hideg zsírjában, meg kaviárt pirítóssal, hozzá lédús, erős hagymakarikát...
Minden eltűnt reggelre.
...És megcsókoltam csodálatos asszonyomat, és egy gyerekre gondoltunk, hogy jönne már, nem a világnak, a világ régen nem érdemel gyereket - csak nekünk, és Szent Miklósnak és veres palástos, vattaszakállú, régen halott nagyapámnak...
Mese
Volt egyszer egy ember.
Három fia volt.
Szegény embereknél így szokás.
Búsult az ember a három fia miatt, mert hogyan is tudja majd felnevelni őket. Éjszakánként búsult, csonkig égett gyertya mellett, arcát, a gondbarázdáltat, tenyerébe temette.
Nem volt ez másképp karácsony este sem.
Üresen kongott már a templom, csak a pap maradt az oltárnál, és az Isten. Krisztus hazaterelte nyáját, az éjféli mise véget ért.
Havazott. Szelíden, puhán, a csend végett.
S az erdőszéli kunyhóban némán ült a család a kétségbeesés pisla mécse mellett.
Kopogtattak, nyílt az ajtó. Egy angyal állt a küszöbön, sálkendőben, ünneplő piros csizmában.
- Ezt édesanyám küldi - s előrenyújtotta kosarát.
- Áldjon meg az Isten, leányom - szólt az Öreg, s előrenyújtotta reszketeg kezét.
- Mennék akkor... - így az angyal, mert nem tudta, mit feleljen. S ment. Nyomában nagyon nagyra nőtt a csend.
Reggelre a kunyhót belepte a hó. Vidám harangszó hallatszott a falu felől, s az öreg fiaival fáért indult az erdőbe. Ekkor előállott a legidősebb fiú, mert a legidősebb áll elő elsőnek:
- Elmegyek, szerencsét próbálok, édesapám. Esztendő múltával talán visszatérek.
- Ég áldjon, fiam - s útjára bocsátotta erős reménységgel.
Ment a fiú, észak felé, ment három nap és három éjjel. Roppant vadonba ért, ahol zord sziklák álltak elébe, máskor meg szédítő szakadékok.
Negyedik nap reggelén végre találkozott egy emberrel. Óriás volt az, tagbaszakadt, vállán szörnyű fejsze. Tekintete szigorú, de nyílt, becsületes. Látta a fiú, hogy már idegen országban jár.
- Adjon isten! - köszönt illendően. - Hol találhatnék valami szolgálatot?
- Szolgálat mindig akad! - hangzott a kurta felelet, s az óriás el is tűnt, mintha a föld nyelte volna el.
A fiú továbbindult, a furcsa válaszon gondolkodva, s estére egy városba ért. Csodálatos város volt az! Hatalmas fal övezte, benne a kunyhó is akkora, mint odahaza a templom tornya. Bámult a fiú, s mikor betelt a látvánnyal, ment egyenesen a király palotájába. Két őr strázsált ottan, ridegek, marconák, mint a mesékben. A fiú elmondta, mi járatban van, s akkor nyomban a király elé vezették.
- Fenséges királyom! - kezdte beszédét a trónus elé térdepelve. - Szolgálatot keresek egy esztendőre. Van-e számomra valami?
- Egyik adószedőmet a minap megölte egy bitang paraszt, felfogadlak helyébe. Elfogadod?
S a fiú, a legidősebb, nyomban elfogadta.
Díszes egyenruhába öltöztették, derekát jó karddal övezték, derék ló került alája, s mellé rendeltek tíz markos fogdmeget - azzal kezdetét vette a szolgálat. Eleget tett ő minden előírásnak, s közben szorgalmasan gyűjtötte a magáét. Mire kitelt az esztendő, kis ládikája telve volt jófajta, sárga aranyakkal. Akkor a király elé állott:
- Fenséges királyom, a szolgálatot becsülettel teljesítettem, most hazamennék öreg édesapámhoz s két szegény testvéremhez.
Az meg kegyesen útjára bocsátotta.
Ment a fiú nagy boldogan, hogy most már vége a szegénységnek. Esteledvén egyszerre elébe toppant az óriás.
- Letelt a szolgálat? - mennydörögte.
- Le... - bólintott megszeppenve a fiú.
- Aztán megérte-e az esztendő?
- Nem panaszkodhatom...
- Hát ha így, akkor jó utat! - Azzal az óriás el is tűnt a rengetegben.
Erősen havazott már, mikor a jól ismert ösvényre fordult. Aztán ölelték, csókolták egymást. Végre így szólt a fiú, a legidősebb:
- Vége immár a szegénységnek, édesapám! - Azzal a ládikát az asztal közepére tette. A sárga aranyak ragyogása betöltötte a szobát, s a fiú két marokkal, nevetve a kincsbe túrt. Akkor azonban az aranyak hirtelen elkezdtek egyenként eltűnni, s valahányszor egy semmivé vált, szörnyű átok hallatszott a fiú fejére. Kilencvenkilenc arany tűnt már el, s ő kétségbeesve kapott az utolsóért, de akkor elhangzott az utolsó átok is, s a fiú holtan rogyott össze.
Hóeséssel temették reggelen a legidősebb testvért, s az öregember kétségbeesésében már az égre emelte volna öklét, amikor előállott a középső fia, mint a mesékben:
- Rajtam a sor, édesapám. Elmegyek én is szerencsét próbálni, esztendő múltán talán visszatérek.
- Ég áldjon, fiam - s útjára bocsátotta könnyes szemekkel. Dél felé vette útját Ő, a középső, ment három nap és három éjjel. Nagy, termékeny mezőkön vitt az útja, egyre melegebben sütött körülötte a nap, s szíve megtelt bizakodással. Negyedik nap reggelén végre találkozott egy emberrel. Kis termetű, mosolygós emberke volt az, ravasz szemei fürkészve tekintettek a fiú arcába. Látta, hogy már idegen országban van.
- Adjon isten! - köszönt illendően. - Hol találhatnék valami szolgálatot?
- Odabent a városban - felelt a nyájas idegen, de arcáról eltűnt a mosoly.
Estére aztán be is ért a városba a fiú. Szép, tiszta város volt az, vidám, színes házakkal, egyszerű, kicsi templomokkal, s megannyi jókedvű, nyájas emberrel. Mikor betelt a látvánnyal, indult egyenesen a király palotájába. Az egy szem strázsa kérdés nélkül bevezette, mindjárt a király elé.
- Fenséges királyom - kezdte beszédjét a trónus elé térdepelve -, szolgálatot keresek egy esztendőre. Akadna-e számomra valami?
- Éppen kapóra jössz! - lelkendezett a király. - Egyik adószedőmet a minap vitte el valami titokzatos betegség, felfogadlak helyébe, ha megfelel.
Megfelelt ez őneki, a középső fiúnak. Egyenruhába öltöztették, jó lovat adtak alája, mellé rendeltek öt mosolygós vitézt, azzal kezdetét vette a szolgálat. Eleget tett ő is tisztességgel minden előírásnak, s közben szorgalmasan gyűjtötte a magáét. Esztendő multával kis ládikája színültig telt jófajta, sárga aranyakkal. Akkor aztán a király elé állt:
- Kitelt az esztendő, fenséges királyom, s a szolgálatot becsülettel teljesítettem. Engedelmével most már hazatérnék öreg édesapámhoz s szegény testvéremhez.
Az meg kegyesen útjára bocsátotta.
Ment a fiú nagy boldogan, hogy most már vége a szegénységnek. Esteledvén elébe toppant a nyájas, kicsi emberke: - No, letelt-e a szolgálat? - kérdezte huncut mosolygással.
- Le biz a! - felelte örömmel a fiú.
- Aztán megérte az esztendő?
- Meghiszem azt! - Azzal büszkén a ládára mutatott.
- Hát akkor jó utat! - mondta a kicsi ember, s nyomban el is tűnt, akár ott se lett volna.
Erősen havazott, mikor a jól ismert ösvényre fordult. Aztán ölelték, csókolták egymást. Végre így szólt a fiú, a középső:
- De most aztán tényleg vége a szegénységnek, édesapám! - Azzal ládikáját az asztal közepére tette. A sárga aranyak ragyogása betöltötte a kunyhót. Beletúrt a ládába az is, kacagva, mind a két kezével, de alighogy ezt a mozdulatot tette, sárrá vált az egész kincs, egy szempillantás alatt. A döbbent némaságba csak egy gúnyos, kicsi kacaj hallatszott, halkan, egészen messziről, s csak Ő, a középső fiú tudta, honnan. Fel is tépte akkor az ajtót, s elrohant, búcsú nélkül. Évek múltán hallottak felőle. Ivásnak adta a fejét, s vér is tapadt kezéhez, mondták. Csak a törvény volt, ki nyomát kutatta, s talán még az emlékezet...
A szomorú reggelen immár a legkisebb fiú állt az apja elé.
- Édesapám, rajtam a sor. Elmegyek én is szerencsét próbálni. Esztendő multával talán visszatérek.
Nem szólt már semmit az Öreg, csak útjára bocsátotta utolsó reményével. Nem is hitt már semmiben, talán csak a mesékben.
Kelet felé vette útját a fiú, a legkisebb. Ment három nap és három éjjel. Kietlen pusztaság vette körül, farkasok hona, nap nem sütötte, szél marcangolta.
Negyedik nap reggelén végre találkozott egy emberrel. Ahogy az idegen meglátta, mindjárt lekapta süvegét, s földig meghajolt azon nyomban. El is csodálkozott a fiú, hogy ilyen tisztességben van része, s kérdezte nyájas hangon: - Adjon isten! Hol kaphatnék valami szolgálatot?
Az idegen fel sem emelte fejét, úgy felelt, csöndesen:
- A király mellett, uram, ott mindig elkel a szolgálat... Estére el is ért a városba. Nagy város volt az, csupa szürke kő.
A templomtornyok az égbe szöktek, de azok is csak szürkék, dísztelenek. Az emberek meg mind földre szegzett szemmel jártak, csöndesen.
Mikor eleget látott, ment egyenesen a palotába.
- Hová, paraszt? - a strázsa durván így kiáltott. Elmondta, hogy mi járatban vagyon, akkor végre a király elé vezették.
- Fenséges királyom - kezdte beszédét a trónus elé térdepelve -, szolgálatot keresek egy esztendőre. Akad-e számomra valami?
- Jókor jöttél! - mennydörögte a király. - Egyik adószedőm most halt meg végelgyengülésben, felfogadlak helyébe!
Úgy is lett. Csak egy papírt kapott, királyi pecséttel, meg egy korbácsot, azzal kezdetét vette a szolgálat.
Első napon egy közeli faluba ment adóért. Az első háznál megállt, bement az udvarra. Öreg paraszt állt ott, kucsmája kezében.
- Adjon isten! - köszönt tisztességgel a fiú. - Az adóért jöttem.
- Nincsen pénzem - mondta csendesen az öregember. - Az utolsó tehenemet elviheti az úr, akkor végre meg is halunk, mindannyian.
- Nem jól lesz az, bátyám! Ha most nincs, majd lesz később! - Azzal ment is kifelé. De így járt a következő háznál, meg a következőnél is. S így telt ki az egész esztendő. Akkor aztán a király elé állt:
- Letelt az esztendő, fenséges királyom, s biz a szolgálatot nem tudtam teljesíteni. Kérem azért, bocsásson utamra, hadd térjek haza szegény, árva édesapámhoz.
- Úgy? - szólt fagyosan a király. - Nem jól lesz az, paraszt! Fizetség is jár a szolgálatért. Katonák!
Fejét vették reggelen a legkisebb fiúnak, testét meg a kutyák elé dobták. Hivatalára nyomban százával jelentkeztek, s el is látták, hiba nélkül.
Nem olvasták, vagy csak nem szerették arrafelé a meséket...
Üresen kongott már a templom, csak a pap maradt az oltárnál, és az Isten. Krisztus hazaterelte nyáját, az éjféli mise véget ért.
Havazott, szelíden, puhán, a csend végett.
S az erdőszéli kunyhóban némán ült az öregember, a kétségbeesés pisla mécse mellett.
Hazavárta az utolsó, legkisebb fiát.
Gyilkosságok
Még este szétnyomtam egy rossz arcú rovart a friss, fehér meszelésen, pici, szikár hulla meredt rám vádlón a falról, és megkívántam a feleségem. Vasárnap is volt, meg egyáltalán... Mindig így hat rám a rózsaszín gyerekszobából átszivárgó babaszag. Kicsi még, s jelenleg fogalmam sincs, hogyan örüljek neki. Néha felveszem, s akkor nagyon messze van. Bepisil, bekakál - ő az enyém. Nemsokára kamasz lesz, én pedig öreg. Lányt hoz haza, fiatal, feszes mellű lányt, a szobájukba vonulnak, én is akarom majd, de már csak bölcsen mosolygok.
Megállapodtam.
Azután megint hétfő lett, esett is, mentem az utcán, és fogadásokat kötöttem magammal, hogy tíz nőből mennyi lesz gyönyörű, és szokás szerint mindig vesztettem, mert soha nem mertem tízből tízre vagy tízből nullára fogadni, és akkor megláttam, nem, nem volt időm azt hazudni, hogy váratlanul, azonnal éreztem, hogy tíz éve erre várok, ezt akarom, ezért élek, - szervusz! - mondtam fölényesen és hanyagul, mint aki igenis megállapodott, - szervusz! - felelte ugyanúgy, és feltámadt.
- Hogy vagy?
- Jól. És te?
- Én is.
Így rabolta el a menekülés egyetlen lehetséges pillanatát az Isten, és vigyorgott. - Megiszunk valamit? - kérdeztem immár annyira hanyagul, hogy azt senki sem hihette el, s mivel vacsorafőzésig volt még idő, igent mondott.
Jaj-jaj, voltam én már ilyen határozott és megnyerő, szememben bátor tüzecskék égtek, ahogy kicsit alulról és oldalvást néztem, kiszámítva a legjobb profilt, s hosszan fújtam ki orromon a kék füstöt. Így meséltem Szindbádról és az Ulpius-házról, Mihály velencei nászútjárói, Por úrról is, aki fent él a Várban, és én teremtettem közel két évezrede - mert mindig róluk mesélek alulról és oldalvást, nem lévén magamról semmi varázslatos mondanivaló.
Nászúton is voltam, Velencében, és eszembe sem jutott eltűnni a sikátorokban. Illetve eszembe jutott, de „ezek régi, kamasz dolgok”, gondoltam gyáván, és még mosolyogtam is.
- Elmegyünk Párizsba? - kérdezte hirtelen, kicsit értetlenkedtem, csak úgy kötelességből, mint aki megállapodott, de megnyugtatott, hogy estére visszaérünk, és van, aki vigyázzon a gyerekre.
Rendeltem még, és elutaztunk. A Rue de Bucin laktunk, egy kis padlásszobában, a falakon virágmintás tapéta, és hajnalban a párkánynak támasztottam a nyitott ablaknál, nekiestem hátulról, mint egy állat, és megint nem akartam, hogy velem legyen. Nem akartam, mert Párizs az mégiscsak Párizs, s a zsidónegyed szűk éttermeiben meleg, párás, barna ló a lányok szeme. És ott vannak a Rue St.-Denis kurvái, akik unatkozva nézik a mennyezetet, míg hágod őket az átizzadt lepedőn, és az jó. S az egész város tele van gennyel és spermával, amitől kézzelfogható a Notre-Dame áhítata, a férfias, józan megilletődés. Nem akartam, hogy velem legyen, mert a vadász csak a hús kéjét ismeri, cafrangos, vöröslő húsok között boldog, és távoli tájakról álmodik, amelyek unalmas porfészekké válnak a megérkezés pillanatában, s akkor már csak oda vágyik, ahová nem juthat el sohasem. A férfiak egymásba szerelmesek, mikor egymás között vannak, háborúban vagy kanmurin, s akkor, ott, a lövészárkok mélyén, a titkos motelekben, a sötét, rossz szagú kuplerájokban végre azzá válhatnak, amik mindig is szerettek volna lenni otthon a krumplifőzelékszagban: vadászokká. S beletemetkeznek a legolcsóbb, legocsmányabb vaginába is, sorban, egymás után, egymás ízét érezve - hogy utána kétségbeesett himnuszt írjanak az önmegtartóztatásról, az egyetlen nőről vagy a tisztaságról. Nem akartam, hogy velem legyen, és nagyon jó, hogy velem volt, mert ráfoghattam mindent, hogy csak miatta nem érzem az átizzadt lepedők szagát, pedig egyszerűen gyáva voltam, és inkább bekentem őt csokoládépudinggal, és lenyaltam róla az izzadságával, a nyálával és minden testnedvével együtt, egy ócska kis motel padlásszobájában, virágmintás tapéták között. És most megint itt van velem ez a Nő, és egyre határozottabban tudom, hogy ismerem valahonnan. A szemeit, amelyek nem tűntek el, amíg úgy néztek rám, mint az egyetlenre. Ez az alig látható fehér forradás a csuklóján... Műtét után meglátogattam, vihogtunk, és szép volt, istenem, de szép. Kértem, menjünk be a kórterembe halkan, óvatosan, nehogy felébredjenek az öregasszonyok, és szeretkezzünk sokáig, végtelenül lágyan, mint még soha, csak mikor belehatolok, akkor üvöltsön fel, ahogy a torkán kifér, s majd meglátjuk, mi történik.
Azt felelte, semmi akadálya.
S akkor beleszerettem.
De már későn, mint mindig...
Igen, tíz éve már, hogy megöltem. Előbb megfojtottam, mindjárt akkor éjjel, amikor elhagyott. Azután elraboltam és sziklavárba zártam, lóval és fekete párduccal kedveskedtem neki, s a toronyban vércsék laktak. Vadásztam is, hogy legyen hús, és bekentem vérrel, és felfűztem az őzek szemét, hogy nyakába aggathassam - ő nyöszörgött, és uramnak szólított, és enyém lett minden éjjel, félelemtől tágra nyílt szemekkel. De még ez sem volt elég, hát karóval átütöttem a szívét, és ettem a húsából.
Végül pedig megházasodtam, nemzettem gyermeket, és elfelejtettem őt. Hittem, hogy megnyugodhatok immár.
Megállapodtam...
Jaj-jaj, miért is jó itt az ágy alatt?
Játékos porcicák libbennek el arcom előtt - csend van. Ha egészen összekunkorodok, ha lassan, visszafogottan lélegzek, akkor viszonylag nagy biztonsággal tudom kontrollálni az undort.
Nagy, barna pók himbálódzik láthatatlan nyálán, lassan besző, arcomra telepszik, torkomba fúrja csücsöri száját, és egykedvűen kiszívja belőlem az eleven erőt.
Pihennek az enyéim, felbukva, a rózsaszín gyerekszobából babaszag árad. Asszonyom alszik felettem, nagy, kövér erőket hisz bennem, s bízik, ó, az átkozott, nem tudja, hogy ma véletlenül találkoztam Vele, tíz év után, és most meghalok.
Nem tudja, mert holnap már jól leszek...
Az emberiség és a kupéajtó
Keveset mentünk, és bejöttek.
Nyár volt - inkább nyárelő (amikor a lélek teli, és a hónaljszagok még tompák, de már alig elviselhetők; a mólón ültem, a mólón ülés édesbús melankóliájában, s láttam friss sasszart; körülöttem megannyi keserédesség; hogy mást ne mondjak, ott volt mindjárt a kék ég; a hullámok meg hullámzottak, s végtelen volt a víz, egészen Badacsonyig, ahol is a szőlőhegyen két szál vesszőt fúdigált a szél. Halak!
Egy vízisikló feje úgy áll ki a vízből, mint egy kis pukkancs udvaroncpöcs; végül is milyen lehet vízisiklónak lenni? Hol van a helye egy vízisiklónak a nagy világegyenletben manapság, amikor a paradigmaváltás korát éljük? Eszébe jut-e egy vízisiklónak a gyermekkor, az anyai ölelés, az apai szigor, esetleg néhány ménkű nagy pofon? Gondol-e egy vízisikló a gonddal? E kérdések szántogatták sóvárgó lelkemet, amikor is mellém telepedett egy lokális istennő neonzöld bugyiban, s akkor annyira megkívántam őtet, hogy hosszú percekig képtelen voltam a világegyenlegre koncentrálni, s Badacsony hegyének szemlélése helyett bámuló szemeim a neonzöld puncira tapadtak; s hatalmába kerített egy érzés, hogy itt maradok, s asszonyommá teszem a neonzöldet, szül nekem négy gyereket ide a mólóra, nyáron itt nyaralunk, télen itt váltunk paradigmát, és siklóbőrbe fogunk öltözni tetőtől talpig, én majd vadászok és halászok, és nem mosunk fogat - nagyon tetszett ez az ötlet, annyira tetszett, hogy már-már elengedtem a pesti gyorsot; de akkor eszembe jutott, hogy milyen kurva hideg lehet itt télen, és hogy a Szignál menynyire jó a fogszuvasodás ellen, ezért gyáván, meghunyászkodva felszedtem a cókmókomat, arcomba löktem szívdöglesztő nap-szemügémet, és kiügettem az állomásra, és szaladt velem a pesti gyors, míg én bámultam az elsuhanó tájat.
Szaladt a pesti gyors, s a padlaton két bodobács kefélt. Felötlött bennem a relativitáselmélet, de csak egy pillanatra. És hogy mit fog csinálni ez a két szerencsétlen bodobács Pesten, rokonok, ismerősök, barátok nélkül, kitaszítva a rideg, zűrzavaros városba, ahol bodobács bodobácsnak farkasa.
És akkor bebaszták a kupéajtót.
Csak tudat alatt, apró, színes képként a nyúltagyamban éreztem, hogy nagyjából mindent meg tudnék csinálni azzal, aki képtelen finoman, halkan becsukni a kupéajtót. Ennél tovább nem jutottam, mert beúszott a képbe egy sárga villa, és homlokzatára az volt írva: VÁR-LAK. Láttam az EMBERT, ki kalapácsot, szeget ragadott, a sufniból kiráncigálta a létrát, és a szép, sárga villa falának támasztotta. Asszonya aggódva fogta a létra két szárát, ő pedig először megrajzolta a vízszintest. Mért, szerkesztett. Fúrt, szegelt. Közben ebédelt is, gyorsan, izgatottan, hogy minél hamarabb meglegyen. És meglett, és elpakolt, és állt asszonyával, talán kéz a kézben, és felpillantottak a szép, sárga villa homlokzatára, ahol immár az örökkévalóságnak szánva ott állt: VÁR-LAK - és a mi emberünk jólesően elmosolyodott anélkül, hogy valaha hallott volna a nyelvtani homonimákról...
Nem akarok meghalni: elérhetetlen vágy.
Örökké akarok élni: a jelet hagyás kényszere.
És akkor megint bebaszták a kupéajtót.
Ej! - gondoltam magamban, mert a tudatalattiba kényszerített apró, színes képből kristálytiszta gondolat lett, meggyőződés, a 2x2 józansága, ej, hát mi a jó kurva anyádér’ nem tudod becsukni azt a rohadt ajtót!
Nem tudta. Látszott az arcán.
Aztán csendes, nyugodt büdösség lett, keveset mentünk, talán el is bóbiskoltam - és akkor bejöttek.
Körém telepedtek, körülfolytak, percenként megsértették perszonális teremet. Először is pakoltak. Úgy tíz percig. A férfi feltette a sporttáskát a tartóra, de az asszony aggódott, hogy leesik. Akkor feltette fektetve. Volt egy kisebb táska, azt az ölébe fogta, de az asszony szólt: tedd fel azt is, apus! Apus feltette, de akkor kiderült, hogy abban vannak a törékenyek, és baj lesz, ha leesik, és akkor apus mégis levette. És akkor apus fogta megint az ölében, és anyus mondta, hogy adja inkább őneki, majd ő fogja, és én éreztem, hogy mindjárt elkezdek sikoltozni. Pedig csak akkor fedeztem fel egy ménkű nagy szatyrot, amiben - én istenem, ne hagyj el! - elemózsia volt.
Ettek. Anyus előbb kibontogatta alufóliából az almás rétest, fél kezében tartotta, és megeszegették, kettőt-kettőt, igazságosan. Mikor elfogyott, anyus felcsipegette a morzsákat, és jobb kezének mutatóujjával elkezdte kisimítgatni az alufóliát. Ettől a hangtól minden szőr felállt a hátamon, libabőrös lettem. „Megölöm” - gondoltam, nekiesek egyenesen a torkának. - Horgásznak - bökött apus a vízpart felé, és sírni való, hogy mennyire igaza volt. Nem is sejtették, milyen komoly életveszélyben vannak, amikor anyus összehajtogatta az alufóliát, és elővett egy másik alufóliát. - Edd meg a tejfölt, apus, az megromlik ebben a nagy melegben. - És a tejfölhöz mindjárt kanalat is kerített. Apus a kanál nyelével körbeszántotta a tejfölöspohár tetejét, aztán lenyalta a nyelet, és kanalazni kezdett. - Itt is horgásznak - döfött belém mélyen, kegyetlenül anyus, és apus helyeslően bólintott csupán, mert a pofája tele volt tejföllel. „Ugye nem, Jézus Mária, ugye nem!” - de igen... A kiürült tejfölöspoharat anyus visszacsomagolta az alufóliába, és eltette. Előbb letépte persze a tetejét, és kidobta. Míg átnyúlt rajtam az ablak alá szerelt szemeteshez, egy csepp savanykás tejföl a cipőm orrára esett, nem kért elnézést, talán észre sem vette, de akkor már úgyis szerettem őket. Szerettem, ahogy faltak, szerettem a szagukat, szerettem, hogy egyáltalán nem vettek rólam tudomást, szerettem, hogy vonatjegyük három különböző tokocskába volt elrejtve, és szerettem, hogy konkrét, világos mondatokban reagáltak az élet minden rezdülésére. Soha nem tévedtek. - Jön a kalauz - mondta apus, és jött a kalauz. - Még egy óra - mondta aztán, és nem is volt egy perccel sem több. - Meleg van - állapította meg anyus, és szó, ami szó, tényleg elég meleg volt. - Holnap hétfő - mondta apus, és akkor majdnem összepusziltam azt az okos fejét.
Aztán Kelenföld környékén elkezdtek összepakolni, lassan bedöcögtünk a Délibe, viszontlátásra - mondtam, viszontlátásra - mondták ők meglepve, bizalmatlanul, előbb apus szállt le, és lesegítette anyust, rosszallóan végigmérték a vonattakarító brigádot, hosszan, hosszan néztem utánuk, elöl ment apus, fehér, lukacsos szandacipőben, mögötte döcögött anyus, műszálas kardigánban, és örültem neki, hogy ők vannak, és én vagyok, s hogy az emberiség nagy része képtelen halkan becsukni a kupéajtót.
Isten, hasis, Párizs
- Nem szóltál senkinek, hogy eljössz?
- Nem...
És már ültünk is fent a Sacré-Coeur tetején, a kupolán, a kereszt mellett, a Gyuri, én meg az Öreg, gondunk és fájdalmunk kicifrázva - be vagyunk rúgva erősen.
Az Öreg hasist gyúr. Babramunka. Láng felett melegíti, dohány közé morzsolja. Nagy a csend. Meg büdös is van.
És két angyal telepszik mellénk, tűsarkú cipőben, neccharisnyában, az Öreg intette fel őket a Rue St.-Denis-ről, s az egyiket mindjárt az ölébe is veszi. - Ha most valaki látna... - csak dünnyög maga elé, el is mosolyodik mindjárt, hja, egész éjjel a Pigalle rossz arcú kocsmáiban piált, Aristide Bruant, veres sállal nyakában, s míg a Rue Tardieu-n kutyaszart kerülgetve felbotorkált a Montmartre-ra, Párizs tízmilliószor elélvezett, majd baguette-et mártogatott kávéjába (lefolyt az állán), a Porté de Clignancourt arabjai elpakolták kacatjaikat, s felkeresték ágyaikban szemérmes, zöld szemű istennőiket, sóhajok szálltak a Tour Eiffel tetejéről szanaszét - nos, ennyi minden történt, míg az Öreg végre felért. De Picasso sehol...
- Akartok-e mindent megnézni, Louvre összes termei, egyebek?
- Nem...
Késő van. Már egyetlen hülye sem babrálja lelkével a Pont Neuföt. Az Öreg ölében elszundít az angyal, a neccharisnyás. Szoknyája felcsúszik. Varázslat oda.
Hajnalodik...
- Mindjárt kezdődik a mise, imádkozni fognak, hehe...
És Didier már gyúrja a hasist - ez most az első vagy az utolsó? -, láng felett melegíti, dohány közé morzsolja, hihetetlen formájú spanglit sodor, büdös, édes jó istenem, milyen büdös - hej, Didier, Didier, de nagy marha vagy te!
Tényleg az. És vigyorog. Didier Lacharmoise, olyan igazán francia arcú párizsi fickó, egy sans-culotte, egy anarchista, egy kommunista, és nála lakunk. A Rue Baudelique-on, az arab negyed szélén, a sarkon kinyit a kocsma, az arab pincérnő gyönyörű (tényleg zöld a szeme), Gyuri szerint randa, mint a bojtos farkú ördög, de négy calvados után elszavalja neki a Semmiért egészent, magyarul, a gyönyörű arab lány ért minden szót, látszik a szemén. Csúnya arab fiúk is értenek minden szót, látszik a szemükön. Mondom is Gyurinak, menjünk innen a jó francba mihamarább, de ő már eltökélte, hogy az arab lányt feleségül veszi, s nevel belőle odaadó családanyát...
Azért hazahúzzuk valahogy, s már megint hajnalodik. Öt óra. Didier, ez a marha komcsi beállítja magának a vekkert, hatra, mert hajnalban kell munkát keresni. Hatkor meg egyetlen lendületes mozdulattal bevágja a sarokba, és délig alszik. Aztán főz egy liter kávét, baguette-et mártogat bele, lefolyik az állán, és közben jóindulatú vigyorral néz bele az arcomba.
- Figyelj rám, Didier, figyelj rám erősen, és ne vigyorogj, mert én rühellem a ti nagy francia forradalmatokat...
- Szarok rá! - és vigyorog.
- Marat, Saint-Just, Robespierre? Bolsevikok!
- Arra is szarok... És vigyorog.
- Pierre Chaunu a legjobb történészetek, te seggfej, és nagyon szeretlek, és nagyon jó, hogy a Sacré-Coeur és a piás Isten tövében élnek még kommunisták, ilyenek, mint te, és már délben be vannak rúgva, akár a disznó, na húzzál fel végre egy gatyát, és menjünk a Quartier Latinbe...
És mélyet szippantok, nagyon mélyet, a tüdőm majd kiszakad - ülünk a Quartier Latinben, Paul Newman és Róbert Redford képe alatt a Bistro 27-ben, ötszáz frankunk maradt, azt ma mind elisszuk, először is hát rendeljünk rumot...
De a Gyuri oldalba bök: - Te, az nem az Öreg ott?
Igen, Ő az. Elárulja a szeme, amit itt használ, Párizsban. Mert hány helyről látszik a világon az Isten szeme? Alig néhányról... A nagyvázsonyi öreg temetőből, ha Kinizsi sírjára vadvirágot teszel. A vöröstói kálváriadomb tetejéről, ha hanyatt dőlsz a fűben mindazokkal, kiket szerelmednek gondolsz, s a Monument Valley-ből is, ha arra jársz, s a furcsa halálú sziklákon elrongyolt cipődet emlékbe elrakod. Meg a budai Várból és Párizsból, ennyi az egész. Ó, az Isten párizsi szeme ez, nagy, egészségtelen pupillákkal - akár az ördögé. Felismer minket, hunyorít egyet a veres sál mögül, calvadost hoz, és mosolyog. Ő itt a tulaj...
Aztán két angyal telepszik mellénk, egyszerű, fekete ruhában. Az Öreg inti ide őket egy homályos sarokból, és nagyon hamar az ölünkbe ülnek.
Rebeka az enyém, értitek, Rebeka! Rebeka volt minden boszorkány, ki máglyákról az égbe szállt, s Rebeka volt az első lány, akivel együtt készültem fel a másnapi dolgozatra, s mikor alkonyodott, hosszú combjai között ébredtem, átszeretkeztük az időt, s most látom csak, apám milyen fáradt ember, s még csak Párizst sem ismeri. S ha lányom lesz, Rebeka lesz. Majd elnézem, ahogy felnő, és mosolygok, ha csodálatos mellei lesznek, s mikor felkínálja azokat valakinek, egy férfinak, egy állatnak, akkor majd jól meghalok, mert Rebeka az enyém...
Rebeka az enyém. Illatos, vörös haja az arcomba hull, tenyerembe simul húszéves, barna combja, és már visz is, vonszol magával a szűk utcákon keresztül, az idegent szereti bennem, és a harminc évemet, s talán a Semmiért egészent, amit elszavaltam neki, értette, s most itt vonszol a Rue Descartes-on - ó, René, megírtad a Discours de la méthode-ot, s azt hitted, azt hittétek, hogy ez számít, ó, René, rád hivatkoztak mind, a beteg lelkűek, akik megmerítkeztek a vérben, aztán jött Napóleon és Madame Récamier, aki gyűrűket húzott a lábujjaira, és boldogan lekuporodott minden férfinak, ez számít csak, René, s ez a húszéves lány, aki beleborzong a gondolatba, hogy ma éjszaka a kurvám lehet, tudja, hogy mindent megadnék neki, ezért nem kér semmit, csak leül az ágy szélére, hajamba markol, s míg ágyékába fúrom arcomat, muszáj néznem Őt, mert zöld szemével tekintetembe kapaszkodik, és nyöszörög, aztán már csak lustán bemászok a hitvesi ágyba, az apa helyére, elnyúlok betegen, kéjesen, akár egy De Sade márki, s odaadóan hagyom magam simogatni az arcomon - aztán csend lesz, Párizs lassan ébredezik, szép testén felszárad a kéj verejtéke, elernyed, s a friss kávéba baguette-et mártogatunk, lassan, szótlanul.
És már ülünk is fent a Sacré-Coeur tetején, a kupolán, a kereszt mellett, a Gyuri, én meg az Öreg.
- Azért itt lehetne élni...
- Lehetne...
Még látom, ahogy feltűnök a Pont Neuf elején, a Samaritainnél, fiatal vagyok és szép, hajamba belekap a szél, megcsókolom Rebekát, minden Rebekámat, aztán hátrahajtom az üléstámlát.
Még huszonnégy órányi út áll előttünk Budapestig.
Vacsora Krakkóban
Az baj volt, hogy későn érkeztem, késő délután és télen, amikor már mindjárt besötétedik, s hideg szél fúj az utcákon, nagyon hideg, metsző szél a Kárpátok felől, persze hogy onnét, a nagyon hideg, metsző szelek nemigen fújhatnak másfelől, tudjuk ezt régről.
A Royalban kerestem szállást, mindjárt a Wawel tövében. Több okom is volt erre. Először, hogy nem ismertem a várost, és a bérautó a Royalhoz vitt, jó érzékkel. Másodszor, azonnal megszerettem ezt a Royalt, hogy olyan patinás és zegzugos, kék bársonyszőnyegein uraságok és cselédlányok bűnös szerelme lappang, vacsoraidő közeledvén konflisokat vártam, büszke lengyel urakkal és dámákkal, sok fényes tengelyt, cifra bakot, s egy a lelkem, bár még meg sem érkeztek, előre irigyeltem őket...
Végezetül, azért választottam ezt a szállást, mert a világért sem akartam elmulasztani Krak herceget, amint várost alapítani jő a Wawel-domb lábához.
A szobám az jó volt, a négyszázhuszonötös, legfelül, sarokban, semmi kilátással sehová, éppen magányos időutazóknak való.
Vacsorálni már a sötéttel mentem, találomra, keresgéltem valami elmúlásszagú, kicsi helyet, ahol pompásan főznek mindenkinek, hadd egyen jót az a vándor még utoljára, hisz ki tudja, mi lesz holnap, mi lesz egyáltalán. Mert a garabonciások örök életűek, s táltossá válnak, de meghalni is szeretnek, ok nélkül, csak hogy beszéljenek róluk. Ha pedig elmennek, így vagy úgy, könnyen szórják az átkot - elég, ha a Sédi molnár esetére gondolunk -, érdemes hát tisztességgel megvendégelni őket. Tudják ezt jól Krakkó városában is, nem kellett sokat keresgélnem.
Csupa piros bársony étterembe ültem vacsorálni, csupa piros bársony meg zöld posztó, s kicsi, olyan kicsi, hogy illetlenség már a sóért nyúlni - épp amilyennek lennie kell. A húsokat jól készítették, bőven adták, került hozzá könnyeztető, méregerős torma meg édes-furcsa Okocim, langyos, puha habbal. Vacsora végeztével gyertyát hozott az asszonyság, elibém tette, révedni kicsit a lángba, amely sehol máshol nem világít így, csak mifelénk, a Visztula, a Moldva és a Duna táján, ha hideg, metsző szelek jőnek keletről, s marad nekünk a múlt, az időtlenség és a lélek ápolása, meg a séták gazverte, nagy, közös temetőinkben, fájdalmas, jóleső séták meghitt varjúkárogás alatt.
Nem kérdezte, csak asztalomhoz ült. Szép, régi ember volt, hosszú, fekete köpönyegén még csillogott a kintről való hó. Mert hónak muszáj esnie ilyenkor, ne mondja senki, hogy nincsen stílusa az Úristennek.
Nem csodálkoztunk egymáson. Úgyis olyan kevés már a magától értetődő dolog ebben a világban, akkor legalább azt a néhányat fogadjuk szótlanul, zaj nélkül. Nemrég még boszorkányon, ördögön, fordult farkason meg Vlad Drakulon sem ütközött meg senki, de talán még az Istenen se, hát akkor minek csodálkozni, hogy Ő itt van. Hol lenne, ha nem Krakkó városában? Itt a helye. Abszintot hozatott - az is rendben lévő. Jól megy az abszint a zöld posztóhoz, aztán vallás is az, abszint mellett hullottak a lengyel emigránsok Párizsban, s ő azokat is látta, azokkal is beszélt, másként nem lehetett.
- Papnak jöttem ide, vagy inkább szerzetesnek - szóltam nagy sokára, mikor úgy éreztem, szólnom kell.
- Aha. Tudós papnak, tudós szerzetesnek nyilván - felelt, s szavait megtoldotta azzal a furcsa, semmire sem való mosolyával.
- Igen. Csak úgy érdemes. Magam is tanítottam itt, talán száz esztendeje. A Collegium Broscianumban, meg szemben vele, a Collegium Juridicumban is. Az Ulica Grodzkán volt lakásom, egyszerű, tiszta szerzetescella, onnét kijőve gyakran megálltam a Place Marii Magdalenyn, elnéztem a templom kőszentjeit, csak hát... Beleszerettem az egyikbe no, mit csináljunk. Jobbról az ötödikbe. Csudaszép teremtés volt, karcsú, szép bokájú, láthatod, ha arra jársz, a Place Dominikanisty alatt, ahol most az a hangulatos andalúz étterem van, apró, kék villamos kanyarodik előtte...
- És? Mi lett a szerelemmel?
- Nem lett volna baj, ha csak én szeretem, írtam a sok himnuszt, Ámor Sanctus, de egy éjjel megelevenedett, s bevallotta, hogy ő is szeret. Az árkádok alatt vallotta be, s mindjárt meg is csókolt, de olyan forrón, tüzesen, amit hús-vér asszonytól se vár az ember, nem egy kőszenttől... Engem elcsaptak, őt nem. Így volt. Hanem van ebben a városban néhány csoda, mit ismerni kell, mielőtt szerzetesnek áll az ember. A Hotel Polski mindjárt elsőül. A Barbakan felől jövet, át a Szent Flórián kapun, az Ulica Sw. Jana és az Ulica Florianska között van ez a szálló. Kicsi, sötét, bűnös szálló, a Royalnál is bűnösebb. Az ablakokból a városfalra látni, vastag, erős fal az, rajta gyilokjáró. Egy téli éjszakán, megvan annak is már száz esztendeje, azon a gyilokjárón strázsált az öreg Sóvágó, a vármegyeháza hajdúja. Aki mellől kihalt mindenki. S amikor kihalt Komoróczy György alispán is abban a felvidéki városkában - ejnye, a nevét elfeledtem! -, akkor idejött a Sóvágó, Krakkóba, a régieket megkeresni. No, a helyet igazán eltalálta. Ám ez a fogadó, ez a Polski, ez éppen olyan, mint Pesten, külvárosban a Halál fogadója. Asszonyt vittem egyszer oda, sápadt, teliholdas őszi éjen, sápadt, romlott, bűnös asszonyt, ki hajnalon az ablak keresztfáján függött, vékony zsinegen. Ez is rég volt már, mégis, néha ma is látom. Mintha engem lesne, amikor erre járok, s a Polski mellett leánybolondító bajuszt vágatok magamnak Jozef Mazur Fryzjerjében. Aztán tudom, te is úgy vagy, hogy a budai Vár hiányzik mindjárt, akárhová mégy. Mert nincs ahhoz fogható, mint a Behrám sarokasztalától nézni az első, friss hóesésbe, lesni, ahogy fehér kucsma nő Hess András lova fején. Kerestem mindig, kerestem sokáig valami majdnem olyat, s bizony itt van, Krakkóban. Nézz csak ki egyszer szürke télben a Cafe Redolfi vagy a Cafe Malma ablak melletti asztalától a Glownyra. Szemben vannak egymással, a Redolfiban igen jó az angol tea, a tér másik felén, a Malmában igen jó a lengyel tea, a kettő között magasodik középen a városháza komor tornya, s ott van a Miasszonyunk temploma, karcsú, magas, csupa csipke, akár a Mátyás-templom, csak az is komorabb, az is lengyelebb. S magadénak érzed mégis, mint a teret, ami nagyobb ugyan a Szentháromságnál, de éppúgy a régi idők szenteltje, halálos és kissé komoly, s nincsen köze ehhez a korhoz, akárcsak minekünk...
Beszéltünk még nagyon sokat, gyertyalángba révedve, elballagtak mellettünk nagy idők, régi idők, bezárt már a csupa piros bársony étterem, az asszonyság zárta be, termetes, kevély, régi kulccsal, aztán megállt a sarokban, nem szólt volna, a világért sem, inkább nézte, ahogy a gyertya csonkig ég, s hallgatott és figyelt. Talán Hokker Mátyást várta, ki hamis Szaniszló-aranyakat vert Lőcsén, s egy évben kétszer Prágába menet keresztülhajtott Krakkón, hordóiban a sok hamis aranyakkal, lelkében a sok szörnyű titokkal, amelyek csak itt érnek valamit a Visztula, a Moldva és a Duna táján.
Reggel ugyan jókor keltem, de Hokker Mátyást már nem leltem. Elment szekerével Prága felé. A szép, régi embert vitte magával. Úgy nyelte el őket a köd, mintha nem is lettek volna, csak az én képzeletemben.
Én pedig, jobb híján, a sonka, tojás s a majd feketére főzött forró tea után kénytelen vagyok egy ócska repülőre ülni - hogy majd ott várjam őket.
Találkozás Kafkával Prágában
Hogyan is kerültem aztán Prágába? Igen, valami ócska repülővel. Azzal, mert Hokker Mátyás elment azon a szép, régi hajnalon, elment a régi emberrel, zötyögős szekérrel, s otthagytak engem Krakkó városában. Siettem utánuk, ahogy tudtam - hiába. Nem találtam őket. Prágában maradtam mégis - Franz marasztalt -, s ott ért akkor a karácsony is, egyedül, magányosan, a család és a kalács illata nélkül, s bár sírtam este, fejemet mélyen lehajtva, hangtalanul, gazdag és boldog karácsony volt az, Franz és Max szomorkás társaságában, ma már tudom, így utóbb.
Az Óvárosi térre mentem először, Ferdinánd király huszonhét lefejezett áldozatához - honvágyam volt talán? De semmi sem lett a kegyeletes emlékezésből, mert rabul ejtettek mindjárt a kovácsok.
Ott voltak a kovácsok, az Orloj tövében, szálfa suhancok, súlyos bőrmellényben, hej, mintha Hollandus Mihály testvérei lettek volna, egyenesen a Fekete-erdőből!...
S picinyke karácsonyi harangokat kovácsoltak ők a nagy, durva kezükkel, arcukra furcsa fényeket rajzolt a faszénparázs - felrémlett mindjárt a nagyapám kemény arca, amint fenyőgallyat hajít cserépkályhánk tüzébe szenteste, s a szokatlan, kesernyés gyantaillatban ott lebeg még Jézus, s ahogy felpillantok a Hollandus Mihály történetéből, látom, ahogy elsimítja azt a kemény arcot, látom, valamiért éppen szenteste látom, hogy van halál, csak hát egyszer majd én fogom azt a fenyőgallyat tűzre vetni, míg unokám kilesi az örök mozdulatot a dunyhák közül, ezért a halál nem érdekes...
- A halál nem érdekes... Én holnap indulok...
Franz állt a hátam mögött. És vitt magával, szinte vonszolt, mint akinek már nagyon sietős, mint akinek nagyon kevés ideje maradt.
Átvágtunk a Josefovón. Engem meglepett, hogy Franz meg sem áll az U radnicénél, mintha fel sem rémlene benne a szülőház emléke.
- De hát itt születtél, Franz...
- Emlékek? Ugyan... Emlékekre már nincs idő...
- Csak azt áruld el, nem volt furcsa, éppen a Szent Miklós-templom tövében?...
- Nekem nem. S hogy én furcsa voltam-e? Talán... De igazán jól erre sem emlékszem...
S már mentünk is tovább. Riadtan didergett a régi-új zsinagóga a hirtelen leereszkedett ködben. Bár meglehet, ezt is csak úgy képzeltem. Mint a Cervenán azt az alakot, furcsa, fekete köpönyegébe burkolózva, amint a régi temetőbe sietett - mintha Avigdor Karó lett volna, a költő...
A Savoy kávéházban végre eltűntek a kísértetek. Valóság volt a füst meg a zsivaj, hát még a bársonyos kóser szilvapálinka. Akárcsak odahaza, a Pálya utca sarkán, a „Brikett bárban”, ahol marcona szeneslegények között telt a délelőtt, jó volt odamenni huszonnegyedikén, a magányosok közé, a durva arcúak közé, akiket azért mind megérintett az ünnep, csak nem akadt nékik egy hely, ahol sült már a kalács, ahol nehéz, meleg párák között sürgött-forgott egy szent öregasszony, aki agyondolgozva magát, este majd két kezét ölébe ejti, akinek fátyolos hangján először szólal meg, hogy „Mennyből az angyal...” - de akkor már égnek a gyertyák, akkor már együtt a család...
Akkor, ott, a Savoyban sokat beszélgettünk Franzcal. Jó kedve volt, nagy, barna szemei lázasan csillogtak. Nem is látszott rajta, hogy már másnap, hogy éppen szenteste menni készül.
- Telihold van, látod? Mögötte ül a Vesztes Varázsló, s boldogtalan, nehéz sóhajjal néz a Műre... S tudja, én ugyanazt látom innen, amit ő odafentről. Tudja, hogy őrült vagyok.
- Karácsony lesz, Franz...
- Igen, tudom...
Nem akartam elhinni, hogy akkor este látom utoljára.
Másnap hosszú, magányos sétát tettem. Méricskéltem az ívet, amelyen Slavata és Martinic repült a királyi vár ablakából, találgattam, megérte-e vajon ez a cseh háborút, különösen így, hogy Slavata és Martinic egy puha, lágymeleg trágyadombra zuhant. Fene tudja... Aztán az U snédeného krámuban derekasan beebédeltem, a Mosterkán, a Károly híd „budai” tövében, jó erős szlovák hagymalevest, meg egy akkora bélszínt, amekkorával Szindbád csak álmodott, s a pirospozsgás cseh pincérlány fenyőgallyat hozott nekem meg Beherovkát, „a cég ajándéka” - mondta, s boldog karácsonyt kívánt, ami jólesett egy furcsa, magányos, ünnepi utazónak. S elnéztem aztán a Károly híd fekete szentjeit, s mintha már mosolyogtak volna, már készülődtek, ó, hogyne, hiszen még néhány óra, s megszületik Jézus. Még néhány óra, s megint hihetünk a megváltásban...
Alkonyatkor volt az Orlojnál találkozóm Maxszal. Hideg és elhagyatott volt már a tér, a kovácsaim is hazamentek, a mesékbe.
Max pontosan érkezett. Fázósan húzta össze magán köpönyegét, és sírt. Nem is köszönt, csak egy sűrűn teleírt papírlapot nyomott a kezembe:
„Megparancsoltam, hozzák elő az istállóból lovamat. A szolga nem értett. Magam mentem az istállóba, megnyergeltem a lovam, nyeregbe szálltam. Távolból trombitahangot hallottam, megkérdeztem a szolgát, mit jelent. Nem tudott semmit, nem hallott semmit. A kapuban feltartóztatott, és megkérdezte:
- Hová lovagolsz, uram?
- Nem tudom - mondtam -, csak innen el, csak innen el. Örökké innen el, csak így érkezhetem célomhoz.
- Ismered tehát célodat? - kérdezte.
- Igen - feleltem -, hiszen mondottam: »innen el«, ez a célom.
- Nem viszel eleséget magaddal? - kérdezte.
- Nincs rá szükségem - feleltem -, ez az út olyan hosszú, hogy éhen halnék, ha útközben nem kaphatnék valamit. Nem vihetnék annyi eleséget, hogy kitartson. Hiszen, szerencsére, roppant út ez valóban.”
Ez állt a papíron.
- Így ment el?
- Így…
- S üzent-e még valamit?
- Nem.
- Meghalt, Max?
- Nem tudom... A Vesztes Varázslóhoz igyekezett.
Menni készültem - a csend is, a hideg is nagy volt, s nem tudtam, lesz-e még erőm szólni bármit is. Akkor Max egy csomagot nyújtott felém.
- Ajándék. Karácsony van. Meghatódtam.
- Köszönöm. Úristen, Max, Kafka összes művei... De hát Ő megtiltotta...
- Van, amit nem szabad megtiltani. Isten veled...
S eltűnt a Kaprován keresztül a régi temető felé.
Szobámban, a szállodában begyújtották kedvemért a kandallót, s a meleg, a vörös kis tűzmanók vidám tánca, bevallom, jólesett. Az ablaknál álltam, figyeltem a Holdat, mikor a szobalány halkan bekopogott.
- Tegyek fenyőgallyat a tűzre, uram? Attól finom gyantaillat lesz...
- Köszönöm, majd én...
S fenyőgallyat dobtam a tűzre, s elnéztem lassan már keményedő arcomat a furcsa fényben akkor, ott, azon a magányos, mesebeli, sosemvolt karácsonyon, Prága városában...
A vár
Nagyapám piros betlije
Mert akárhol is lakhatna az Isten...
Ha ráunna Dante és nagyapám társaságára, bepakolna végre ütött-kopott kofferébe - kevés holmit: csíkos pizsamát, váltás inget, alsót tiszta, erős vászonból, fogkefét, fogport meg néhány válogatott könyvet bőrben, és újra ellátogatna mihozzánk.
Kissé régimódi az öregúr, s az ütött-kopott koffer matricákkal díszített. Az egyiken Párizs, ahol a XVIII. század végén járt, de hamar megundorodott. Londonban baja volt a köddel. Berlin, hát igen, Berlin, ott törpének érezte magát, Moszkvában rengeteg dolga volt, Rómába pedig sose ment - régimódi ide vagy oda, nemcsak stílusa van, de humora is.
Tunyogmatolcsról nincs matricája, bár ott egy hosszú nyarat elunatkozott. Boldog volt. Erős, ártó pálinkákat ivott a kocsmában, este elüldögélt a verandán egészen addig, míg élénksárga műanyag hullámot nem szereltek a feje fölé.
Poprádon is boldog volt, Szindbád mutatta meg neki, télen. Megnézték a Poprád jege alatt a fekete vizet, ahol a púpos Gergely pápa elmerült, és Gergely pápa akkor felmosolygott rájuk a víz alól, s az Isten ezt nem értette, hiszen a kisfiú helye ott volt mellette, kis zsámolyon üldögélt a trónusánál, és szomorúság volt a szemében. De napirendre tért a dolog felett, mert a toronyban megtalálta nevét, mindjárt a Szindbádé alatt, a gerendába vésve, aztán besétáltak az algimnáziumba, szótlanul, és elmerengtek a régi dolgokról, osztálytársakról főként, akik rég eltűntek, nem tudni, hová.
De itt van Buda is, a Vár, amit ősszel szokott felkeresni hosszú, fekete, vörös selyemmel bélelt köpönyegben - és mindig felhajtott gallérral. Előbb végigsétál a Tóth Árpád sétányon, és összeszedegeti a napsugarakat. Elüldögél egy padon, a macskák felismerik, és lábához dörgölőznek, amit nem bán különösebben, de igazából az estét várja. Az estét, s olyankor végre betér a Szomorú Kávéházba...
- Jó estét, Monsieur! Régen láttuk. Süteményt? Kávét? Parancsol Monsieur? Hogy fáj az élet? Persze hogy fáj... Ősz van. Szeretne elmenni délre? Ugyan, Monsieur, délen mindig süt a nap...
Így üldögél az Isten, erős cigarettákat szí, és konyakot kortyol hozzá, Rémy Martin Red Label. Very Souperiour Old Product. S mi tagadás, izgatják az ismeretlen rúzsfoltok a pohár szélén.
- Ki volt ez az asszony?
- Viktória, uram - feleli a pincér, s szeme résnyire szűkül. - Mindenki beleszeret. Boszorkány. Többen látták, hogy sirállyá változott egy napon...
- Érdekel a története.
- Az öreg antikvárius tudja, de nem szívesen beszél róla.
- Talán nekem igen - mondja erre az Isten, és fizet, gavallérosan. És megy a szélfútta utcákon, csak egy pillanatra áll meg, hogy egy gyufaszál fellobbanó fényénél megvizsgálja arcát. Tetszik neki ez az arc, a kamaszos lázas tekintet, azokból az időkből, amikor mindent kitalált, felelőtlenül. Azután siet már tovább az öreg antikváriushoz, megtudni, történt-e valami lényeges.
- Jó estét, Por úr...
- Nem történt semmi - viszonozza a köszönést zsémbesen az öregember, és megigazítja okuláréját. - Nemrég ment el Abdurrahmán Abdi, ha kicsit előbb jössz, találkozhattatok volna - teszi még hozzá, aztán csak tesz-vesz, matat az alexandriai könyvtár megmaradt roncsai között, s időnként zavartan leporolja rongyos kardigánját. - Szilvóriumot?
- Hogy az ördögbe ne! - feleli az Isten, s a szónál jólesően elmosolyodik.
- Ezerkilencszázkilencvenöt éve nem történt semmi - mondja az öreg, miközben tölt -, de hát ezt éppen neked magyarázzam?
- Egészség! - mondja az Isten, poharát felemelve, s egy pillanatra elmereng, vajon miért magázta eddig Por úr hidegen, tiszteletlenül.
- Hát a Holdra szállás? - kérdezi végül némi töprengés után.
- Amiatt kénytelen voltam eggyel odébb költözni...
- Miért nem telepszel le végleg itt nálam? Elalhatsz a heverőn. Nappal meg elkelne a segítség az üzletben, ideje lenne elrendezni a könyveket is...
Zavartan simogatja erre bajuszát az Isten, nemigen tud mit mondani. - Talán, egyszer, nemsokára - feleli végre csendesen. - De mi van azzal a fiúval, aki évekig idejárt?
- Elmaradt. Karriert csinált. A tévében is mutatták, a tejes mondta...
- A tejes?
- Most az ABC raktárában húzogatja a tejesládákat, de száz éve még tejes volt. Néha benéz, olykor sírdogál. Fáraszt...
- Mindjárt hajnalodik.
- Nélküled. Micsoda slendriánság...
Így beszélgettek még egy darabig, azután elköszönt az Isten. A Víziváros girbegurba utcáin lesétált a Duna partjára, s nézte a vízen alvó fehér sirályokat. Felismerte közöttük Viktóriát, s szívébe szomorú szerelem költözött. Beleszeretett az asszony titkába - s örült, hogy nem derült fény erre a titokra, mert nem akarta, hogy a sirály valósággá váljon, s így kikerüljön az örök dolgok birodalmából.
Ott állt az Isten a Duna-parton, lassan lesétált a HÉV-ig, az automatáknál vett egy rossz kávét és egy bécsis zsömlét, adott cigarettát a hajléktalanoknak, akik úgy néztek fel rá, mint a teremtőre, azután eltűnt.
Évek teltek el azóta, de egy darabig még biztosan nem jön. Hírlik, hogy képtelen elfogni nagyapám piros betlijét...
Bécsi kapu tér
...Meglesheted suta, poros, semmirevaló titkaimat, meglesheted azon az éjszakán, amelyen szitáló ködbe burkolóznak a Vár mesebeli gázlámpái...
Olyankor vicsorogva visszahőköl az Idő odafent a Bécsi kapunál, haragjában jó Táncsics Mihály vak szobrába mar - és nincs is egyéb hatalma őneki: Múlt herceg jár most a síri utcákon, s érintésére megelevenedik mindaz, mit halottnak hisznek a jelenben lakók...
Bekukkantok ilyenkor a térre, úgy teszek, mintha véletlenül, mintha dolgom se lenne, dülöngélek is kicsit, mint az utolsó, elkésett, korszerűtlen bohém, hogy hátha ezzel megtévesztem Múlt herceget. Pedig dehogy... Csak rám néz Ő, s tudja, legfontosabb dolgaimban járok...
Hiszen keresztelnek éppen.
Megkondul az evangélikus templom harangja, picike templom az, angyalok hajtogatnak ilyet puha, fehér kartonból, aztán a harangja sem zúg, csak úgy pilinckázik félve, nehogy rádörrenjen a gőgös katolikus bátyó odaátról, a Szentháromság térről...
Gyülekezik a család.
Mégis nagy dolog ez, Bayer Ottmár tényleges katonának és Gyimes Dalma betanított munkásnak fia született, aztán ha már így alakult, hát meg kell keresztelni.
- Katolikus lesz! - mondta katolikus atyai nagyapám, nem mintha érdekelte volna, de mégiscsak jobb rendet tartani.
- Református lesz! - mondta református anyai nagyapám, nem mintha érdekelte volna, de mégse egy bevándorló sváb pápista döntsön ilyen dolgokban.
- Evangélikus lesz! - jelentette ki evangélikus atyai nagyanyám, s mivel egyedül ő ápolt bensőséges kapcsolatot az Istennel, el is dőlt a kérdés.
Gyülekezik a család...
Hoznak már, dundi, fehér pólyában, az érdeklődés legcsekélyebb jele nélkül tekintgetek körbe, szabadon hagyott karjaimmal a levegőben kalimpálok - aztán üvöltök. Gondoljunk csak bele, hogy nemrég még a térdén lovagoltatott a Mindenható, és elfelejtett mesélni erről a való világról, elfelejtette bevallani, hogy hamarosan csalódni fogok őbenne, esetleg le is mondok róla - elfelejtette közölni, hogy disznóság ez az egész...
Most már persze mindegy, már meg vagyok keresztelve, és eltelt harmincegy év is. Ezeken a titkos őszi éjszakákon összefutunk néha, a Teremtő meg én, s mindig itt, a Bécsi kapu téren. Bent lakik a picike, kartondoboz-templomban, s szép meséket álmodik régi világokról, amikor még nem csak varázsolni jártak ide a jelen gyűlölői.
Össze-összefutunk, mondom, de már nem beszélgetünk. Féltékenyek vagyunk egymásra, és azt hiszem, Ő szégyelli is magát előttem, mert rajtakaptam egy éjszakán a ház előtt...
A Bécsi kapu tér 5. - az az a ház. Látszólag semmi különös... Hogy szép? Persze. A Várban minden szép, a Vár nem e világból való, miért éppen a Bécsi kapu tér 5. számú ház lenne kivétel? Derék, dolgos kovácsmesterek építették, aztán 1825-ben megvásárolta magának Szeth Kristóf budai tanácsnok és várkapitány - Istenem! csak egyszer láthatnék még egy igazi, hús-vér várkapitányt! -, aztán itt élt a Szeth család, nyilván itt, ebben a lépcsőházban nyújtotta csókra ajkát megannyi Szeth lány, Szeth lányok forró, bűnös sóhajait őrzi híven a kőbaluszteres lépcsőház, sebtiben elrebegett vallomások, örök fogadalmak tanúi itt a falak, Szindbád is járt itt egyszer, s mondják, akkor egy Szeth lány meg is halt. Gyufát ivott, mint a cselédek, az meg ugye mégsem való...
Szóval rajtakaptam egy éjszakán a ház előtt.
Veres rózsa volt a gomblyukában és sírt.
De nem valamelyik Szeth lány miatt.
Mert itt, a Bécsi kapu tér 5. szám alatt élt Gina, szegényen, elfeledve, özvegy anyjával, Kratochwill Georgina, akin átok ül, mert nem tud meghalni soha többé.
- Kisasszony, egy szóra...
- Nem lehet, kérem...
- Miért gyötör engem, Gina?
- Bocsásson meg nekem, uram, én nem akarom gyötörni... Én másé vagyok...
- Még mindig őt szereti?
- A múlt éjjel írt nekem, hallgassa csak: „És nem tudom, mi fáj majd jobban: mi itt örökre elveszett, vagy ami él a múltban, s onnan kivenni többé nem lehet?”...
Így van ez...
Ma éjjel leesik az első hó, s János eljön végre Gináért, hogy magával vigye. Ma éjjel láthatjátok a semmirevaló titkot odafent a Bécsi kapu téren.
S ha Gina elmegy, talán szóba áll velem újra a Teremtő...
Országház utca
Komoly, nemes arcú, kedves-bús barátom könyvet írt egyszer a mi beteg városunkról, útikönyvet marslakók számára.
Szó van abban a könyvecskében a Lánchídról, a pesti és a budai Duna-partokról, némi belvárosi utcarészletről - Galamb utca Krist-féle háza, görög udvar, „csak őszöregek tipegnek az utcán, nem is tudom, laknak-e a zsalugáterek mögött, vagy csak emlékeznek”, ó, Istenem, hát lakható volt ez a város, hát élhető volt ez az élet valaha! -, aztán benne van a könyvben a Gellérthegy, a Tabán - igen-igen, az a Tabán, ami nincs is. Már öreg barátom idejében sem volt, hiszen ő is kénytelen múlt időben írni a Mélypincéről, ami a Poldi bácsié volt, „ötszáz éves pinceboltozatával, ahol egykor török urak örömtanyát tartottak fenn, közköltségen”. És - szól az emlék marslakóknak - „itt volt a fürjmadár a falon, Vahot Imre keze írása mellett, és Krúdy Gyula mámoros, megszentelt emlékezete”.
Ha kézbe veszi e könyvecskét a harcias bolygóról érkező idegen, megismerheti még a Pasarétet, a Batthyány teret a Szent Anna-templommal, továbbá a Vásárcsarnok mögötti teret, amely „alkonyatkor hirtelen Párizzsá alakul”. (Mondom én, hogy más világ volt akkor!) Aztán szó van még az Új-Lipótvárosról, arról az Újpestről, amelyről ma már nem lenne szó...
És a Várról is mesél a vékony, csilingelő kis kötet. Éppen emiatt haragudtam meg öreg barátomra, csak módjával persze, ahogy szentekre haragudhat a méltatlan utókor.
- Azt mégsem lehet, Antal bácsi, hogy a Várról kétoldalnyit, hányavetin, hát akkor inkább semmit...
Meglepődtem, hogy így kifakadok, az „Antal bácsin” pedig különösen, ugyanis a „tanár úr” megszólítás járta részemről. De öreg barátom csak mosolygott furcsán, szelíden, túlvilágian...
- Arra nem gondolsz, ifjú bolond, hogy itt már mindenki messzebb van, mint az én marslakóm?
A Várban voltunk akkor is, a Behrám-kertben, megszokott sarokasztalunknál, ahonnét remek kilátás nyílt a Hadik András lovának fényesen ragyogó tökeire - vagabundok műve az, valami ittfelejtett, nekünk való, áldott bizonyosság.
Lassan fordultunk a télbe.
Szemezett valami hó is, inkább csak dara, aztán a Mátyás-templom felett didergő békességes adventet csak az öreg Behrám mester vette észre rajtunk kívül, s ez különösen tiszteletreméltó figyelem volt részéről, lévén ő ősz szakállú, turbános muzulmán. Neki hivatalból nem volt dolga a Jézussal, mégis odadörgölődzött a lelkéhez valami. És akkor még nem is említettük, hogy Behrám mester tekintélyes darab ideje halott volt, kizárólag a mi kedvünkért járt vissza délutánonként, megfőzni a jó forró feketét...
- No, menni kéne...
- Menni... Elbúcsúztunk.
A tanár úr a Bástyasétány felé vette útját, ahol belekapaszkodott a korlátba, s várta, hogy megjelenjen lábainál az örvény, amiből Ulpius Tamás fogja kirántani valahogy.
Én pedig - szokásommal ellentétben - az Országház utcán ballagtam végig, ami nagy könnyelműség, ugyanis itt mindig összeakadok legdrágább halottammal, kamaszkori önmagammal.
Titokzatos, szellemekkel teli hely az Országház utca, egy sóhaj, egy melankólia, egy oktalan, jóleső keserűség, a Szentháromság tértől egészen a Kapisztrán téri, falba szorult angyalig. Kis szerencsével háromszor lehet meghalni és háromszor lehet feltámadni elejétől a végéig.
Mindjárt az elején ott a Budavári Antikvárium.
1790 táján mindenféle dolog történt a világban, de mindezeken túl, vagy mindezek ellenére megtörtént a legfontosabb: valaki iderakott két lépcsőt az utcáról felfelé, iderakott egy barna kaput, egy nagy darab csendet, egy kis elmúlásszagú félhomályt, a félhomály közepére odaállította Por urat, az öreg antikváriust, s amikor készen volt a kompozíció, gyorsan húzott köré egy öreg házat...
- Jó estét, Por úr... Szervusz...
Nem fogadják köszönésemet, vagy csak alig. Igen, itt van a legdrágább halottam is, válogat az immár semmire se jó kötetek között. Száz esztendeje megvette a kirakatból Kriza János Vadrózsáit, azóta pedig csak Utas és holdvilágot vásárol. Ezer kötet van már neki, mégsem érdekli más. És haragszik rám. Mert száz évvel ezelőtt itt hagytam, itt felejtettem a porosodó polcok között, és elmentem felnőni. Haragszik rám, tudom, pedig sosem mondja. A mosolyával büntet, és azzal, hogy nekem ajándékozza az ezeregyedik példányt...
Már sírni is tudnék a nagy keserűségtől, már itt maradnék Por úr birodalmában, a Szentháromság tér és a falba szorult angyal közötti szűkös örökkévalóságban, már éppen ki is mondanám, amikor betér hozzánk Mócsy Károly orvos, egyenesen a XVIII. századból.
Szigorú, nagydarab ember a Mócsy, nagydarab, fertelmes betegségekkel küzd, köpölyöz, piócáz - és annyi halállal van dolga, hogy lelkiismeret-furdalás nélkül haragszik titokban az Istenre. Naponta bejár Por úrhoz, teheti, a szomszéd ház az övé, egyenesen neki építették 1785-ben... Bejár, szuszog, mérgeskedik, s ha kerül valamicske bor, hát azt is bevallja, hogy nem olyan nagy tudós ő, de az élet már csak ilyen, egyszer biza’ meg kell halni.
Ebben aztán egyetértés mutatkozik.
És megy Mócsy doktor, bolyong láthatatlanul le és fel az Országház utcán, merthogy időközben a Fekete Holló vendéglő lett a neki épült házból, így nincs hol lehajtania a fejét. Amúgy bejár kosztolni a Hollóba, meg siratni kicsit az elmúló időt, de csak télen, amikor hazatakarodik végre az összes turista. Belopakodik a nagy konyhába, mártogat a tálból, különösen a vadat szereti, mi tagadás, a vad tényleg jó a Hollóban. Büszke is Mócsy arra a vadra, merthogy minden szakácsnak fülébe suttogja a titkos recepteket, és nem éri föl ésszel a jámbor, hogy itt már semmit sem hallanak a XVIII. századból...
Pedig itt van ez a Nickl János mészárosmester is, aki a húszas számú házat lakja. Valamikor a XIV. század végén épült az a ház, aztán háromszáz év múlva jött ez a Nickl, rendbe szedte, kicsinosította az ostrom alatt erősen megrongálódott szellemlakot, megadta neki ezt a jó téglaveres színt, elégedetten csettintett a nyelvével, és megnyitotta mészárszékét. Duhaj, nagy természetű ember a Nickl, mégis szerették az emberek. Jó, tiszta húst mért ugyanis, cserébe elnézték neki a gyakori ivászatot. Legjobb cimborája Spiegl Bernát pékmester, aki még 1700-ban felépítette magának azt a házat, amiből a Régi Országház vendéglő lett. Egy meleg, kenyérszagú áldás volt ez a Spiegl mester, a vajaskiflijét ismerték az egész világon - de a Vár túloldalán, a girbegurba Vízivárosban mindenképpen...
No, ennek a Nickl mészárosnak meg a Spiegl pékmesternek volt egy jó nagy közös köve, azt rendszeresen együtt fújták. Kiváltképp esténként, a Régi Országház pincéjében egri bikavér meg soproni kékfrankos mellett, amikor jóféle zsíros kenyeret faltak a bor mellé, erősen paprikázva, szép, egészséges lilahagyma-karikákkal roskadásig rakva - gyakran láttam őket ott, a gyertya mellett keseregni, hogy ők már régen nincsenek, már a kutya sem emlékszik rájuk, hiába van emléktábla az öreg házak falán... Aztán amikor jól kikeseregték magukat, lesétáltak a Kapisztrán térig, csak hogy kiszellőzködjenek. Elnézegették a hajdani Mária Magdolna-templom csupasz tornyát meg a Szent János-templom romjait, 1269-ben építették azt a templomot békességes minorita szerzetesek, ott temették el utolsó Árpád-házi királyunkat, jó III. Endrét, s mi tagadás, ekkora darab idő még a két XVIII. századi duhaj szívét is megérintette...
Végül aztán meglátogatták a falba szorult angyalt, a sarkon, a trafik felett.
Néztem őket, sokáig, míg el nem tűntek ódon házaik pincéjében, ahol nagy, barna pókok szőtték nekik a vánkost...
- Mit akartak? - kérdeztem az angyalt, aki egyszer adventkor szűken vette itt a kanyart, úgy szorult a falba.
- Az öreg legények? Mindig ugyanazt akarják. Hogy támasszam fel őket. Nem értik, hogy csak az élőket tudom feltámasztani. A halottakkal elég, ha titkon elbeszélgetek...
Lányokkal a Várban
Felmenni a Várba nem időtöltés, nem séta, az filozófia. Mert a Tóth Árpád sétányról lelátni mindjárt a Szilágyi Erzsébet Gimnáziumra, annak is a biológia szaktantermére, s akkor az emberben megfogalmazódik a szabadság problémája, hogy az nem egyéb, mint a felismert szükségszerűség, tehát minden rendben, teljesen szükségszerű, hogy itt vagyunk, mert kit érdekel Szabó Ilike előadása az örökléstanról, hogy szögletes sárgaborsó, meg gömbölyű zöldborsó az zöldessárga, trapéz alakú borsó, nna...
Így kezdődött a Várba járás. S muszáj lett belőle. Ugyanis mégsem lehet moziba vinni a lányt mindennap. Sörözésre viszont legfeljebb hónap elején van pénz, ráadásul a lányok tizennégy és tizennyolc között egyáltalán nem szeretik a sört, gondolkodás nélkül Martinit rendelnek - csapás, istenátka, még a vécésnéninél is eladósodik az ember. Marad a Vár s az intellektuális szerelem.
Megy az ember, és mesél. Először is bekukkant az Országház utcába, Por úrhoz, az antikváriushoz. Kriza János Vadrózsái a kirakatban, odabent maga Por úr, kikönyökösödött kardigánban, s az alexandriai könyvtár megmaradt roncsai. Mogorva az öreg, főleg, ha nőt lát, tesz-vesz, szöszmötöl, nem szól, aztán bezár és sétálni indul. A sétányra megy ő is. Régi barátja Abdurrahmán Abdi, az utolsó budai pasa, azzal szokott beszélgetni a csöndes, sárga, őszi napsütésben könyvekről, a nagy csatáról, a kávéról s az öreg Behrámról, abban megegyeznek, hogy az öreg Behrám csuda jó ember volt, s nem is volt annál pompásabb, mint annak idején egy illatos, forró török kávé egy elpilledt, lusta vasárnap délután. Azon persze összevesznek, hogy mi szebb, a müezzin éneke vagy a déli harangszó, de abban megint nagy az egyetértés, hogy Savoyai Jenő alapjában véve ritka ellenszenves egy figura.
Ezt jó hallgatni, ezt a beszélgetést. S akkor megérkezik a harmadik cimbora, az Öreg Kutyasétáltató. Ő is hatszáz éve él a Várban pont, s az eben eléggé látszanak már az esztendők. A Savoyait Ő sem szereti, bár nem mondja, csak a szemével int, aztán szunyókál, s egy pimasz kis napsugár kuncogva tilinkózik fején.
Elhagyjuk e ponton őket, a nagy merengésben, s tovább sétálunk a múzeum felé. Ott hátul, a Bécsi kapu felé menet, ahol a sok hülye ágyú van, felötlik az emberben, hogy ideje lenne csókolózni egyet, majd kibontakozva az ölelésből elrévedezni a János-hegy felé, s az örökké való szerelemről, hűségről, valamint a később születendő gyermekekről susogni lágyan kicsinykét.
Jönnek szembe, susogás elmarad. Viszont ott van a másik sarkon az angyal, aki karácsony éjjelén szűken vette a kanyart, s beleszorult a falba szegény. Elmondja ezt az ember, nagy átéléssel, fölfelé, az angyalra mutatva, a leány pedig diszkréten elnyom egy ásítást. Ajaj...
Még a Szentháromság tér alatt, a pici sikátorban van egy esély, az ugyanis Szindbád helye, ott sétál most is, hosszú, fekete köpönyegében, hosszú, fehér sállal nyaka körül, s megy, én pedig lelkesen ködöt, szerelmet mesélek köré, mondom, hogy „szerették barnák, szőkék, soványak, kövérek, és a hajós mindegyikről azt hitte, hogy most találta meg igazi szerelmét, amint igazi szerelme volt ő is mind a nőknek, akik sohasem felejtették el igazán”, haj, de szépen mondom, egészen elérzékenyülök, a leány pedig gyorsan elköszön, és hazamegy.
Sebaj. Úgyis este lett. Beülök a Behrám-kertbe grogot inni, elmélkedni a pohár szélére száradt régi rúzsfoltokról, s nézem, ahogy a gázlámpák tényleg szitáló ködbe burkolóznak - végre.
Nők és férfiak
A Deák Vali mennybemenetele
Őszi nap volt. Taknyos, randa. A szövőgyárban már javában gyakorolták hatalmukat a munkásnők. Szívták a keserű port, várták a delet, az üzemi konyha pörköltszaftját és a kanállal ehető, hideg csigatésztát. De Deák Vali nem volt közöttük.
A Deák Vali a házmesterné lánya volt - három gyerekkel otthagyta a férje. Hajnalban kitolta a teli kukákat a ház elé, azután betakargatta gyermekeit, és csak úgy pongyolában felment a negyedikre.
Megállt a körfolyosón. Szürkült. A konyhákban kigyúltak az első fények. És akkor meghasadt a mennybolt, és Deák Vali elengedte a korlátot.
Kovács, az utcaseprő kinyitotta ajtaját. Torkát még égette az első törköly, de azért felüvöltött: - Emberek! Nézzétek milyen csuda madár lett a Deák Valiból!
Kivágódtak az ajtók, és valóban! Ott lebegett magasan, puhán, színes, szép tollruhában a házmesterné lánya, a háromgyerekes, ottha gyott Deák Vali, és arcán földöntúli mosoly ült.
Tett egy kört. Kiterjesztett, mozdulatlan szárnyakkal, mint a ragadozó madarak, mégsem volt benne semmi ragadozószerű. Annál is inkább, mert addigra két hófehér angyal is repült mögötte, két teljesen szabályos angyal.
Kovács keresztet vetett, és eszébe jutott az ágyhoz láncolt, mozdulatlan fekvés Nagyfán. Aztán körülnézett és megnyugodott. Mindenki szájtátva bámult a magasba.
- Uram, segíts!
- Csoda! Én mondom, csoda!
- Istenem, de szép...
- Ki hitte volna... Hogy pont a Deák Vali...
Igen, pont ő. Belekezdett a második körbe. Már bekanyarodott volna a saroknál, mikor valami eszébe juthatott, mert ügyesen visszafordult, egyet-kettőt verdesett szárnyával - ennyi pont elég volt, hogy egy helyben lebegjen -, és benézett Szabó néni ablakán.
Szabó néni az ágyban feküdt. A sarokban egy macska gubbasztott, az ágy fölött feszület. Az öregasszony a szemközti falra függesztette tekintetét, ajkai hangtalanul mozogtak. A fiát várta haza, harminchárom éve. Deák Vali felfedezett egy kis rést az ablakpárkány alatt. Felült a huzatra, és besuhant a szobába, egyenesen az ágyhoz, és szelíden az öregasszony fülébe súgta: - Szabó néni, él a fia! - Aztán a meleggel kisuhant a szobából.
Az öregasszony arcát elöntötte a mosoly. - Köszönöm, Uram, köszönöm! Tudtam én... Nekem hiába beszéltek... - És felkelt, és összekotorta minden spórolt pénzét. Palacsintát süt ma, túrósat, nagy, lapos mazsolákkal. Mint hajdanán...
Vali pedig újra ott lebegett az égre függesztve, és csak mosolygott, mosolygott önfeledten.
Ilonka apja két éve ült. A kislány átvetette lábát a korláton. Nem figyelt rá senki, az anyja is felfelé bámult. - Mama, mama, én is madár akarok lenni! - És már lendült is kifelé. Az anya sikítva kapott utána - hiába. De Vali összecsapta szárnyait, és zuhanórepüléssel egy szempillantás alatt ott termett. - Maradj, kicsim! - búgta szelíden, és puha szárnyával gyengéden visszalökte a gyermeket a korlát mögé, a biztonságba. Az anya ölébe szorította a kislány fejét, és görcsösen fölzokogott.
- Nem hagyta! A gyereket nem hagyta!
- Nem is madár, igazi angyal! Mint az a kettő ott, mögötte!
- Kíváncsi vagyok, benne lesz-e a Híradóban.
- Áá, ezt nem tudnák sehogy megmagyarázni!
Felhangzott a szemetesautó pöfögése, sziszegése. A két narancssárga ruhás férfi minden kukába belenézett, belekotort, csak azután emelték be az automata ürítőbe.
- Jézus, nyakunkon marad a szemét!
- Nem, kint vannak a kukák.
- Kivitte, mielőtt elrepült?
- De ki ám!
- Angyal... Mondom én, hogy angyal... Deák Vali mindent hallott. És csak mosolygott, mosolygott önfeledten.
- Az anyja! Szóljon valaki az anyjának!
- Deák néni, jöjjön gyorsan! A lánya!
A vékony, szélütött öregasszony nehezen botorkált elő. Pongyolája szétnyílt, csak úgy mezítláb állt a hideg kövön, és felnézett az égre. Hárman is tartották egyszerre...
- Kislányom... Nem szabad, kislányom...
A Deák Vali lenézett. Tekintetük találkozott. Az öregasszony kétségbeesve nyújtotta felfelé két karját...
A földet érés előtti század másodpercben Deák Vali töviről hegyire átgondolta egész életét. Mindent összegzett, és végeredményben arra a megállapításra jutott, hogy nem volt más választása. Ennek ellenére valami homályos, megmagyarázhatatlan lelkiismeret-furdalást érzett, amiért madárrá változott. Azután földet ért, és szétmállott, mint a málnalekvár. Deák nénit bevitték a lakásba, és lefektették az ágyra.
A többiek még látták, hogy a két angyal arccal egymás felé fordulva, függőlegesen száll felfelé. Gyengéden tartottak valamit a kezükben, és hamar eltűntek a szürke, lógó hasú felhők mögött...
Az éjszakás nővér
Egy ember rosszul lett a buszon. Lefektették a földre, meglazították nyakkendőjét, aztán elvitte a mentő. Még aznap este megműtötték.
Reggel a felesége kisírt szemmel pizsamát, papucsot hozott, és sok egyéb holmit, amit gondolt hirtelen: evőeszközt, bádogbögrét, fogkefét és szalvétát, meg néhány Ludas Matyit, hogy teljen az idő.
- Apus, hogy vagy, apus?
Még nem múlt el teljesen az altató hatása, a férfi a szemével intett, hogy köszöni, megvan.
- Pár nap, és hazaviheti a férjét! Egy vakbélműtét igazán semmiség! - mondta a főorvos, és megveregette az asszony vállát.
- Köszönöm, doktor úr - rebegte az asszony, és magában számolni kezdte a megtakarított pénzüket. - Szervusz, apus, holnap jövök.
Csend lett. Egy légy zümmögött valahol nagyon-nagyon messze, és rászállt egy kisfiú orrára. A fiú elhessegette. A légy elrebbent, tett egy kört, és leszállt, de milyen csoda! Gyönyörű lány lett belőle! Haja, mint az arany, foga gyöngysor, nem is lány ez! Milyen kacér a mosolya, telt a melle... A kisfiú eltűnt. Ronda kamasz áll a lány előtt, kövér, pattanásos, hirtelenvörös; izzadt kezével a lány felé kap... „Ne érj hozzám! - sikítja a lány, és iszonyodva hátraugrik. - Te beteg vagy, beteg, beteg, meg fogsz halni!”
Csend. A kórterem bejárata felett kéken világít a lámpa. Nehéz, hörgő hangok mindenfelől.
- Hány óra lehet? Micsoda buta álom! Persze megviselt ez az egész. A legrosszabbkor, mondhatom, a legrosszabbkor! Éppen nagydolgozat előtt... De hát a vakbél fájni szokott! Heves fájdalom, szúrás a gyomortájon, az a vakbél. Csak úgy elájulni? Nem is éreztem semmit. Eh, ostobaság!
Sokáig nem jött álom a szemére.
Reggel. Hőmérőzés, mosdatás. Kitámolygott a WC-re. Majdnem elesett. „Nem, kacsázás, az nem lesz!”
Mire visszajött, a mellette lévő ágyon meghalt az öregember. A nővér éppen kihúzta péniszéből a műanyag csövet, ami egy műanyag tasakban végződött. Az orvos ír valamit, kiveszik a lázlapot, kész is. Letakarják egy lepedővel.
- Nyugodjon meg, mindjárt elviszik! - szól oda neki a nővér.
- Miben halt meg?
- Rák... Öreg is volt szegény. Mindjárt elviszik.
Idő múltán megjöttek a hullások. Barna köpeny, fehér kesztyű, hihetetlen arc. Kinyílik a bádogtepsi félkörívben záródó teteje. Kiemelik a testet az ágyból, és nagy szusszanással a tepsibe lódítják. Kicsit messziről engedték el, mert a fej furcsán nagyot koppant a hideg fémen.
- Na, gyerünk, tata! - mondta a fiatalabbik, és nagy golyót fújt rágógumijából.
- Mondja, nővérke, van valakije az öregnek?
- Ej, tanár úr, de megviselte a dolog! Igen, van felesége. Itt ült egész nap az öreg ágya szélén. Hogy abban az apró, száraz testben annyi hang legyen! Csinálta a bált, ajaj, azt mondta, feljelenti az egész bandát, meg hogy gyilkosok vagyunk, mert egy vakbélbe nem lehet belehalni, tudja ő azt nagyon jól. Mert a doktor úr azt mondta neki, hogy vakbélgyulladása volt a férjének, azzal műtötték. Na, pihenjen, tanár úr!
Megnyugodtak a zajok, álmos, csöndes délelőttbe fordult az idő. Betakaródzott, tűnődött: „Vajon miért nem fájt az én vakbelem? Miért mondták az öregnek éppen a vakbelet? Furcsa...”
- Apus, jobban vagy, apus?
- Szervusz, anya. Igen, sokkal jobban.
- Olyan sápadt vagy, apuska! Hoztam húslevest, attól erőre kapsz! Szabad neked húslevest enni?
- Szabad, a tanár úrnak már mindent szabad! - Csak egy pillanat, a főorvos mosolyogva intett, és ment is tovább.
- Hallod, szabad. Nekem már mindent...
- Apus, ez a főorvos egy angyali ember! Nem fogadott el egy vasat se! Kedves asszonyom, ezért nekem nem jár pénz, így mondta. Szólj hozzá, apus, még ilyen is van!
- Igen. Mit mondott neked?
- Miről?
- Hát rólam. Mi bajom?
- Jaj, apus, hát neked nem mondták? Vakbélgyulladásod volt. Semmi az egész, látod...
- A vakbélgyulladás fáj...
- Mi?
- Eh, semmi! A gyerekek... Telefonáltak a gyerekek?
- Nem. Csak az igazgató úr, üzeni, pihenj nyugodtan, megoldották a helyettesítésedet.
- Már meg is oldották... Talán ő tudja...
- Mit mondasz, apus?
- Semmi, semmi. Elálmosodtam. Köszönöm, hogy bejöttél. Mindent köszönök.
- Szervusz, apus! Holnap jövök!
- Szervusz...
Elment az asszony. Nagy csörömpöléssel ebédet hoztak. Otthagyta. Pedig akár meg is ehette volna. Hát nem mindegy? Sárgaborsó vagy kaviár... A fej ugyanúgy koppan a bádogtepsiben... Marhaság!
- Nővérke!
- Igen, tanár úr!
- Valami könyvet szeretnék. Az asszony elfelejtett hozni...
- Szívesen odaadom az enyémet, én úgysem érek rá olvasni. Nagyon izgalmas, a Tíz kicsi néger!
Egy szigeten vagyunk, ugye. Elmenni nem lehet, a szigetre sem jöhet senki. És mindenki meghal... Itt a gyilkos közöttünk... A szomszéd... Hiszen ez a világról szól! Ötletes. A méhecske-trükk kicsit erőltetett, de egyébként ötletes. Ki lehet a gyilkos? Aha! Persze, az öreg Wargrave... A bíró! Igen, az öreg bíró, aki halálos beteg... Neki már minden mindegy, igazságot oszt... zseniális gyilkos! És rákja van... Növekvő, gonosz rák, lassan felfalja belülről... De mit számít neki, hiszen jelet hagy a világon! Tíz hullát! Tízet... Ennyit én is össze tudnék szedni...
Vacsora. Tejföl, zsömle, felvágott. Vacsora után a járóképesek a folyosóra tódulnak, körbeülik a tévét. Mennyi megy haza ebből a sok bamba pofából? Ki döglik meg itt? A Magenheim nem utazik Jemenbe. Csupa kedves, jó ember, egy nagy család az egész ház, a kurva szentségit, hol élnek ezek!? Idióták! Mind meg fogtok dögleni! Jaj istenem... Elég ebből... Feküdni, aludni végre egy jót... Egy vakbél igazán semmiség...
A túlsó sarokban fekvő öregember hörög. Zihál. Szája sarkából egykedvűen csorog a nyál. Hirtelen görcsösen összerándul, ez néhányszor megismétlődik. Rettenetes bűz önt el mindent...
- Nővérke! Nővérke! Az éjszakás nővér besiet:
- No mi baj? Jézusom, a Béla bácsi megint összecsinálta magát! Hogy az a...!
Kinyitja az ablakot, felgyújtja a villanyt.
- Úristen!
Az éjszakás nővér fiatal, szőke hajú, hatalmas, kemény mellekkel. Gyorsan munkához lát. Sárga műanyag lavórban vizet hoz, tisztába rakja Béla bácsit, szivaccsal le is mossa. Halkan szitkozódik.
- Nővérke...
- Igen, tanár úr? - s már mosolyog. Milyen kacér a mosolya...
- Maga volt itt tegnap éjjel is?
- Igen. De maga tegnap éjjel úgy aludt, mint a tej!
- Nővérke... Mondok magának valami butaságot. Én tegnap magával álmodtam...
- De tanár úr, a maga korában...
- Nem, ne értsen félre, kérem! Fel tudja fogni? Most látom életemben először, tegnap mégis megjelent álmomban... Ön volt az, semmi kétség! Ezért kérdeztem, hogy tegnap ügyelt-e. És nem is ez a lényeg... De mondott valamit nekem, ott az álomban...
- Mit mondtam?
- Hogy meg fogok halni... Csönd. Feszült, idegesítő csönd.
- Nahát, micsoda butaság! - A nővér kínosan felkacag. Akár sírhatna is. - Aludjon, tanár úr, az alvás a legjobb gyógyszer! Jó éjszakát!
Az ajtó felett ég a kék lámpa. Lidércfény. Mint a kriptában. Surranó léptek a folyosón. Ki jön? Már a boncmester? Kedves, kedves ember ez a boncmester! Ismeri mindenki titkát. A végső, nagy titkot. Barátunk a boncmester! Mindenki a barátunk... Csupa kedves ember... A főorvos úr nem fogad el pénzt. A nővérek mosolyognak. Az éjszakás nővér talán a mellét is odaadná... A mutató- és gyűrűsujjam közé venném a mellbimbóját, úgy simogatnám körbe-körbe... Ő meg benyúlna a pizsamanadrágomba... Az igazgató úr úgyis megoldotta a helyettesítést! A hullás azt mondja, „gyerünk, tata”, és még lufit is fúj rágóból, milyen remek tréfa! Miért ilyen kedvesek? Miért is? Persze a rák... Különben nem kapnék ennyi mosolyt. Ölhetnék is, igaz? Ki meri azt állítani, hogy nem? Én, pont én, halálos betegen, bosszúból... A negyven évért... Negyven év katedrán... Az ő katedrájukon! Ne izguljon senki, kérem! Mindig azt tanítottam, ami a könyvben volt. És a könyvet ők írták... Hát persze, hogy ölhetnék! Igazságot oszthatnék, mint Wargrave bíró, most már mindegy, halálos betegen mindent szabad... Tíz hulla... Kevés! Ezret is meg tudnék ölni! Ez nem keresztényi magatartás... Rákos vagyok. Meghalok. Kedves gyerekek! Ez az utolsó óra... Ti valószínűleg hősök lesztek... Soha ne feledjétek el, hogy hősiességetek elengedhetetlen feltétele a mi harminckét éves hallgatásunk... Szörnyű, halálos csönd volt ez a miénk... Szörnyű, halálos, nagy csönd... S most jön a kedves boncmester. S tudjátok, mit sajnálok? Az éjszakás nővér mellét... Azt sajnálom egyedül... Isten veletek...
Az asszony dél körül érkezett. Fasírtot hozott, még meleg fasírtot, és gyümölcsöt, frisset, a piacról. Kimelegedett a cipekedéstől, egy pillanatra megállt a lépcsőfordulóban, nagyot fújt. Ott találkozott a főorvos úrral...
Egy légy zümmögött az ablaktáblán. Erre a légyre emlékezett az asszony évek múlva is...
Dunának, Oltnak egy a hangja...
Korán ébredt. Pedig szombaton sokáig fennmaradt. Hatkor mégis kinyílt a szeme, és nem érzett álmosságot. De kicsit még forgolódott az ágyban, hátha visszaalszik. Volt is egy pillanat, amikor sikerült megtalálnia az ideális pozíciót, de ekkor az asszony álmában hozzábújt...
Azonnal kiugrott az ágyból. Állt egy darabig citromsárga-zöld pizsamában, jobb kezének négy ujjával a hasa alatt turkált, és egyetlen végtelen másodpercig úgy tűnt, van kérdése a sorshoz.
Kiment a konyhába, bekapcsolta a rádiót, megvakarta a fülét. Kenyeret pirított. Megreggelizett. Átvonult a fürdőszobába, levetette pizsamafelsőjét, felhajtotta a vécéülőkét, előkotorta péniszét, roggyant térdekkel célzott, és mellévizelt. Kicsit még játszott, és meghúzta a láncot. A víz nagy robajjal áramlott a kagylóba. Ezt nem szerette, mert erre szokott felébredni az asszony, és akkor felveszi a rózsás pongyoláját, és kijön és kopog...
Kopogtak. - Mackókám, nyisd ki!
Kinyitotta. Ott állt az asszony rózsás pongyolában. - Jó reggelt, mackó! - és száját csókra csücsörítette.
Gyorsan elfordult. Az asszony lehajtotta a vécéülőkét, szemét lehunyta, felsőtestét ütemesen előre-hátra ringatta, és hangtalanul dudorászott. Az egészet látta a tükörből, ujjai tétován babráltak a borotvapengén.
- Még visszafekszem kicsit - mondta buján az asszony.
- Helyes! - mondta megkönnyebbülten a férfi.
- Te nem jössz? - kérdezte sejtelmesen az asszony.
- Nem - felelte tömören a férfi.
Egyedül maradt. Borotválkozott. A penge sercegett a borostán. Szerette ezt a hangot. Alain Delont látta egyszer egy filmben borotválkozni - annak a borotválkozásnak éppen ilyen hangja volt...
Felöltözött. Fehér atlétát húzott, piros melegítőt és barna nejlonzoknit. Újra a konyhába ment, és kinézett az ablakon. Szemben az övékéhez hasonló tízemeletes szürke tömb, szélessége húsz, hosszúsága száz... A két szürke tömeg között négyszög, fekete drótkerítéssel körülvéve, a kerítésen túl négy szürke fa. A fák vonalától az úttest szürke betoncsíkjáig fű volt; már kitaposták. Az úttest szélén szürke autók. Bement a spájzba. Kivette a sárga műanyag vödröt, autómosó kefét, autósampont és szarvasbőr rongyocskát. Benyitott a szobába.
- Lemegyek, lemosom a kocsit - mondta tömören a férfi.
- Menj - felelte sértődötten az asszony.
- Ha kész az ebéd, szólj le - mondta hivatalosan a férfi.
- Leszólok - így az asszony.
Kiment, megnyomta a liftgombot, kattanás. Beszállt, megnyomta a „földszint” gombot - indulás. Érdeklődéssel olvasgatta a falra karcolt feliratokat.
„Cigánymentes övezet” - kérkedik az egyik.
„Gábor! Imádlak!” - szenvedélyes a másik.
„A Gábor egy buzi!” - hűti le a harmadik.
„Mindenki menjen a kurva anyjába!” - szimpatikus a negyedik.
Megérkezett, kilépett a tágasságba. A járda szürke betoncsíkján jobbra fordult, negyvenet lépett, és ott állt a szürke Trabant mellett. Farzsebéből előhúzta a kulcsot, kinyitogatta az ajtókat, és átment a túloldalra. A szürke földcsík közepén vízcsap állt - odaballagott. Megtöltötte a vödröt - visszaballagott.
Ekkor kilépett a szomszédos kapualjból egy szomszédos férfi. Fehér atlétában, piros melegítőben, lábán barna nejlonzokni. Kezében sárga műanyag vödör, autómosó kefe, autósampon és szarvasbőr rongyocska. A járda szürke betoncsíkján balra fordult, negyvenet lépett, és ott állt a szürke Trabant mellett.
- Jó napot! - üdvözölte nyájasan a pirosmelegítős.
- Jó napot! - üdvözölte nyájasan a pirosmelegítőst.
- Nincs mese, mosni kell - kezdte a társalgást a pirosmelegítős.
- Mese nincs! - kapta fel a beszélgetés fonalát.
- Tegnap kikapott a Fradi.
- A rossebb egye meg...
A délelőtt kellemesnek ígérkezett.
- Hozok tiszta vizet. Magának még nem kell? Átballagtak a szürke földcsík közepére. Teltek a vödrök. A pirosmelegítős a fekete drótkerítéssel körülvett szürke négyszög felé bökött:
- Az a kis melegítős a fiam! - mutatta büszkén.
Nézte a négyszöget, fogalma sem volt, melyik lehet a pirosmelegítős fia.
- Aranyos... Az enyém már tizenhét éves.
Körüljártatták tekintetüket a kidobált lámpaburákon, a négy szürke fa letördelt ágain.
- Előbb-utóbb felnőnek a gyerekek.
- Előbb-utóbb.
Hallgattak. Készen voltak. Piszmogtak. Szarvasbőr rongyocskával törülgették a szélvédőt. A pirosmelegítős felragasztott egy matricát...
- Van egy viccem! - szólt huncutul.
- Halljuk! - vágta rá boldogan.
- De disznó!
- Az a jó!
A pirosmelegítős belekezdett, időnként könyékkel oldalba bökte a pirosmelegítőst. Aztán még kis sem mondta a poént, és kitört belőle a bugyborékoló röhögés. Csurgott a könnyük, csapkodták a térdüket...
- Kész az ebéd!
Abbahagyták a nevetést, összepakoltak, bezárták az autókat.
- Össze kéne jönni egyszer.
- Össze.
- Viszlát.
- Viszlát.
Bement. Gombnyomás, lift, kattanás.
- Forró a leves? - kérdezte fenyegetően.
- Forró - felelte az asszony.
- Tálalj - mondta tömören, és bement a fürdőszobába. Kezet mosott, vizes fésűvel hátrafésülte a haját. Aztán ettek. Levest. Jó volt. Rántott húst, sült krumplit, jó volt. Ebéd után felállt, két kézzel simogatta a hasát, és böfögött.
- Jóllaktam, mint a duda - mondta megenyhülve.
- Örülök - mondta az asszony mosolyogva.
- Főzöl egy kávét? - kérdezte kedélyesen.
- Főzök.
- Be is hozod? - kérdezte pajtáskodva.
- Na jó! - mondta az asszony, és jókedvre kerekedett.
Bement, leült a fotelba, bekapcsolta a tévét. Megérkezett a kávé. Kávéztak, tévéztek, aztán elaludt. Az asszony elővette a kötést. Számolta a szemeket, néha elrontotta, akkor visszabontotta a már kész sort. Múlt a délután.
Felébredt, nagyot nyújtózott.
- Mi lesz vacsorára? - kérdezte ásítva.
- Megmelegítem a levest.
- Bent eszünk, ugye?
Bent ettek, jóllaktak. Az asszony gyorsan kivitte a szennyest, elmosogatott. Éppen visszaért a krimire. Elkezdtek izgulni. Izgultak. Aztán az asszony megágyazott, ő egyeztette a totószelvényt. Hét találat. Elzárta a tévét, kiment a fürdőszobába. Lezuhanyozott, pizsamába bújt, bement, lefeküdt. Az asszony felé fordult a sötétben, kezét a hálóing alá csúsztatta.
- Engedj! - súgta vágyakozva.
Az asszony engedelmesen felhúzta hálóingét egészen a nyakáig, és megemelte a fenekét. Hozzásimult a testhez. Egyre gyorsabban mozgatta csípőjét, zihált, és egy pillanatra megmerevedett...
Lefordult az asszonyról. Felhúzta a pizsamanadrágot, gondosan betakarózott, és rövid fészkelődés után megtalálta az ideális pózt.
- Jó éjszakát - mondta hidegen.
- Jó éjszakát - mondta csendesen az asszony.
Az utolsó
Sötétben bújt ki a dunyha alól. Kevés meleget őrzött még a kemence, de az éjjel kemény fagy lehetett, mert az ajtó melletti vödörben meghártyásodott a víz.
- Ménkű hideg...
És már lobogott is a tűz, melegedett a víz. Cikóriát szórt bele. Szerette az illatát. Az asszony is szerette.
- Erzsi...
Esztendeje temette. Csendben ment el. Az volt a tiszteletes utolsó temetése, nem sokra rá elment ő is.
- Nagy a csend...
Régen ilyenkor disznót vágtak, küldték a komatálat. Akadt jófajta pálinka is, az asszonyok se szóltak érte. Nem ártott az különben, ettek mellé elég húst.
- Van még kenyér a tegnapiból...
A sírnál öten álltak. A tiszteletes, ő, meg a Rácz Dani családostul. A Julis, no és a kis Rácz gyerek azzal a firlefrancos nevével: Rácz Zsanett! Ki hallott már ilyet! Mondta is a Daninak: „Mér’ nincs tisztességes neve a lányodnak?” „Az asszony makacskodott, Simon bátyám, mit tehettem volna?” Az öreg tudta, mit, de inkább nem szólt. Jobb a békesség. Azzal az öttel ki is volt a falu.
A Dani sofőr, a nagy busszal jár. Mikor gyerek volt, vadász akart lenni.
- Jobb lett volna, ha annak megy. Nálam kitanult volna, jobban se kell. Nemsokára itt lesz. De friss kenyeret már nem hoz...
A holmit már tegnap összepakolta. Jó nadrág, fehér ing, Biblia, és be is telt a zsák. A csizmát összekötözte, és a zsák mellé tette. Odakerült az öreg puska is. Mást nem vitt. A házat bútorostul vették meg, benne volt minden a harmincezer forintban. Mit is kezdene a többi holmival az otthonban? Ott nem kell gondolnia semmivel.
- Kell a bútor a skanzenhez. Öreg isten tudja, mi az a skanzen...
Meghallotta a buszt. Felállt. Nem nézett körül. Nyakába kanyarította a csizmát, kezébe vette a puskát. A zsákot még hagyta.
- Adjon isten jó reggelt, Simon bátyám! De hamar elkészült!
- Adjon isten... Már tegnap összepakoltam...
- Hoztam friss kenyeret, még meleg!
- Kenyeret... - Az öregember szeme felcsillant.
- Kis baj van. Át kell mennem fuvarba Miskolcra. Egész napra. Csak este tudok jönni magáért. Azért gondoltam, ne legyen itt kenyér nélkül...
A csizma visszakerült a földre, mellé koppant a puska is.
- Értem, fiam, csak este...
- Viszontlátásra, Simon bátyám! Sietek!
- Jól van...
A nap már magasan járt, de a szikrázó hideg nem engedett. Az öregember megkerülte a házat. Fát vágott. Lassan, komótosan. Nagy kosár fával tért vissza, és nekilátott, hogy befűtsön. De meggondolta magát.
- Mire meleg lesz, éppen indulni kell. A tüzet itthagyni mégsem lehet...
Inkább begyújtott a sparheltbe, és feltett még egy kancsó vizet. Újabb kávét készített. Karéj kenyeret vágott hozzá a frissből, a maradékot a régivel együtt tiszta kendőbe kötötte. Evett. Lassan, komótosan. Mikor végzett, elöblítette a bögrét, és a helyére tette. Székét az ablakhoz húzta. Nézte a néma házakat, a házakon túl a néma hegyeket. Belefeledkezett a nagy csöndbe. Tán el is szundított kicsit. Azután előhúzta cseresznyefa pipáját. Megtömte. Rágyújtott, pöfékelt egyet-kettőt.
- Jó pipa, jól szelel...
Dermesztő volt a hideg. Lassan kihunyt az utolsó parázs. Valahol az erdőben megszólalt egy kuvik.
A pipa kihűlve koppant a padlón, mikor a massai dombok mögül lassan előlopakodott az este...
Károly bácsi befejezi a háborút
Kari Bayer - amennyire vissza tudok emlékezni rá - tagbaszakadt egy ember volt. Bár ez nem volt családi vonás. Apró, szíjas emberek voltak a Bayerek, ott a mosoni svábok között, kivéve Károly bácsit, nagyapám bátyját, akit egyszer láttam, gyerekfejjel, de akkor óriásnak.
Akkor lehetett igazán óriás, amikor a burgenlandi parasztokkal együtt besorozták egy harcoló SS-alakulathoz...
Kari Bayer akkor végigharcolta Európát, s valahol Franciaországban amerikai fogságba esett. Végre. Aztán kicsit felerősödött, kipirospozsgásodott a Hersley csokoládétól, és harmadmagával elhatározta, hogy megszökik. S egy éjjelen - talán borús, viharos éjjel volt az, szél cibálta a fákat, s vastag, lógó hasú felhők takarták a Holdat - Kari Bayer három társával átkúszott a szögesdrót alatt, s elindult haza Mosonszolnokra, elindult gyalog, mert otthon föld, malom várta, várta a sok dolog, amit mind félbehagyott Ő, amikor elindult leharcolni Európát.
Bécs alá jutottak a szökevények.
Ez eléggé meglátszott rajtuk.
Odalett a Hersley csokoládé húsa, eltűnt arcukról a szín, olyan volt Kari Bayer és három társa Bécs alatt, mint Európa, csupa csonttá soványodott, fájdalmas, rongyos remény és élni akarás.
Negyvenötöt írtak akkor.
Vége volt már mindennek.
A pályaudvaron, valahol messze, kint, ócska, leharcolt vagonok között lapult Kari Bayer három társával, és már csak a szomjúság kínozta őket. Vizet kell szerezni - ez nem volt vitás. És sorsot húztak ott, s a vakszerencse úgy akarta, hogy Károly bácsi szerezzen vizet, bármi áron.
Megvárta az éjszakát, és nekiindult. Óvatosan, a szerelvények oldalához lapulva lopakodott Kari Bayer az állomás, a fények, az első vízcsap felé, riadt kis állat volt csak az a nagy ember, az ösztönök és a mindenekfeletti élni akarás rabja. Közel járt már a vízhez, nagyon közel, a siker talán meg is részegítette, óvatlanná tette őt egy pillanatra - amikor egy dobtáras géppisztoly csöve fúródott a hátába...
- Sztoj!
Nem lehet tudni, mi járt akkor Kari Bayer fejében, negyvenötben, Bécs alatt, egy orosz katona fegyverével a hátában, karnyújtásnyira a földtől, malomtól, otthontól, mindentől, amit hátrahagyott, hogy leharcolja Európát. Nem beszélt erről az öreg, tagbaszakadt óriás, magába zárta és sírba vitte a titkot...
- Aztán már vitt is... - csak ennyit mondott, nem cifrázta. Vitte az orosz katona Kari Bayert a bécsi állomás, a biztos halál felé. Közeledtek a fények, s az első lámpa alatt Kari Bayer óvatosan hátrapillantott. Hátrapillantott, aztán megállt, meg is fordult, s mielőtt az orosz lelőhette volna, elfúló hangon meg is szólalt...
- Te vagy a Gregor... - mondta Kari Bayer Bécsben, negyvenötben, a halál felé menet, s a megszólítottnak tátva maradt a szája, meglepetésében a géppisztoly csövét is leeresztette.
Hát hogyne lepődött volna meg az orosz baka, ott Bécsben, negyvenötben, amikor tényleg ő volt a Gregor.
Nem volt már éppen fiatal ember az a Gregor. Olyannyira nem, hogy végigharcolta már az első világháborút is, amikor magyar hadifogságba esett. Mint hadifoglyot kiadták dolgozni ezt a Gregort a magyarok. Mosonszolnokra került, a Bayerék kocsmájába. Ott segédkezett, takarított, etette az állatokat, miegymás. Jó sora volt a Gregornak, majd három évig dolgozott csak, megbecsülték érte, evett-ivott, mint otthon soha. S különösen jóban volt Gregor a Bayerék legidősebb fiával, a Karllal, aki oroszul tanulgatott tőle, ő pedig németül a fiútól.
Állt a két férfi egymással szemben, Bécsben, negyvenötben, az állomás első lámpájának gyenge fénye alatt, s az oroszon volt a döntés sora.
- Tűnj el azonnal! - súgta visszafojtott rettegéssel Gregor Karinak.
- Még kezet fogtunk, aztán eltűntem... - fejezte be a történetet Károly bácsi, az óriás, s bár nem mutatta, én, a gyerek, tudtam, hogy sír.
Nem él már egyikőjük sem. A falat is elbontották azóta. Ennyi az egész...
A Gödörben
Tizenhárom lépcsőfok vezet le a Gödörbe - és tizenhárom visz felfelé. Ezen törvény át nem hágható.
A Józsi, ó, a Józsi, olyan ő a koszos söntéspult mögött, mint az Isten.
- Három korsót, Józsikám!
Vizes sör, hamar kifut a csorba korsóból. Dönci nyelve kitüremkedik a fogatlan ajkak mögül, és tétován babrál a mocskos korsó szélén. Orrára kis sörhab kenődik, aztán iszik, lassan, lehunyt szemmel. Mögötte a falon Unicum-reklám, a hajótöröttes, kicsit odébb félmeztelen nő, csupa légyszar. Egy hetvennyolcas vagy nyolcvannyolcas naptárból maradt itt. A pult szélén műanyag fedő alatt fekete fasírtok - és végre zene is szól, Betli Duó, a Józsi most cserélt kazettát.
A Pista bá’ jön lefelé, tizenhárom lépcsőfokon. Itt lakik a Gödör felett, a húsz bében. A húgyszagú kapualjban bagzanak a macskák, meg a házmester fia is néha, a Lali, tizenegykor, kapuzárás után. „Punks not dead” és horogkereszt a falon, felette félig letépett, megsárgult fotó, valami képviselőjelölt. Nagy, beteg köpetek mindenfelé. Laposra hajtogatott kartondobozok az ócska kordén, hideg hajnalok, féldeci, négyezer meg valahány száz nyugdíj. A Deák Vali éppen nyugdíj napján ugrott le a harmadikról, repült egy kicsit, és szétmállott bután, hangtalanul. Állandó, idegtépő hagymaszag, és az öreg hiába várja a fiát.
- Levél se jött, Pista bá’?
- Nem...
Felesleges kérdés, az öreg rumot rendel, mint Benga, a szeneslegény, akinek műbőr kabátja van, és a helyi arisztokráciához tartozik.
A Dönci kész van. Amúgy még el tud vinni két cementes-zsákot, és megalszik az építkezéseken. Ha szigorodik az idő, behúzódik a lakótelepi házak pincéjébe, a meleg fűtőcsövek alá. De most kidőlt. Újságpapírból szalonnát vesz elő, foggal tépi, zabál. Lassan rág, elbambul, kiesik szájából a falat...
- Dönci, mára elég volt!
- Baszd meg, nincsen semmi bajom...
De nincs vita. Ha a Józsi megmondta, akkor meg van mondva.
- Ha én egyszer megmondhatnám a nagyokosoknak! - kezdi Benga, az arisztokrata. - Hát hogy fogunk ebből kimászni?
- Azok ott fenn jól elvannak...
- Havi kétszázezerből... Első dolguk volt, hogy maguknak megszavazzák a nagy pénzt...
- Jól van, hagyjátok már abba!
- Most miért, Józsikám? A Jani bácsi legalább enni adott, hát akkor hadd pofázzunk!
- És a demokrácia?
- Na, hagyjon engem ezzel a p...ba, tata!
Zubornyák felvette a kabátot. Itt a tél. Fogatlan szájában Kossuth, már végigégett, a hamu mellére hull, ahogy bizonytalanul imbolyog lefelé.
- Hogy is volt negyvennégyben, Zubornyák?
- Elvittek a nyilasok.
- Hát ötvenháromban?
- Akkor meg az ávó. Kicserélték az egyenruhákat, hehe... Ötvenhat után aztán aljas, szemét nyilas ellenforradalmár lettem, pedig csak a pék pofáját vertem szét a faluban. A szívüket, azt kéne kitépni mindnek, a szívüket...
- Hej, Zubornyák, vén disznó, lesz még forradalom!
- Szart...
Besötétedik. Az utca szintjén lévő ablakon beszűrődik az elsuhanó autók fénye. Ónos eső szemerkél, idebent megült az ázott kutyaszag. A talpak alatt szörcsög a nedves, sáros padló, Zubornyák eltűnik a műanyag bajusszal díszített ajtó mögött, és levizeli a falat. Benga a rumba réved, Pista bá’ halkan dudorászik és sír. Dönci állva alszik - ebben nagy praxisa van -, és szájából egykedvűen csorog a nyál. Józsi nem tesz be új kazettát. Csend van, finom, meleg büdösség, és egy narancssárga-fehér csíkos mellény érkezik.
- Fiatalember, leülhetek ide, maga mellé? Ne féljen, nem érek magához. Azt ismeri, hogy egy szar meg egy liliom úszik egymás mellett lefelé a Dunán? Nem? No, és a liliom veszettül fintorog. Mire a szar: most mi baja, tegnap én még ananász voltam! Jó, mi? Nem zavarja, ha bekapcsolom a rádiómat? Nem, nem! Egy korsó sört még megengedhetek magamnak, de azért köszönöm...
„Huszonkét óra, híreket mondunk.”
- Hát akkor én megyek is. Nem mintha sietnem kéne valahová... A következő háborút csinálják végig maguk...
Feláll, visszaviszi üres korsóját a pultra. Felmegy a tizenhárom lépcsőfokon, felemeli szeméttel teli talicskáját, és elindul.
- Záróra!
Odafent lassan minden ködbe burkolódzik, de a narancssárga-fehér csíkos mellény csak lassan tűnik el. Egyenesen, határozottan csoszog valahová, s a szembejövő járókelők mind-mind gondosan kikerülik.
Hajnal kisasszony
Hajnal kisasszony madárcsontú, finom úrihölgy. A keze áttetsző porcelán. Szorosan hátrasimított haját senki sem látta kiengedve. Meleg, barna szeme épp csak leheletnyit gonosz.
Hajnal kisasszony alig negyvenéves hajadon.
Hajnal kisasszony legjobban az éjszakát szerette. Ült, ölébe ejtett kézzel, s a gyertya mozdulatlan lángjába meredt. Néha leszedett egy pihét a térítőről, s a súlyos ólomkristály hamutartóba hullajtotta. Majd a faliórára emelte tekintetét, s számlálta a másodperceket.
Nem simogatott puha, meleg kis állatokat. A sárgarépát sem pucolta marokra fogva, dühödten, ó, nem... S harminc éve is már, hogy utoljára álmodott.
A csend beszőtte szívét.
Egyetlen ember látta szobáját, az is több mint tíz éve történt: a postás (tagbaszakadt, bajuszos férfi, harsány nevetéssel és erős bagószaggal) levelet hozott neki. Híre is ment a környéken, hát még annak, hogy Hajnal kisasszony behívta magához, leültette, méregzöld mandulalikőrrel kínálta, s azt is mondta, gyújtson rá nyugodtan. - A hamutartót maga tolta elibém! - ezt már a postás mesélte később a kofáknak. - Aztán meg csak állt, olyan furcsán, mindjárt az ágy mellett, és bámulta a szivart. Mikor beleszíttam, és felparázslott a hamu, egészen kitágult a szeme. Esküszöm, asszonyok, féltem tőle!
Hajnal kisasszony mindennap vásárolt a piacon.
A karalábéra ránézett, s tudta, hogy fás. A káposztafejet áttetsző kezeibe fogta, megnyomkodta, hogy minden vér kiszaladt ujjából, és letette, mert rothadt a közepe. Soha nem akarta, hogy a kofa szétvágja nagy, éles késsel, egyetlen mozdulattal. A mészárszéken megremegtek bársonyos orrcimpái, s vádlón rámutatott egy láthatatlan mócsingra. A gombán bogarat lelt, a vérpiros, mézízű málnán poloskát. Epret nem vett, mert megtörik, míg hazaviszi.
Végül kosarába tett öt szem apró burgonyát, egy öregasszonynál vásárolt friss, sárga vajat, s leszegett állal hazatipegett. A krumplit hajában megfőzte, villára tűzte és meghámozta. Vékony szeletkékben elrendezte tányérján, s késhegynyi vajat kent minden karikára.
Míg evett, sírt. De ezt sem tudta senki, csak az Isten.
Akkor pénteken is vásárolni indult.
Tavasz volt. A zöldségek frissen, üdén kínálták magukat. Az első vörös paradicsomok szinte kicsattantak, a méregzöld uborkák hetykén meredeztek. Egy szuka engedelmesen tartotta farát a hátára mászó kannak. Kicsordult a nyála - a kofák pedig kiengedték fejükön a nagykendőt, és sikamlósan tréfálkoztak.
Hajnal kisasszony csak ment. Éppen a káposztafejet nyomogatta - az árus a kocsmával szemközt kínálta portékáját. Odabent izzadt testű legények mulattak. Erőpróba folyt ivásban, fokhagymás, nehéz kolbász evésében s karlenyomásban, lévén idegen városból való hímek a vendégek között. Egy szőke óriás hasig kigombolt bőrmellényben kilépett az ajtón. Mélyet szippantott a friss levegőből, közben lapáttenyerével a mellét csapkodta. Hajnal kisasszony letette a káposztafejet.
- Ejnye, szépasszony, minek mustrálja azt a káposztát? Nincs gusztusa inkább egy jó nagy uborkára? - azzal az óriás jő nagyot húzott a vénlány fekete posztóba bújtatott, vézna farára. S már buggyant is ki belőle a zabolátlan, részeg röhögés...
De el is akadt mindjárt. Túl nagy lett egyszerre a csend. A kofák szava elállt, s csak meredtek rémülten a szörnyűségre. A helybéli kanok is a kocsmaajtóba tódultak, de lélegzetük nem volt több, mint egy verébfié. A mészáros lendülő keze félúton megállt a bárddal. A szuka vinnyogva húzódott egy mocskos ponyva alá...
Hajnal kisasszony nem mozdult. Csak állt ott lehunyt szemmel, vállai megereszkedtek. Orrcimpája remegett, viaszos arcán két vörös folt égett, száraz, aszott melle sebesen hullámzott. Vékony, vértelen ajkait szörnyű erő préselte most egymáshoz. Majd sarkon fordult, és elment.
- Adjon abból a borjúszegyből jó másfél kilót! Meg egy nagy rúd kolbászt, csípőset, fokhagymásat. Pacal van-e? Jó kilónyit...
Kisebb tömeg kísérte már körbe a piacon. Ő csak ment, mint az alvajáró. Vett málnát, epret, s az egészet összeborogatta kosarában. Vörös, édes lé csordogált mögötte, kezében hatalmas uborka, újhagymacsokor, arcán átszellemült mosoly.
- Baj lesz ebből...
- Legalább eszik egy jót...
- Nekem akkor se tetszik...
Otthon alapos tüzet rakott, rátett egy irdatlan fazekat, benne víz. Mikor lobogott, elkezdett mindent belehányni. Szegyet, pacalt, kolbászt. Rettenetes szag támadt. A szörnyű lé habot vetett, és szétfolyt a tűzhelyen.
- Lesz vacsora... Jó vacsora! Beesteledett.
Tükör elé ült a kóró, s kiengedte zörgő haját. Fésülte hosszan, végtelen türelemmel. Néha felkacagott, és dúdolt valami kemény, gyermekkori indulót. Az asztal megterítve - két festett porcelántányér, két ezüstkanál. Finoman metszett üvegpoharak, karcsú üvegben méregzöld mandulalikőr. Hajnal kisasszony meggyújtotta a gyertyát, s a súlyos ólomkristály hamutartót a szőke óriás elé tolta...
- Gyújtson rá az én uram... Dehogy zavar. Aki férfi, dohányozzék...
Azután a mozdulatlan lángocskába révedt, s még sokáig, nagyon sokáig beszélgettek...
Negyednapon törték rá az ajtót. Az ágyon találták. Kezében avítt, régi csizmahúzó, ágyékánál csúnya vérfolt a hófehér lepedőn.
Hajnal kisasszony tisztán járult az Úr színe elé...
Viktória
Szép lány volt, mint az első hó a hegyekben... Jól tanult, leckéjét gonddal készítette. Zongorázott is. De soha nem ejtette zavarba a hangok sokszínűsége. Szeretett futni, tüdejét friss levegővel öblíteni. Egy nyáron, elég ideje lévén, elolvasott egyszerre vagy ötven drámát. Mert gondolta, ebből is kiokosodik végre.
Amikor eljött az idő, megérkezett a megfelelő férfi. Komoly, mély hangú, aki tudja, mit akar. Jóképű is, és biztos egzisztencia.
Egyre gyakoribb vendég lett a háznál. Az apával elbeszélgetett politikáról, ügyes bókokat mondott az anyának, sőt apró figyelmességekkel kedveskedett őneki.
Hamarosan megvolt a leánykérés. Nem is lepett ez meg senkit. Viktória igent mondott, az anya sírt, a férfiak pertut ittak.
A barátnők meg irigykedtek.
Egy gyönyörű nyári napon megvolt az esküvő. Szóltak a harangok, vidám menet kísérte az ifjú párt. Ajándékok, boldogság meg nagy, izzadó húsok a vacsorán. Viktória persze csak zöldséget evett, nyersen, az ilyesmire nagyon ügyelt. Aztán jött a nászéjszaka ropogós, keményített lepedőn, monogramos párnán...
Hajnalban, mikor felébredt, furcsa ürességet érzett. De múló gyengeség volt ez csupán, s asszonysága boldog tudatában aludt el újra. A nászúton pedig végképp hozzászokott ehhez az érzéshez, s nem törődött vele többé.
Új lakásba költözött az ifjú pár, és szép volt az az új lakás. A férj sokat dolgozott, szépen gyarapodott. Viktória kedves, jómódú, nyitott háztartást vezetett, sok friss, nyers zöldséggel meg reformsüteménnyel. Hétvégenként vendégeket vártak, jóban voltak mindenkivel, aki számít. S egy vidám, illedelmes vacsorán bejelentették, hogy kis jövevény van útban.
Aznap este, ahogy lefekvéshez készülődött, kinézett az ablakon. Meglátta a város felett keringő sirályokat. Elmosolyodott, de ez a mosoly valahogy nem sikerült. Éjszaka aztán mindenfélét álmodott, és hajnalra bizonyosan tudta, hogy fiút akar szülni.
Kilenc hónapra rendben megérkezett a gyerek, nem volt semmi komplikáció, és az egészséges Viktória gyönyörű kislánynak adott életet.
Az apa boldogsága nem ismert határokat. Viktória és az apróság végre hazatért, s az élet alaposan megváltozott. Babaillat lengte be a lakást. A büszke apa pontosan járt haza, csendben lépkedett, és segített, amiben tudott. A vendégek elmaradtak, Viktória a napok jó részét egyedül töltötte a gyerekkel.
Vesztett nyugalmából. Gyakran érezte, tudna sírni. Néha, amikor semmi dolga nem akadt, kiült az ablakba, és nézte a sirályokat...
Eltelt hat hét, ennyinek kellett eltelnie.
A férfi jó hangulatban tért haza. Mozdulataiban nyoma sem volt fáradtságnak, szemeiben pedig tűz égett. Viktória tálalta a vacsorát. Ahogy a levest merte, a férfi keze köntöse alá csúszott. Mindennél erősebben tört rá a sírás, de mosolygott. Vacsora után a fürdőbe vonult az ifjú férj, Viktória pedig a konyhában maradt. Sokáig...
- Készen vagy, egyetlenem?
Bement. A férfi az ágy szélén ült, csíkos pizsamában, nedves, hátrafésült hajjal, erősen beillatosítva.
- Gyere ide hozzám... - búgta vágyakozva.
- Nem akarok!
Süket csend ülte meg a szobát...
- Nem? - és vadul megragadta a nőt, és csókolta száját, nyakát, mellét, lágy, fehér combjait. Viktória csendben volt, és nézte a falat. Nem ellenkezett többé...
Beköszöntött az ősz. A város szürke lett, Viktória arca pedig fakó.
A férfi egy nap későn ért haza a munkából. Hiába csöngetett, senki sem nyitott ajtót. Lenyomta a kilincset, bement. Az ágy mellett egy üres pohár hevert, a gyerek sírt, és Viktória öntudatlanul feküdt a padlón.
Tapintatosan viselkedett akkor a férfi, úgy tett, mintha semmi sem történt volna. Viktória hálás volt ezért. De alig két hét elteltével megismétlődött a dolog.
Csúnya veszekedés lett. És Viktória azután mindennap ivott...
A férfi egyszer megverte. Akkor Viktória rohamot kapott. Majd apósához fordult kétségbeesésében a férj - hiába. Tehetetlenek voltak, nem értették, mi történt ezzel a nagyszerű asszonnyal.
Gyász borult a családra. De Viktória már semmivel sem törődött, csak a madarakkal.
Aznap hajnalban ébredt. Egyedül volt, mint mindig. Feküdt az ágyban, és egyszerre úgy érezte, soha többé nem tudja elviselni, hogy a férje hozzáérjen. Undor fogta el, ha arra a meztelenségre gondolt, a megszokott mozdulatokra, az arcába csapó forró leheletre, a nehezen kivárt pillanatra, amely végre görcsbe rántja azt az idegen, izzadt testet...
Nem akarta ezt átélni még egyszer. Szeméből kibuggyant egy könnycsepp. Ajka félig kinyílt, hálóinge felcsúszott, kezei öntudatlanul siklottak forró combjaira. Önkívületben zihált már, amikor felsírt a gyermek...
Az éles, fülsértő hangra összerezzent. Felemelte a csöppséget. Csitítgatta. Hiába. A kislány egyre jobban sírt. Apró testét görcsösen összehúzta, arca csúnyán kivörösödött.
Elviselhetetlen volt már az a hang, a görcsös, követelődző zokogás, egyre nőtt a csúnya, vörös arc, nőtt a tehetetlenül kalimpáló két kar. Már minden zokogott, a falak, a bútorok, a szétdúlt ágy - csak a madarak nem. Azok ott keringtek mind a zokogó, üvöltő város felett, nyugodtak voltak, csöndesek, távoliak és szabadok. Végtelenül, utolérhetetlenül szabadok...
Az ágyra dobta az üvöltő szörnyeteget. Nézte, mint kapálódzik, akár egy hátára fordított rovar. És akkor feltépte az ablakot, felkapaszkodott a párkányra, és kiröppent...
A csöndbe, a magányba, a szabadságba, a sirályok közé.
„Lám én szegény juhászlegény...”
„...ki pedig nem úgy ébred minden reggel, hogy büszke magyarságára, az föl se keljen, maradjon ágyban, de egyedül...”
(Filló Katalin, Kisújszállás)
Vasárnap reggel az vasárnap reggel. Az mindjárt a szombat estére következik, mikor is fogynak nagy alkoholok.
Az mindig úgy van, hogy intellektuálisan kezdődik. Hideg serrel s falatkákkal, mik leginkább sajtból, dühödt paprikából s nagy szagú kolbiból állnak, takarosan fogpiszkálóra döfve, fenti sorrendben. Serben Amstel most a sláger, mert van neki igen jó íze.
Az elején a Krúdy járja, abból mindenki tud idézni. Hogy aszongya: „Szerették barnák, szőkék, soványak és kövérek - és a hajós mindegyikről azt hitte, hogy most találta meg az igazi szerelmét, amint igazi szerelme volt ő is a nőknek, akik sohasem felejtették el végleg.”
És akkor korty, falatka és ábránd, ah, a hiú ábránd hajdanvolt szőkékről és barnákról, kik régest tovaügettek az élet poros, ragyás országútján, lettek feleség tokás, izzadó tenyerű férjek oldalán.
Elfeledtek azok minket, a barnák, szőkék, elfeledtek mind, kurvára...
M. volt, ki e gondolatot legnehezebben viselte. M., ki mindig magánál hordta bimbózó gyermektestét szemmaró füstön szárítani, s leginkább akkor szárított, mikor a hűtelen barnákat, szőkéket felidézte. Lengette gyermektestét, fülénél fogva a füstön, a szemmarón, s fátyolosan búgott fel tompa, hosszú jajjal... No, Vendelin barátom, ha nincs semmi baja annak a madárnak, akkor gyühet.
A pincér, aki egyébként Lajos, nem mondja, hogy ő nem egy Vendelin.
S a konyhában madarat nem egyet, százat is meglőnek.
Mert a Lajos, a Vendelin Lajos igazi nagy vadász. Lovára pattan a konyhában - mokány kis magyar lóra -, s menekülést színlelve elvágtat St. Gallenig. Ott van nagy kaland, mikor hátrafelé íjazva szügyön lövi a pulykát. (E ponton Gy., ki műszaki ember, s abszolúte semmi érzéke a szimbolizmushoz, közbevág, hogy a pulykának nincsen is szügye, de ez nem érdekes.) A lényeg, hogy megvan a pulyka, s akkor már csak a Kazár birodalomba kell a mi jó Vendelin barátunknak visszamennie - szép nagy utazás térben és időben, hatalmas Griffek és Turulok között, ráadásul mindezt mokány kis magyar lovon -, s a Kazár birodalomban szerez nekünk ananászt valami kaftános zsidótól, ananászt és monoteizmust, és mindez csak annyi idő, míg elfogy egy korsó, s Gy. lelkében kigyulladnak a kis rőzsedalok.
Gy. lelkében tehát égnek kis rőzsedalok, s Vendelin Lajos hozza a madarat, pulyka, hawaii. Gy. telerakja a pofáját - akkorát tud harapni, mint egy puma -, és arról égnek benne rőzsedalok, hogy én meghalok. Mert én Jim Beamet iszom - sok jéggel -, és kedvencem a pöre meg a főtt fej, ami azért elég nehéz, különösen vecsernyére. Arról nem is beszélve, hogy minden pincérnőt és csaposlányt arra kérek, élete legyen öngyilkosság, vagy majdnem az, feltéve, hogy engem szeret. És Gy. szerint lesz nekem akkora AIDS-em, hogy az csuda, de Gy. tragikus félreértésben van, ugyanis ő csak azt látja, hogy a pincérlányok és csaposlányok nagy, kerek szemekkel néznek ki a hülye fejükből, és úgy el vannak varázsolva, hogy tiszta őrület. El vannak varázsolva, el vannak bűvölve, belém szeretnek nagy, igaz szerelemmel, enyém belőlük az örök anyag, mely boldogan halad a belek alagútjain, meg a salak is a buzgó vesék forró kútjairól - csak kefélni járnak máshová, hogy véletlenül se rontsák el velem.
De ezt Gy. nem tudja, és nem is tudja meg soha. Hagyom, hadd forogjon keserű levében.
És ekkorra már megesszük a pulykát (hawaii), és jóságos és békességes állapotba kerülünk. Kigömbölyödünk, arcunk színt kap - megannyi Vajkay Ákos Sárszegről. Talán a lelkünk is befelé kunkorodna hirtelen, de ekkor K. kiadja a jelszót a vér-nőszésre. K. kunfajta, nagy szemű legény egyfelől, az én igaz jó barátom másfelől. Messze lakik, túl az Astorián, ott álmodozik déli verőn. Ismeri az összes kacagó szelet, a hajnali metróról nem is beszélve, ahol mélyet szippant a meleg, büdös huzatból, és elnézi a fogantyúkra tapadó piszkos, repedezett körmöket meg a műanyag szatyrokat kis, elpukkasztható gömböcskékkel. Metróból és kacagó szélből kifolyólag kitartóan próbálkozott a fütyörészéssel, de egy fölleges estén (harmadnap olyankor) nyomatékosan felszólítottuk, hogy ezt azonnal hagyja abba, ellenkező esetben leszúrjuk a bajonettünkkel. Azóta vért nőszik, és titkárnők fenekét lapogatja a hivatalban.
De ez is mellékes. A lényeg, hogy K. kiadja a jelszót, és mi el vagyunk veszve. És már fut velünk egy rossz taxi, és már csak R. duzzog, mert R. egy Ijas Miklós, szintén Sárszegről, aki eljutván végre Budapestre, rádöbbent, hogy ez is csak egy nagy rakás szar, így most New Yorkba vágyik, mert vágyni azért muszáj valahova. R. morcosan műfordít, fő műve az „Evening is, evening is, / Who who in relax”, ami tényleg szép teljesítmény, csak elakadt a „feketén bólingat”-nál, azután belevágott abba, hogy „Hey, what is the stone, / Chicken mother you”, ám ezt érdektelennek találta, most azon dolgozik, hogy „Edward king, english king go / step by step on his uncolored / horse...”, és megesküdött, hogy lemegy hídba annak, aki a „pártos honfivér”-t megfelelően átülteti őneki. De ez már senkit sem érdekel, mert taxink után mintha jajszó szállna, ahogy csikorogva fékez egyik kedvenc beltelki krimónk előtt.
És itt aztán nincs pardon.
Itt nemzetközivé lesz végre a világ.
Először is gyors egymásutánban meg kell inni három Tequila Rapidót. Ez a következőképpen működik: tequilát és pezsgőt összeöntesz, a pohár száját szalvétával feded. Majd az egész hóbelevancot „foglalod ám a kurv’ anyádat!” felkiáltással a pult széléhez cseszed, miáltal fölhabzik a pezsgő, ekkor lekapod a szalvétát, és gyorsan hörpölöd a budi löttyöt alaposan, fenékig.
Három ilyen, teljes siker.
És lőn.
És azután hajnal lett. Ki-ki hazavánszorgott, kúszott és tekeredett, bele saját ágyába, egyedül vagy asszonyához, mert rendszerint ez a vérnőszés vége bátorság, kitartás, erő és gusztus híján.
Most pedig vasárnap reggel van, s a vasárnap reggel az vasárnap reggel. A kádban dagadt ruhák áznak, a porszívó hetes koszra vadász. Szól a rádió, hogy a keserves-búbánatos mindenit ennek a tetves világnak, a tűzhelyen meg különböző szószok rotyognak. Én pedig csak fekszem itt, valahol az álom és ébrenlét határán, lebegek a ricsaj felett, érzem, fel kellene kelni, de egyfelől van erős katzenjammer, másfelől előbb homályosan, később egyre meggyőzőbb kontúrokkal rajzolódik ki előttem, hogy éppen kád fölé hajoló asszonyomnak van a legpompázatosabb, legészveszejtőbb, leggyönyörűbb segge ezen a nyomorult sárgolyón, amelyen az emberi faj egy sárkányfogvetemény, úgyhogy ma valószínűleg ágyban maradok, csak azt nem tudom, mi lesz hétfőn, talán betelefonálok, hogy e szürke, rideg reggelen sehol egy kis büszkeség, ezért aztán maradok kiváló tisztelettel - ágyban.
Coki! Ugocsa non coronat!
Virág
Talán akkor jött mindig az első igazi meleg. Előkerült a rövidnadrágom, a csibesárga, nagyanyám kötötte, esténként, puha lámpafényben, szedett-vedett fonalból.
Ki lett adva a jelszó: sötétedéskor az utca tetején! És sötétedéskor az utca tetején összegyűlt a rettenetes csapat.
Nálam persze semmi sem volt. A Hujber hozott elemlámpát, ó, a marha, mintha nem tudtuk volna kívülről az összes lelőhelyet. Csak Attila volt akkurátus, fölszerelkezett egy jókora metszőollóval, ami még akkor is csodálatra méltó, ha figyelmen kívül hagyjuk a dolog praktikumát, ugyanis Attila nagypapája valami megmagyarázhatatlan, földöntúli áhítattal ragaszkodott ahhoz a metszőollóhoz.
A Hujber még nekilátott falhoz vagdosni néhány korai cserebogarat, akkor fölpofoztuk, és már indultunk is.
Előbb a Bikácsi bácsihoz, mert a Bikácsi bácsinak eszement szép tulipánjai voltak. Bikácsi bácsi időt, fáradságot nem kímélve nevelgette azokat, büszke is volt rájuk, nagy, pirospozsgás arcán elégedett mosoly bujkált, mikor nyíltak, és nagy, rozsdás pajszerrel várt minket minden évben azon a májusi éjszakán.
Úgyhogy a gyorsaság elsődleges szempont lett a Bikácsi bácsi kertjében. Amíg a Hujber elcsevegett ővele az utcafronton erről-arról, hogy „ölég nagyot üt egy ilyen pajszer”, meg hogy „hát ki a fene kíváncsi azokra a tulipánokra, Bikácsi bácsi, amikor ötször különbek nőnek az Ella néni kertjében”, addig mi hátul bemásztunk, aztán teleszedtük az ölünket, még válogatni is jutott idő, Attila még az egy szem feketéért is bement az ágyás közepibe, pedig akkor már jött szegény öreg, szörnyű ordítással, amit talán a jogos felháborodás csalt ki belőle.
Sokáig hallottuk még a szörnyű átkokat, amelyek hangulata antagonisztikus ellentétben állt a langy májusi est melankóliájával...
De hiába ütögette szegény Bikácsi bácsit a guta, nekünk akkor már orgona kellett, lila meg fehér, sűrű, tömött fürtű, kevés levéllel - olyan meg nem nőtt máshol, csak a Nándi kerítése mellett. Már úgy értem, hogy a kerítés azon oldalán, amely egyben a Nándi kizárólagos birtokát jelentette, telek formájában.
Na most lehet, hogy furcsa lesz, amit mondok, de amíg Bikácsi bácsival tökéletes békében éltünk a történtek ellenére, és bejáratosak voltunk hozzá egész évben kolbászra meg bodzaszörpre, addig a Nándi nehéz egy ember volt. Nem állt az kint őrizni az orgonáját, dehogy, de másnap biztos megjelent panaszkodni a szülőknél bizonyos viráglopás ügyében, amit az este követtek el sérelmére. Hát mennyivel izgalmasabb és egyszersmind tisztességesebb harc dúlt Bikácsi bácsi tulipánjai körül, nem igaz?
Azért gondosan leszedtük a Nándi összes gyönyörű orgonáját, ahhoz kellett nagyon a metszőolló, aztán egy kazal virággal ki-ki hazatért. És akkor még le kellett menni a pincébe, megtölteni vízzel a jó előre odakészített vödröt, beletenni a gyönyörű csokrot, aztán becsöngetni, kiszivattyúzni egy frászt apától, hogy „hol a fenében kujtorogtál ilyen sokáig!” - aztán alvás.
Reggel meg odaadta az ember az egészet a gyönyörű szép, drága édesanyjának. És amikor felágaskodott az ember a világ legfinomabb puszijáért, és belebújt a gyönyörű szép édesanyja ölébe, akkor becsöngetett a Nándi...
- Ugyan, Nándi bácsi, az lehetetlen, tegnap este ki sem mozdult itthonról a gyerek! - hallatszott be az előszobából.
Aztán csak két összevillanó tekintet nyugtázta az eltéphetetlen, örök szövetséget.
Holnap elballagok, szedek valahol orgonát.
A csibesárga rövidnadrágom kinőttem, de amíg Ő van nekem, addig úgysem leszek felnőtt, soha...
Tömény
Elsőül vegyük, mikor férfiak vannak egymás között. Mondjuk kanmurin. Olyankor szédítő a szabadság mámora, aztán gyorsan, operatívan köll berúgni, hogy mihamarább megnyílhassanak a férfilélek édesbús mélységei, fölbugyogjanak az emlékek hajdanvolt hőstettekről, amikor „például a Jóska úgy berúgott, hogy hárman támogatták haza, aztán végig azt ordította, hogy aszongya akácos út, ha végigmegyek raajtad ééén..., na hát az remek kis buli volt”. Nevezett Jóska ilyenkor szerénykedve motyogja, hogy „na ne izéljetek már”, így kívánván kiprovokálni a történet további részleteit.
Szóval, kanmurin tömény az első kör, ez faktum. És akkor mindenki megfogja a felespoharat, és mindenki feltartja a könyökét, és összevillannak a tekintetek, és akkor „na ezt hamar be a szervezetbe!” felkiáltással előadja magát a megivás pillanata. Na mostan, a megivás pillanata után közvetlenül igen érdekes és pompázatos előadás kezdődik: mindenki összeszorítja a szemét, amennyire csak tudja. Ezzel egy időben felhúzza az orrát, amitől számtalan ránc képződik az orrnyergen, illetve kitágítja orrlikait. És akkor, amikor már mindenki pontosan úgy néz ki, mint egy komplett idióta, akkor jönnek a monológok: „Tyű, az angyalát!” - sziszegi még mindig hunyorítva az egyik. „Akkurva életbe!” - hallik odébbról, de már nyitott szemmel, egy nagy fújás kíséretében. A másik meg csak csettint és liheg, és azt mondja, hogy húúúú...
A szemek meg könnybe vannak lábadva. Attól igazi az egész...
Fenti alapeset sajátos változatai a hét végi spontán összeröffenések, mondjuk piros melegítőben, lyukacsos atlétában, barna műszálas zokniban történő kocsimosások idején - urbánus változat -, avagy kerítés két oldalán beszélgetés, nyári konyhába véletlen betoppanás, templomból hazasétálás esetén, melyek a népi vonal jellemzői.
Na, ilyenkor mindig akad valakinek házi pálinkája...
A házipálinka-ivásnak meg első számú kritériuma a bizalmatlanság. Mert a házi pálinkát a Jóska főzte, ugye. A Jóska pediglen már tavaly is rettenetes egy pálinkát főzött. Ugye...
- Most mér, hát tiszta barackból van! - így a Jóska.
- Akkor látott ez gyümölcsöt, mikor a cigány lova zabot! - így a koma.
- Réz eleje...
Aztán a Jóska körbetölt, aztán állnak, aztán merednek bele a pohárba. „Hát, essünk túl rajta!...”
Aztán túlesnek.
Ilyenkor mindig derékból kell bemozogni. Az arckifejezéseket már taglaltuk, ám a monológok mások. - Szar ez, mint a hájder-ménkű! - hörgé egyikük, és mi tagadás, igazsága vagyon. - Áááá! - így a másik, és még meg is borzong. - A keserves mindenit, hát miből van ez, te Jóska? Na, adjál gyorsan még egyet! - és akkor sínen van már a nap.
Hát így.
De mennyire más, ha asszony is akad a társaságban!
Meglassúdik olyankor az élet.
Mélysége van mindjárt a szónak.
Dürrögés akkor minden mozdulat.
Ni, a Jóska fel is vette a legjobb ingét, a kihajtósat, lefogadom, zokniból is tisztát húzott.
Mert régóta fáj a foga Jóskának az Erzsikére, ej, Jóska, Jóska, nagy zsivány vagy te, a keserves mindenedet!...
- Egy konyakot, Erzsike?
- Igazán, csak egyet...
- Az meg se kottyan egy ilyen ifiasszonynak... És hozzák már. A konyakot.
- Egészségünkre!
És lassan emelik szájhoz a jó Lánchíd brandyt, és egyetlen folyamatos mozdulattal isszák azt meg, semmi hirtelen döntés, se nyakból, se derékból, még ott a fele a pohárban, amikor egyet ugrik már a giga, aztán lassan, elegánsan leteszik azt a vastag falú, bordázott felespoharat, amin ott a fél deci jele, aztán a hüvelyk-meg a mutatóujjal megtörlik a szájuk sarkát, s szó nélkül maradnak, csak egy kis szemöldökráncolás jelzi, hogy „ez bizony jó volt, erős is volt, de olyan f...a kemény legény vagyok én, hogy meg se mukkanok, igaz-e, Erzsike?”... Erzsike meg aprót kortyint, aztán kipirul, melege lesz, bizony, meg is legyezi magát kicsinykét a szalvétával, hogy egyem a lelkit a tündér galambomnak!...
Aztán táncba viszik.
Aztán megdöngetik.
A Pista.
Mer a Jóska mamlasz.
És iszik már a Jóska, keményen, nem konyakot, hanem igazi, karcos pálinkát, bemocskosodott valahogy az inge nyaka is, könyékkel rajta van már az asztalon, és úgy iszik, föl se emeli, csak csuklóból dönt, nyakból hajlik, háttal meg homorít, aztán nincsen már semmi jel az arcán se, csak az egyre mélyebb bambaság, mert ez már nem játék, ez az élete őneki, aztán hátramegy a kocsma mögé okádni, aztán hárman viszik haza, és üvölt a Jóska, hogy aszongya, „akácos út, ha végigmegyek raaajtad ééén...” - csak ez most más, valahogy...

Reggel fáj a fejem.
Cefettül fáj.
Botorkálok az ivóba, szőrrel gyógyítani kutyának harapását.
- Egy Unicumot kérek - mondok csöndesen. S már előre rettegek az ízétől.
Néznek rám, mintha megöltem volna az anyjukat, a csapos is, meg az összes helybéli alkoholista.
Hogy én mekkora egy marha vagyok! Elfeledtem, hogy ez a „Talyigás” nevű ivó, valahol Debrecen mellett...
- Unicum az nincsen. Törköly az van...
- Adja...
Adja. Büdös. Igazi. Húzása van neki. Szétárad bennem. Szaglok tőle. Alaposan. Befogadnak.
Este lagzi van. Hivatalos vagyok. Díszhelyem lesz. Kijár a pestinek.
Jön a Jóska is.
Meg az Erzsike.
Lesz hájderménkű.
Együtt leszünk...
Mozdulatok
Karácsony volt, és fagy. Erős fagy. Minden lélegzetvételnél összetapadt az orrcimpa. Óriási üstökben forrt a víz, hidegen, tisztán csillogtak a hatalmas böllérkések.
A gazda körbetöltötte a pálinkát. Az öreg odatartotta poharát a kisfiú orra elé. - Belenyalhatsz...
Az ital mart, de elvette a kialvatlanság keserű szájízét. A felnőttek még egyet ittak.
- Induljunk...
Hatalmas állat volt. Etetés ideje lévén, ilyenkor előmászott az ólból, s törleszkedő röfögéssel nyugtázta az élet rendjét. De megérezte, a rendnek vége. Rémülten feküdt a legtávolabbi sarokban. A gazda berúgta a kifutó lécajtaját.
- Coca, coca, nyeee! Gyere ki, az anyád!
- Világíts be neki!
A gazda felkattintotta a zseblámpát. A gyenge fénykör megállapodott a rémülettől remegő hústömegen.
- Gyerünk...
Négykézláb másztak be az ólba. Az állat felvisított, és vizelni kezdett. Lábuk alatt szörcsögött a meleg ürülék. A gazda a két fülét kapta el, az öreg az egyik mellső lábát, a fiú a hátsót. Az állat üvöltése végigszállt a didergő falun, s kórusban rákezdtek mind a többi disznók.
- Átkozódnak...
Kivonszolták. A kifutó sarkába, a tiszta hóra.
- Döntsd oldalra!
Kirántották lábait, a hatalmas, tehetetlen test oldalára dőlt. A gazda rátérdelt a fejére. - Kést!
Megmarkolta a tenyeréhez idomult fanyelet, és a pengét az állat torkába vágta. Úgy szaladt az éles fém a puha, védtelen húsba, mintha vajba. Egy gyors csuklómozdulat, és az elvágott ütőérből a még verő szív ritmusára ömleni kezdett a vér. - Tálat, gyorsan!
Az asszony letérdelt, a tálat a szörnyű seb alá tolta. Csak néhány csepp folyt a hóra, az is a gazda érdes, nagy kezéről. Az asszony belemarkolt a forró, habos vérbe, és gyorsan keverni kezdte. Furcsa fény gyúlt szemében.
- Hagyd, hadd hörögje ki...
Igen, még hörgött, és minden hörgésre vérsugarat eresztett a szörnyű seb. Végül aztán minden hang elmaradozott.
A gazda rátaposott néhányszor. Felálltak. Az asszony besietett a konyhába, a gazda a hóba törölte kését. Csak úgy nagyjából. Közben szeretettel nézte az állatot.
- Jól van, coca... Tiszteljük meg.
Megtisztelték. Pálinkával. És lett kolbász és hurka, és nehéz, meleg húsok vöröslőnek mindenfelé. A fiú kóstolt az abalében fortyogó májból, kézzel vett magának a langyos hurkatöltelékből, csordultig telt szagokkal és vérrel és halállal.
Békés, szép karácsony volt. Az öreg keresztet vetett a szegetlen kenyérre, nyárízű bor csordult az ünnepi poharakba, emlékek suhantak az asztal fölött, s jóleső volt a csend, mint minden karácsonyi csend - mégis, a fiú akkor éjjel nehezen aludt el a konyhában, a rossz sodronyú, nyikorgó vaságyon...
Hirtelen ébredt. Egyetlen szörnyű zuhanással nyerte vissza öntudatát, s kinyitotta szemét.
Egy alak állt mozdulatlanul az ágy lábánál, és meredten bámulta őt.
A velőt rázó sikoltás benn szorult a fiúban. Az alak nem mozdult, de őrült tekintete megsúgta: egyetlen hang, és meghalsz...
A tűzhely gyomrában vörösen izzott az utolsó parázs. Tétován kondult a harang. Az alak végtelen lassan előrehajolt, szemében eszelős fény gyúlt. Régi, avítt nagykabátja egészen befedte testét. Még a molyrágta, szakadozott gallért is felhajtotta. A kabát hatalmas zsebében pedig hosszú, meztelen pengéjű böllérkést rejtegetett.
A fiú egészen elernyedt. Súlyos csend telepedett mindkettőjükre. Az őrült zihált. Élvezte az iszonyú rettegést. Centiméterenként húzta elő a kést...
Élesen pattant a mestergerenda. A gyerek szájában összefutott a keserű nyál. Szeme kiszáradt, pislogni sem mert. Megtudta, mi az idő. Teste verejtékben fürdött, s a pengén megcsillant a holdfény.
Mint az állatból, úgy szakadt fel belőle az üvöltés. Ordított, ordított, míg csak egyszerre világos nem lett. Az öreg rontott be először, s a fiú tehetetlenül csimpaszkodott a hatalmas testbe, csüngött rajta, az iszonyat kicsiny fészke, s fejét a mellébe fúrta.
Az ágy lábánál, a fogason régi, avítt nagykabát lógott. Az öreg nagykabátja. Hatalmas zsebében hosszú, meztelen pengéjű böllérkés csillogott.
- Nagyapa, azt hittem, engem...
A nagy ember furcsán elmosolyodott, s szemében megcsillant egy könnycsepp.
A kabátot másnap elégették. S nemsokára rá az öreget is. Hatalmas teste összekunkorodott a ráktól. S már nem esett többé a hó karácsonykor, s már ő vetett keresztet a szegetlen kenyérre - örök mozdulat volt az is, ellesett, időtlen, fiaira öröklődő, egy mozdulat csupán, hit nélküli.
Ők
Őket jő kihasználni, mindet, mindet, s még jobb olykor megalázni, olyan bánatos, hűséges, odaadó kutyaszemekkel...
Mert ott vannak mindjárt azok az éjszakák.
Állok mondjuk a Városmajor és a Csaba utca sarkán, sivatag a szívem, s várom a jelet.
Hogy majd kinéz...
Hogy majd csak feltűnik egyszer gyertyás, szép alakja...
Hogy lehajít nekem egy illatos keszkenőt...
Egy frászt hajít le, nem keszkenőt. Közben otthon elhűl a leves, éjfél közeleg, és tízig volt kimenőm, úgyhogy apám lassan előkeresi a pofonláda kulcsát.
A közeli pékségből lágy illat száll, felkacag a hold is - Ő meg csak alszik, nem tudja, hogy „az égben minden este bál van”, mit sem tud az éjszaka csodájáról, amely én volnék személyesen, nem tud az semmit, csak alszik nyitott szájjal, felborulva, aztán férjhez megy, szül egy fészekalja gyereket, és nem is sejti, mennyire meg fogom alázni úgy tizenöt év múlva, mikor szárba szökkenek, elhagyom kielégületlenségem pattanásait, és férfivá érek, Ő pedig elfonnyad addigra lassan, kínosan, majd hajigálna akkor keszkenőt - franc, aki megeszi, hol leszek én már akkor!
Majd tizenöt év múlva kikacagom...
Most mindenesetre hazamegyek, és meghalok...
(A pofont megkaptam, nagyot, svungosat...)
Aztán ott vannak még az érett, idősebb asszonyok.
Akik tudják, hogy még szűz vagyok, és gyönyörűek és megközelíthetetlenek - és Márta néninek kell őket szólítani...
És Márta néni férje már jól be van rúgva, és Márta néni hozzám simul, alig észrevehetően és őrjítőén a lábam közé lép, és azt suttogja, hogy hagyjuk már azt a „nénit”...
És kedd van, egy hét múlva kedd, este, otthon úgy tudják, hogy Barnabással és Karcsival tanulok, lehet, hogy egész éjjel, ugyanis témazáró dolgozat lesz matekból, állok Márta néni ajtaja előtt, nyolc lesz tíz perc múlva, majd nyolckor becsöngetek - igen, és behív, és eláll a lélegzetem... Ilyen gyönyörű nincs több a földön! És vacsorálunk, az Utas és holdvilágról beszélek, rendben van, ezt így terveztem, és izzadok, mint egy ló - ezt nem így terveztem -, ő pedig rendre felkacag, akkor is, amikor zokognia kéne, aztán lassan bevonszol a hálószobába, megsimogatja arcom, az ágy szélére ültet, és letérdel - és akkor az istenek sírva fakadnak a gyönyörűségtől, és az isteneknek pont egy percük van erre, mert én addig tartok...
Kinevet a bestia, sokáig, hátravetett fejjel nevet, és kisfiúnak szólít, aztán el is zavar gyengéden...
Körülvesz a kietlen éjszaka - ó, nevess csak, elolvadnál még férfikarjaimban, mondjuk úgy tizenöt év múlva, de akkor én már sehol sem leszek.
Tizenöt év múlva kikacaglak...
Most mindenesetre hazamegyek, s meghalok...
Matekból pótvizsga lesz, az fix...
(Lett.)
És elszaladt az a tizenöt év, és voltak benne lágy húsú pincér-lányok, akik nyöszörögtek a söntéspulton, voltak szent asszonyok és romlottak, voltak számosan furcsa, idegen hajnalok, riadt szemű fruskák és ártó, gonosz végzetek, akadt szigorú, férfias kézfogású is, magasan, áll alatt záródó blúzban - és még mindig vesztésre állok.
Ó, de édes bosszú ez, úgysem adom fel már soha...
Ennyi csak a Szindbád titka.
Áldottak legyetek, drága nők, minden-minden szerelmeim...
Kincses Kalendárium
A Sziget
„Az idő tehát, legelőkelőbb és legértékesebb hozományunk, nem a miénk. Birtokolni szeretnők? és e helyett ő tart megszállva minket, nyughatatlanul hajszoljuk azt a fantomot, amit holnapnak nevezünk, és amit sohasem fogunk elérni.” 
Igen...
Az a legnehezebb tudás, hogy nem lesz örökké holnap. Ebbe öregszik bele a kamasz is olyan hirtelen.
Csak azért szeretjük az Időt, mert nem tudjuk agyonverni egy lapáttal.
Együtt kell élnünk vele, mint önmagunkkal.
Először aztán eltesszük a papír fecniket, kis cédulákat, melyekre első ostoba sorainkat írtuk, az első, öröknek hitt szerelemnek. Fiókban várják meg mind a halált, a sajátjukét, vagy a mienket - de az már szentimentalizmus.
Rousseau tudta a hófúvásos racionalitásban trónra kell emelni a szívet.
Mi még nem tudjuk. És már alig maradt időnk, hogy megtanuljuk...
Ó aztán készül rólunk fénykép is, a göndör fürtjeinkről, édes mosolyunkról, az öntudatlanságunkról - azt a csapdát szüleink állítják az Időnek, és bele is esünk mindahányan.
Emlékkönyv, kődarab, összegumizott hajtincs, régi iskolai füzetek, megsárgult szerelmes leveleket őrző mappa, fényképalbum, a Nagymama receptjei, az öreg porcelán, Nagypapa régen megállt órája, rosszul felvett fél óra a ballagásról, egy elrakott, icike-picike cipő, egy poros, recsegő hangszalag a valamikori hangunkról - és máris nincsen halál...
Van. Csak kinevetjük. Ahogy Ő is bennünket. De az utolsó pillanatban mégsem jut eszünkbe más, csak ezek az apróságok, s talán még a hűlő szilvalekvár, vagy Podolinban egy név a torony egyik gerendájába vésve.
Aztán jönnek még a komolyabb próbálkozások.
A család. Gyerekek a nevünkkel, reményeinkkel, a talán végre megvalósuló vágyainkkal.
Igen, a család... Az már valami. Ezer esztendő is csak tizenöt-húsz emberöltő, tizenöt-húsz élet, sors, örökség, az csak két padsor, az ükapám ükapja mellém ül a krétaszagú, fülledt tanteremben, szemembe néz, és barátok leszünk, örökre...
Ezer esztendő, az már bizonyosság. Elballag majd megint egy ezredév - talán elég magasztos pillanat ez, hogy eldörmögjünk tizenöt-húsz emberöltővel, és megkérdezzük, hát akkor hogyan tovább?
Mert majd eszünkbe idézzük mindazt, ami történelmünkből közös tudásként, hagyományként, mítoszként fennmaradt, de a jövőért tesszük, bizony. Ha tudnánk biztosan, hogy az évezred végével vége lesz mindennek, nem idéznénk mi semmit, csak tort ülnénk, és megpróbálnánk összekapkodni egy nagy halom üres, ostoba pillanatot.
Ezer éve éppen a világvégét várták megint. Persze a nagyszerű világvégét, Jézus királlyal, utolsó ítélettel, apokalipszissel és ehhez mért alázattal meg imádsággal. Akkoriban a világvégének is volt stílusa, nem úgy nézett ki, hogy földbe bújnak páran, mint a patkány, odafent meg meghasadnak az atomok.
Várták hát a világvégét szerte Európában, nem vetettek, nem arattak - Vajk meg István lett, és hozzáfogott államot alapítani.
Lássuk be, az mégiscsak nagyobb nekigyürkőzés, mint összerántani a paprikás döfit éppen déli harangszóra...
Hát ezért ne szégyelljük magunkat, és az ezer esztendőnket. Gyönyörű, felemelő, borzalmas és mocskos ezer esztendő volt, pont, mint a világé. S hogy volt egyáltalán, elég ok a büszkeségre.
No de hiszen büszkének lenni - ezt ízlelgessük végre! Fordítsunk egy nagyot a korszellemen, aztán kukucskáljunk ki végre a ma háta mögül vissza is, meg előre is. „Egy új korszak nem akkor kezdődik, amikor egy nagy háború kitör vagy megszűnik, erős politikai átalakulás indul meg, döntő területi változás jön létre, hanem amikor az emberi fajtának új változata lép színre.”
Legyünk mi az új változat...
Aki nem hagyja magát, sem a következő ezer esztendejét.
Hiszen nehéz sorsú nép nem kényelmesedhet el, ha múltjáról van szó és csak úgy lesz jövője. Hófúvásos racionalitás van, és falanxter és eszkimó szín, nekünk kell piedesztálra emelni a lelket, a meghatódottságot, a könnyet, a megráncosodott, régi meséket, a szívre tett kezet, a hitet és hűséget, az önfeláldozást, a szót, hogy Haza és hazaszeretet - nekünk kell megépítenünk a Szigetet, hátha a Szent Király mégis ellátogat egyszer hozzánk, s nem lesz hol álomra hajtania a fejét...
(1998)
Mindig idelent
Fent a hegyen hideg van.
És csend és halál...
És sziget is van ilyen, csendes, halálos, távoli, és vadon, és erdő mélye - a genezis ilyen...
Találkoztál-e már Blake tigrisével, vagy az Ő önmagát teremtő Istenével?
El kell menni egyszer a hegyre. A szigetre és a vadonba. Feltenni azt, az egyetlen kérdést, és sündisznóvá kunkorodni mindig befelé - és vissza kell jönni onnan, Kiválasztottnak, Prófétának - istennek, mert meghalt az Isten...
Kell főzni egy teát, egyszer csak magadnak.
És kóstolni köményes vagy narancsos likőrt.
Bele kell kóstolni a hagymás halkonzervbe.
Magad mosdatlanságába, és a csendbe.
Nagy csend kell, míg megleled a választ...
Zarathustra tévedett.
Franz pedig vállalta az Átváltozást, a Pert - de odaállt még a törvény kapujába is, azért a válaszért. S ezért csak zsugorodott Thomas sündisznóvá a szigeten pedig Ő polgár volt - mit polgár! citoyen! -, amik mi lenni nem tudunk, ötszáz esztendeje...
Mi a válasz?
Hogy nem szolgálok nyomorító hatalmakat?
Ugyan... Kevés...
Hogy én én vagyok, mindenáron?
Individualizmus. Nemes és szép, s felette áll minden kollektivizmusnak - de túl vagyunk ezen is.
Túl vagyunk már mindenen.
Boldog elnyomatásunknak is vége, amely maga volt a kapaszkodó, az igazodási pont, az ómega és az alfa...
Ötszáz évet éltünk ebben, ehhez mértük magunk, erre voltak válaszaink, választásaink, kibúvóink s önigazolásaink, ebben tudtunk hősök lenni vagy gyáva megalkuvók, génjeinkben hordjuk az elnyomatás minden játékszabályát, kódolt a nyelvünk, „agyunkban kopasz cenzor ül”, sorok között olvasunk - és nagyon, ó mennyire nagyon tudunk mi gyűlölni!...
S közben elszaladt mellettünk az élet.
Nincs szép porcelán, szép evőeszköz, nincs falunkon öreg ingaóra, s annak ősről ősre szálló biztonsága, nincs súlyos könyvszekrény, megannyi szép, fölösleges bölcsességgel rakva, nincsenek süppedő szőnyegek, csöndes vasárnapi ebéd, jó kávéház, kávéhoz újság, s az örök, megváltoztathatatlan Feri, a pincér, kihez eltéphetetlen kapocs fűz, egész a halálig...
Nem a maga örömére süt itt a pék kenyeret.
Nem kíséri már a doktort szelíd tekintély, s jó orvosságillat.
Nem büszke a munkás fára, vasra, keze munkájára.
A „magad ura vagy” semmivel sem pótolható biztonsága és öntudata - azt ölték ki mibelőlünk.
Nem tudunk mi citoyenek lenni, ötszáz esztendeje.
Félve gondolunk vadonra, szigetre, hegyre.
Saját gyűlöletünk, bizalmatlanságunk sivár mezeje csak a mi szabadságunk.
És tudjuk, érezzük, zsigereinkben, a bőrünk alatt, hogy mindannyiunknak van egy kietlen, zord hegycsúcsa, ahol vár reánk, csak miránk a Részleg.
De nem merünk felmenni, szembenézni vele.
Nem merünk csöndre könyökölni, sündisznóvá zsugorodni - rég nem vállal itt senki Kiválasztottságot, Prófétaságot.
Várjuk, hogy felküldjenek.
Azt megszoktuk, azt ismerjük, talán már szeretjük is.
Igen, mi még mindig, mindannyian felküldhetők vagyunk...
(1996)
Mekkora út vezet a cethal gyomráig?
Mekkora nagy út vezet oda le, mélyre, a cethal gyomrába, mekkora az út az utolsó, fényességes és szelíd bizonyosságig? Az emberrel áll haragban ez a gyalázatos század, az emberrel, már kezdetétől fogva - feltéve, hogy az embert oda tudjuk még képzelni egyáltalán az őt megillető helyre, Teremtője mellé, mint Homo Sapienst, Homo Esteticust, Homo Morálist, ha el tudjuk képzelni az embert annak, ami nem volt és nem is lesz, talán sohasem...
Hány eszméből kell kiábrándulni jeges iszonyattal, míg eljutunk olyan mélyre, ahonnét nincs tovább? Mennyi nagyszerű újrakezdés és reménytelen menekülés vezet el végre a pokolba, az egyetlen helyre, ahonnan látható a mennyország...
Múltba, messzi antik kultúrába vezet az első menekülés, oda, ahol Laodameia még vissza tudja hozni Protesilaost a halálból. Oda, ahol szabott míves formája van minden gondolatnak, minden érzelemnek.
„Gyűlöllek: távol légy, alacsony tömeg!” - ez az első stáció, az elefántcsonttorony, törékeny, kecses és magányos lázadás a mindent elborító, elviselhetetlen tömeg ellen. Zsákutca. A tömeg zaja mindenhová behallatszik, a tömeg szava beszivárog az antik aloe-pálmák alá. Marad a filozófia, a tudás, amiért boldogtalan Faust mester az ördögnek adta lelkét, csak hát:
„miért nő a fű, hogyha majd leszárad?
miért szárad le, hogyha újra nő?”
Erre az egy kérdésre soha sincs válasz.
Az Isten is megőriz néhány titkot önmagának...
De azért marad még sok emberi lim-lom, marad először is forradalom, a tömeg apoteózisa. Vér, füst és halál, az értelem és a lélek meggyalázása, tor az individuum és a tulajdon felett, s az el nem múló, örök ábránd, hogy mindig újat kell építeni, és mindig a romokon.
S van még háború is. S a poéta doctus mélyen belenéz a pusztítás istenének szemeibe, s azt mondja: - jól van, uram, ha vérrel kell lemosni e század minden szennyét, hát legyen! De ugyanő fog felsikoltani az őrület orgiáján, hogy
„Miatyánk ki vagy a mennyekben,
harcokban, bűnökben, szennyekben,
rád tekint árva világod:
a te neved megszenteltessék,
a te legszebb neved: Békesség!”...
Magány és tömeg, forradalom és mozdulatlanság, háború és béke - megannyi tudathasadás, s már itt is van a poéta doctus regénye, a Sigmund Freud szellemfényénél íródott Gólyakalifa, amelyben Tábori Elemér átjár a való és tudatalatti világ között, s már senki sem tudja, mikor van ébren, és mikor álmodik.
Gólyakalifák vagyunk mindannyian.
Teremtésünk pillanatában elfeledtük a varázsigét.
A varázsigét kereste Babits Mihály, a poéta doctus egy életen át. S a kiábrándulás megannyi stációja után egyszer leltárt csinált a humánum soha meg nem értett fénykörénél.
„Hiszek abban, hogy élni érdemes” - mondta, és ideje van, hogy ez ügyben mélyen magunkba nézzünk...
„Esztelen iszonyokon ment át Európa (...) jöjjön most már az ész!” - mondta, s mi már tudjuk, hogy minket az ész fog eltemetni...
„Magyar vagyok: lelkem, érzésem örökséget kapott, melyet nem dobok el” - mondta, s mi tudjuk, talán itt az utolsó pillanat, ebből valamit megőrizni.
„Én hiszek a testvériségben” - mondta, s mi tudjuk, milyen remekül lehet gyilkolni a testvériség nevében...
„Hiszek a lélekben, mely szereti a világot” - mondta, s mi már riadtan látjuk, hogy elszökött belőlünk a lélek...
Babits Mihály mindent tudott. Tudta a halált is, mely rossz torkára ült. S a kiábrándulás és megannyi újrakezdés vak stációin át eljutott a muszáj-prófétaságig, a cethal gyomrába vettetett - hogy meglássa végre az Urat.
Muszáj-prófétaság - ki vállalná ezt ma közülünk?
Ki szórna átkot Ninivében, ha már egyszer mindnyájan cinkosok vagyunk?
(1995)
Most tél van...
Hazát teremteni - takarosát, szépet, sajátot. Nyelvet teremteni - korszerűt, újat, de a régiben gyökeredzőt. Megváltani a barommód dolgozó népet, nem várni a megváltásra, nem az önmagába fordult Teremtőre hagyatkozni, elvinni a „szellem napvilágát” az évszakok váltakozásába belegörnyedőknek, megteríteni szépen a jog és igazság asztalánál mindenkinek, visszaadni és megadni az embernek örök és megtépázhatatlan méltóságát, büszkének lenni munkára, vetésre, hazára, szent és sérthetetlen, munkával szerzett tulajdonra - polgárnak lenni, s „küzdeni erőnk szerint a legnemesbekért”...
- Mi is ez? - kérdezi tétován, ki még kérdezni tud egyáltalán - ja, a reformkor, ugye?, talán Vörösmarty? - felel mindjárt magának, hiszen olyan ódivatú szavak ezek, olyan illatot árasztanak, amilyen a nagymama öreg szekrényéből felhőzik elő ősszel, mikor szemlére kerül a régi nagykabát, amibe újabb lyukat haraptak az örök molyok...
„Ha sikerülne egyszer a világ minden tradícióját elvágni, a következő nemzedékkel az egész mitológia és vallástörténet elölről kezdődnék”. Hát, Jung mester, jelentem sikerült... Csak nincs még meg az a következő nemzedék, aki legalább újra kezdené. Így aztán ülünk dideregve egy önimádó és cinikus kor műanyag ormain, s már azt sem tudjuk, mit kezdjünk jó Vörösmarty Mihályunkkal...
Pedig nagyon modern Ő.
Egész életében nem akart mást, csak meghalni.
Mert a halál akkor nem a megsemmisülést jelentette, hanem a „visszaszületést”, az elvágyódást és újrakezdést az ősi, romlatlan mitológia vad szelek fútta, komor és fenséges pusztaságain. Persze azért megírta a magyar eposzt, mert abban a korban eposzt kellett írni, s Vergilius Aeneise óta az eposz nem szólhat másról, csak honfoglalásról. Így született a Zalán futása - s tette szerzőjét az ország első számú, koszorús költőjévé. S ebben a szerepben, ebben a felelősségben elnyomja magában mind a romantikus halálvágyat, mind az őrület mezsgyéjén egyensúlyozó fantáziát, hogy mint igazi reformkori nagyság, a nemzet programadója, buzdítója legyen. Akkor születik legismertebb költeménye, melynek egyetlen sorára oly boldogan csodálkoztak rá a nyárspolgárok, s idézgetik azóta is saját szürkeségük igazolásaképpen: „Álmodozás az élet megrontója...” - hát igen. Furcsa, hogy „ezt (...) a magyar költészet legnagyobb fantasztája mondta” - írja Szerb Antal. Mert Ő az. A nagy magyar halálvágy két legnagyobb zsenije, a halál két legközelebbi rokona: Vörösmarty és Ady. S aki a halállal jegyzi el magát, annak óriási, legyőzhetetlen fantázia kell - mankóul a való világ elviseléséhez. S hiába zárja magába Vörösmarty a halált és a fantáziát, az elbukó szabadságharc, Herder vad és képtelen jóslata s a mindezek nyomán feltámadó nemzethalál-víziók elborítják az elméjét, s e bomlott elméből tajtékoznak elő irodalmunk legmegdöbbentőbb költeményei. Tudom én, a reformkori eszmékkel már nem tudunk semmit kezdeni: Hazát teremteni - takarosát, szépet, sajátot, ugyan már, kinek van erre ideje manapság?
„Most tél van és csend és hó és halál...”
Ezt még talán fel tudjuk fogni. Ha nem az eszünkkel, hát a zsigereinkkel. S ez jó, mert az érzés úgyis többet ér, mint megannyi nyomorult tapasztalat. S ha ezt felfogtuk, akkor már csak várnunk kell. Várni egy új Vörösmarty Mihályra, aki be fog toppanni egy új reformkor hajnalán.
Úgy sincs más esélyünk...
(1995)
József Attila
„Nincsen apám, se anyám,
se istenem, se hazám,
se bölcsőm, se szemfedőm,
se csókom, se szeretőm.”
A mama is haragudna az ilyen beszédért. Szidna, sírna, aztán hallgatna, sokáig. „Nem hallod, mama? Szólj rám!”... De mama már nincsen. Elballagott, mosolytalanul, maga után hagyva egy negyvenkilós, teknő fölé görnyedő szellemet - azzal küzdhetek, hadakozhatok most már, halálomig. Hamar lesz halálom énnekem.
Mert korán felnőttem, korán és hirtelen és egyszerre, így nőnek fel az odvas fogú külvárosok lakói, akiknek nincs idejük elnyúlni a szeretet és biztonság illatos, meleg nyoszolyáján...
„Az meglett ember, akinek
szívében nincs se anyja, apja,
ki tudja, hogy az életet
halálra ráadásul kapja
s mint talált tárgyat visszaadja
bármikor - ezért őrzi meg,
ki nem istene és nem papja
se magának, sem senkinek.”
Legszebb önkínzó pillanataitokban, mikor olyan nagyot éreztek, és könny szökik szemetekbe önnön nagyszerűségetektől, olyankor mindig elmondjátok ezt. És sok mást is, éntőlem. És nem értitek, nem érthetitek az egészet.
A ti életetek a Van.
Az enyém, a Nincsen.
Nincsen gyermekkorom, s benne gyermekhercegségem - csodás, titkokkal terhes álomvilág. Kívülről, komoly, felnőtt szemmel néztem én mindig összetörött, semmi kis játékaimat...
„Kívül-belől
leselkedő halál elől
(mint lyukba megriadt egérke)
amíg hevülsz,
az asszonyhoz úgy menekülsz
hogy óvjon karja, öle, térde.
Nemcsak a lágy,
meleg öl csal, nemcsak a vágy,
de odataszít a muszáj is -
ezért ölel
minden, ami asszonyra lel,
míg el nem fehérül a száj is.”
Sohasem volt szerelmem, szeretőm - hát persze, hogy mindent tudok a szerelemről, mindent helyettetek is.
Nincsen Nő, aki kibírna engem, mert én elviselhetetlen vagyok, hát üres kezeitekbe helyezem ím minden szerelemről írott szép soromat, hódítsatok vélük és élvezzetek, és ne sajnáljatok engem. Én elviselhetetlen ember vagyok. Paranoiás, skizofrén, gonosz, és halálszagom van. Nincs azon mit csodálkozni, hogy messze elkerülnek...
Megütök minden felém nyújtott tenyeret, mert - értsétek meg! - engem gyermekkoromban vertek.
Nincsen barátom.
Volt.
Lehetett volna.
Nem hagytam.
Babitsot is elmartam.
De már csak akkor haragszom néha, mosolyogva és megbocsátón, ha puha, hideg tenyérrel tapogatják eleven szellememet. Mert bánatos, beteg, széthullott volt az életem, de versben pontos voltam mindig. Mégis kommunistának gyaláztak engem mindenféle jött-ment gazemberek. És mindig be akartak tiltani öreg, hülye papok.
Mert nincsen Isten...
„Ezernyi fajta népbetegség,
szapora csecsemőhalál,
árvaság, korai öregség,
elmebaj, egyke és sivár
bűn, öngyilkosság, lelki restség,
mely, hitetlen csodára vár,
nem elegendő, hogy kitessék:
föl kéne szabadulni már!
S a hozzáértő, dolgozó
nép okos gyülekezetében
hányni-vetni meg száz bajunk.
Az erőszak bűvöletében
mit bánja sok törvényhozó,
hogy mint pusztul el szép fajunk!

(...)

A munkásnak nem több a bére,
mint amit maga kicsikart,
levesre telik és kenyérre,
s fröccsre, hogy csináljon ricsajt.
Az ország nem kérdi, mivégre
engedik meggyűlni a bajt
s mért nem a munkás védelmére
gyámolítják a gyáripart.
Szövőlány cukros ételekről
álmodik, nem tud kartelekről.
S ha szombaton kezébe nyomják
a pénzt s a büntetést levonják:
kuncog a krajcár: ennyiért
dolgoztál, nem épp semmiért.”
Hát nincsen Isten. S Neki is ezt mondtam, amikor találkoztunk, - vagy Te vagy, vagy a külvárosok! - mondtam, s Ő nem tudott mit felelni erre.
De ez is régen volt már, régen még akkor is, ha most úgy tűnik, nem változott itten semmi sem. S én maradtam ki voltam, József Attila - rakosgassátok, rendezgessétek nincsen-életem darabkáit kedvetekre, belátásotok szerint, nekem marad a vonatkerekek puha, bársonyos, ölelő kattogása, ez marad énnekem, egy röpke örökkévalóságig...
(1995)
Szapolyai János
Nincs talán még egy magyar király, kit annyi váddal, rágalommal illettek volna, mint Őt. Nincs talán még egy magyar király, kinek személye oly szenvedélyes vitákat lobbantana fel még az évszázadok elmúltával is, mint az övé. János úr Ő, a Mohács utáni évtizedek királya, Szapolyai János erdélyi vajda, a Dunántúl, a Felvidék, a Tiszántúl és a Maros mente leghatalmasabb ura.
Szapolyai János bűne Dózsa György tüzes trónra ültetése. Az 1514-es parasztfelkelés leverése, az iszonyatos megtorlás és Dózsa György lófő székely borzalmas kivégzése már akkor szörnyű legendákkal övezte az „embertelen” Szapolyait, utóbb pedig, egy sajátos történelemszemlélet évtizedei alatt, Ő volt a megtestesült gonosz, a „velejéig romlott” és „országvesztő” magyar uralkodó osztály jelképe.
Senkit sem érdekelt, hogy Dózsa kivégzése nem Szapolyai beteges bosszúja volt - akkor ilyen sors várt a lázadó parasztokra, szerte Európában. Hogyan is lehetne egy középkori feudális főúr cselekedeteit megítélni a XX. század individualizmusának és humanizmusának gőgös trónusáról - meg aztán, milyen is ez a mi humanizmusunk?...
Tehát 1514 lesz Szapolyai eredendő bűne, aztán törvényt ül Werbőczy, Mátyás erős központosított állama végleg széthullik, s egy meggyengült Magyarország néz farkasszemet az egyre félelmetesebb oszmán birodalommal. És jön Mohács, a magyar urak java elesik a harcmezőn, s meghal a király is, és úgy tűnik, vége van már mindennek...
Az özvegy királyné Pozsonyba menekül udvarával, s felkínálja országát Habsburg Ferdinándnak. Itthon pedig egy ember marad, ki Szent István koronájának várományosa: Szapolyai János vajda. Őbenne látja királyát a köznemesség, amely éppen Dózsa György leverése miatt tiszteli megmentőjeként, s bármily hihetetlen, de Szapolyaiban látja egyetlen lehetséges királyát az ország kivérzett, szenvedő népe is. És 1526. szeptember 11-én Székesfehérvárott János fejére teszik a Szent Koronát. Néhány hónap múltán pedig, december 17-én néhány főúr Pozsonyban Magyarország királyának kiáltja ki Habsburg Ferdinándot.
Nincs állam, nincs központi hatalom, nincs ütőképes hadsereg - de van két király, és van az országot elnyelni kész oszmán birodalom. És János király késedelem nélkül nekilát újjászervezni országát. Helyreállítja a közigazgatást, megszavaztatja az adókat, és behajtásukról is gondoskodik. A kincstár kezelésébe veszi a harmincadokat és a bányákat, a nyomasztó pénzhiányon saját birtokainak elzálogosításával enyhít. Eközben Ferdinánd a Habsburg Birodalom erejével igyekszik híveket toborozni magának, mondván, ez az egyetlen erő, amely képes megvédeni az országot a töröktől. A valóság pedig az, hogy a saját költségén felállított haderőt ő küldi bátyja, V. Károly császár megsegítésére, mert V. Károly immár egész Európával háborúzik, s Európát megint nem érdekli, mi történik a keleti végeken...
Illetve mégis. Mert amint a Habsburgok felé fordul a hadi szerencse, Ferdinánd azonnal megindítja hadait Szapolyai ellen. 1527 júliusában ostrom alá veszik Dévényt, s a nyár végére feldúlják az országot. Az utolsó felvonás szeptember 27-e, amikor Tokajnál döntő csapást mérnek a visszavonuló János maradék seregére. János Erdélybe menekül, ahol Ferdinánd ügynökei fellázítják ellene a szászokat. Itt sincs tehát maradása, s kénytelen Lengyelországba távozni.
És itt hozza meg János király élete legnehezebb döntését. Ő, a hívő keresztény európai uralkodó arra az elhatározásra jut, hogy az oszmán birodalommal keres szövetséget. E lépését szokták felróni másik nagy bűnéül - igaztalanul. Azt tette, amit egyedül tehetett. Mivel a Habsburgoktól semmilyen segítségre sem számíthatott, a török mellé kellett állnia, mert így, ha gyámság alatt is, de fennmaradhatott a magyar állam. És János követe, Laski Jeromos kieszközli a Portán a szultán jóindulatát. 1529 nyarán pedig János éppen a mohácsi síkon kénytelen hódolni az irdatlan sereggel érkező Szulejmán előtt...
A szultán ezután két hadjáratot is vezet Bécs ellen, sikertelenül. S 1532-re végképp két részre szakad az elárvult Magyarország.
Szapolyai János kísérlete az önálló és független magyar állam megőrzésére nem sikerült. Még megérte fia születését, majd 1540. július 22-én visszaadta lelkét teremtőjének. Kísérletét Fráter György folytatta - de az már egy másik történet...
(1994)
Giacomo Casanova
Ki tudja pontosan, hogy milyen egy teljes élet? Teljes-e minden élet, haláltól a sírig - ahogy teljes az esztendő is, a Földműves! örömével és bánatával, a feltörhetetlen mindennapok évezredes robotjával...
Igen, mikor él teljes életet a férfi?
Vetésbe, aratásba zárva, állandó harcban az áldott kenyérért, szőlőért és borért - Isten fél kezét szorítva is az örök természetbe fogottan, egy asszonyt fogadva csak titkos oltalmazóul, s a ritka ünnepekre hagyva a gyöngédség meghitt pillanatait - a szerelmet, a bölcső elé térdelést - de mindig felkészülve a halálra, mert a családért meghalni a haza oltalmával is nagyobb kötelesség...
Teljes életet él-e a katona?
Miről mond le, ki tudatosan eljegyzi magát a halállal?
Az élet mely pillanatától retteg, ki szívesebben tanul meg ölni, mint beletemetkezni egy ölbe?
Vagy a férfi csak a hús kéjét ismeri - s a lövészárkok mélyén végre vadásszá válhat, mert mindig vadász akart lenni, már gyermekként, az árokparton lekaszabolva a húsos csigamászta lapuleveleket...
Hol a pap életének teljessége?
Mekkora hit kell a szerelem és gyermek nélküli élethez - s megvan-e ez a hit mindenkiben, ki erre az útra lépett? És tetsző-e Istennek a lemondás szent erénye, és hol van a lemondás?
Szentebb-e a remete, mint az életet habzsoló görög férfieszmény?
A mennyországban ülnek-e mind a pápák, s tényleg a pokol tüzén senyved a „hitetlen” Homérosz?
Teljes életet élnek-e a kávéházakból hajnalban kitántorgó férfiak, a valóság vagy a sejtelmek elől abszinthoz, ópiumhoz, rossz lányokhoz menekülők?
Teljes életet élt-e Giacomo Casanova?
Kártyabarlangok mélyén töltött Ő nagy időket, s eljátszott vagyonokat - gazdag hajadonok s asszonyok pénzét; bebarangolva egész Európát, s többnyire szélhámosságból élt; az inkvizíció Velence iszonyú ólombörtönébe küldte - s onnan megszökve az inkvizíció besúgója lett; kitalálta a lottót és az óvszert - és ivott, és hazudott, és elcsavarta százhuszonkettő nő fejét - mégis: tényleg bűnösebb volt Ő, mint kortársa a puritán Robespierre?
És hol az a százhuszonkettő?
Jó Báthory Gábor fejedelem ennél sokkal több nőtt tett magáévá - mégsem szólja meg senki érte...
Aztán ott van Szindbád, őt „szerették szőkék, barnák, soványak és kövérek, ahogy igazi szerelme volt ő is a nőknek, akik sohasem felejtették el végleg.”
Az nem lehet, hogy Casanova és Szindbád mindannyiunk helyett élt, s meg merték tenni, amire mi egy életen át vágyakozunk?
Az nem lehet, hogy jobb lenne a világ, hogy minden őrült férfi csak nők fejét csavarná el a hatalom akarása helyett?
Különben is - miért nem az író Casanovára emlékezünk? Arra az öregemberre, aki Dux várában a Wallenstein grófok könyvtárosaként a világtól elzártan, és a világ által elfeledve, zokogva vágyta a tisztaságot és a halhatatlanságot...
Az nem lehet, hogy az utókor mindig egy kicsit betegebb, mint a jelen?
(1994)
Rózsa Sándor
Indiánost, azt sokat játszottunk akkor. Meglapultunk a Csörsz utcai park bokrai között, földre tapasztott füllel hallgattuk a közelgő lódobogást, aztán egy szélsebes, ellenállhatatlan rohammal bevettük a homokozót. Fejvesztve menekültek az apróságok - megannyi gaz sápadt arcú -, és rémülten dobálták el a műanyag vödröket meg a homokpogácsa-formákat. Azt mind összeszedtük a hadizsákmány végett. Aztán jöttek az anyukák, csúnyákat kiabáltak, és pofonokat is osztogattak volna, ha el tudnak kapni.
Nem tudtak.
Utóbb pedig, az olvasmányok előrehaladtával rádöbbentünk, hogy indiánnak lenni ugyan romantikus, sápadt arcúnak lenni viszont kifizetődő. Ettől kezdve gombamód szaporodtak, az Old Shatterhandok meg Old Firehandok - a végén csak a szegény Dörgő Lacika maradt indián, lévén ő a leggyengébb, hamar kínzócölöphöz kötöttük hát, és ott is felejtettük gyakran, egész estebédig...
Betyárosat viszont nem játszottunk soha. Fogalmam sincs, miért. Hiszen Rózsa Sándorról legalább olyan hamar hallottunk, mint Winnetouról. Tudtuk, hogy ő a jó betyár, szegények oltalmazója, gazdagok megbüntetője és megsarcolója, csudaszép menyecskék szívének elrablója.
Hát, ilyen nagy szerencséje volt ennek a Rózsa Sándornak. Idealizált hős lett belőle - végtelen magyar puszták szilaj ura, megfoghatatlan ködlovas, kit nem fog golyó, kard, ki „nem fél harminc zsandártól...”.
Pedig csak rabló volt a Sándor. Közönséges útonálló... Huszonhárom évesen már szülővárosának, Szeged börtönének lakója. Megszökik - s ettől kezdve egyre kegyetlenebb, egyre véresebb betyárság az élete. Akasztófán végezte volna minden bizonnyal, de jött a nagy nekibuzdulás, a magyar szabadság kivívásának sokadik próbája - jött 1848, és a Honvédelmi Bizottmány menlevelet adott Rózsa Sándornak, aki csatlakozott a szabadságharchoz, és a puszta betyár bujdosóiból szabadcsapatot szervezett maga köré.
S a szabadságharcban való részvétel már életében legendává nemesítette a haramiát. A század közepén, ponyván árulják az életéről és csudálatos tetteiről szóló könyveket.
Régi-régi balladákba kerül be főhősként. Mondák örökítik meg a szabadságharcban véghezvitt hőstetteit, találkozását Kossuthtal és Petőfivel.
A valóság persze - mint mindig - sokkal szürkébb ennél.
Rózsa Sándor Délvidéken harcoló szabadcsapatát néhány hónap után fegyelmezettlenség miatt feloszlatják. A világosi fegyverletétel után pedig Sándor továbbra is közönséges rabló marad. 1856-ban elfogják, és életfogytiglani fegyházra ítélik. Tizenegy év után kegyelmet kap, s a Kiegyezés évében szabadon bocsátják. Rövid szabadság ez, mivel Rózsa Sándor a börtön kapuján kilépve ott folytatja, ahol abbahagyta. Így aztán hamar rács mögé kerül újra, és a szamosújvári fegyházban hal meg 1878-ban.
Ez a valóság - de a valóság nem számít. Kellenek a hősök, kell a mindent megszépítő közös emlékezet, kell, hogy Rózsa Sándor jó betyárként, a magyar szabadság legendás harcosaként maradjon meg nekünk. Hiszen úgyis mindjárt itt az ezredvég, és alig van már közös kincsünk a múltból, mely összetartana mindannyiunkat, s a Gutenberg-galaxisnak lassan vége - hát vigyázzunk Sándorra legalább, úgyis Habsburg Ottó az egyik legnépszerűbb ember ma Magyarországon, ami nem baj. Ez így szép, így természetes, így kerek a világ...
(1995)
Hinni sem muszáj...
Róma még áll, a prokonzulok még kérlelik a keresztényeket, hogy legyenek olyan jók és vegyenek részt a hivatalos államvallás ünnepein, aztán vadállatok elé lökik őket, vértanúk máglyái lobognak az égre, s a plebs egyre unottabban szemléli a vérpompás előadásokat. Róma még áll - de már kívül-belül rohad... A keresztények pedig halni akarnak. A mártírok maguk ingerlik az arénában a lusta vadállatokat, Scorpiace pedig azt mondja: „Aki nem képes megérteni, hogy Isten kegyetlen, annak el kell hinnie megértés nélkül is.” így formálódik és nő fel, ilyen ostobán és rémesen az egyház, a mágikus nemzet. Miközben Szent Jeromos még Cicerót olvas, miután átböjtölte az egész napot, az egyházatyák pedig antik retorikával ostorozzák az antik-pogány írókat s azok olvasóit.
Sem az Ember fia, sem az Isten nem mondta soha, hogy sanyargasd magad, hogy ölj a hitért, de ezzel már akkor sem törődött senki. Aztán 312-ben Nagy Konstantin császár kiadta türelmi rendeletét, mert már jóllakott az összes oroszlán... És készen állt akkorra az ókeresztény irodalom, az üres antik formaművészet és álságos humanizmus után csupa vérben fogant szenvedély és hit, csupa mártírhalállal kikövezett és megkérdőjelezhetetlen igazság - minden addigi szentség megtagadása, vagyis igazi, nagy és nehéz forradalom. Fel sem merült az aszkétákban és mártírokban, hogy „az a rémes Isten nincsen...”. És néhány évtized múltán Észak-Afrikában született egy gyermek. Apja pogány, de anyja már keresztény, s nem is akármilyen, hanem maga Szent Monica.
Ágostonnak hívják ezt a gyermeket, akiben kiteljesedik és betetőződik majd az antik-keresztény világ. Ágoston - mint minden géniusz - hosszú utat tett meg addig, ameddig a tétova és értetlen utókor jobb híján szentté avathatta. Először is élt. Nagyon élt. Evett, és ivott, és a női testnek áldozott csupán, ami mégiscsak szokatlan egy szenttől. Pedig ez így természetes.
Csak az képes nagy dolgokra, aki nagy lemondásra képes, ezért nem engedi az egyház, hogy herélt pap legyen - legalábbis Szerb Antal szerint.
És Ágoston megtér aztán a nagy életből, a test örömeit mind odadobja az Ámor Sanctusért. E megtérés történetét beszéli el főműve, a csodálatos „Vallomások”. De ha csak ennyit tett volna, nem lenne ő sem több egy halott legendánál. Ágoston tudott valamit, ami egy mai őszi délutánon, csúnya, zegernye időben is mellénk ülteti őt egy teára: tudta, hogy az embernek lelke van...
Nem tudta ezt őelőtte senki sem, manapság pedig éppen kezdjük elfelejteni. „Az emberek megcsodálják a hegyek magasságát, és a tenger árját, a folyamok széles hátát, és az óceán messzeségeit, és a pályát, ahol a csillagok járnak, és önmagukat elhagyják, és önmagukon nem csodálkoznak” - mondja Ágoston. „Ne akarj kimenni, térj vissza magadba” - mondja a szent, pedig a szentek nem szoktak ilyet mondani. A szentek azt hiszik, hogy mindjárt csak a Jóistennek van dolguk, ami nála kisebb szabású, ahhoz nincs közük.
Hívd meg magadhoz Hippo püspökét egy teára. Ideje van úgyis, lassan adventbe fordulunk. Elmeséli majd, hogy az Isten odabent van, tebenned is, és akkor már hinni sem muszáj, és mártíromságot se kell vállalni, és nem kell forradalom.
Ekkora nagy muníció elég lesz egy egész életre...
(1995)
Gyermekherceg
...Mandulagyulladás, láz, patikaszag, hűvös kezű doktor, rózsaszín, jóízű orvosság, nagykanállal, köhögés ellen.
Jó betegnek lenni...
Utazni a lázzal, forró, súlyos dunyhák alatt, fürkészni a csendet, nagy titkok tudóját, elbágyadni a puha, nesztelen, szürke délutánban.
Anyám igazít a párnán, körbeköti nyakamon a kendőt, tenyerével megérinti homlokom - velem van.
És szellőztetni kell, és hideg van, de anyám bebugyolál, csak az orrom van kinn, nehogy hozzám férkőzhessenek a gonosz hideg manók. Mikor azt mondja: „hideg manók”, akkor furcsa csiklandósság lesz a lelkemben... És tejbegrízt kapok kakaós cukorral, és rizsfelfújtat nagy, lapos mazsolákkal, és az mind az Ő illata...
Gyermek vagyok...
Végtelen nagy hercegségem van még énnekem, s végtelen sok az én kiváltságom.
A kerekes kútban hűl még a dinnye, s az is csak az enyém. Még el tudok üldögélni a vén diófa villás ágán, a kert végében, vagy a sufniban, rekkenő nyárban, a réseken át beszűrődő napfényben millió kis porszem táncol, az ócska faládában rozsdás vasak, szegek, csavarok - kincseim azok mind, akárcsak a széttaposott, nagy, öreg bicikli, mely a végtelenbe fut még velem, túl a patakon, a Fürdő után is túl, egészen a Kutyavárra...
Még félek a sötétben.
Ha recseg a padló, az nekem a halál.
Még nem ballagtak el nagyapáim az angyalok közé.
Még nem érem föl ésszel az Időt.
A nyár vége még belelóg az örökkévalóságba...
Még sárgabarackmagot eszem fülledt, porszagú délután, nagy lapos kővel feltöröm, piszkos kis körmömmel kikaparom a törmelékből a furcsa, keserű-édes belét - még csak húsz év múlva fogom megtudni, hogy azt nem szabad enni, mert cián is van benne, vagy mi a fene.
Még szétszerelem a cserebogarat, békát, azután pedig félek, hogy majd bosszút állnak...
Még csak most fogok sírni Nemecsek halálán, Nyilas Misin, a Kuckó királyon és a kis Bicebócán.
Még Seherezádéba vagyok szerelmes - ő van a könyvben az első színes rajzon, és gyémánt van a köldökében, amit nem is lehet megérteni...
Még akkor vagyok Robin Hood, amikor csak akarok, s remekül bánok az íjjal.
Még az apám nekem az Isten...
Még gyermek vagyok.
Nekem hull a hó, hozzám jön a Mikulás, a Jézuska, még kiküldenek a szobából, s csak csengőszóra térhetek vissza, amikor készen van a csoda.
Még rózsaszín és egészséges a tüdőm, még nem mondták meg nekem, hogy nem értem van az egész világ.
Még a kétségbeesésbe hajszol a bizonytalanság, vajon oda fogja-e adni nekem is az emlékkönyvét a Matuska Zsuzsa? Vajon rajzolhatok-e neki valami varázslatosat, és megírhatom mindazt, ami a szívemet nyomja?
„Száraz ágon ül egy veréb,
emlékkönyvbe ez is elég.”
Ezt fogom írni.
A társas lapon pedig a piros szívbe írom, hogy „B. Zs. 1969. május 28.”
Még gyermek vagyok.
Kit érdekel, hogy majd meg kell halni...
(1995)
Az első olimpiám
Akkor már nagyfiú voltam... Még nem tudtam, hogy milyen nemes és szép és megható eszmék jegyében hívták életre az újkori olimpiát, nem tudtam, hogy mennyit beszélnek a népek barátságáról a politikusok, nem tudtam, hogy ez is csak politika, s leginkább azt nem tudtam, hogy mivé lesz minden nemes és szép és megható eszme...
Nem tudtam én semmit. Csak ültem a tévé előtt az egész családdal, és furcsállottam, hogy még Nagyapám is kikászálódik a nagy fotelból, ha felhangzik a himnusz.
Mert nem volt egy kászálódós fajta.
Meg aztán, két szót, ha beszélt egy héten.
De akkor ordított is, sokszor.
- Megvan! - ordította Hegedűs Csabának.
- Gyerünk! - üvöltötte Balczó Andrásnak.
A párbajtőrdöntőn olyan ideges volt, hogy kiment a konyhába fröccsre, s csak akkor mert visszajönni, mikor Fenyvesi Csaba felállt a dobogó tetejére. Gedó Györgyöt kis Papp Lacinak hívta, és csak süvöltött belőle, hogy „üsd ki!, üsd ki!”, Nagyanyám ezen a ponton közbe is szólt, hogy „nem szabad ilyet kívánni, apuska”, és ezzel annyira meglepte az öreget, hogy elmaradt az ilyenkor szokásos „bolond vagy te, fiam!” felelet...
Igen, Nagyanyám nem szerette, ha kiütnek valakit. Leginkább sírni szeretett, így aztán mindig sírt, bárki állt a dobogó tetejére, bárkinek játszották a himnuszát. A Mark Spitzért egyenesen rajongott, annyiszor hallotta a nevét. Hiába, no, már csak ilyen kozmopolita az én Nagyim...
Szóval így zajlott otthon a müncheni olimpia, az első, amit láttam. És eljátszották még Himnuszunkat Földi Imrének és a párbajtőrcsapatnak, és nyertünk 13 ezüst- meg 16 bronzérmet - aztán egy reggel a képernyőre meredve találtam Nagyapámat, és nem voltak versenyek...
Szeptember ötödikén, hajnali öt órakor a Fekete Szeptember nevű arab terrorszervezet megtámadta az olimpiai falut, és meggyilkoltak két izraeli sportolót. További kilencet túszul ejtettek, életükért cserébe bebörtönzött arab terroristák szabadon bocsátását követelték.
A német rendőrség még aznap este kísérletet tett a túszok kiszabadítására. A tűzharcban életét vesztette egy rendőr, két terrorista és az összes túsz... Másnap a gyászünnepségen félárbocra eresztették az olimpiai lobogót - és a versenyek folytatódtak...
Nagyapám fekete fejkendőt kötött, és a kisszobában imádkozott a megöltek lelkéért. A házban fekete szeptemberest játszottak a Farkas gyerekek, és túszul akarták ejteni a Lászlónét a körfolyosón.
- Rohadt szemét világ! - mondta Nagyapám, és még sokkal csúnyább szavakat is mondott, pedig amúgy soha nem káromkodott.
Nem tudom, most mit mondana, ha még élne...
(1995)
Polgárok vagy alattvalók?
„Zsolt ma többszöri figyelmeztetés ellenére is fegyelmezetlenül, rendetlenül viselkedett. Ellenőrző könyvét nem volt hajlandó odaadni. Ezért magatartásból megintem!”
Így kezdődött - aztán jöttek a véget nem érő, csodálatos évek. A szürke, halálos matekórák, amelyeken egy agresszív kisebbség azt állította, hogy a „limes x tart a végtelenhez” mondatnak igenis van értelme...
Ködös, meghökkent zsivajú fizikaórák is voltak, melyeken a mindenre elszánt tanár konok következetességgel elindította a lejtőn a golyót, és azzal a képtelen ötlettel állt elő, hogy mire a lejtő végére ér a mi golyónk, mondjuk meg, mekkora a sebessége...
Aztán átvonultunk a biológiaterembe, ott büdös kis testek úsztak formalinban, mi meg elbíbelődtünk a problémával, hogy vajon mi is történik, ha hatszögletű zöldborsót keresztezünk ovális sárgával... (Barnabás esküdött, hogy semmi - ez látszott az év végi jegyén...) Történelemből átíveltük az Australopithecustól Kádár Jánosig húzódó néhány évet, ráeszméltünk, hogy Hegel dialektikája meg Feuerbach materializmusa az dialektikus materializmus. És volt egy vidám, madárdalos reggel, amelyen megkérdezték a Semjént, hogy ki is volt az az Antigoné tulajdonképpen. Töprengett a Semjén, összeráncolt homlokkal, aztán egyszerre elsimultak a ráncok, és megszületett a gondolat, a felismerés, amelyből bizonyosság is lett hamar az agyban.
- Antigon felesége! - rikoltotta Semjén bele a büdösbe, és ragyogott az ő arca...
És voltak még fő és mellék kvantumszámokkal tarkított, egészen képtelen kémiaórák, s bizony mondom néktek, az elektronok nyolcas alakú pályán keringések az atommag körül. Ez pedig legalább olyan csodálatos, mint az énekórák mesevilága, ahol lehull a szilva a fáról, én meg megjövök a tanyáról - arról nem is beszélve, hogy az amuri partizánok mindig győznek, a kozák atamánok pedig mindig verve futnak.
És volt még érettségi végül, a klozetban, a víztartályban úszkáltak a megoldott példák egy ízléses kis nejlontasakban, ha nem jutok hozzá még mindig érettségizek... De hozzájutottam, és bevittem a terembe, és a felügyelő tanár hosszan, sokáig félrenézett...
Emlékek, emlékek - ahogy emlék már az a régi kétforintos is, amit a párkány alá tettünk a legutolsó napon, a legutolsó osztályban, ahol még maradéktalanul boldogok voltunk.
S a helyünkre újak jöttek, csak Ők maradtak ott, a régi, vörös téglás falak között, hogy újból megfejtsék egy felnövekvő generáció halálosan komoly titkait.
Mert ők mindig maradnak.
Királynál nagyobb hatalmuk van őnekik, odafent a katedrán.
Tőlük függ, hogy alattvalók vagy polgárok fognak-e szembenézni az élet dolgaival.
(1995)
Krúdy Gyula
Az idő múlik, és majd meg kell halni...
És itt kell hagyni a reggeleket, a friss kávé illatát, a jó ebédet, a kiskocsmákat, a konflisutat az öreg Duna felett Pestről át Budára, az apró színház olajos-fűrészpor illatú nézőterét - itt kell hagyni mindent, mert az idő múlik, s egyszer le kell heveredni az örökkévalóság szomorú, csöndes, kék partjára...
Telnek a napok, egymásra rakódnak, s felbukunk aztán, tágra meredt szemekkel, amelyekben ott marad az utolsó, megválaszolatlan kérdés: „Hát ennyi volt csupán?”...
Pedig ki lehet babrálni vele, az örökkévalósággal, meglopható ő, csak tudni kell a módját.
Kedves, régi, mohás és nem túl zajos helyeken kell kutatni utána. Fent, az álmos kis Podolin templomtornyában, a nagy harang alatt, s mindjárt nyertél egy csatát, ha belevésed neved a tekintélyes, öregszagú gerendába - belevésed, hogy „itt járt Szindbád”, belevésed kisdiákként, aztán kétszáz év múltán, már mint komoly, bölcs és csöndes mosolyú férfi visszatérsz oda, az utolsó nagy utazás első állomására, s mindjárt érzed, becsaptad a halált.
És nem árt meghitt viszonyba keveredni dohszagú, középkori sikátorokkal...
Azok befogadják a vándort, különösen télen, ha szállingózni kezd az első puha hó, a gázlámpák szitáló ködbe burkolóznak - befogadnak akkor a sikátorok, s visszasétálhatsz rajtuk ötszáz esztendőt is akár, elbeszélgetve a harcsabajuszú lámpagyújtoga-tóval, a városkapu kissé kapatos strázsájával, beleshetsz titokzatos, lefüggönyözött ablakok mögé, ahol régen lepergett életek támadnak fel újra, csak a te kedvedért, s csak egy téli, hóhullásos éjszakára..,
És ott vannak a zord Felvidék apró, meghitt falucskái, meg a veretes magyar nevű kis városok, meglepheted mindet egy farkas ordításos, zimankós éjjelen, mert azokban kivétel nélkül ott lakik az örökkévalóság...
És akkor ott vannak még a nők...
Az egyik a fotográfus kirakatában él egy régi fényképen, otthon pedig csak arra vár, hogy Szindbád meglátogassa végre. És van grófnő és virágáruslány, van, aki a káposztafélék, a másik az édes tészták elkészítésének mestere, van szép és csúnya, és ott vannak még a színésznők, illatos kis keszkenők és illatos kis álmok között élnek ők, valahol Budán, egy szűk, árnyas utcácskában, ahol éjszakánként lefüggönyözve, halkan suhan el a vörös postakocsi...
Mind azért vannak ők, hogy a halál szemébe nevess.
S ezért vannak a tárgyak is, a szép porcelán, a meséket rejtő zsebóra, egy gonddal kötött nyakkendő, a tenyérbe simuló sétapálca, csak úgy, a tekintély végett, aztán az a néhány, értéssel összeválogatott könyv, az öreg kandalló, a benne izzó illatos fahasáb - és az étel, a hús arany leve, a rezgő velő, a fiatal hagyma és a sok különféle mustár, azért kell mindez, hogy kikacagd a halált...
Ne legyél proletár, s ne legyél király.
Polgár legyél.
Hiszen polgárnak lenni, csak belső tartás kérdése, polgárnak lenni lelkiállapot.
S csak a polgár tudja, hogy az életet nem ráadásként kapja a halálra, tudja, hogy az élet nem siralomvölgy.
Krúdy Gyula polgár volt.
Hatvankét esztendővel ezelőtt ment el, s heveredett az elmúlás szomorú, csöndes, kék partjára.
Ha van kedved megrabolni az örökkévalóságot, csak egyedül gyengének érzed magad, őt válaszd útitársadul...
(1995)
Hol vannak mind, a régiek?
Hol vannak ők, a régi emberek?
Hol vannak az ősz bajuszú, lassú séták az összetört őszi napsugáron? Hová lett az a hullám, amely elnyelte a kis púpos Gergely pápát egy nyári alkonyon? Tudom én jól, most is van egy folyó, amit Poprádnak neveznek, de az már régen nem ugyanaz...
Mivé sápadt mára Lubomirszky uram széles piros arca? Miért nincs már kísértet Podolinban - hát mitől félnek ma az árva kis tót leányok? Hová ballagott Komoróczy György alispán, és Sóvágó, a vármegyeháza öreg hajdúja? Ki vágat ma leánybolon-dító bajuszt Jozef Mazur Fryzjerjében?
Hol lengedez már a Monarchia otthonos, beteg kávéillata? Hová tűntek a Tabán borkotyvasztó svábjai, a Poldi bácsi Mélypincéje, ahol semmibe, halálba, múltba révedtek ködös, öngyilkos téli hajnalon a magányos időutazók?
Hol van ma már a megszentelt, közös emlékezet? Hová lettek évszázadok apró-cseprő, kedves kis semmiségei, amelyek nélkül élni ugyan lehet, de varázsolni nem? Borozgat-e még az Isten felvidéki kisvárosok csöndes korhelyeivel csak úgy, úri passzióból, a roppant mestergerenda alatt? Dehogy borozgat...
Aztán pedig - ne kerülgessük a kérdést -, hová lett Szindbád... Ugye-ugye látjátok hosszú, veres bélésű fekete köpönyegét egy sikátorban, fent a Várban, látjátok meglibbenni a sarkon, csak olyan, mintha nem is lenne benne senki...
Lassan elköltözik az öreg varázsló az emlékezet szélfútta, huzatos termeiből is, elköltözik porosodó kacatok közé, a moly- és egérrágta múltba, amit vén bolondok dédelgetnek csupán - vén bolondok, akiket kiröhög az Idő...
És büszkén, ostobán szétterül lapály-életünkön a második ezredforduló. És észre sem vesszük a nagy fejlődésben, hogy nincsen itt már semmi sem. Modernitás, posztmodern és transzmodern - csak ürességünk szégyenlős elhazudása. Valamit elfelejtettünk régen, és már azt sem tudjuk, mi az. És már bele sem merünk gondolni, hogy minden eszménk szétázik a Szindbád mester egyetlen, öreg, régen elfőtt húslevesében...
(1995)
A cédrus titka
Nyár van, meleg, nem mozdul a levegő.
Csak a nagy, zöld hátú döglegyek keringenek a forrós ágban, húsra, hulladékra lesve.
Ájultan hever a nyárszagú semmiben Igló, az elfelejtett, szürke kisváros.
Boltja előtt üldögél a patikus.
Alig múlt dél - rövidek az árnyékok.
Nincsen beteg, senki sem szalajt cselédet orvosságért, ebben a melegben elbóbiskol a halál is...
Ül a patikus, s egy üres vénycédulát forgat inas kezeiben.
Huszonhét éves.
Szereti, megbecsüli mindenki, hisz szorgalmas, becsületes ember - s álomtalan, mint mindenki más, legalábbis úgy látszik.
Kosztka Mihály Tivadarnak hívják az iglói patikust.
És akkor, a mérhetetlen unalomban, tétován és babrálva lerajzolja az üres vénycédulára az árnyékban bóbiskoló ökrös szekeret...
A principális kitámolyog az üzletből, s gúnyolódva, pajtáskodva így szól Tivadarhoz: „Hisz maga festőnek született!”
S ha már a principális ilyen leereszkedő volt, hát a ritkán jókedvű Isten is hátba veregette Kosztka Mihály Tivadart: „Te leszel a világ legnagyobb napút festője, nagyobb Raffaelnél” - ezt mondta az Isten. S nyilván nem számolt a következményekkel, hiszen megszokta már, hogy Őt ritkán veszik komolyan...
Kosztka Mihály Tivadar komolyan vette az égi szót. Összepakolt, s Rómába ment megnézni Raffaello képeit, s látta, ezeknél különbeket fog festeni.
Húsz évet adott magának tanulásra.
A derék iglói polgárok pedig elkönyvelték magukban, hogy a szegény, józan életű patikus lám-lám megőrült. Hja kérem, Isten útjai kifürkészhetetlenek...
Kosztka Tivadar, az őrült pedig ment, s beleharapott a nagyvilágba. Taormina, Jajce és Mostar, Athén, és Jeruzsálem - ahol minden kőben az ő szent testvére, a nyugalmát felelőtlenül feldúló Teremtő lakik... Ment Kosztka Tivadar, hátára szíjazott festőládájával, és szilván élt, meg bogyókon, s átlépte a küszöböt, amit mi nem merünk soha, látni merte, amit mi nem fogunk soha, Szent Ferenc és Zarathustra lett az iglói patikus, tudott már mindent, amit tudni érdemes - s lassan készülődött már a háború, amikorra készen állt az ő saját csillagrendszere, békességes, varázslatos kis mindenség, ahol az élet rivallt ki a furcsa, rózsaszín és vörös és kék kövek közül...
Kosztka Mihály Tivadar nem volt közülünk való.
Napút festő volt.
Mert néha Isten akar lenni az ember, bizony.
Ez a kis semmiség - ennyi csak a cédrus titka...
(1995)
Santiago tenyere
Ha gondolok rá, először mindig az a tenyér jut eszembe. A csupa seb tenyér, amely túl van már mindenen - Santiago szent tenyere.
Santiago pihen...
Küzdött, s nem is tudta, micsoda küzdelem az övé. Ahogy a természetben élő ember sem tudja, milyen borzongató, fensőbbséges kíváncsisággal tekint rá „civilizált” fajtársa. Hiszen civilizáltnak lenni halálos veszedelem. A büszke városlakó horizontja szűk - a civilizált ember kineveti a nagy halat.
Santiago egy életen át várt arra a halálra. Együtt élt vele évtizedekig, pedig még csak nem is látta. De érezte, az a nagy hal őreá vár - s érezni sokkal nagyobb bizonyosság, mint az egyszerű, hétköznapi tapasztalat... Santiago nem szerette a tengert. Mert a hegyi ember sem szereti hegyeit, a nagy síkság lakója a pusztát, a tenger embere pedig a végtelen, titokzatos vizet. A városlakó szereti. Odamegy, megáll a partján, s ha maradt még lelke elrejtett zugában egy csöppnyi hely a Teremtőnek, hát elcsodálkozik saját törpeségén, de csak egy pillanatra. Santiago tudta, kicsi Ő a vízhez, kicsi Ő a halhoz, ezért volt benne annyi alázatos bátorság a küzdelemhez.
Santiago tudta ez az utolsó küzdelem.
Öreg volt a halász, legyőzött már lényeket, legyőzte az óriást, legyőzött ki tudja, hány ezer hétköznapot, s még a magány se tette beteggé, de nem ám... Szép, szelíd bölcsesség virágzott őbenne, ott, ahol az őrület virít a gyengébben, a civilizáltban...
Santiago tisztelte a Napot, a Holdat, a Csillagokat, Santiago nem hitte, hogy megfejtett már minden titkot, tudta az öreg halász, hogy hol van az ő helye ebben a Mindenségben. Tudta, hogy ez a hely ott van közvetlenül a nagy halé mellett. „Bárcsak megetethetném a nagy halat is. Hiszen a testvérem. De hát meg kell őt ölnöm, és nem szabad elgyöngülnöm, hogy meg bírjam ölni” - mondta az öreg csöndesen, csak úgy magának, aztán megölte a testvérét. Szeretettel, becsülettel, tisztelettel ölte meg. Megölte, mert tudta, az élet örök. Nem eszmékért ölte meg, nem önzésből, nem kíváncsiságból, nem gyűlöletből - csak azért ölt, mert áhítatosan ölelte körül az egész életet. Öregsége, arca ezernyi ránca, tenyerének megannyi vérző sebe, ősz haja, s közelgő, egyszerű halála mind maga volt az eleven, titokzatos, lüktető élet...
Santiago legyőzte a nagy halat, legyőzte még egyszer, utoljára önmagát, s aztán legyőzte őt a tenger.
Először mindig az a tenyér jut eszembe. A csupa seb tenyér, amely túl van már mindenen, Santiago szent tenyere. Mostanában egyre többet gondolok rá. Talán, mert oly hirtelen gyűlöltem meg a huszadik század végi civilizációt - a sok párnás, fehér, puha tenyért...
De Santiago már csak pihen. Immáron negyvenhárom esztendeje. Eszébe fog-e jutni valakinek az öreg halász a következő évezredben?
(1995)
Se tér, se idő
Az ember már a kezdet kezdetén összeveszett isteneivel. S kivették őt az örökkévalóság boldogságos termeiből, belelökték a Tér és az Idő cellájába, és azt mondták neki: te egy semmi vagy, ez a helyed, itt húzd meg magad...
És parolázott az ember a halállal, és leheveredett cellája mocskos, verejtékes rongyaira - s álmában mindig az istenek termeiben jár, s azt képzeli, hogy nincs elmúlás, nincs idő és tér - ezt képzeli, már a kezdetek óta...
Az egyiptomi ember összeesküvést szőtt a Napisten ellen. Ezért lett halandó, ezért láncolták a földhöz, hol élete a Nílus áradásától függött, ezért lett őbelőle is romló anyag és végtelen és fényességes égbolt alatt, hol a „milliók egy miatt” örök érvényű parancsa szabott irányt keserű és véges életének. Feje felett pedig felragyogott hajnalban a Napisten, s a szent skarabeus képét öltötte magára, délben már Sólyomként ragyogott, és este kosfejjel nyugodott el Ré, hogy fényt és meleget sugározzon a Halottak Birodalmára. S Ozirisz uralkodott a Halottak Birodalmán, a lelkek bírája, ki döntött örökkévalóság és örök elmúlás örök kérdéseiben.
A Nílus iszapjába görnyedt semmi kis ember pedig örökkévalóságot barkácsolt magának a fényességes ég alatt.
Kiment a sivatagba, iszonyatos kőtömböket rótt egy pompás csönd-darab köré, s azt mondta: nincs Tér és nincs Idő, nincs elmúlás sem, és nincs mozgás, és nem tágul a világegyetem. Itt áll a mozdíthatatlan örökkévalóság piramisba zárva.
S Gizában, a halál völgyében tényleg alszik az idő. A fenséges Szfinx rettenthetetlen kőarccal vigyázza álmát...
És roppant kőtömbökbe zárta fáraóit és velük a halált az egyiptomi ember, mert fáraó azt jelenti: „magas palota”.
És megtanulta megőrizni a romló anyagot az egyiptomi ember, hogy szemébe nevethessen leghűségesebb társának, a halálnak.
A mindenséget is megtanulta megmérni, csak azért, hogy legalább lélekben odaláncolhassa magát. És már nem is félt olyan nagyon, csak éjszaka, egyedül, nyomorúságos, verejtékes vackán, ahonnét nem láthatta a Napot...
Se tér, se idő - ezt játssza azóta is az ember. Lovagvár a hegyfokon, gótikus torony az egy istennek emelve, s felhőkarcoló, mind-mind az elmúlás elleni harc emlékműve, éppúgy, mint Kheopsz örök piramisa. S megfejtettük már a hieroglifákat, a „szent véseteket”, s azt hittük, megfejtettük ezzel az egyiptomi ember titkát.
Nem fejtettünk meg semmit. Még mindig azt hisszük, hogy rabszolgák emelték az örökkévalóság emlékműveit kényszerből, a fáraónak. Pedig maguknak rótták össze az iszonyú kőtömböket, hogy kinevethessék a gonosz isteneket. S míg a Nílus iszapjába görnyedt semmi kis ember még tudott valamit az Egészről, addig mi már csak a Részeket ismerjük, s lassan elveszejt bennünket a büszke tudás.
S különben is: odabent a lélekben dől el, hogy ki a rabszolga, s ki az úr, legalább a saját törékeny, rövid kis élete felett...
(1995)
Emberi stációk
A semmi szélén álmosan elterül egy forró, süket délután - a régen összetört örökkévalóság darabkája. Éles, érdes, durva tapintású emberjáték, nagy, morajló csöndje van, és bántó, erős kontúrokkal rajzol ki mindent, ami nincs.
És emberek tűnnek elő a semmiből egy forró délutánon, és beszélnek, és értelmes minden szavuk, csak azt nem lehet tudni, mit mondanak. És éreznek is az emberek ott mindenfélét, a semmi szélén, látnak örömet, bánatot, szerelmet és halált, csakhogy ez mind kicsi, nevetséges, s nem tudni, mire való. És van szemük ott az embereknek, és a szemükben sincs semmi. Megszökött minden tekintet régen, befújta őket homokkal a szél, sziklához csapkodta őket az örök óceán - összetörve, árván hevernek mostan, és várják a feltámadást...
És ölni kell a semmi szélén, egy forró, süket, délutánban, mert ölni jó, az ölés a létezés utolsó bizonyossága, az archimedesi pont, amely meghitté, barátságossá és végképp lakhatóvá teszi a borzadályt, a semmit, amely felé törekedni kell, mert a semmi felé törekvés az áldott, szent Közöny...
Aztán mást gondol az ember, mert az ember annyira gyáva, hogy mindig gondol valamit. És felsikolt a semmiben Ő, aki ölt már, és elindul a másik ember felé, elindul tétován, mosolytalanul. Mert a halál elküldte patkányait a városba, és a pestisben fetrengők hirtelen támadt kétségbeesésükben összeszedegették a homokból tekintetdarabkáikat, s halálos rettegésükben mégis olyanok, amilyennek a Teremtő megálmodta őket. S jön Rieux doktor, hogy gyógyítson, hogy a szenvedőkön segítve megtalálja végre önmagát - hogy legyőzze a Pestist, s ezzel együtt az áldott, szent Közönyt...
De az ember már többet akar, már Isten akar lenni, ember-isten, nem teremtő, csak mindent és mindenkit megítélő bíró. Ez a végső törekvés az utolsó stáció, ami nem a Golgotára, a megdicsőülésbe vezet, az ember stációi körbe vannak rakva, az út végén magunkra csapjuk a létezés ócska, ütött-kopott léckapuját, s már csak vigyorgunk, mert a vég nem más, mint dicstelen, nevetséges Bukás...
Albert Camus ránk hagyta a három stációt, aztán behajtott az árokba, és meghalt.
(1995)
A tökutolsó mohikán
A Gojko Miticcsel nem volt semmi baj. A Gojko Mitic egy teljesen rendben lévő Gojko Mitic volt, a jó hangzású Mitic név azt az illúziót szuggerálta a Fal innenső felén felnövekvő ifjúságba, hogy mindenki lehet apacssztár Moszkva és Kelet-Berlin között, csak gyúrni kell egy kicsikét...
Megannyi Béla, János és Lajos látta maga előtt a fényes jövőt, amikor a lakótelepről a Salgótarján melletti füves pusztaságba költözik, már mint jól fejlett Osceola vagy Winnetou, és jobb tenyerét szívéhez szorítva hülyén néz a semmibe. A Bélák, Jánosok és Lajosok Osceola-fejest ugráltak nyaranta a Palán, úgy oldalvást, leszorított karokkal, aztán már vitte is mindet a rohammentő...
Előreszegett állal, fölfújt pofával tódultunk ki a vasárnapi matiné után a Május 1. moziból, és a Moszkva térig megkéseltünk egy rakás sápadt arcút. Boldog, egyszerű, kiszámítható évek - Istenem! -, úgy hullottak a Mártírok útján a gonoszok, mint ősszel a legyek...
Aztán jött Dean Reed, és belezavart a képbe.
Ránézésre teljesen normális volt, semmiben sem ütött el a Mitictől, bármikor eljátszhatta mellette a jó sápadt arcút, a csajok őt is kiszögezték az illatos és titkos leányszobák mélyén a falra, s éjszaka, ha paplan alá bújtak, hát ott volt velük a Dean fiú is.
Egy baj volt csak ővele. Amerikából disszidált az NDK-ba. Na, ezt nem lehetett megemészteni...
Mert bár mindennap elmondták nekünk, hogy Amerika maga a pokol és ottan a milliók kétségbeesve tengenek és sehol egy izmos, rendes kommunista párt, amely rendet teremtene, és azt is elmondták, hogy mi kimondhatatlanul szerencsések vagyunk, amiért a dolgozó nép gyönyörű szép államába tudtunk beleszületni, egyenest a tejjel-mézzel folyó Kánaánba, és vagyunk mindnyájan kis szocialista embertípusok, nem hazudunk, nem lopunk, ellenben úgy élünk, hogy méltók legyünk az úttörők vörös nyakkendőjére, aztán felnövünk, és lesz belőlünk inzsinyér meg traktoriszty... És azt is elmondták, hogy sok szép hely van a világon, de az NDK aztán tényleg nagyon szép, az olyan szép, hogy annál már csak a Szovjetunió lehet szebb, de hát ez természetes.
Az egészben az volt a bibi, hogy ezt senki sem hitte el. Csiszolatlan kis gyermekkorunkban ott motoszkált a ki sem mondott gondolat, hogy azért mégiscsak cifra egy marha lehet, aki Amerikában születik, aztán mégis idejön, abba a szép NDK-ba...
Hát, ez volt a baj szegény Dean Reeddel.
Valahogy állandóan körüllengte őt a kommunizmus diszkrét bája. Ugyanis ő lett a Német Demokratikus Köztársaság, s ezen keresztül az egész, Fal mögé zárt világ első számú reklámfogása.
Az Erich Honecker nyilván sokáig nem hitte el, hogy akad egy olyan hülye a földön, aki a Fal túloldaláról át akar mászni őhozzá, aztán rádöbbent, hogy igen, egy ilyen van - nosza, mindjárt ki is aknázta az őrületben lévő lehetőséget...
Eljátszattak szegény Deannel néhány főszerepet, gitárt is akasztottak a nyakába, énekelt néhány polbeatet a Nyugat romlottságáról, amely dalokat utóbb trapperfarmeros ifivezetők is eldanolták este a tűz mellett, mielőtt megpróbálták legázolni a Julist... Quantanamera, meg „egyenes derékkal jöttem”, hej, de hülye is tud lenni az ember! Így volt...
Feltűnt még szegény fiú néhányszor, fáradtan, savanyúan, végül pedig eltűnt, belesimult az NDK szép csukaszürkéjébe. Szerintem rájött, hogy ezt mégse kellett volna. Rájött, hogy otthonról mégis jobb lett volna szeretni a szovjetrendszert, mint innen a kellős közepéből. Szerintem egy napon azzal a meglepő hírrel kereste fel az illetékes elvtársakat, hogy haza akar menni a mamájához... Ez volt neki a második rossz húzása. Ugyanis kisvártatva, felettébb gyanús körülmények között, meghalt. Ma már nincs NDK. Nyugodtan bele lehet nézni a hírhedt Stasi titkos dokumentumaiba. Talán megtudjuk egyszer, hogyan és miért halt meg ez a szerencsétlen álmodozó. Addig is: Isten nyugosztalja...
(1995)
Orwell - a valóságon innen
Volt egyszer egy ember a ködös Albionban, egy zárkózott, fura figura, aki meglepő dolgokat írt egy nem létező, lidérces világról.
Azt írta, hogy a disznók két lábra állnak, megtanulnak beszélni, és átveszik a hatalmat... Hát nem mulatságos? Aztán kivonult az állatfarmról, s beszélt egy szürreális, emberek alkotta országról. De az aztán tényleg egészen elképzelhetetlen, beteges utópia volt! Azt vizionálta ez az ember, hogy lesz olyan hatalom, amely mindent ellenőriz. Nem, nem a bankokat, gyárakat, nem a gázóra-leolvasót... Hanem a lelkeket...
Azt írta, hogy a félelem lesz az első elv s a végső cél. Hogy bármikor bárkit elvihetnek majd, éjszaka, lefüggönyözött autón, és föld alatti pincékben jár majd a rettenetes kínhalál.
Azt gondolta ez az ember, hogy lesz hely, ahol a hatalom megmérgezi a szerelmet és belát a hálószobákba.
És belelát a fejekbe is...
És aki gondolatbűnt követ el, annak vége.
És azt is gondolta még ez az ember, hogy lesz hatalom, amely gyűlöletre nevel, s lesz ország, ahol a gyűlölet lesz az egyetlen isten, akinek áldozni kell majd a gyűlöletötperceken.
Lesz hely, ahol a háború lesz a béke, a halál az élet, s a hazugság az igazság - méghozzá megfellebbezhetetlen... Olyan őrültséget gondolt ez az ember, hogy majd a hatalom írja az újságot, készíti a híreket, s majd egyik napról a másikra mindennek - ellenkezője is megjelenhet...
Georges Orwell - mert ő volt ez az ember - semmit sem tudott. Azt hitte a jámbor, víziójával elment a végső határig.
Pedig a valóság kacagva szaladt túl rajta.
Ebbe a kis huszadik századi szürrealista szeánszba belepusztult pár millió ember itt az Elbától keletre.
S a kísérlet még mindig folyik, számos pontján a világnak - pedig hol van már 1984?
(1995)
Hagyjuk most Petőfit...
Hagyjuk most Petőfi Sándor égő szavú, fájdalmas méltatását. Hagyjuk a születés, az élet és a halál felemelő és megrázó és tragikus állomásait. Felejtsük el a szegény cselédlány és a mogorva mészáros szerelmének gyümölcsét - s azt a havas, zimankós szilveszteréjszakát, mikor Ő a világra jött... Ezekről elég szó esik az iskolai ünnepélyeken.
De hagyjuk a nyomorgó vándorszínészt is, a Nemzeti Színház vékonydongájú statisztáját, akit utóbb a katonasághoz hajszol a kétségbeesés, az önfelmutatás vágya - vagy talán csak egy romantikus ábrándokkal teli mámoros éjszaka hangulata? - ki tudhatja ma már... S nem fontos, ez sem...
Mert nem fontos az sem, hogy rövid idő múltán felmentését kéri. Nem való Ő katonának... Egy élet szürke adathalmazai ezek. Persze, persze, visszamegy aztán színésznek, majd Pozsonyban másolgatja az Országgyűlési Tudósításokat, aztán majdnem megöli egy tél Debrecenben, ahonnét gyalog indul Pestre, kebelében első kötetének kéziratával, és akkor már ismerik, szeretik, már Vörösmarty veszi pártfogásba, aztán egy Tóth Gáspár nevű szabómester pénzt is ad a kötet megjelenésére - áldja meg az Isten jó Tóth Gáspár uramat! -, aztán körbejárja az országot, aztán szerelmes lesz, megnősül, és lapot szerkeszt, és társaságot alapít - és élére áll egy forradalomnak, s a mámoros napok elmúltával politikusként mindjárt meg is bukik, aztán a szabadságharc katonája lesz, és összevesz mindenkivel, végül Bemhez menekíti békétlen lelkét, aztán Segesvár alatt valami bugris kozák dzsidás beletalál a szíve közepébe - aztán tömegsírba hányják...
Persze, persze...
Csakhogy ez mind nem érdekes.
Egy dolog érdekes: hogy 26 éve volt erre az egészre.
Hogyan lehet huszonhat év alatt mindent megtanulni, vándorszínésznek és katonának állni, szerelmesnek lenni, megnősülni - hogyan lehet huszonhat év alatt cselédlány és mészáros gyerekéből „A” magyar költővé válni?
Hogyan lehet huszonhat évesen bugris kozák dzsidás fegyvere elé állni?
Hogyan lehet huszonhat év alatt sokunk életét leélni?
Mi fér bele a mi huszonhat évünkbe?
És miért az Ő szobrához jártunk mindig babrálni a szabadságot?
A példa miatt... Vagy csak lelkiismeret-furdalásból?
És van-e értelme egy ifjú halálának - és van-e értelme bármilyen forradalomnak, Sándor?...
(1995)
Gárdonyi Géza bácsi
Mit csináljak, na, halálosan szerelmes voltam a kis Cecey Évába. Ezerszer is megmentettem őt a veszedelemből. Jumurdzsák véres, kegyetlen karmaiból - megmentettem, és vittem haza boldogan az öreg, falábú Ceceyhez, akitől féltem, de akit azért nagyon szerettem.
A nagyanyám vetett véget minden este a mi szerelmünknek, úgy kilenc óra körül, mikor bejött a szobámba és lekapcsolta a villanyt...
Aztán felnőttem, szép, erős és eszes dalia lett énbelőlem, a kis Gergőből, úgy ültem meg a lovat, mint a parancsolat, és hiába ágált annyit a mogorva Cecey, elnyertem végre az Éva kezét.
Nemcsak a kezét. A szerelmét is...
És megjártuk együtt Konstantinápolyt, hogy hírt vigyünk a raboknak, hogy van még Magyarország... És ott voltam a „rozzant akolban”, és felesküdtem én a szent Dobó Istvánnak, és megtartottam eskümet híven. Megtartottuk eskünket mi mindannyian, nemesek és parasztok és Sárközi, a cigány, és asszonyaink, kik kibomlott kebellel álltak a bástyán - és száraz szemmel néztük, ahogy az áruló Hegedűs hadnagy alól kirúgják a zsámolyt...
Felnőttem... És elolvastam sok mindent, mindenféle divatos, modernszagú újdonságot, és volt énnekem véleményem mindenről, okos és megfellebbezhetetlen, és sok évig letagadtam szégyenlősen ki is vagyok én... Letagadtam, hogy együtt fürödtem a kis Évával, letagadtam a harcot a török ellen...
Aztán Egerbe vitt az utam egyszer...
Ősz volt talán, vagy éppen tavasz, s még nem tudtam, csak éreztem, hogy nem akarok modern lenni. Álltam a Felvidék kapujában, ami nem lett a töröké, felmentem a várba, végigböngészgettem a hősök névsorát - és valahogy eszembe jutott minden... És leültem a Gárdonyi Géza bácsi sírjához, és néztem az írást: „Csak a teste”... Hát persze, hogy csak a teste. Hiszen Gárdonyi Géza bácsi velünk élt, már gyermekkorom óta. Kint lakott a sötét, huzatos előszobában, egy vén mézesköcsöggel, egy öreg, sárga naptárral és néhány üres befőttesüveggel együtt az almaillatú stelázsin. Ott lakott Géza bácsi, szép egyforma zöldbe kötve - így hagyták ránk az erdélyi céhesmesterek. Ott élt ő, s vele az Öreg Tekintetes, meg az Isten rabjai, és az összes mogorva agglegény a Hosszúhajú veszedelemből. És ott lakott a huzatban az összes régi ismerős, akikkel felnőttem, a gonosz Jumurdzsák, a Mekcsey, Éva és Cecey - és janicsárok és topcsik és Eger összes hőse. És ott élt velük apám és anyám és az összes nagynénéim, és az én áldott nagyanyám és nagyapám - és mindenki nagyon jóban volt Gárdonyi Géza bácsival.
Elszégyelltem akkor magam, odafent az egri várban, szégyelltem magam a hűtlenségemért. És már tudtam, hogy nem akarok korszerű lenni. Csak emlékezni akarok, sok-sok csodálatos, nagyszerű és értelmetlen magyar hősiességre - és hírt szeretnék vinni valakinek, hogy él még Géza bácsi, és azért, mindennek ellenére, van még Magyarország.
(1995)
Párizs, este...
Felszikráznak a fények, a Pigalle rosszarcú kocsmáiban az örökkévaló Ördög a csapos, s jönnek már mind a bohémek, s beleisszák magukat az éjszakába, megannyi beteg árny, kiknek nem siralomvölgye e földi lét, kik megmosolyogják a halált, az Urat, igen, annyira rettegnek ők maguktól és az elmúlástól, hogy abszintba fojtják nagyra nőtt, sebzett lelküket...
Ó, az átkozott, áldott abszint!
Méregzöld filozófia, amely mellett elüldögélt Van Gogh, mikor történelem előtti időket álmodott, s abszinten éltek az orosz és a lengyel emigránsok, a nyalka cári egyenruhához jól ment a méregzöld meg az orosz rulett nyomán kiserkenő vérvörös - de azt sem tudták sokan, mennyi abszint zokog egy Chopin-mazúrban.
Párizs van, este van, s jönnek már a bohémek. Elözönlik a Montmartre-ot, jönnek a Rue Lepicen, s a Moulin de la Galette-ben, meg a Moulin Rouge-ban: elkezdődik az utolsó bál.
Mert utolsó bál van itt, minden éjjel...
Jön La Goulue, a falánk, s táncba viszi Valentin-Ledésossét, a kígyóembert. Yvett Guilbert arcán nyomot hagyott már a romlás, és itt van Aristide Bruant is, bűnös veres sállal nyaka körül, s csókra les a romlott férfi, lelkét megvette rég az ördög-csapos, s cserébe nem ígért mást, csak néhány szomorú mámort s pénzen vett szerelmet mocskos, gyűrött lepedőkön - nem ígért semmit, csak egy kis életet... S itt van Boudleaire, aki még nem tananyag, csak ember, s a táncosnők ölében romlott kéj lapul - s itt találkozik titokban a régen halott Villon mester lelke az angyalok között lakó Picassóval...
És jön már Ő is, a beteg, nyomorék gróf...
Nagy Károlyig nyúlik vissza a Toulouse-Lautrec grófok családfája. Lent éltek, kies dél-franciaországi birtokaikon, vadászgattak, nemes ebeket tenyésztettek, pikáns kis kalandjaik voltak szobalánnyal, vastag húsú, falusi cseléddel, aztán házasodtak - egymás között, s világra hozták kedves, degenerált utódaikat. Henri Toulouse-Lautrec, a Montmartre-on kacsázó törpe is e derűs élet gyümölcse. Tizennégy évesen már eltört mindkét lába. Örökletes csontbetegségben szenved, melynek eredményeként soha nem nőtt nagyobbra 152 centiméternél...
Minden ennek a testmagasságnak köszönhető. Ezért van nekünk kövér Mariánk, mosónőnk, zsokénk - s ezért ismerjük a századforduló Párizsának mulatóit s a mulatók rég elporladt, botrányos és szent figuráit.
„Sohase festettem volna, ha kicsit is hosszabb a lábam...” - írta Toulouse-Lautrec. - Drága Henri, bocsásd meg szavam, de megérte ez a törpeség, ez a rútság. Nekünk mindenképpen megérte...
(1995)
Az óra
...Az ablaknál el lehetett látni egész a Sas-hegyig - s még tovább, bele a végtelenbe. Ott ült az Öregember a nagy, tekintélyes fotelban, amibe nem ülhetett senki más, s nem ülhet azóta sem, ebből is látszik, hogy vannak szellemek, van valami megkerülhetetlen és súlyos rendezőelv az anyagon túl, hiszen az Öregember órája is megállt azon a napon, mutatja az örök, már soha el nem múló alkonyatot, és senkinek sem jutott eszébe elballagni egy régi, titokzatos órásműhelybe a javíttatás végett, mert a magától értetődő szentségeket felesleges és fájdalmas összezúzni a mindennapok jéghideg és egyre szaporodó kényszerűségeivel...
Az ablaknál ült Nagyapám.
A Sas-hegyet nézte, s mögötte a semmit, amiben már ott fütyörészett az ő egyszerű, tiszta, jó étvágyú, ebédre kicsit szundító és semmit össze nem gyűjtő hetvenhét esztendeje is.
Fehér haja volt a Nagyapámnak, s odakünt elhullott a hó...
A konyhában pedig megfolyt az ablakon a meleg, s az asszony a kőre lökte a forró tepsit, hűlni.
Mindig dúdolt valamit a Nagyanyám, a kövér, fényes kalácsok meg visszadúdoltak neki a kőről, hogy mekkora nagy és elpusztíthatatlan is az élet - és olyankor ült egy kicsit a Nagyanyám a tűzhely örök melegében, ült, ölébe ejtett kézzel, végigbogarászta a sok értelmetlen halált, miket néki túlélni megadatott, és sírdogált egy verset örömében, hogy majd este együtt leszünk...
Minálunk a férfiak emberemlékezet óta kezet fognak, mert „puszilkodni olyan asszonyos dolog”. Még gyerek voltam, csodaváró, mikor az Apám először kezet nyújtott, nagy, erős, kemény tenyere volt az én Apámnak, eltűnt benne a kis markom, de visszaszorítottam, amennyire bírtam, és a szemébe néztem, és egy cseppet ridegebb és keserűbb lett a világ, egy cseppet felnőttem, és büszke voltam nagyon.
Aztán Nagyapám hárította el az unokák csókját, és a Nagyapámmal kezet fogni kitüntetés volt, attól kezdve megöregedett a park, a pince, a csúzli, az összes megmászható diófa, attól fogva felelősséggel tartoztam a családnak, melynek teljes jogú tagja lettem. Szentestékre maradt a gyermekség, mert Szenteste eljő az Ember Fia, hogy felelősséget vállaljon mindannyiunk helyett...
És már igazi, felnőtt gondjaim voltak, de kiküldtek a szobából azon az estén, s a konyhából néztem a körfolyosóra nyíló többi ablakot, a hideg, tiszta éjszakába kiszűrődő sok-sok puha lámpafényt, olyankor egy pillanatra átéltem valamit abból az elvont fogalomból, hogy emberiség, de azt is tudtam, hogy én az emberiséget csak azokon keresztül szerethettem, akik odabent vannak a szobában és véreim nekem, és mindjárt behívnak csengőszóval, hiszen én gyarló vagyok, nem mérhetem magam Őhozzá, aki ma megszületik, hogy szeresse az egész világot énhelyettem...
És behívtak. Csengőszóval.
És elénekeltük a „Mennyből az angyalt”, és kerestem anyám kezét a sötétben, én, a gyerek, a csodaváró, aztán kigyulladt a lámpa, nyárízű bor csordult az ünnepi poharakba - és arcon csókoltam a kemény, szikár Apámat, és a kemény, szikár Nagyapámat...
Ki tudja már, hány esztendeje, hogy Nagyanyám apró kis csomagot nyújtott át nekem Szenteste. Öreg, reszkető kezekkel csomagolt dobozkát, benne Nagyapám órája.
Megállt régen.
Mutatja az örök alkonyatot.
Ma este viselni fogom.
Mert hatalmas és legyőzhetetlen az élet.
Ma Megváltó születik.
Ma arcon csókolom szikár, régen halott Nagyapámat...
(1995)
Közös Harcunk
Mondják, 1956. november 4-én egy férfi ballagott a Körúton, s szembejött vele egy ismerőse. Nyilván üdvözölték egymást, talán beszélgettek is akkor, az iszony pillanataiban, hogy miről, azt már nem őrzi a legenda, a legenda csak a férfi egyetlen mondatát hagyományozta az utókorra, amely - állítólag - így hangzott: „most alámerülök, és kibekkelem őket.”
Gonoszak is tudnak lenni a legendák, gonoszak, igazságtalanok, csakúgy, mint az utókor. Mert gonosznak lenni jó, gonosznak lenni kényelmes - a gonoszság felmentést ad sok minden alól, s kivált megóv attól, ami a legnehezebb: az önmagunkkal való szembenézéstől.
A férfi aztán hazament onnan, a Körútról, ebédelt talán, s számot vetett mindennel. Majd alámerült, és kibekkelte őket. Ha így volt - így volt! -, akkor volt egy férfi, talán csak ez az egy férfi, aki bízott benne, aki tudta, aki merte hinni, hogy „ők” csak átmenetileg vannak jelen, az iszonyat pillanatai, még ha évekké, évtizedekké állnak is össze - csak pillanatok. Történelmi léptékkel mérve tényleg azok. Volt egy férfi, aki merészelt történelmi távlatokban gondolkodni, s tudta, hogy bár a történelem látszólag irracionális, önmagát folytonosan ismétlő moloch, mégis ez csak a történelemben élő individuum tapasztalata. S az empíria fölött a történelem valahogy mégiscsak összeáll egy egyszerű, gyönyörű szép népmesévé, ahol a bűn mindig elnyeri méltó büntetését, s a jó, a tiszta megigazul.
A körúti férfinak megadatott, hogy hite bizonyossággá váljék. Megadatott néki nemcsak a tapasztalat, de a tevékeny közreműködés, majd a kormányzás iszonyú nehéz kegyelme is.
Készült rá.
Nemcsak hite volt - mert hinni könnyű -, de képessége, s a feladathoz mért ereje is.
Alig veselkedett neki a férfi a reá mért feladatnak, alig látott hozzá, hogy eltüntesse „azok” szennyesét - s máris beleköltözött az aljas, mocskos halál.
Dacolt a férfi a sorssal, szemébe kacagott a gyáva halálnak - hiába. Ezt nem tudta kibekkelni. Pedig megérdemelte volna.
Nehéz néha megérteni az Istent, nehéz néha nem haragudni rá...
Nem szerettük, sokan nem szerettük ezt a férfit. És szidtuk, hogy humortalan, hogy keserű, hogy gőgös, hogy... Mondják, ez mind nem volt igaz. Mondják, s én elhiszem. S talán neki lett volna a legkönnyebb úgy tenni, hogy szeressük mindannyian. De Ő nem a szeretetünkre tartott igényt, csak tiszteletünkre, s megértésünkre talán.
Ezt sem kapta meg, s most már késő.
A férfi már mindent tud. Ő már tudja a végső titkot is. Talán - bár így lenne! - mosolyog mirajtunk, elnéző szánalommal figyeli kisszerű, értelmetlen, sárba ragadt harcainkat. Ha így van - jól van. Csak hát, mi még nem tudjuk a végső titkot, nekünk itt még a sárba kell ragadni, nekünk még csatánk van: nekünk meg kell akadályozni, hogy „ők” még egyszer visszatérjenek, „ők”, s szellemi, lelki testvéreik, a nácik.
Ehhez nem kell szeretni, nem kell tisztelni, elég európainak lenni, és nagyon erősnek.
A körúti férfi ilyen volt.
Nyugodjék békében...
(1994)
Francois Villon
„Szomjan halok a forrás vize mellett;
tűzben égek és mégis vacogok;
parazsas kályhánál vad láz diderget
 hazám földjén is száműzött vagyok;
csupasz féreg, díszes talárt kapok;
hitetlen várok, sírva nevetek;
az bíztat, ami tegnap tönkretett;
víg dáridó bennem a bosszúság;
úr vagyok, s nem véd jog, se fegyverek;
befogad és kitaszít a világ.”
...Szólt Villon mester és ment, körülfolyta szánalmas sziluettjét a terméketlen, kietlen, riasztó XV. század.
Ment Villon mester, ködben, sárban és hóban, s látta még a hamut, amelyből Jeanne d’Arc az égbe szállt.
Ment Villon mester, s foltos köpönyege alatt a szíve táján meglapult a százéves háború; rossz, fehér csontokat forgatott ki földből az eke, mert ennyi marad csak az emberből is; és bűnbe estek a pápák, s az akasztottak felett kövér, hízott varjak károgtak csupán...
Pestis vigyorgott lent a sárban, sötét, szennyes sikátorok mélyén, s a surranó, nehéz patkányok hátán lovagolt, kacagva, mint egy gyerek... Mondják, beszéltek akkor a patkányok, mély hangon, emberi szóval. Ment Villon mester - „nagy, álmos dzsungel volt a lelke” -, s „háltak az utcán”...
És zúgtak a harangok, tompán, üresen, puha, visszataszító papok rángatták a harangkötél végét, de az égbe törő tornyok tövében sötétség és csend vala, s földhöz ragadt az Isten dicsérete.
Ment Villon mester, fázósan húzta össze magán foltos köpönyegét, s azt hitte, „ami világos, mint a nap: titok...”
- Én vagyok a Sötét Középkor! - súgta fülébe a szél, de Ő ezt nem hitte el.
Ő az életet hitte el...
Pierre volt az élet, a gyilkos, a rabló, „ki orránál vezetett minden zsarut” - s Villon mester közéjük állt. És Jenny volt az élet, ki „szőke volt és éhes, s a szállodában üveget mosott, hol elhamarkodott szeretkezések szagát árasztották a bútorok”...
Őhozzá járt Villon mester, csak azért, hogy majd legyen mit a Halál pofájába vágni.
És ismerte mind a párizsi szépasszonyokat, és ölelt „cigánylotyót a réten”, bordélyban lakott szerelmével, a kövér Margot-val, ezalatt meg a fekete csuklyás vigyori csontváz lecsapott a siralomvölgyben bolyongókra s táncba vitte őket, kivétel nélkül mindet...
- „Véred kiontott harmatával irgalmazz nékünk Jézus Herceg!” - sikoltott fel olykor Villon mester, mert el nem nagyon hitte, de azért jól látta a valót...
Aztán egy éjjel, a csapszékről kijőve leszúrt egy papot.
Talán sírt akkor, talán kacagott, nem tudja senki, csak a sötétség démonai s a mindig bennünk lakó, tiszta és szűz, megbocsátásra váró kisgyerek.
És ment Villon mester, a gyilkos, fázósan húzta össze magán foltos köpönyegét. Körülötte „ezernyi fajta népbetegség, szapora csecsemőhalál, árvaság korai öregség, elmebaj, egyke és sivár bűn, öngyilkosság” - de Ő csak ment, s talán már hitt a szélnek. Mert nem a: szél hazudik, csak a középkor örök...
De élni kell az életet. Bármelyik életet. Mert az a költészet maga.
(1994)
A csavargók üzenete
Középkor.
Pestis, sár, döghalál.
Az égbe törő, gőgös templomtornyok tövében az évszakok váltakozásába, a természetbe zárt jobbágyok tengődnek földre, halálra szegezett tekintettel. Középkor... A sok isten és Dionüszosz orgiái után az egyetlen, zord és bosszúálló Isten, és haláltánc, és pokol, és dézsma, és tized - egy másik, távoli, sosem látott világba képzelt megváltás ígérete.
Középkor... Babona, rontás, tudatlanság. Válogatott kínhalálok, boszorkányok égre lobogó máglyái, leszabdalt végtagok, porban guruló fejek - s mindehhez a kereszt jele, a megváltó Jézus meggyalázása.
Középkor... Skolasztika, Szent Tamás. „A létezők nem egyforma mértékben részesülnek a létezésben, igazán és egészen csak Isten létezik.” És a fallal körülzárt városokban az utcán csorog a szenny, és e városokban lakik mégis a viszonylagos szabadság. Hát lehet így élni? Ennyi volt, ilyen volt tényleg a középkor? Nem. Az ember mégiscsak életre, földi boldogságra született. S bár szomorú arcú, ártatlan gyermekeket küldtek keresztes hadba a Szentföldre, és Simon Montfort hadai feldúlták egész dél-Franciaországot, kardélre hányva az albigenseket - azért a trubadúrok és minnesangerek mégis-mégis szerelemről, boldogságról, életről énekeltek.
„Úgy éreztem, igen boldogtalan leszek asszonyi ölelés nélkül...” - így sóhajt fel még Szent Ágoston is. És Tannhauser hátat fordít a magas szerelemnek, és beköltözik Vénusz asszony-bűnös barlangjába, hogy ott maradjon mindaddig, míg nem csömörlik a sok élvezettől. Persze a Pápa nem bocsát meg neki - a pápák nem azért vannak, hogy megbocsássanak -, de Isten feloldozza a bűnöst, aki így megtisztulva boldogan tér vissza Vénusz barlangjába - oda kell visszatérnie, hiszen a csömör elmúlik hamar... Ez is a középkor. És Szent Ferenc is a középkor. Szent Ferenc, aki az Isten trubadúrja, és az ég madarainak prédikál, és megtéríti a vad buggiói farkast...
„Jézusnak vívom nyomdokát,
sírva csókolom ajakát,
hogy nyerhessem bocsánatát
s teljes malasztja hasson át!”
- írja himnuszát Szent Bernát, míg Villon mester a kövér Margot-val hál a bordély mocskos nyoszolyáján...
Ez is a középkor... És a legsűrűbb élet, a vaskos, a szabad szájú testi szerelem, a bor és a mámor dicsérete, a pogány tavaszünnepek kirobbanó dala pedig ott van a csavargó vándordiákok lenyűgöző költészetében.
Ez a Carmina Burana. Carl Orff tudta, a középkor nemcsak a hátborzongató, az igazságosztó Istenhez szóló gregorián. A vágáns diákkölteményekhez írt muzsikája a földi élet dicsérete. Huizingával együtt egy darabka másik, s talán igazibb középkor. Hiszen ki tudná pontosan az évszázadok távolából, milyen volt akkor élni? Ki tudná megmondani, hogyan fognak szólni a mi korunkról ötszáz év múlva - ha lesz egyáltalán, aki szóljon...
1937-ben mutatták be a Carmina Buranát Frankfurt am Mainban. 1937-ben, amikor a középkor minden iszonyatát elhomályosító pusztulás már készülődött elborítani a világot. És zúgott Orff muzsikája, és csavargó diákok üzentek véle ennek a beteg századnak. Azt üzenték, hogy az élet nemcsak lemondás. Azt üzenték, hogy az élet szép.
Micsoda ritka, kegyelmes pillanatokra tartogatott banalitás...
(1995)
Franz Kafka
Egy apró termetű, furcsa tekintetű prágai zsidó munkásbiztosítási hivatalnok megírta magának a Világvége Kísérleti Telepét.
A felszínen még csillogott a bohém, kedélyes Monarchia, de a Kaprova utca sarkán, a robosztus Szent Miklós templom tövében, egy kicsi házban már ordenáré halálok jártak éjjelente.
És Franz jóban volt mindegyikkel...
Jóban volt Gregor Samsával, aki rovarrá változott, így talált magára egy reggel, hátára fordulva, négy pár lábával kapálódzva undokul. Franz nem utálta meg Gregort - sőt, meg is simogatta olykor, volt hozzá egy-két jó szava, s elkísérte egész a halálig.
Félt Franz, hogy majd kiderül, ő a Gregor Samsa...
Franz tudta, ez így természetes.
Szerette Franz szegény Jozef K.-t is. Végig mellette volt a Per ideje alatt, ment vele, konokul, leszegett állal a rossz szagú, külvárosi sikátorokban, sötét, dohszagú kapualjak végtelen során, csupa olyan helyen, ahol összeült a Törvény.
S a legutolsó pillanatban, amikor a Törvény szolgái földre teperték szegény Josef K.-t, mint egy kutyát, és a mellének szegezték a kést, akkor Franz odatérdepelt mellé s a fülébe súgta: ne aggódjon, mert a szégyene még túléli őt...
Ez megvigasztalta Josefet, hiszen nem értette, s majdnem boldogan halt meg azt gondolván, nemsokára felpofozhatja az Istent...
Franz állt a Törvény kapujában.
Állt a kapuban, ahová egy életen át iparkodott, s beszélt az őrrel, aki senkit sem engedett a Törvény színe elé, s lerogyott és boldog volt és megbékélt - mert rájött, hogy nincsen Törvény.
Csak Hatalom van.
Megfoghatatlan, tetten érhetetlen, arctalan s mindenütt jelenlévő Hatalom.
És útra kelt Franz minden éjjel, fekete, komor paripán, s nem vitt magával eleséget, olyan roppant út állott őelőtte.
„Csak innen el” - ez volt az ő úti célja.
Hát van ennél iszonyúbb távolság?
És ment Franz a „csak innen el” felé, s megjárta az úton Amerikát, bolyongott a Kastélyban, bebarangolta a Fegyencgyarmatot, volt híd az Idő feneketlen szakadéka felett, lábaival a Múlt éles, erős szikláiba kapaszkodott, kezei a Jövő apró, fehér kavicsait markolászták - s bármennyire akart, képtelen volt lezuhanni.
Képtelen volt élni a Jelent...
Mert az a legnehezebb...
Csak álldogált Franz Kafka a Kaprova utca sarkán, a robosztus Szent Miklós templom tövében éjszakánként az ablak előtt, s a Holdra függesztette tekintetét.
Keresett valamit ott, a Hold mögött.
Vagy valakit - aki bujkált őelőle.
Aztán meghalt...
S bár nem akarta, mégis hagyott jelet maga után. Jelet, ami mellett nem lehet elmenni, soha többé...
(1995)
Csáth Géza
Mi minden fér bele egy emberöltőbe?
Lehet-e télen, fagyban, a disznó halálakor meglesni a nagy, vörös kezű böllért és a kicsi cselédlányt - át lehet-e érezni a disznó halálakor a hurkaszagú életet?
Szabad-e baltával ölni zöld varangyot, fogakkal a szájában?
Ki lehet-e operálni az ember agyából az Időt, mert az Idő a kín, ami valójában nincsen?...
Szabad-e visszajárni a varázsló kertjébe, bíborpiros, kövér virágok közé, a varázsló kertjébe, ami éppúgy nincs, mint idő, mint felhőtlen, arany gyerekkor...
Érdemes-e beleszeretni Vörös Esztibe, aki felolvas ezüst estén Andersen bácsi meséiből, hiszen Vörös Eszti is eltűnik egyszer, mint minden, amiért élni érdemes...
Be lehet-e büntetlenül barangolni az éjszakát, együtt a Whitmann fiúkkal, akik megkínozzák a baglyot, mert a bagoly csak egy ház, ahová beköltözött a fájdalom, s a Whitmann fiúk anyát is ölnek aztán, mert az ő anyjuknak pusztulni kell - s éppen ez a legiszonyúbb.
Kinek van bátorsága hideg, ködös, téli reggelen megállni a Kálvin téren, kilumpoltan, s meglesni az „ébredő város első, kezdődő, bátortalan szívdobbanásait”?
És szabad-e ölni? Ölni, rossz szerszámmal, kétségbeesetten rabolni induló éhező parasztot.
Mi minden fér bele egy emberöltőbe?
Lehet-e idegorvos az ember, vagy fürdőorvos, halk szavú, elegáns, ropogós, fehér, jó illatú köpenyben, délutánonként előkelő tenisz partik zsúrfiúja, s lehet-e még zenész, értő zenekritikus, végül pedig s mindenek felett: lehet-e író is ugyanakkor?
Lehet...
Csak néhány dologról le kell mondani...
„Csendes szobában, ahol puha szőnyegekben meghal minden zaj, és színes üveg szórja szerte a kicsiny mécs pisla lángját, feküdjetek hanyatt. Hunyjátok le szemeiteket. És az apró ópiumpipa elvezet oda, ahol azért élünk, hogy éljünk, és semmi másért. Hiszen ez az egyetlen célja a létnek. Hiszen a szűkmarkú Isten is csak azért ajándékozott minden nyomorult féregnek egy-egy pillanatot ebből az életből, hogy éljen, folytassa az életét, hogy új életet okozzon. Az új féregnek pedig ismét kijut egy pillanat. A lét esszenciája olyan drága portéka, amelyből egész nemzedékek évszázadok alatt kapnak - egy órát.
Aki ebbe belenyugszik, az belenyugodott abba, hogy meghaljon, mielőtt megszületett. Aki azonban valójában emberré tudott lenni, és számot vetett magával (...), az raboljon magának mindennap tizennégy órát. (...)
Föltéve, hogy az ópiumszívást mint kifejlett, erős férfi kezded, és nagy gondot fordítasz testi épséged fönntartására (...) tíz esztendeig elélhetsz. Aki ezen az áron nem mer és nem akar az öröklétből húszmillió évet - az éljen száz esztendeig, és sokasodjék meg az ő utódaiban.”
Csáth Géza orvos, zenekritikus és író rabolt húszmillió évet magának. Majd harminckét évesen, morfiumtól szétszedett ésszel lelőtte feleségét, és öngyilkosságot követett el.
Ennyire bátor volt - vagy ennyire gyáva?
Ne akarjuk megítélni. Úgysem sikerülhet.
Ez a sötét szemű, szelíd tekintetű gyerek nem volt közénk való.
(1995)
Jack Kerouac
Ugyan már, mit fed el egy porciónyi szabadság? Elfedi-e a keserű valót, hogy egy életen át készülődünk a Mindennapok mögé bekukkantani, a varázslatra várva - s jó, ha egyszer sikerül, egyetlen pillanatra...
Szent pillanat az: a kijózanodásé.
Mert nincs varázslat a mindennapok mögött - nincsen ott semmi.
Ugyan, hát szabadság Des Moines-ból indulva nekivágni az Útnak, végigszimatolni Kansas végtelen búzamezőit, a prérik bús bölényeit, s aztán tovább, Topeka sivár kocsmáin át fel a Szikláshegységbe, hogy aztán Santa Fében leguríts egy tequilát és elháld az álmot egy nővel, szennyben és mocsokban a mennyezet rothadásfoltjait bámulva, elháld az álmot, kamaszkorod minden szűz és szent álmát...
Ugyan, hát megajándékoz-e a felejtés, a kívülállás örömével a Colorado vágta megfejthetetlen Grand Canyon, ha egyszer lelkedet bilincsbe verte az előre elhatározott felejtés és kívülállás kényszere? Mi végre merednek eléd a Monument Valley vörös sziklái, ha soha, egyetlen pillanatig sem élvezted a „foglár háta mögötti szabadságot”? Belesimulhatsz-e a Halál völgyének szürke csöndjébe, ha ezt bármikor megteheted, ha se oda, se onnan el nem hajt semmilyen kényszer?
Mit vársz a fenséges Óceántól, ha nem tudod megajándékozni őt megpillantásának torokszorító élményével, s azzal, hogy el is kell hagynod hamar, talán már holnap - s talán örökre...
Hiába töltötte Jack Kerouac egész életét az úton - ezt nem tudhatta. Nem ismerte a „percnyi szabadságot, a kortynyi szabadságot” a végtelen idő felejtésre ítélt pillanata volt csak egész nemzedéke, a beat-nemzedék, nem voltak szabadok soha, ahogy szabadságot játszott csak az összes 68-as diákmozgalom, mígnem Prágában egy villanásnyi valódi szabadság született, és szárba is szökkent aztán: a szovjet tankok lánctalpai alatt...
Kerouac amerikai volt.
Nem lett belőle pocakos, kopasz, undorító és milliomos próféta, mint Ginsbergből, de csak azért, mert 1969-ben meghalt. S ha üzent is valamit nekünk, valami furcsa, borzongató, idegen lázadást - az igazi, a nagy titkot mi tudtuk itt Európa közepén, a nagy fal mögött: mi tudtuk, milyen a „lét elviselhetetlen könnyűsége”...
E nélkül meg csak elöregszel egyedül, zsémbesen, porcelánkutyákká váló eszmék között, hiába ültél minden óceán minden partján, mert csak egy valami nem mertél lenni: jelen idejű, valóságos önmagad...
(1994)
Prága
...Valahol itt, a Hold mögött kell laknia a Teremtőnek... Szomorú, töpörödött öregember szegény. Az emberek elképzelik - garabonciások látják, s néha még el is beszélgetnek vele... A garabonciások, akik ide szorultak vissza, a Duna és a Moldva tájára, a jó öreg Monarchiába... És megteszik az utat egyetlen zimankós téli éjszakán Budapesttől Prágáig - aztán csak állnak az arany-csinálók utcájában, felrémlik előttük fiatalságuk, amikor Rudolf, a bolond és búskomor alkimista volt a császár őfelsége, aki Keplert is pártfogolta és akiről Madách írt a tragédiában, a prágai színben, és ez így együtt, Rudolftól Madáchig, ez a Monarchia...
És még mi minden, amiről beszélni is nehéz...
Az öreg tetők alatt megbújó szürke, nehéz életek, a lámpavasak, meg a mindenféle remények felé kanyargó lépcsők - az is mind a Monarchia... És az egymásra hajigált évszázadokat őrző városok, amelyeknek minden lakója érti még a múltat, ha máskor nem, hát álmában legalább, amikor nem zakatolja körül az életet a kilátástalan fejlődés, s amikor szabadon járnak-kelnek ők, a garabonciások... Körülrepülik az Óvárosi teret, betérnek valami rossz kocsmába egy borovicskára, elbeszélgetnek Hollandus Mihály cimboráival, a Fekete erdőből idekerült tagbaszakadt, szótlan kovácsokkal, akik picike karácsonyi harangokat kovácsolnak az ormótlan kezükkel - leginkább talán önmaguknak.
Ilyen ez a Monarchia: magának csinál mindenki mindent... Mert arra vágyik itt is minden keresztény, hogy a Megváltó uralkodjék a földön, de a jégszívű Habsburg császárok nem megfelelő eszközök e vágy teljesítésére. A jégszívű Habsburg császárok úgy döntöttek, népeiket családfőként kormányozzák, s így a Monarchiából egyetlen nagy gyerekszobát csináltak...
...És itt, Prágában, éppen a Szent Miklós templom tövében kezdődik Josefovó, a hajdani gettó, a zsidónegyed. Itt született Franz...
„Mint zsidó, nem tartozott egészen a keresztény világhoz. Mint közömbös zsidó - mert ez volt eredetileg - nem tartozott egészen a zsidókhoz. Mint német anyanyelvű, nem tartozott egészen a csehekhez. Mint német anyanyelvű zsidó, nem tartozott egészen a csehországi németekhez. Mint csehországi lakos, nem tartozott egészen Ausztriához. Mint munkásbiztosítási hivatalnok, nem tartozott egészen a polgársághoz. De a hivatalhoz sem tartozik, mert írónak érzi magát. Mégsem író, mert erőit családjának áldozza fel. »De családomban idegenebbül élek, mint egy idegen« - írja naplójában.”
Ez Franz Kafka élete. Nappal hivatalnok, éjjel zseni. Őbenne egyesül a Monarchia minden alattvalójának kívülállása, idegensége. Ő Gregor Samsa, aki egy reggelen hátára fordított rovarként ébred, és Ő Jozef K., akit nem létező bűnért perbe fog az arctalan, megfoghatatlan hatalom. Bűn nincs, halálos ítélet viszont van, ezer és ezer... És csak áll a Monarchia minden alattvalója a Törvény Kapujában, de a Törvény színe elé nem juthat be, soha... Így éltek mind, akik istenükhöz imádkoztak a régi-új zsinagógában, s most itt nyugszanak, tizenkét rétegben egymás alatt az öreg temetőben, ahol Avigdor Karónak, a költőnek szelleme kísért, meg az a tíz elmúlott évszázad, amit rájuk rótt a sors, ebben a gyönyörű, közép-európai kísértetvilágban...
...De hát a cseheknek, ezeknek a keltákat legyőző bús szlávoknak talán könnyebb sors adatott? Nézd meg, nézd csak meg Hradzsint egyszer, méricskéld az ívet, amelyen Slavata és Martinic repült az ablakból. Amint testük a puha, langyos trágyadombra ért, mindjárt kitört a harmincéves háború. S hamarosan, 1620-ban itt Prága mellett, a fehér hegyi csatában szétverte a Habsburg a cseh rendeket, s odalett a maradék szabadság - nekik még annyi sem maradt, mint nekünk a kétfejű sas árnyékában. De hát éppen ez a lényeg... Az elnyomatás alatt ott a derű - s az összes vén vendéglő, irdatlan húsokkal, pompás cseh sörrel, ilyen helyeken üldögélt Svejk, a derék katona, a legyek meg lepiszkolták a Ferenc Jóska fenséges pofáját... Ez a „foglár háta mögötti szabadság”. Ez a Monarchia... És ha átsétálsz a Károly hídon - Európa leghosszabb középkori hídja ez -, biztosan elbeszélgetsz majd a híd komor, fekete kőszentjeivel. Ők is azt mondják, hogy félni kell az Istent - és muszáj hinni a megváltásban. Muszáj hinni valamiben...
Aztán eljön s az utcán ér az alkony... S mert sok száz éves garabonciás vagy, a szellemek nem zavarják nyugalmadat - mégis érzed, nincs rendben valami...
Ó, hogyne, kedves uram! Hiszen Ön Prágában a Monarchia utcáit rója... S ez itt Európa és Ázsia határvidéke...
„Európa a törvény, Ázsia az önkény... Európa a kötelesség, Ázsia a szeszély... Európa a szigorú tárgyilagosság, Ázsia a merő személyesség... Európa a férfi, Ázsia a gyermek és az aggastyán...”
Ilyenek vagyunk... Sivár és konok emberöltőkön keresztül küzdöttünk a szent szabadságért, a gyermek mérhetetlen türelmével - s mióta megkaptuk a szabadságot, csak siratjuk a semmibe tűnt múltat, amikor még öröknek és mozdíthatatlannak tűnt minden, s hiábavalónak tűnt minden harc, ó, az volt a szép, hiszen a cél „a küzdés maga”... Siratjuk a múltat sivár és konok emberöltők óta, mint az ablak előtt ülő, rossz szemű aggastyánok. Ez a Monarchia...
S csak itt írhatták meg a világirodalom legkülönösebb, leghátborzongatóbb életművét - hogy azután végrendeletben úgy rendelkezzenek, égessék el az összes kéziratot. S csak itt vehették semmibe - szerencsére - egy haldokló végakaratát. Ez a Monarchia...
S itt, az „arany” Prágában olykor feltűnik egy bohém angyal... Aztán galambokat etet, s mert ezt is nagyon komolyan veszi, hát kizuhan az ablakon - és csak annyi időre felejt el repülni, míg földet ér, s a földet érés pillanatában emberré válik, és elmegy közülünk...
S itt hagyja néhány garabonciásnak ezt az elvénült Monarchiát, hogy őrizzük, kicsi padlásszobákba bújva, mert ez e legszentebb, leghiábavalóbb időtöltés ebben a Monarchia utáni, kegyetlenül szabad és ostobán racionális világban...
(1996)
Lisszabon
Valahol Európának is el kell kezdődnie.
Nincs emlékoszlop, nincs márványtábla, Európa felfedezésének nincs fényes évfordulója, senki sem szelte át az Atlanti óceánt nyugatról, kalandvágyból, hogy aztán lábát elsőként erre a földre tegye.
Európa egyszerűen itt van, öregen, kicsit unottan; mélabúsan megmosolyogja saját hajdanvolt dicsőségét - s belezötyög az álmos délutánba egy öreg, kopott villamos...
Ez a villamos visz fel a Szent György várhoz. Oda felmegy mindenki, és fényképez vadul, miközben eszébe sem jut talán a Mindenkinek, hogy itt ezerötszáz éve a vizigótok építkeztek először. Majd háromszáz esztendővel később jöttek a mórok: 711-ben Frontéránál pusztult megannyi legendás, dicsőséges gót harcos, aztán a mórok is építettek kicsit Lisszabon közepébe, hogy I. Alfonznak 1147-ben legyen mit visszafoglalnia.
Európa már csak ilyen. Az idők kezdete óta jönnek-mennek itt a népek, többségük örökre elporoszkált a történelem semmibe kanyargó poros országútján, de az a kevés, amelyik nagyon akart élni, vagy nagyon tudott alkalmazkodni, megmaradt, és országot barkácsolt magának.
Európa Ott van Portugáliában.
És hogy kik azok a portugálok?
Ki tudná ma már pontosan megmondani? Kicsit kelták, kicsit rómaiak, kicsit gótok, kicsit arabok, kicsit spanyolok - és nekünk kicsit Luzitánok, ha már egyszer drága Vajda Jánosunk e néven is dalolgatott fájdalmában.
Szóval a portugálok portugálok, legyen ennyi elég. Nekik is elég, mi több: büszkeség. Ülnek azon a kopott villamoson, amely véletlenül, itt felejtve jár, s olyan nagy, mélabús büszkeség van a szemükben, mint a mienkben. Mint a mienkben?...
Álldogálnak az öreg Alfama negyed lenyűgöző utcácskáin vasárnap, a kocsmák körül, és nem magyaráznak széles, latin gesztusokkal, nem beszélnek egyfolytában; kettőt ha szólnak óraszámra, azon a furcsa, szép, mély, dallamos nyelvükön. Ha nagyon jó a kedvük hát fadót énekelnek, amin sírni kell, csöndesen, akkora nagydarab fájdalom van benne. A jó öreg Rózsa Sándor nagyszerűen elmulatna Alfamában, egy pici kocsmában, asztalra borulva, törköly mellett...
Mert hogy van törköly Portugáliában, pupák! ...
S a törkölyük is, hangulatuk is, mint a miénk.
Talán a hajdanvolt és elveszett nagyság teszi.
Mi szárazföldi hatalom voltunk itt Európa közepén, s már bölcsőnkben Mátyás dicsőségét sírjuk vissza, ők meg az óceánra könyököltek ott a nyugati végen, és megtanulták megsütni a tintahalat faszénes parázson, jó fokhagymásán, aztán még megtanulták felfedezni a világot...
Tengerész Henrikjük felfedezte Madeirát és az Azori-szigeteket; Dias megkerülte a Jóreménység fokát; Vasco de Gama körülhajózta Afrikát, Magellán meg mindjárt az egész világot; aztán amerre jártak leütöttek a földbe egy jó szálkás oszlopot, és Portugál tulajdonba vették a területet. 1494-ben a tordesillasi szerződésben el is felezték a spanyolokkal az egész világot, mert hogy addigra nem maradt semmi felfedezni való. És uralkodtak gyarmataikon pár száz évig. Az irdatlan birodalomból mára Makaó maradt, meg az a két oszlop a lisszaboni tengerparton, ahová hajdan a büszke flotta megérkezett...
De megmaradtak a rozoga halászbárkák is, amelyek napszálltával érkeznek a vízről hallal rakottan, irány a piac, lehet megint fényképezni azt, ami őnekik magától értetődő természetességgel egyszerűen csak az élet.
Jönnek-mennek a portugálok, átélik a huszadik század végének élhetetlen életét, de csak mellesleg. A lényeg a huszadik század alatt van, az igazi Portugália még mindig az öreg Atlanti óceánra könyököl, büszkén hirdeti az örök Európát s őrzi a dicsőséges emlékeket. Az igazi Portugália ott zötyög azon az itt felejtett, varázslatos villamoson...
Lakható országot barkácsoltak maguknak a Portugálok.
Azoknak valót, akik még nem hitték el, hogy a hamburger megváltotta a világot.
(1996)
Obidos
Obidost elfelejtette benőni a huszadik század... Obidos csak úgy van, odadobva és ottfelejtve Estremadura forró, kopár dombjai között, ahol éjszakánként még most is vadásznak a mórok elől elmenekült keresztény királyok, élükön a zord, vasinges I. Alfonzzal.
S még valaki járja a környéket ott, valaki, akit bolyongó, lassú sétái és a semmit fürkésző tekintete miatt akár őrültnek is nézhet a felületes utazó.
Josefa d’Obidos Ő, a festőnő.
Nem látszik rajta, hogy háromszáztizenegy esztendeje halott.
Szép, márvány arca van Josefának, ami nem is csoda, hiszen már életében angyallá lett. Spanyolországból indult el, valamikor az 1640-es évek derekán, és megérkezett ide, leült a várfalra, nagyot sóhajtott és elhatározta, hogy itt is marad most már, az idők végezetéig. S mert Obidos még mélázó, nagy lélekkel is bejárható másfél óra alatt, hát nem maradt más választása Josefának, mint idelopni a falak közé egy darabka Mindenséget.
A papba szeretett bele Josefa, Neves atyába, azzal a szerelemmel, ami nincsen ma már, amit megmosolyog ez az önmagába ájult világ, olyan szerelemmel, amit irigyelni sem merünk, olyan kicsik lettünk, olyan nagyon jelentéktelenek...
Mindenséget festett Josefa, Mindenséget pappal, s a pap körül valamennyi képen ott egy angyal, aki óvja, védi az imádott férfit. Az az angyal Josefa, a festőnő.
S a képek hátteréül szolgál Obidos, az itt felejtett, másfél órányi csoda, s oly nagyon valóságos ez a háttér, oly nagyon gyönyörű, hogy nem is kívánkozik fel a vászonra, azóta sem.
Tudta ezt Josefa, és sohasem festette meg a várost, sem a tájat. Élt itt. Lába nyoma ott van minden utca minden kövén. Tekintetét őrzik a falak, keze melegét magába zárta a templomajtó hűvös kilincse, reménytelen, marcangoló szerelmének sóhajait visszhangozza a semmibe hulló harangszó - és Josefa d’Obidos soha nem merte saját ecsetvonásaival megalázni életének színterét.
Aztán meghalt a festőnő.
Elköltözött végleg az angyalok közé.
S visszajár azóta minden éjjel, körbesétál az Idő ellen emelt vastag, erős várfalon, s nem engedi, hogy benője Obidost a huszadik század...
(1996)
A pofon
Az az iskola, az egy szomorú iskola volt.
Mély, igazi csend bámészkodott a falakról még akkor is, amikor egyszerre üvöltött odabent az összes hamar elöregedett, álomtalan kamasz. Ez a csend valahogy beette magát a dobhártya mögé, és vigyorgott, gúnyolódott, és kikezdte a puha, érzékeny idegeket.
Egyszer friss húgy volt a folyosó sarkában.
Soha nem derült ki, kié.
Bárkié lehetett ugyanis.
A tanári szoba nehéz szagot árasztott. Pedig az oktatók még a vécére jártak, talán megszokásból inkább...
Klimaxos idegroncsok ültek ott bent. Kötögettek sokat, mert annyit tudtak, hogy a munka emelt ki bennünket a boldog állatvilágból - és ez picivel jobb, mint önvilágosnak lenni. Jobbnak tűnik...
A tanári szobában összeszámlálhatatlanul sok volt a sárga, lyukas fog, a megsárgult ujjvég meg a hiábavalóság.
Mocskos alumínium kiöntőbe kotyogott bele a kávé, egykedvű bizonyossággal, a kommunisták eljövetele óta. Zsíros, szürke keménypapír dobozba gyűlt az apró. Ez volt a központi probléma, a legfőbb konfliktusforrás, hogy a büdös doboz tartalma egyenesen arányos-e az elfogyasztott kávé költségeivel. Aztán voltak még rozoga székek, amik mindig kihúztak egy szemet egy harisnyából, voltak otthon horgolt terítők, és bár zárva volt a tanári vécé, mint a szentély, nehogy betegye oda lábát egy beavatatlan, azért mindig akadt szarcsík a kagyló mélyén...
És odalent, a nagykapunál kis üvegkalickában valami portásféle ült. Munkásőrsapkát hordott, tüntetőleg, vörös kolbászujjaival megtapogatott néha egy-egy nagyobb lányt, csak úgy, mintha véletlenül.
Elbabráltam sokszor a gondolattal, hogy szétverem a fejét a falon, minden indulat nélkül, az emberiség nevében. Aztán mégis életben hagytam. Pedig látnom kellett nap mint nap. Mert tanítottam ott, külvárosban, szakmunkásképző intézetben, magyar irodalmat és történelmet.
Furcsa, édesbús foglalatosság külvárosban, szakmunkásképző intézetben magyar irodalmat és történelmet tanítani. De csak olyannak, mint én voltam...
Okos, szép, kívülálló.
Jó ruhában, Budáról, családból, könyvek közül, szép nőkkel a szombati, langyos éjszakában - amikor a Vár összes barátságos és bőbeszédű szelleme lépteimet vigyázta, és még össze is kacsintottak olykor a hátam mögött.
Ilyen voltam.
És készültem az óráimra. Gonoszságból inkább, mint illúziókat kergetve. Talán csak azt akartam bebizonyítani szerencsétleneknek, hogy egy tanárnak nem kötelező olyannak lenni...
Aznap a Biblia következett tananyag szerint.
Külvárosban, szakmunkásképző intézetben nem minden nehézség nélkül való ilyesmivel előállni, odafent, a régen meggyalázott, semmibe vett katedrán...
- ...Üljetek le! Mai óránkon a Bibliával kezdünk el megismerkedni, már amennyire ez ilyen kevés idő alatt egyáltalán...
- Mit akarsz ezzel a f...sággal b...meg!
Ő volt.
Akit már régóta figyeltem ott leghátul, figyeltem a baromi arcát, padra rakott lőcs lábát, tagbaszakadt, túlkoros termetét - tudtam, hogy gyűlöl.
Vagy harminc szempár szegeződött rám.
Ilyen feszült csend még soha nem volt abban a pokolból lefalazott, szürke tanteremben.
Gyere ki légy szíves egy percre a folyósóra...
Halkan mondtam.
Feltápászkodott. Nehezen, lassan, mint egy jóllakott, lusta állat.
Kinyitottam az ajtót. Kiengedtem magam előtt. Megállt a folyósón, megfordult, és zsebre dugott kézzel vigyorgott.
Kiléptem utána abba a rossz szagú, szűkre szabott mindenség-be, és becsuktam az ajtót...
Ebben a pillanatban háttal álltam neki. Kezem a kilincsen...
És fordultam aztán, minden izmomat megfeszítve, konok, előreszegezett állal, fehér, vértelen szájjal...
Tökéletesen találtam el. Az álla alatt, úgy, hogy még lökni is tudtam rajta egyet az ütés lendületével.
Elesett.
Soha nem telt még el olyan hosszú idő ezen a földön, mint ameddig megszólalt végre.
- Maga nem üthet meg engem!
- Kelj fel és bizonyítsd be! Na, gyere, ne félj, kettőnk között marad!
„Gyere rohadt proli, szétverem a pofád! Olvastad az Aranysárkányt? Persze, hogy nem... De azért itt az ideje, hogy végre megváltoztassuk a történetet!”
A „rohadt prolit” akkor gondoltam.
A többit most, puha lámpafényben.
Felkelt, morgott valamit, és visszament az osztályba. Nem jöttek be a szülei, sem másnap, sem soha többé. Aztán vége lett az évnek, és elmenekültem onnan, messzire.
Talán nyolc év is eltelt már azóta. S még ma sem tudom eldönteni, vajon szégyellem-e magam, vagy inkább nem. De ha találkoznánk valahol, bocsánatot kérnék. Amiért igazam volt...
(1997)
Útnak indult Tábori Elemér
...És akkor útnak indult Tábori Elemér...
Szívében bizakodás volt, mint megannyi mesehősnek őelőtte, sok-sok csodálkozó legkisebb fiúnak, és örült is Tábori Elemér, korszerűtlenül és léhán, mint aki nem hajlandó tudomásul venni azt amit tud, mint aki világra csodálkozással áltatja magát és mer úgy tenni, mintha ő lenne Petrarca a hegyen, vagy Odüsszeusz Kalüpszó nimfa nyoszolyáján, mintha ő lenne Villon mester rothadó csókja, vagy az öreg, kiérdemesült Dante, aki tudja már, hogy az nem is úgy van - úgy tett Elemér, mintha magában hordozhatná, mintha folytatója lehetne mindannak, ami a pusztító Felvilágosodás előtt létezett, és büszke volt, mert egy kora tavaszi vagy késő őszi délelőttjén a már csak hátrafelé üzengető, titokban és pironkodva múltba leselkedő huszadik századvégnek elhitette magával, hogy ez az útnak indulás a kezdet. Rég megmértük már az atomot akkor, azt hittük, tudnunk kell a súlyát, és ismertünk legalább kettő fekete lyukat, és üzeneteket küldtünk az űrbe, s választ is vártunk reménytelenül, s szép kövérré hízott bennünk az az ostobaság is, hogy nincsen Isten - és ment Elemér, és azt hitte, valahová...
Azt hitte - ne nevessétek ki szegényt! -, hogy vár rá, csak reá valami. Elfeledte Elemér a megtartó titkot, hogy a köveskáli öreg temetőben, jámbor és korszerűtlen nyárfák alatt ott nyugszik Kaszás Dániel, ki született 1771-ben, s meghalt az 1835-ik esztendőben.
Elfeledte Elemér, hogy régóta nem érdekli más, csak az öreg temetők mézillatú bizonyossága - az örök hazatérés...
(1996)
Van-e Isten?
Nem, nem, azon már régen nem töprengett, hogy van-e Isten... Hiszen felnőtt, s nők, asszonyok lehunyt pillái mögé szeretett nézni. Hát ezért...
De azon el-elgondolkodott, hogy hol lakik az Isten, és milyen lehet Ő? Sokáig gondolta, hogy az Isten olyan, mint a Mikulás. És messzi, nagy télben lakik, kicsi kunyhóban, ahol mindig ég a tűz, butácska kis fahasábok pattognak a lángokban - ott ül az Isten-Mikulás, rénszarvasokat etet tenyeréből, simogatja a puha, bársonyos, párás rénszarvas-arcokat, és végtelenül szomorú...
Aztán mást gondolt.
Mert elromlott benne a gyerek, és a rénszarvasokat szétzavarta az Idő. Azt gondolta akkor, hogy ő teremtette az Urat. Hogy benne él, hiszen a teremtés csak hangulat, és személyre szóló, tehetetlen, nyöszörgő istene van a hosszú combú, parázna nyárnak, a szemérmetlen, kitárulkozó tavasznak, a halállal játszó télnek, s annak az ősznek, amelyben szomorú pára-köntösbe burkolózik a Vár, és Ulpius Tamás elindul, hogy egy fekete, emlék-szagú padláson felkösse magát a mestergerendára...
Aztán mást gondolt megint, mert az ember olyan gyáva, hogy mindig gondol valamit.
És azt gondolta akkor Tábori Elemér, hogy neki kell megkeresnie az Urat.
És elment Tábori Elemér Urat keresni.
Mert elfelejtette szegény: olyan nagyot fejlődtünk, hogy valami csuda. Rátelepedtünk mi már mindenre - úgy kell buta kis titkokat varázsolni az új városok szélére, s oda fel, az égre is...
(1996)
Férfias mulatságok, őszre
... Tegnap először.
A kertben, éppen az almafa alatt.
Egymásra néztünk - már nem ijedtem meg. Aztán csönd lett.
Még a tücsköm is bele pircegett egyet, akkora...
Hát vége van megint...
A vén körtefa is elengedte kezét az első levélnek, s míg az hullott, hallani lehetett Halál úr kacagását.
Szaladtam hamar, pohár bort tölteni, teraszra kiülni - sikerült is valahogyan visszapofozni elibém a semmibe tűnő pillanatot.
Hetyke legény amúgy a pillanat, fütyörészik, kalapját félrecsapja, fűszálat rágcsál, varázsport szór a madárdalra, aztán megy meghalni. Onnan, a halálból lehet visszaparancsolni, ha akad hirtelen egy jó pohár Juhfark. De Olaszrizling is megteszi, sőt, még a Szürkebarát is az édesebb szájúaknak (egyes megfigyelések szerint akinek édesebb a szája, annak mindig savanyúbb kicsikét a lelke!). Aki viszont Pino Gris-nek mondja a Szürkebarátot, azzal semmi körülmények között se induljunk pillanat-vadászatra. Az olyan embert végképpen rabul ejtette a huszadik meg a huszonegyedik század, az a két század, amelyik nem pillanatvadászatra való.
Aki viszont tudja még, hogy a mi összes eszménk szétázik a Szindbád mester egyetlen, régen elfőtt húslevesében, az jöjjön. Lassan elkezdi előadását Ősz úr, és leggyönyörűbb primadonnája, a Balaton-felvidék...
Vagy akad esetleg valami fontosabb, mint egyszer legalább belenézni egy dió szemébe?
Mint érezni legalább egyszer az öreg pincék ódon almaillatát? Mint kezet rázni a gazdával, s kóstolni borát... Mint nézni - egyszer legalább! - a Káli-medence finom, nemes Pannon-arcát, s óvatosan, tapogatva lépni a csönd fájós hátára...
Van-e fontosabb, mint harapni valamit bor mellé?
A gondos gazda gonddal készült szalonnáját. Az összeszáradt, tél ízű kolbászt. Mi lehet fontosabb így ősz elején, mint nézni, ahogy a sótól megmérgesült lilahagyma édes levet ereszt?...
Mi lehet fontosabb a pince titkainál... Őzek leheleténél... Az elrongyolt pókhálók kézzel fogható szomorúságánál...
Mi lehet fontosabb, mint a maradék valódi élet?
És a maradék valódi élet visszahúzódóban van, menekül, ritka tájakon bujdosik, öreg parasztok tenyerébe rejtőzik - a maradék valódi élet szereti az őszt, s az őszi Balatont...
Most induljon minden pillanat-vadász.
Elmentek a németek, el a proletárgyerekek, elmúlott a lángos szaga, kitakarja magát végre a táj, s megint nyájasan, barátsággal tekint az utazóra.
Gyertek, és otthon ne hagyjátok Hamvast! Javaslom a Bor filozófiáját...
„Nos igen, fölteszem a kérdést: mi a mai ateisták zaklatottságának oka? Megmondom. Az ateizmus tulajdonképpen betegség. Az absztrakt élet betegsége. Gyógyszere egyetlenegy van: közvetlenül élni. A legelső nőbe beleszeretni, mégpedig sürgősen, nagyokat enni, virágok között sétálni, fenyvesekbe menni lakni, zenét hallgatni, festményeket bámulni, és bort, bort, bort, bort inni.”
Mondom én. Ezért mondom.
Hamvast olvasgatni ősszel a Balatonnál: az pompázatos.
Nézni, érezni, ahogy megint elballag egy esztendő; belenézni Halál úr arcába - netán koccintani vele, nos, az meg férfias mulatság; a puha tenyerűek menjenek inkább moziba...
(2000)
 „Hintát csinálok az életemből...”
Lukács Csabának

Gyerekek, nótás kedvű, komor, mély, felnőtt tekintetű gyerekek. Akiket meglátogattak azok az álombakók. És a Sótündér félrenézett, vagy tán ott sem volt, s az elhagyott aknák mélyén felzokogott a föld méhébe zárt, kérges szívű csönd.
Gyerekek...
Áll némán Parajd, és nem érti. Nem meri érteni.
Ha értené, felhagyna mindennel, odahagyná a pisla fényű reményt végképp, s a kocsmák mélye megtelne arra a maradék kis időre.
A jó székely köményesből lenne az élet vize; abból van most is - de most még akad más.
A „más” tűnne el, ha Parajd értené.
Kilenc gyerek „csinált hintát az életéből” a székely Sóvidék közepén.
Kilenc gyerek akasztotta fel magát rövid idő alatt, egymásután, vihorászva, virtusból, bátran, egyszerűen, magától értetődően - kilenc kicsi székely, legszebb, legnehezebb sorsú magyar, kilenc reménység - odalett megint.
Ki tud róla?
Kinek fontos?
Kit érdekel...
Megállt-e a világ egyetlen pillanatra is?
Nem állt meg.
Olyan messze van Parajd a világtól, mint az égig érő fa legteteje. S oda csak a legkisebb fiúknak lehetséges feljutni. Ha másképpen nem, hát úgy, hogy hintát csinálnak az életükből, s azzal hintáznak föl az égbe.
Olyan messze van Parajd a világtól, mint az égig érő fa legteteje.
Ez lehet Parajd szerencséje s reménysége. A messziség megóvja attól, hogy hasonlítson arra, ami bennünket körülvesz.
Mert ami bennünket körülvesz, az a civilizáció vége. És rengeteg dolgunk lesz, ameddig visszacsináljuk majd ezt az egészet. Amíg ellene teszünk mindannak, ami manapság elfogadott, meg szórakoztató, meg „piszi”...
Parajdnak legalább erre nincsen gondja.
De Parajdon akasztják magukat a gyerekek.
És nem kívánnak semmit sem az aranyhaltól.
Félnek az aranyhaltól, mert hátha az aranyhal is hazudik. S ha kérnek valamit mégis, hát azt, hogy legyen állásuk a cérnagyárban.
Ekkora maradt Parajdon az álom.
Pedig a szomszédban van Farkaslaka, ahonnét Ábel elindult az országba, a rengetegbe, Amerikába.
Farkaslakán nemrég még égig nőttek az álmok.
Parajdon meg hintát csinálnak az életükből mostan a gyerekek.
Hej, ki fog itten megmenteni kicsodát, te kurva világ!
(2000)
Az órásmester
Rill Ágoston órásmester kiült műhelye elé a napra. Régen tett így. De most valahogy előcsalta a kicsike szerkezetek közül az őszi nap, amely kacéran, pajkosan és ártatlanul nézett be az öreg műhely legsötétebb zugába is ezen a délutánon.
Furcsa délután volt, annyi szent.
Egy pillanatra úgy tűnt Rill Ágostonnak, az órásmesternek, hogy ez a délután elmúlott már régen, elmúlott legkésőbb 1907-ben, amikor ugyanilyen kacér volt az őszi nap, és békesség kocsikázott mindenfelé a Krisztinavárosban...
Csak mintha építkezés lett volna akkor kevesebb.
Építkezés meg fejlődés.
És ebből kifolyólag aztán gyakran lehetett látni Állandóság urat, amint kopottas felöltőben, újszerű de nem új keménykalapban, elefántcsontfejű sétapálcával végigsétál a Krisztinavárosi templom előtt, letér a Horvátkert felé, hűvösen, kimérten, de látható szeretettel biccent oda Szabó Dezsőnek, és eltűnik a fák és a megrögzött sakkozók között.
Régen nem látták erre Állandóság urat.
Egyesek szerint négy generáció is elmúlott majdnem, hogy utoljára itt lépdelt.
Rill Ágoston most ezen is eltöprengett.
És a fián is eltöprengett, meg az unokán is, Imrén meg Imre Egonon, és furcsállta, hogy mind-mind halottak lettek valahogyan, és az életnek mégsem lett vége hirtelen és visszavonhatatlanul...
Egy pillanatra visszacsoszogott a műhelybe, valamiért, valami semmiségért, és előkeresgélte a régi bizonyítványt. Az 1895-96-os tanévben állították ki részére az órásiskolában, és szép, kalligrafikus betűkkel csupa-csupa jeles volt beleírva.
Ezen valahogy elmosolyodott.
Szép arca elsimult, ősz hajában elbabrált egy napfénygyerek.
Aztán visszament az utcára, és mintha nem is övé lenne, elnézegette az üzletet...
A régi kirakatot, amelyben öreg, nagyon öreg faliórák súlyai porosodtak, meg mindenféle képek a régi Krisztinavárosról, a régi Tabánról, és sehogyan sem fért a fejébe, hogy mi a fene itt a „régi” amikor minden olyan azokon a képeken, ahogyan Ő látta, megszokta, megszerette...
És akkor meglátta az ajtón az írást...
A családi üzlet nem eladó.
Alapítva 1870-n
4 generáció, 8 órásmester.
Rill Géza
„Érdekes” - gondolta, és elolvasta még egyszer. Meg még egyszer.
Sokszor el kell az ilyesmit olvasni, az majdnem bizonyos...
„És vajon ki lehet a Rill Géza?” - ezen töprengett. Imre, Imre rendben van, Imre a fiam, harminc esztendős voltam, amikor született, magam tanítottam a mesterségre...
Már régen tudott mindent, csak még nem akarta kimondani, ott belül.
Még jólesett csodálkozni, és bosszankodni. Mert bosszankodott...
Hogy hol lehet Állandóság úr. És hol lehetnek mind a többiek. És miért épül itt mindenfelé, ami épül...
És miért kell ilyesmiket kiírni a családi üzlet kirakatába.
Aztán meg, miért kell egy halottnak sírni...
Főleg, ha senki sem veszi észre, még egy pillanatra sem...
(2000)
Nincsenek kicsi álmok
A legnehezebb emlékezet
Világosnál folyton fúj a szél...
S némaságot hord szét a hazában 1849. augusztus 13-a óta... Harminckétezer magyar honvéd némaságát hordja a szél. Harminckétezer magyar honvéd áll fegyelmezetten, és csak zokog, zokog, úgy, ahogy csak férfi tud zokogni: befelé, hangtalanul - mert úgy a legnehezebb.
Földre hullanak a szent zászlók, a szent fegyverek, földre hullik a szabadság, egyenesen az orosz lába elé.
Görgey Artúr s még harminckétezer magyar férfi éli át azt a legnémább pillanatot - s a világosi síkon folyton fújó szél...
S az a némaság, az bizony ott lapít március 15-e nagyszerű zsivajában is.
Minekünk...
Mert mi tudjuk, mi történt azután.
Március 15-e lelkes, ujjongó, szabadságot tapogató embere, népe, nemzete még nem tudta.
Petőfi nem tudta.
Kossuth nem tudta.
Széchenyi tudta - bele is őrült aztán. De talán Ő volt az egyetlen.
A nagy nekibuzdulás, szent elhatározás, a hit, a szabadság akarása ritkán bölcs.
Szerencsére.
Ha mindig mindenki bölcs lenne, csak nagy okosság lenne, s élhetetlen lenne az élet.
Akkor Michelangelo széklábat faragna, tényleg.
Az „ahogy lehet” nem mindig segít. Nem mindig elég. Mert van, amikor már sehogyan sem lehet.
A szabadság hiánya ilyen egy idő után.
1848. március 15-ig lehetett - valahogyan.
Aztán már nem.
Annyira nem, hogy van egy megválaszolhatatlan kérdés: ha tudta volna mindenki, az írástudók, a föld népe, a városok iparosai, a kereskedők, a koldusok, a papok s a szelíd szerzetesek, a felfoghatatlan bátorságú, nagyszerű bányászok, a deákok, a gyermekeikért remegő asszonyok - ha tudta volna mind-mind, hogy vége lesz s úgy lesz vége, akkor vajon el sem kezdik?...
Nem hiszem...
„Szabadság szerelem, e kettő kell nekem...”
Ez a költészet.
„Szerelmemért feláldozom életemet, szabadságért feláldozom szerelmemet...”
Van úgy, hogy ez az élet maga.
Az egyetlen lehetséges választás.
Nem átgondolva, nem mérlegelve, még csak a hősiesség pátosza sincs sehol. Mozdul a vér, mozdul a kéz - menni kell, és cselekedni.
Ez a Dózsa forradalma, Székely Dózsa Györgyé. Ez Tomori Pál érsek utolsó parancsa a mohácsi síkon: „Csatold le fiam a sarkantyúmat, hogy ha eszembe jutna, akkor se tudjak menekülni...” Ezt mondta Tomori Pál, s meghalt az ország, az egyetlen Magyarország, a haza Szűz Máriás zászlajával a kezében. Ez Bocskai ordas, csikasz hajdúinak fokoscsapása, Thököly nekibuzdulása, Rákóczi kurucainak halált megvetése s csupa szép kesergője aztán, miután egy másik síkon, a majtényin Károlyi Sándor odahagyja őket.
S ez március 15-e.
Egy nagyszerű, majdnem csak véletlen pillanat, aztán menni kell halni.
„Talpra magyar, hí a haza...”
És mennek - megyünk...
Dalosán, mámorosan. A Habsburg legkiválóbb tisztjei hagyják oda az esküt, mert nagyobb parancs a hazáé, bizony. A vak Csiha, a legutolsó koldus furulyáját adja a hazának, egyebe nem lévén, s annak csontvége menti meg aztán drága jó Damjanich életét a csatában. A kis Kuckó király meg a Tisza lékjébe vezeti inkább a labancot, s odavész maga is, mintsem hogy áruló legyen.
És Bem, Istenem... „Osztrolenka véres csillaga” szemébe nevet a halálnak. De a költőt, egyetlen Sándorunkat hátra parancsolja Segesvárnál, mert tudja mit jelent a törékeny ifjú nemzete számára.
És fut aztán Sándor a kukoricásban, és megy le a nap, és az orosz dzsidás nem tudja, mit jelent a törékeny ifjú nemzete számára...
„S holttestemen át fújó paripák vágtassanak a kivívott diadalra...”
Majdnem úgy lett, Sándor, megint majdnem úgy lett...
Nem rajtunk múlt.
Nem Steiner Vilmos zászlótartón múlt.
Ő is, ez a gyönyörűséges öregember is meghalt volna boldogan - de neki még annál is nehezebb sors adatott.
Élni...
A mámoros március, a nagyszerű, nemzetet kovácsoló harc, majd pedig a vég után is: élni.
Hej, de könyörtelen, de mennyire embert próbáló tud az lenni!...
Ráfaragta Steiner Vilmos negyvennyolcas magyar honvéd, negyvennyolcas magyar zászlótartó arcára magát a szenvedés.
Szép lett tőle ez az arc.
Azt üzeni Steiner Vilmos, hogy a bukás, a megalázás mögött is ott van a méltóság.
Hát azt mondom, ilyesféle néma méltóságban ordít a megmaradás, ha már nincsen helye máshol ordítani.
Szép márciusba, aztán a feltétel nélküli kapituláció csöndjébe, az Aradon kivégzett mártírok halálába kapaszkodott kétségbeesetten a nemzet, így vészelte át azt, amit mindezek nélkül nem is lehetett volna átvészelni.
Ezért szent március, s szent a világosi sík is. Ezért szent a legnehezebb emlékezet. Áldd meg Isten Steiner Vilmos zászlótartót. S ha gondolod - hát álld meg a magyart...
Velence - Utas és holdvilág
Szerb Antal emlékére...
„A vonaton még nem volt semmi baj. Velencében kezdődött a sikátorokkal.
Már amikor a motoscafon az állomásról befelé hajóztak, és elhagyták a Canale Grandét a rövidebb út kedvéért, Mihálynak feltűntek jobbra és balra a sikátorok. De ekkor még nem sokat törődött velük, mert eleinte teljesen lefoglalta Velence velencesége: a víz a házak között, a gondolák, a lagúna és a város téglavörös-rózsaszín derűje. Mert Mihály most volt először Olaszországban, harminchat éves korában, a nászútján.
Hosszúra nyúlt vándorévei alatt mindenfelé megfordult, Angliában és Franciaországban éveket töltött, de Olaszországot mindig elkerülte, úgy érezte, még nincs itt az ideje, még nem készült fel rá. Olaszországot is a felnőtt dolgok közé tette el, mint az ivadékok nemzését, titokban félt is tőle, félt, mint az erős napsütéstől, a virágok szagától és a nagyon szép nőktől.
Ha nem házasodik meg, és nem az a szándéka, hogy szabályszerű, olaszországi nászúttal kezdődő házaséletet éljen, talán mindhalálig halogatta volna az olaszországi utat. Most is úgy jött el, hogy nem is Olaszországba jött, hanem nászútra, ami egészen más. Különben is, most már jöhetett, mert már férj volt. Most már, úgy gondolta, nem fenyegeti az a veszedelem, ami Olaszország. (...)
Eltávolodva a Canale Grandétól, amely mentén állt a szállodájuk, a Frezzeria körüli utcákba jutott, ahol ilyenkor éjszaka is sok velencei járkált, azzal a különös hangyaszerűséggel, ami ennek a városnak a lakóit jellemzi. Az emberek csak egyes útvonalakon járnak itt, mint a hangyák, mikor vándorlásra indulnak a kerti úton keresztbe; a többi utca üresen marad. Mihály is a hangyaúthoz ragaszkodott, mert azt gondolta, hogy a bárok és fiaschetteriák bizonyára az emberjárta utak mentén terülnek el, és nem az üres utcák bizonytalan homályában. Talált is számos helyet, ahol italokat árusítottak, de valahogy egyik sem volt az, amit keresett. Mindegyiknek volt valami hibája. Az egyikben túlságosan elegáns emberek voltak, a másikban túlságosan egyszerűek, és egyikhez sem tudta asszociálni azt az italt, amit keresett. Az italnak valahogy eldugottabb íze volt. Lassanként úgy érezte, hogy azt bizonyára csak egyetlenegy helyen árulják Velencében, és azt a helyet neki ösztöne alapján kell megtalálnia. Így került a sikátorok közé.
Egészen szűk utcák ágaztak egészen szűk utcákba, és amerre ment, ezek az utcák mindegyre szűkebbek és sötétebbek lettek. Ha kinyújtotta két karját, egyszerre meg tudta érinteni a két szemben lévő házsort, a hallgató, nagy ablakos házakat, amelyek mögött, úgy gondolta, titokzatosan intenzív olasz életek szenderegnek. Olyan közel, hogy szinte indiszkréció ezeken az utcákon járni éjszaka.
Mi volt ez a furcsa bűvölet és eksztázis, ami elfogta itt a sikátorok közt, miért érezte úgy magát, mint aki végre hazaérkezett? Talán a gyermek álmodhatott ilyesmiről - a gyermek, aki kertes villák lakója volt, mégis félt a tágas dolgoktól -, talán a kamasz akart élni olyan szűk helyen, ahol minden fél négyzetméternek külön értelme van, tíz lépés már határsértést jelent, évtizedek telnek el egy rozoga asztal mellett, és emberéletek egy karosszékben; de ez sem biztos.”
Csak az biztos, hogy Mihály kamasz volt...
Mindent tudó, furcsa arcú, bizonytalan léptű kamasz, csupa élet és jövő és várakozás. Ilyen volt Mihály, mert száz esztendő is elmúlott már azóta, hogy elköltözött.
Előbb az életből költözött el, s nem sokra rá a régi otthonokból is, hogy itt lehessen szellem, Velencében. S mert nem élt már Mihály, csak kamaszok képzeletében, hát szabadon választhatott magának olyan életkort, amelyben úgy érezte, otthonosan mozog... És mert mindent tudott, hát ezt választotta. Velencét pedig azért, mert éppúgy irtózott az új dolgoktól, mint akkor, amikor még élt...
„Gondold meg: meghalni sokkal könnyebb és természetesebb, mint életben maradni...”
Ezzel vigasztalta magát Mihály, a túlvilági vándor és csak egészen kivételes alkalmakkor, nagy vigasságok, vagy nagy szomorúságok idején érezte, talán nincsen így mégsem. És azt is sejtette gyakran, amikor a bánatos, csonttá soványodott holdvilág szabta meg a mosolyok őszinteségét, hogy a vándorévek csak haszontalan csavargással eltöltött idők voltak, de neki haza kellene térnie azokhoz, akik nem idegenek. Csakhogy azok már régen halottak, és elsodorta őket a világ négy sarkára kóbor szele.
Hát ezért sietett annyira nagyon meghalni Mihály, az örök utazó. Mert ha meghal, hirtelen otthon lesz mindenütt. Kövérkés, mosolygós sóhajok szállnak fel a gondolákból Velencében. A vándor pedig ráülhet bármelyiknek hátára és benézhet a sóhajok segítségével a legutolsó, legeldugottabb, legszomorúbb sikátorba is. És mindezt úgy mintha csak régi öreg kutyát simogatna odahaza, elnyúlva a nagypapa karosszékében, tűzben elhamvadó fahasábok puha melegében. Irtózott Mihály a modernségtől, s mert modernséget liheg ez a kor hát Mihály mindig, mindig visszamenekül Velencébe.
Beteg századok óta haldoklik Velence, de a galambok minden éjjel hoznak a városnak egy kis maradékot, azzal aztán el van még egy napot a vén legény, s a rossz ködökkel beszökik hozzá a középkor is meg a reneszánsz is.
Testvérek ők ketten, középkor s reneszánsz, és elválaszthatatlanok. Mert igenis élet a középkor durva, vaskos, vásári komédiás, boszorkányos, lidérces, heroikus pusztulásra feszülő élet, de mégis Isten szabta rendje van, ami csak azért nagyon fontos, mert helyére szorította valahogyan az embert. És halál a reneszánsz, menekülő, dalos, múltba forduló, eszményi, gyönyörűséges, parázna, de bűnös a reneszánsz, mert először akkor hitte el az ember, hogy fölötte áll mindeneknek és a félelmetes velencei kőoroszlánok egyenesen a dózse fülébe suttogták, kinek kell mágiát, akasztófát állítani a Szent Márk tér mindennél barbárabb közepén.
Ezt is tudta Mihály, hiszen talán már mondtam, mindeneket tudott. És többre becsülte Mihály a szomorkás, bohém, halott Velence málló vakolatú pusztulását, mint a megváltásnak és fejlődésnek becézett világvégét. És régen tudta már, hol mérik azt az eldugott ízű bort, és oda hagyta az emberektől nyüzsgő utcákat.
Talán ezt is említettem, Mihály nem élt, legalábbis nem úgy, ahogy mi képzeljük el az életet. Eljegyezte Mihályt az örökkévalóság, az pedig mindig a halál nyomában lovagolt. Bizony sok mindent hozott az elmúlott száz esztendő, de örökkévalóságot bizonyosan nem. S ki van már mérve az idő, amikor Velence majd a tengerbe temetkezik, de addigra már semmiért sem lesz érdemes, úgy sem. De vajon hányszor fogja még addig megtenni Mihály az utakat? Hányszor fognak besettenkedni a ködök a lagúnák felé? Hány réteg vakolatot fog letörölni az enyészet Velence házairól? Hányszor nézi meg magát még a dekadens város napfénytörő piszkos vizeiben? Mennyi öreg vaksi szellem kísérli meg itt befejezni a halál utáni életet, s mind-mind hiába. Hányszor botorkál végig még vén Casanova a sóhajok hídján, s mindent megadna szegény, hogy még egyszer, csak egyetlen egyszer szenvedhessen. Jóban van Mihály Casanovával, már csak azért is, mert Mihály szerelme is itt él, ezért akad beszélni valója a két halottnak. Mihály szerelme Éva, Ulpiusz Éva. S az a furcsa, hogy Éva él. Ugyan miért van az, hogy a bohémek örökvándorok, éjszakai utasok, garabonciások, lélekvarázslók, mind átsietnek a túlvilágról, hogy szerelmeiket itt hagyják, had érezzék mindig a hiányt, meg a múlhatatlanság nehéz gyötrelmét. Így maradt itt Éva is. Kijárván szegény a halottak szigetére, emlékeket szedegetni, elmúlott szép korokról, emlékeket szedegetni, és életben maradni, ez marad az örök asszonyoknak, akiket Casanova, Szindbád vagy éppen Mihály szeretett.
Emlékeket szedegetni, és elhinni, igaz volt minden, mégis új. Ez bizony nem könnyű foglalatosság, nagy elhatározás kell hozzá, vagy lélek és sokféle tudás. Ismerni kell a közvetlenséget, romló házak bánatát, üres, vaksi ablakszemek éjszakáit, ki tudja mennyi, éles kilincsek otthonokat őrző konokságát, a sikátorok titkait. Elmúló évszázadok nagyszerűségét, elmúló évszázadok bűneit. Egy utcai kútra vésett felirat megtartó erejét, rozsdálló vasak, rácsok, párkányok minden sóhaját. Sarokra állított sok százesztendős Jézus tekintetét, a háztetők cserepeit, melyek alatt az álmok laknak, egy vadszőlővel befuttatott terecske árnyékát, a simára csiszolódott lépcsőfokokra tapadt láthatatlan lábnyomokat, és tudni kell, hogy a lesz csak a volttal együtt jelentett valamit. Tudni kell, hogy mit jelent egy olyan ország, ahol a gyerekek úgy hajigálóznak a kétezer éves cserepekkel, mint máshol a papsajttal. És végül, még tudni kell szeretni, halálba siető férfit, árnyékot, nem lévőt, mindig útra kelőt, magányos garabonciást. De még az is lehet, hogy csak a halálba sietőt, nem lévő, mindig útra kélő, magányos garabonciás szerethető igazán. Ezt nem tudta eldönteni Ulpiusz Éva. Csak kijárt a halottak szigetére és kereste Mihály sírját, amit soha meg nem találhatott. Aztán felült Ő is egy sóhajtásra, vagy a lagúnák fölött lopódzó ködökre, és elhatározta, életben marad. Velencéért, s hogy legyen, aki majd elmeséli, elmeséli akkor is amikor Velence a tengerbe süllyed, amikor már nem lesz érdemes, de életben kell maradni.
„Élni fog Ő is, mint a patkányok a romok között, de mégis élni fog.
És ha az ember él, akkor még mindig történhetik valami.”
Ezer év
,,(...)Vajon megmozdulnak a magyar csontok a földben, midőn olaj katonák csizmasarka tapodja őket? Megremeg a föld, amely egy félszázad előtt itta a magyar vért, hogy újra vért kapjon italul? Itt minden talpalatnyi terület a magyarság csatamezője volt. Az élet, a szó, az érzés, a magyar levegő mindig csatában volt a hegyszoros mögött lakó ellenséggel. A fejszét nemcsak a medve ellen kellett élesre kifenni, hanem az erdőségek mögül fenyegető ökölre is.
(...)
Erdély, romantikus tüneménye, történelmi ó-aranya, gyöngye és féltett menyasszonya Magyarországnak, visszaveszünk a rabló nyergéből.”‘
E sorokat Krúdy Gyula írta Erdély román megszállásakor.
Miért írta vajon Krúdy Gyula e sorokat Erdély román megszállásakor?
Krúdy - a nő, az étkek, a bor, a pillanat, az el nem múló élvezet, öröm és a szomorkás elmúlás apostola...
Mit számít Erdély s a történelem annak, ki csak a pillanatban és saját múltjában él?
Mindent...
Mert a pillanat is, a legönzőbb élet is csak akkor lehet teljes, ha önmagán túlmutató múltja van.
Csak úgy nem lehet örökérvényűén megenni a marhahúslevest, s kiverni csontházából a remegő velőt...
Ezer esztendő kell beleszoruljon abba a mozdulatba, különben üres póz lesz csupán. Aki ezer esztendőnyi bizonyossággal
‘ Krúdy Gyula: Erdélyi krónika (Pest, 1916; Tevan kiadás, 1917) üti ki csontházából a velőt, az nagy valószínűséggel úri daccal, virtussal tud meghalni a hazáért is.
Ilyesmi virtussal vannak teleírva a krónikák amúgy...
A Leonidász király spártai katonái - ők is ismerték az örök parancsot. A Thermopülai-szorosban nem a hedonizmus, nem a dionüszoszi vékony fiú állt, virággal a hajában, hanem az örök parancs martalócai. S Mucius Scaevola sem volt túl modern - fenn is maradt neve, évezredeken át...
S fennmaradtak a magyar nevek is.
A hét vezéré, a vérüket kupába csorgatóké, esküt tevőké. Árpádé, a honfoglalóé.
S fennmaradt Istváné, az államalapítóé, de azoké is, akik véle szemben az ősit akarták megőrizni. S tudjuk még, kicsoda volt Búvár Kund, és Zách Felícián... Kicsoda volt Kinizsi Pál, a foga között török hullával táncoló, és jóleső érzéssel mormogjuk, mintegy bosszú képpen is, hogy „nyögte Mátyás bús hadát Bécsnek büszke vára...”. Minden magyar elképzelte már legalább egyszer életében azt a halált, a lófő székely Dózsa Györgyét, és az a halál az iszonyat egyik hátborzongató jelenése minekünk.
S tudja - aki tudja -, hogy a mohácsi síkon, rekkenő hőségben Tomori Pál parancsot ad szolgájának, hogy az csatolja le lábáról sarkantyúját.
- Miért uram? - kérdezte rémülten a szolga.
- Hogy ha eszembe jutna, akkor se tudjak menekülni, - felelte a magyar sereg fővezére.
S a mohácsi síkon, rekkenő hőségben „Jézus segíts!” kiáltással vágtattak a török ágyútűznek ők, a nem modern férfiak, a mi őseink... S tömegsírjuk zarándokhely, ma is...
Ahogy Szigetvár is az.
És Drégelypaiánk is az.
És Eger is az.
És...
Uramisten!
Mennyire nagyszerűen tudtunk mi mindig elpusztulni...
S ha sorolnánk most napestig a példát, akkor sem érnénk a végére. És igenis, a Don felett sikító szél is a haza üzenetét hordja odalett szép leventéknek. Akiktől nem kérdezték, akarnak vagy nem akarnak, s azt sem, hódító vagy honvédő a háborújuk...
És Mansfeld Péter sem kérdezett semmit, csak azt tudta, 16 évesen, hogy 16 év untig elég volt felnőni a feladathoz. A feladat meg egyszerű, ugye: szembeszállni egy szörnyállammal, s a megszálló iszonyatos hatalommal.
Férfivirtus csupán, ugye, pacifisták, moralisták, nyavajgók -sok puha-puha tenyér...
Ez ezer év.
A bizonyosság, hogy van hazánk, és nem csak lakunk valahol.
A bizonyosság, hogy a haza nem csak az a hely, ahol jól lehet lakni.
Ha az lenne, akkor már semmi sem lenne. Csak akciófilm, kóla és elbambult tekintet.
S mert nagy erők álltak össze, hogy így legyen, nem árt megnéznünk olykor, hogyan eszi Szindbád a húslevest. Aztán elolvasni, hogyan beszél Erdélyről. Elolvasni néha valamit ebből az ezer évből. Mert a mi megváltásunkat már lehet, hogy elvitte az ördög. De a gyerekeinkéért még tehetünk valamit...
Tél
Télen a Tél felszállt a Kosztolányi Dezső téren a sárga buszra, és elindult Érdligetre.
Jegyet nem vett, szabadsága volt erre. Sajnálták, hogy olyan öreg, meg rongyos, meg reszketeg, piszkos is volt, mint aki egész nyáron a híd alatt aludt, aztán be volt csípve kicsit, a szaga se volt jó, és persze, nem is nagyon látták, hogy ott van, ugyanis más dolgokat szoktunk gondolni a télről, tudományosakat, csillagászatiakat, csupa földforgás, meg dőlésszög, meg éghajlati övek, azt szinte senki se meri gondolni manapság, hogy a tél az Tél.
Leghátulra ült a Tél, bevackolt, húzott egyet a karcos pálinkájából, evett egy falat zsíros disznósajtot - az a kedvence volt neki -, aztán hamar elbóbiskolt.
Délután volt csak, de már majdnem sötét. Így szokás ez télen, merthogy a Tél öreg is, részeges is, elalszik hamar.
A Kamaraerdőre rádermedt a csönd.
Az erdő legutolsó őze rávakarta bánatát egy fa kérgére, aztán elindult valahová, és örökre indult el, ami komoly elhatározás.
Lent, az út alatt eldöcögött egy villamos.
Télen, amikor pengeéles a sötét, annyira, hogy elmetszi a leheletet, amikor elindul az utolsó őz és nem tudni hová, amikor elpihennek a kicsi madárszívek, s gyakran örökre, télen, amikor üvegekbe zárva mosolyog a nyár a kamrákban és nagyokat hallgat az ódon almaillattal, aki a legjobb barátja őneki, nos, ilyenkor nagyon szomorú, ha lent, az út alatt eldöcög egy villamos.
Olyan munkásszállásos az, megfellebbezhetetlen, visszavonhatatlan és zokni szagú.
Diósdnál megerjedt a buszon a meleg.
Megereszkedtek a sálak, a kabátgallérok, a libabőrök. Elmúlt az érzés, hogy milyen jó lenne zsebpiszoknak lenni. A kalauz a hozzá legközelebb lévő utassal átbeszélgette azt a pillanatot, amikor égre tartott, göcsörtös karokkal, hangtalanul meghaltak a barackfák.
A Gördülőcsapágy Művek kiböfögött egy adag melóst, felszálltak azok is. Akkorát néztek bele a sötétbe, amekkorát csak műszak után lehet, ha amúgy sincsen semmi értelme az egésznek.
Még a disznó is meg fog halni a hétvégén - halihó! -, de ez már nem a Furfangos Cintula szegénysége, ez valami más... A lelkek se kunkorodnak befele, még ennyi sincs, gördülő csapágyat csinálni nem mandala készítés, felfüggesztette működését a történelem, rossz, megbarnult fogakba, sárga ujjakba, használt autógumikba ültetett muskátlik közé költözött az Idő, a busz leghátulján elaludt a Tél.
Megyünk mind Érdligetre...
Leszállok, még csak délután van, ragyog a nap, élő csirkét visz egy asszony a lábainál fogva, rövidnadrágban vagyok, a nagy biciklivel jövök, csak a váz alá bújva tudom tekerni akkora...
Visszanézek még a buszra, tétován, de már meg is szólal a csengő, bezáródnak az ajtók, odafent összébb húzódnak szegények valami fagyos lehelettől, a Tél meg alszik, mélyen, bután, nyálfolyatva a hátsó ülésen - ezzel a visszanézéssel el is múlt a megértés pillanata, beugrok inkább a Casinóba, és eszem egy jó jaffa fagyit.
Fertelmes büdösség van idebent, az Elek papa meg feltámadt, vagy mi a fene, ott ül szokott helyén a sarokban, mellette a botja, kinyújtva a műlába, és majd kicsattan, olyan nagy és egészséges fél lábbal is, aztán Elek papa Zsurkról való, nyilvánvaló tehát, hogy az ördöggel cimborál, Zsurkra ugyanis vonattal kell menni, háromnegyed napot, hát ki a fene lakhat ott Elek papán meg az ördögön kívül...
Persze sokáig azt hittem, hogy nincsen Ördög, ahogy Isten se, mert ha mégis, akkor az nagyon bonyolult.
Gondolkodtam ilyesmikről, még jaffa fagyi nyalás közben is, gondolkodtam sokszor, amikor még mindegy volt, és féltem. És ringattam magam tanulás közben, előre-hátra, az egész felsőtestem, és nem tanultam meg soha semmit, csak a Walesi bárdokat, és láttam a lángsírt, és Isten nem volt sehol a lángsír környékén.
A végtelenről is gondolkodtam, és az jó volt. Azt gondoltam, hogy a végtelenben semmi sem egyszeri és megismételhetetlen, és most, ebben a pillanatban végtelen sok gyerek fekszik az ágyban, nézik az érdligeti kertet, a régen halott, pöcén nőtt körtefát, hallgatják a végtelen sok gyerekek a kert furcsa, kicsit öreges meséit, és arra gondolnak a végtelen sok gyerekek, hogy a végtelenben semmi sem egyszeri és megismételhetetlen.
Végtelennek lenni és öröknek, az mégiscsak jobb volt, mint így, ilyen kiszolgáltatottan.
Aztán jött még Fekete István.
Ballagó idő - hát, az is az örökkévalóság ígérete.
Olyan nagyon sokkal több nem is nagyon tud történni, van talán tizenöt-húsz könyv, abból össze is áll a világ, a többit már csak az ész eszi meg, aztán kövérre hízik, elzsírosodik, mégis folyton csak zabálna tovább, olyan kilátástalan az egész, olyan hiábavaló, annyira csúnya.
Kert, őszi bogár, sufni, poloska íze a málnán, és olyan csönd éppen, mint a méz csurranása.
Talán már csak az anyám halálán fogok olyan fájdalommal sírni, mint a vak Csiha furulyáján...

Sietek, bebújok a nagy bicikli váza alá, és tekerem, mert ásni kell.
Apám sokszor ásta fel a kertet.
Szép, akkurátus sorokat ásott, nagyon kellett ügyelnem, hogy az enyém is olyan legyen, tessék-lássék ugyanis nem lehet, hiába nem szól, nem szid, látszik a szemén, hogy csalódott, és akkor én már hová legyek...
- Bírod még?
- Bírom...
- Akkor jól van... Dagadt, fehér cserebogárpajorok - az Undokság maga. A Másvilág követei. És még csak fel sem üvöltenek, ahogy az ásó kettémetszi áttetsző, kocsonyás testüket.
Senki sem tud olyan fenyegetően meghalni, mint Őfelsége a cserebogárpajor...
A sok Ölés után pénzt loptunk a Szűz Máriától...
Kicsi fülkében állt Szűz Mária, előtte vaskerítés, körülötte sok aprópénz, férjüket, fiaikat vesztett öregasszonyok dobálták be neki a fényes érméket, mi pedig kiloptuk mind, mert fiatal, vékonyka, életerős karunk befért a rácsok között - és mert éppen nem védte Szűz Máriát a korszellem. És vettünk a fényes pénzekért jojót az Osváthnál, piskóta karika az, benne csoki meg folyós vanília, és finom, bár Nagyapa szerint az utolsó cukrász is elment Horthyval, és amit ma adnak süteménynek, annak mindnek kristálycukor meg margarin íze van.
- Kisfiam, nem szabad pénzt lopni Szűz Máriától, nem való az, jaj, ki látott már ilyet...
Annyi fenyegető szelídség és bánat volt a Nagymama hangjában, hogy napokig szégyelltem magam, és el sem mertem menni Szűz Mária előtt.
Nagy vagyok...
Kicsi a fiam tenyere, ahogy az enyémbe simul.
A Kutyavári úton megyünk, ketten, talán nincs is most más a világon, és még nem tudom, szereti-e majd mindezt, azt sem tudom, lehet-e majd szeretni, s hogy mennyi álmomat tudja megőrizni arra az időre, amikor nem leszek, de aprót kotrok elő a zsebemből, és bedobom Szűz Máriának.
A Telet valahol Százhalombattán tették le a buszról. Talán inkább lelökték. Elterült az árokparton, kereste a piáját, káromkodott, aztán elindult visszafelé.
De nem érkezett meg.
Érdligeten megint elmaradt az igazi fagy.
Ott voltam gyerek...
Álmok
Mert nincsenek kicsi álmok...
Utólag, a magát mindig bölcsebbnek gondoló utókor rangsorolhatja az álmokat, válogathat is közöttük saját ízlése vagy érdeke szerint - az álmoknak akkor is önálló értékük van, mert álmok nélkül nem lehet élni ugyanis.

István álmát talán senki sem gondolja kicsinek, nevetségesnek, esetleg korszerűtlennek.
Amiről István álmodott, az kíséri ezt a nemzetet ezer esztendeje.
Erős, gazdag, független, európai Magyarország - ezt álmodta a szent király, s álma minden új generáció nehéz öröksége, ezer éve már.
Mert olykor, ha az álmok megvalósulnak, nehéz örökség lesz belőlük. S mert István álma egy nemzet álma lett, hát nincs ennél nehezebb, megkerülhetetlenebb, nagyszerűbb örökség.
Ezt az örökséget próbálta menteni IV. Béla a Muhi pusztán, s ezt gondolta újra, megalázva, megverve odalent délen, Klissza várában is, hogy végül hazatérve másodszor is hont alapítson.
Ezt az örökséget vitte magával Mohács mezejére a magyar sereg, amikor „Jézus segíts!” kiáltással belerohant a török ágyútűzbe, Tomori Pál érsek pedig, kezében a haza Szűz Máriás zászlajával lecsatoltatta sarkantyúit, hogy ha eszébe jutna, akkor se tudjon menekülni...
Bizony, álmok nélkül, hitek nélkül hősiesség sincs, hősi halál sincs. S olykor álom lesz a haza is, akkor pedig egy álomért kell meghalni. Ezért az álomért halt meg Szondi György és Zrínyi Miklós. A haza álma, Szent István öröksége adott erőt Dobó Istvánnak és vitézeinek Eger falainál, amikor halálra szántságuk jeleként felállították a legmagasabb bástyán a koromfekete koporsót. A haza álma vezette Sárközit, a rongyos cigányembert, aki ezért az álomért az egri hősök között is az egyik legnagyobb hős lett.
És ismerték a haza álmát, a haza parancsát az ordas, csikar hajdúk is, akik a földön háltak, korommal kenték hajukat, vasalt talpú cipőt viseltek, úgy hajtották a marhát lábon Európa piacaira - aztán ha halni kellett, hát meghaltak a hazáért, zokszó nélkül, a legnehezebb csatákban, mindig az első sorban.
A haza álma vitte Segesvár mellé Petőfit. „Potomság!” - mondta, amikor a csatából menekülők figyelmeztették a veszélyre, aztán leszúrták a kukoricásban. S halálából a nemzet legendája lett - a megmaradás legendája...
Ahogy az aradi tizenhárom is legenda lett, mert hát errefelé ilyesféle halálokkal lehetett belépni a legendák, a halhatatlanok világába. De nem ez járt gróf Vécsey Károly fejében, amikor utolsóként a bitófa alá lépve először megcsókolta az előtte kivégzett szerb határőrivadék, Damjanich János élettelen kezét, majd „éljen a haza” kiáltással kilehelte lelkét. A haza álma, a haza parancsa járt a fejében, és a becsület, amelyre kényesek voltak azok a férfiak...

De hát csak halállal lehet eleget tenni Szent István nehéz örökségének?
Nem.
Az életben maradás, a megmaradás hősei nélkül nem lenne semmi sem.
Ők őrizték ezt a kultúrát, ezt a nyelvet, amelyet mindig el akartak venni tőlünk, de nem sikerülhetett, mert tovább élt minden, a legnehezebb időkben is, „évszázadokon át a behúzott vállú parasztok közt”...
Igen, a földbe állt, évszakok váltakozásába törött szép magyar parasztemberek, Hunniától Pannóniáig, Szabolcstól Burgenlandig, ők őrizték Magyarországot akkor is, amikor az „okosok”, a „műveltek”, az „európaiak”, a mindig mindent jobban tudók már temették a hagyományt, temették a régit, temették az ősit - temették Szent István országát és népét.
Aztán a városok polgárai - a keze munkájára büszke, szorgalmas, magában bízó iparos, ő őrizte. Akinek az volt az álma, hogy ivadékai már tanulni fognak, s európai műveltséget szerezve „magasabb hivatalban” szolgálják majd a hazát - de a hazát szolgálják, mert nincs az az európai műveltség, amely elfeledtethetné egy magyarral Szent István örökségét.
Igen, nincsenek kicsi álmok...
Olykor a lehetőségekhez szabott, történelem által behatárolt álmok lesznek a legnagyobbak, a legnehezebbek. Megtanította ezt nekünk a XX. század...
Dédszüleink álma az volt, hogy megőrzik a maradék hazát. Megőrzik itthon, a magyar államiság alatt, s főleg megőrzik idegenbe szakadva, ahol az idegen államok a legnehezebb, legsötétebb próbája várt rájuk... S mert a hatalmasok szeretnek nevet adni az álmoknak, hát irredentizmusnak, nacionalizmusnak becézték dédszüleink legszebb, legtisztább álmait.
Mert ugyan mit tudott ezekről a fogalmakról Székelyderzs népe? Semmit sem tudott. Székelyderzs népe csak ünneplőbe öltözött, megsütötte a hagyomány szép kenyerét, átkötötte azt nemzetiszín szalaggal, és úgy várták a bevonuló magyar leventéket. De a magyar leventék nem vonultak be. Székelyderzs határában húzták meg az új határt, Székelyderzs pedig idegen fennhatóság alatt maradt. Kimaradtak szegények még a pünkösdi királyságból is. Hazamentek hát, levetették az ünneplőt, s újra dologba fogtak. És padlásokra kerültek a régi zászlók, és a szívekbe költözött megint az elmúlott ezer esztendő, a szívekbe költözött Szent István álma. És ha hallották olykor a nagy király Imre herceghez intézett intelmeit, azt belőle, amit mindig idéznek a soknyelvű ország erejéről, a befogadás fontosságáról, akkor bizony keserűen nevettek, vagy keserűen káromkodtak... És keserűen nevetve, keserűen káromkodva, keservesen zokogva őrizgetik Szent István álmát, a hazát, a kultúrát, a nyelvet, s befogadnak mindenkit, aki meg sem kérdezi, jöhet-e...
Dédszüleink álma valóra vált: talán ők maguk sem hitték, hogy Trianon után létezhet még haza, létezhet megmaradás - de a konok, mindent kibíró magyarok úgy döntöttek, hogy létezhet bizony. Úgy döntöttek, odaát, a határokon túl is, még akkor is, amikor az anyaországtól nem várhattak semmi segítséget, semmi szolidaritást, mert az anyaország urai éppen beleájultak az ostoba, önfeladó, hazaáruló internacionalizmusba...
Dédszüleink megvalósult álma megint csak nagyszerű példa, és el nem tékozolható örökség...
Nagyszüleink álma az volt, hogy felépítik a romokban heverő országot.
Pincékből előbújva, még számba sem vett halottak vádló emlékétől kísértve, a nagyhatalmaktól a keleti sötétbe, bizánci-szovjet birodalom karjaiba lökve sem adták föl. Tégláról téglára építették fel megint, ki tudja hányadszor ezt az országot, miközben történelmünk legsötétebb figurái alázták, ölték, internálták őket, s még azt is el akarták venni tőlük, ami a legszentebb: a nemzeti önbecsülést.
És akkor egyszer csak azt mondták, hogy elég volt. Az az „elég!” - az lett 1956. A világ egyik legszebb, legbátrabb, legnagyszerűbb forradalma. Szent István álmáért, a szabad, független, gazdag Magyarországért. Csak hát a világ megint nem akart szabad, független, gazdag Magyarországot, és illedelmesen félrenézett, amikor nagyapáink nemzedékét keresztre feszítették. Az illedelmes félrenézésnek is volt neve, hiszen tudjuk, a hatalmasok az álmainkat is szeretik elnevezni, és saját gazemberségüknek is adnak mindig valami szép nevet. Az akkori félrenézésnek „reálpolitika”, meg „nagyhatalmi politika” volt a neve. Mi magyarok meg itt maradtunk, és felkötötték Mansfeld Pétert. Aki tizenhat évesen pontosan ismerte a haza parancsát. Igen, Mansfeld Péternek köze volt Szent István álmához, ehhez a hazához. Azoknak, akik megvárták míg nagykorú lesz, aztán bitóra küldték, nem volt közük hozzá. Sem Istvánhoz, sem a néphez, sem a hazához. Azok még csak hazaárulók sem voltak, mert a hazaáruláshoz kell valami közösséget vállalni a hazával, hogy legyen mit elárulni...
Apáink nemzedékének ez jutott. A tizenhat éves forradalmár, Mansfeld Péter gyilkosainak államában embernek maradni. Van úgy, hogy álommá lesz ez is - az emberség megőrzése.
Nincsenek kicsi álmok, meg aztán, ki merne rangsorolni álmok között, mégis: néha úgy tűnik, apáinknak volt a legnehezebb álma.
És valóra váltották.
Emberek maradtak.
Dolgoztak, sokszor erőn felül - munkába, családba, utódokba menekülve, és soha fel nem adva a legbelső meggyőződést, a soha ki nem mondott igazságot a mindennapos hazugság szörnyű, embert próbáló hétköznapjai közepette.
Nagyapáink mondogatták apáinknak, s apáink mondogatták minekünk: vége lesz egyszer.
Mondogatták, de talán nem hitték, soha, egyetlen percre sem...
És sok nagyszülő elballagott az örökkévalóság országútján, és nem élte meg sajnos, amit minekünk megélni adatott...
Hogy mégiscsak vége lett...
Hogy az álmok gyorsabban váltak valóra, mint ahogy mertük azokat megálmodni...
Álmodtunk az 56-os hősök, a forradalom igazságáról, s arról, hogy egyszer tisztességben eltemethetjük őket, virágot vihetünk sírjaikra - s még csak álmodtunk erről, amikor ott álltunk a Hősök terén, a mártírok sírjánál...
Álmodtunk a független Magyarországról, de amikor tíz esztendeje kimondtuk, hogy a szovjet csapatokat vonják ki hazánk területéről, még az orrunkra koppintottak, még hosszú cikkeket írtak arról, hogy forrófejűek és felelőtlenek vagyunk, és ne húzogassuk az oroszlán bajszát...
És elmentek a szovjet csapatok, és virággal búcsúztatták őket azok, akik haragudtak, hogy küldtük őket...
Álmodtunk szabad választásokról, demokráciáról, többpártrendszerről - álmodtunk szabadságról, és még fel sem ébredtünk, amikor valóra vált minden álmunk.
Ez a mi nemzedékünk dolga.
Sáfárkodni megannyi előttünk járó szent, tiszta álmával.
Megköszönve dédszüleink, nagyszüleink és szüleink minden álmát, a soha fel nem adott hiteket, reményeket, megköszönve a megmaradást - álmodni újra valami nagyot...
Mégis el kellene bújni...
...Öreg, porszagú könyvek közé. Oda, ahol nincsen semmi modernitás.
Ahol nem tehető fel a kérdés, hogy ment-e a könyvek által a világ elébb...
Mert két világ van.
És magányosan, titokban, éjféli órán, amikor a suttogó árnyakon és múltakon, és halottainkon kívül csak a lelkünk és a maradék tisztánlátásunk van velünk, legalább akkor valljuk be: nincs egymáshoz köze annak a két világnak.
A modernitásba, fejlődésbe ájult világ most, a szemünk előtt próbálja megölni az öreg antikváriumok, az öreg könyvek, a megsárgult titkok régi szép világát.
De mégis úgy van valamiért, hogy nem fog neki sikerülni.
Még egy kicsit fogyasztunk, még egy kicsit „boldogok” leszünk, még egy kicsit örülünk a mi „javainknak” - azután majd rájövünk hirtelen, hogy nincsen sok fontosabb az Ulpius-ház varázslatainál. S hogy mégis Ervinnek volt igaza, amikor odahagyott mindent, és fölköltözött Gubbióba... És ami Macondoban történik, annál különb dolgok nem igen bírnak történni New Yorkban sem. És hogy Yossarian óta szócséplés minden újabb közlendőnk a háborúról. És amit Mikszáth nem tartott méltónak papírra vetni, az nem méltó arra, hogy papírra vessék.
És hát persze Krúdy...
Ugyan mi eshet meg elhájasodott lelkünk bugyraiban, amiről nem számolt már be a vén bohém, a szép, pirospozsgás garabonciás?
Ilyesmiket fog felismerni nemsokára egy generáció.
Szomorú-boldog generáció lesz az.
Mert még az is lehet, hogy romokon fogja újra kezdeni... Mit is? A fejlődést...
És talán nem is marad meg más nekik, mint néhány porszagú antikvárium. Néhány mázsányi elfeledett, kiröhögött, régi és örök tudás...
Mert ugye a Felvilágosodás metsző, jeges szél járta pusztaságában is kivirágzott valahogy a szentimentalizmus, mert legalább Rousseau észrevette az ész kultusza mögött a jól karbantartott, mindig frissen olajozott nyaktilót...
És nekünk, ide, ebbe a nem is tudom milyen korba már Felvilágosodás sem jutott.
Már csak állunk bambán, mint valamikor a dinoszauruszok, és elzúg fejünk felett a média meteorja.
Nagy „hírfelhő” támad, ami eltakarja a napot, és lőn sötétség a vizek felett, és reánk zúdul a szenzációk szökőárja - de néhány „hitehagyott” már kebelébe rejti a múlt idők korszerűtlen könyveit, és indul elbújni valahová - a nyugalom sivatagába.
Ott találkozunk majd, a Könyvhéten, hej boldogtalan víg cimborák!
„...Jer Ossián, ködös, homályos énekeddel...”
Mégiscsak úgy vág neki az emberfia legtöbb dolgának, hogy mögéje képzel egy kis örökkévalóságot.
Akkor is így van ez, ha amúgy eszébe sem jut.
Íróféle meg nemigen lehet meg efféle káprázat, önámítás, reménykedés nélkül.
Ki a fene akarna írni csak a holnapi hírlapba?
A holnapi hírlapot is odagondolja titokban az íróféle a halhatatlanságba. Hogy hátha eljön majd az idő - eljön, mindig... -, amikor mindenféle tudni vágyó ifjak, meg múltba révedő öregecskék előbogarásszák a valamikori hírlapokat, hogy sejtsenek valamit abból a korból, ami nekik már csak mese.
Mentalitástörténet...
Egész tudománya van már a történelemben annak, hogy sokkal többet lehet megtudni egy adott korról a fennmaradt apró-cseprő semmiségek, pletykák, viccek, tyúkperek, nyilvános kivégzések, hálószobatitkok, no és persze a hírlapok segedelmével, mint a hivatalos történelmi munkák, hivatalos okiratok böngészésével.
Mert a hivatalos munkák - nevezzük őket forrásoknak - mégiscsak hivatalosak valahogyan.
Frász se tudja, miféle képet alkotna mirólunk az utókor, ha átfutná az elmúlt tíz esztendő sajtóját, végignézné az elmúlt évek televíziós műsorait...
Ha az utókor normális marad valamicskét - „ha lesz emberi arcuk egyáltalán, akkor csókolom őket...” -, bizony elmebeteg kornak fogja tartani ezt a miénket.
Olyannak, amelyikben nem volt semmi-semmi kapaszkodó.
Amelyben odáig jutott a Fejlődés, hogy elvesztettünk mindent.
Amelyben nem volt semmi heroikus, csak a vékonydongájú, önimádó, önmaga gyűlöletét másság-tisztelettel gyógyítgató, frusztrált és hedonista cinizmus járt-kelt a butácska szlogenek, meg porba dőlt hajdani értékek között...
Akkor viszont egészen jól fogja mutatni korunkat a sajtó.
És egyszer csak, egy álmos, csöndes, poros nyárutón valamelyik leendő bölcsészpalánta ráakad majd Ossián ezredfordulós leütéseire.
Nem is lesz majd különösebb kedve az egészhez, csak úgy szórakozottan belelapoz a sárgult, kesernyés illatú, zörgő papírokba - és észre sem fogja venni, hogyan múlik el fölötte a nap...
És rácsodálkozik majd, hogy „hát jé!, akkor nem is volt teljesen elmebeteg az az ezredvég?”
Mégsem kereste mindenki az újat?
Volt lélek, ahol elbújt mindenféle kiátkozott hagyomány?
Volt hírlapíró, aki tényleg a pillanat mögé látott?
Volt író, aki hírlapban is míves szöveget hagyott hátra, és szembe merészelt szállni a korszellemtelenséggel?
És egy disszertáció körvonalai bontakoznak ki leendő bölcsészpalánta fejében, amelyben majd Ő lerántja a leplet arról a sztereotípiáról, mely szerint hanyatló, beteg, ostoba, gusztustalan kor volt az ezredvég.
Ki fogják nevetni szegény bölcsészpalántát ezért.
Pedig kicsikét igaza lesz.
Annyira lesz igaza, ahány Ossián írogat manapság a mindenféle lapokba...
Szellemek
...Akkoriban este tízkor kikapcsolták a város fényeit - már ha felkapcsolták egyáltalán.
Alig kivehető sziluetté fogyott hirtelen a Lánchíd, mozdíthatatlan, nagy sötétbe ájult a Bazilika kupolája és a Vár, ó, az én váram is sötét lett, leginkább a Halászbástya, ahol elért bennünket többnyire az a tíz óra.
Oda jártunk minden este, szellemeket lesni.
Mert szellemek és boszorkányok pedig vannak, Könyves Kálmán is csak meg akarta menteni őket, azért mondta, hogy nincsenek.
Szellemek és boszorkányok vannak, különösen az embertelenség sötétje szüli őket szaporán.
Minden este láttuk ott Krúdy Gyula szellemét, a Szalag utca felől jött, sétapálcás, hosszú sálas alakja egészen olyan volt, mintha Aristid Bruant lépdelt volna a Montmartre oldalában. Pedig hát, Ő csak a Poldi bácsi Mélypincéjéből jött, vagy oda igyekezett - a végeredmény szempontjából ez mindegy. S mintha öreg konflis is lopakodott volna mögötte, sovány, beteg, de hivatalára büszke konflislóval, sovány, beteg, de mindent tudó, bajusz alá dörmögő kocsissal.
És jöttek a nők, jaj, a nők...
Többféle a nő, ha szellem...
Édes lányka egynémelyik, pirulós ám ravasz, s ártatlansága maga a romlottság. Érett asszony a másik része, egyetlen simogatásuk ördöggé teszi a jámbor férfit.
Megfogtunk olykor egyet-egyet a nőszellemekből, felvittük őket a Halászbástyára, és varázslatot tettünk velük, szóból, versből készült a varázsital, meg hallgatásból is, s a csöndhöz külön arcot szabtunk magunknak, vékonyat, elgondolkodót, kék füstöt orron át hosszan kifújót, távolit és titokzatosat - mert ennyi mindent megtesz a férfiember, ha szellemnőket kíván, a legszentebb, legmocskosabb, legtestibb kívánással...
Egyetlen vöröses fény szabta át akkor az éjszakát, bántón.
- Mi az ottan? - bökött a fény felé Krúdy szelleme, és megremegtek orrcimpái a vöröstől.
- Jééé! - mondták a szellemnők, és máshogyan remegtek, forrón.
- Táváris prepádávátyelnyicá... - suttogtam én, mintha már jó lenne.
- Mióta ember néz az égre, vörös csillag a reménye... - vihogta Gyuri, úgyis mint egy, ki kemény mell után kap.
Aztán - mert mindig van aztán - előtántorgott valahonnét az érettségi, s jött az első nyugati út. És Tübingen girbegurba utcácskáin járva egyre erősödött a felismerés, hogy bizony haza kell majd menni mégis. Mert bár éjszaka ott is előjöttek a kísértetek, jött Hollandus Mihály és az Üvegemberke, jött szénégető Műnk Péter és a kövér Ezékiel, meg még a Tánckirály is, csak úgy tódultak mind a Fekete erdő hűvöséből, a rémületes Spessarti fogadó sikolyokkal teli szobáiból - kevés szót értett vélük az ember, mitagadás. Haza kellett jönni a szelídebb, szomorúbb, szegényebb, megalázottabb kísértetek közé, szegényebb, otrombább de ismerősebb mesék közé, haza, az Ulpiusékhoz, nehéz, ártó pálinkákat inni, egyedül, kiskocsmákban, mint a rosszemberek, haza kellett jönni gyűlölni a vörös fényt az éjszakában.
Az a gyűlölet, az volt a bizonyosság, hogy majd egyszer mégiscsak történni fog valami.
Hogy egyszer mégiscsak elmennek a tokák, a virsliujjak, a hullámos frizurák, rossz fogak, rossz öltönyök, hazugságok, hazaárulások, gyilkosságok - elmegy ez az egész despotikus, keleti-bizánci aljas banda a jófenébe, és viszi magával a vörös fényt...
- No, hát elvitték? - bökött oda sétapálcájával, az ezüstfejűvel Gyula bácsi, és - bár nem szokott - kópésan belemosolygott a létezésbe.
- Mi volt itt régen? - kérdezték a szellemlányok, és mi bele se kezdtünk elmagyarázni.
- Táváris prepádávátyelnyicá! - üvöltöttem teli torokból aznap, és pezsgősdugó repült a Halászbástya alá a mélybe.
- Azok a boldog szép napok ég veled! - sikoltotta Gyuri, és felkaptuk hamar a fonalat.
Ugyanis aztán - mert mindig van egy aztán -, elvitték a vöröset. A Parlament tetejéről.
És azt a néhányat, ami még a helyén van, azt is elviszik lassan.
De nehéz lesz elmesélni a kölyköknek egyszer, miért volt mindegyik annyira émelyítően, kilátástalanul szomorú és undorító...
Santorini
Falusi kocsmák falán, takaros budikon (bévülről), meg a kávé- és titkárnőillatú irodákban lóg egy plakát.
Olyan kék ég és tenger, ami nem létezik, középen pedig egy ortodox templom kupolája - az pedig fehér, mint a rég elveszett, talán sosem volt ártatlanság...
Rá van írva a plakátra: SANTORINI. Ennyi - nem több és nem kevesebb, élsz a gyanúperrel, hogy ez bizony valami görög dolog lehet, otthon térkép fölé hajolsz, keresel, álmodozol, s találsz is valamit, a Kükládok déli csücskében, egy furcsa, picike félholdat, és elképzeled azt a kéket meg azt a fehéret, szinte öntudatlanul becsomagolsz - és elindulsz...
Akár repülővel mész, akár komppal, a baljós, borzongató feketeség lesz az első, ami lenyűgöz...
Fenyegető táj ez.
Krisztus előtt 1600 esztendővel egy vulkánkitörés pusztított itt, csak ez a félhold maradt a szigetből, a többi a tenger mélyébe veszett. És lett akkora szökőár, hogy a minószi kultúra is mindjárt odalett a szomszédos Krétán.
Horzsakő, láva és vulkanikus hamu borít itt mindent - ide jár meghalni az Idő is, csak a fene sem veszi észre...
Hiszen befut a komp Szkálába, az öreg kikötőbe, és nincsen más lehetőség, mint bámulni felfelé, a sziklák tetejére, mert város van ottan.
270 méter magasak azok a sziklák.
587 lépcsőn lehet felmászni rájuk.
Vagy öszvérrel - ha még több középkort akarsz varázsolni magad köré.
Mindegy. Odafent így is úgy is Thera városa vár, és ott vannak azok a plakátról jól ismert fehérek, és már szinte sírsz, annyira keresed azt a pontot, ahonnét az ismeretlen fényképész készítette felvételét.
Nem találod meg sosem - de legalább bejárod a városkát, amely az 1956-os földrengésben teljesen elpusztult, s amelyet újjáépítettek aztán, ilyenre, hogy legyen bizonyíték, a huszadik századvég embere nem csak panelban jártas, s múltja is van, mégha nem is látszik...
És mit csinálsz még Therában? Semmit.
Ez a legösszetettebb, legvakmerőbb időtöltés, s a therai díszletek között arra is rádöbbensz, hogy bizony a lelkünk - sajnos - befelé kunkorodik...
Persze vannak nyughatatlanok, akik még itt sem tudnak egy hétnél tovább ülni valami eldugott taverna teraszán, s a sztoikusok bölcs nyugalmával Nichteri fehér bort inni, estére meg Vinsantot, ami édes és erős, mint az összes felelőtlen görög isten szerelme, vannak, akik még Poszeidont sem veszik észre, pedig itt ül minden este egy irdatlan szuvlakival, és rágás közben a régi jó időkbe mered, azokba, amikor még Ő csinálta a vihart, és nem ez az ostoba, fantáziátlan természet - nos, ezek a nyughatatlanok ellátogatnak Akrotiribe, ahol meglepetéssel fogják észrevenni, mennyire semmise az ember...
Akrotiriben a nagy vulkánkitörés idejéből való város romjai állanak. Háromszintes épületeket, vízvezetéket emeltek itt - és bizony átjártak Krétára, Knósszosz városába, csereberélni, diskurálni - élni...
Bocsánat... Rosszul mondtam... „Az embernél nincs semmi csodálatosabb...” Lehet, hogy erre döbbent rá Akrotiri, s arra, hogy valamit elvesztettünk régen...
Kamarion fekete strandján még kifekhetsz a napra. És elkezdhetsz rettegni, hogy majd haza kell jönni, és mesélni kell, arról a kékről, ami igenis létezik, és arról a semmiről, ami itt elvarázsolt végre - haza kell jönni, és nem láthatod ezt a szigetet télen, amikor a viharos szél elzárja a külvilágtól, nem láthatod, ahogy előmerészkednek mind az öreg, nyugdíjba küldött istenek, és vad tivornyával ünneplik a magányt itt, Santorinin, az ő mesebeli, utolsó szigetükön...
Itthon pedig már nem mersz többé ránézni a plakátra.
Mert büszke is vagy, és szégyelled is nagyon...
...Hogy nem tudod, mikor mész vissza, immáron örökre...
Valahol feltámadás volt
Jegyzőkönyvrészlet: „...és a megmagyarázhatatlan esetről haladéktalanul értesítettem a megyei főkapitányságot. A helyszíni szemle során új fejlemény nem merült fel. A tiszteletes úr hálaadó misét tartott. Az emberek félnek.
Magyar Mihály r. őrmester s.k. Hídvégardó”
Hídvégardó nélkül amúgy lepereghet a történelem. Már az, amelyiktől előbb-utóbb vége lesz a világnak, aztán csak nézünk bele a süket nagy csöndbe. Még remek szerencse lesz, ha akad majd valahol egy Jézus, megsimogatni a sok rettegő, buksi fejet. Így képzeli az ember, mert hát, muszáj valahogy elképzelni... Lehetne persze úgy is, hogy nincs a végén semmi se, de az nemcsak igazságtalanság lenne, hanem unalmasság is, ami végképp nincsen belekalkulálva a teremtésbe. Arról nem beszélve, hogy ebben az esetben csak a mesékben léteznek garabonciások, és akkor mindjárt oda az egész gyerekkor, tündérestül, tejbegrízestül - és tényleg egyszerre fogunk megöregedni, megőszülni, mint az Isten...
Nem tudható előre, az utolsó ítéletkor hány hídvégardói paraszt fog tolongani a sor elején, de jó vicc lenne, ha ott lökdösődne mind a száz. Egyrészt nincsenek is többen, másrészt melyik büdös emberi település tarthatna több igényt az elsőségre és milyen jogon? Harmadrészt - és ez is jó kis érv -, a történelem alatt esnek meg a maradék igazi dolgok. A minap például egy rétisas szállt az egyik boglya tetejére, és elüldögélt ott egy egész fogcsikorgató délelőttöt. Ha belekalkuláljuk, hogy mennyi maradt rétisasból, emberből meg annyi van, mint a tetű, azonnal helyes irányba tereltük a gondolkodást. Persze lehet erre gőgösen azt mondani, hogy az ember mégiscsak többet ér, de ez önámítás. Akkor is, ha valaha a Teremtő is így gondolta, szegény. Ma már felülbírálta az ifjúkori döntést, feltehetőleg. Hacsak... De nem, mégsem... Az nem lehet...
Én láttam. A sast Hídvégardón.
Ahol feltámadás volt.
Hajnali köd döglődött az árokparton, amikor megérkeztek. Álltak, néztek furcsán - a szülők, gyerekek ketten, és az alkalomra vett ormótlan szelindek. Mert nem látogatóba jöttek. Hanem örökre. Még akkor is, ha ez az „örökre” olyan, nevetséges, kurta sóhaj csak az ember környékén...
Jöttek, egyenesen a fővárosból, a történelemből, ahol pénzzé tettek mindent és megvásárolták Simon bátyám házát, mivel Simon bátyám úgy döntött, ő már inkább beül a többi buksi közé, rettegni kicsit egy darab nem annyira nevetséges örökkévalóságig.
Olyan takaros, öreg parasztház volt a Hegyi Simon háza, ami mindjárt első látásra felettébb megtetszik a pestieknek, akik még sose rogytak le téli hajnalon, kert végében a reterátra, könnyülést keresni a jeges deszkán. Azok a pestiek veszik az ilyen házat, akik azt hiszik, egy kis önként vállalt kesernyés trágyaszagtól hamar beléjük szerelmesedik az Úr, és hoz retúrjegyet a megváltásba. Meg azok (a pestiek), akik egy hét falun lakás után népiebbek a népnél, lóg rajtuk hülyén a sok sosem viselt holmi, és mindig oda teszik az ízes szót, ahol nincsen semmi helye. Végül azok a pestiek szoktak volt elalélni a Hegyi Simon féle házaktól, akiknek van elég bátorságuk felégetni mindent maguk mögött, a faluhelyen sose látott sok pénzzel, faluhelyen sose látott komfortokat tenni az öreg házba, és ott maradni, ki tudja mire?
Bátorság kell ahhoz.
Meg mérhetetlen, lódögnyi undor a Mindentől...
Ilyenek voltak a mi embereink azon a hajnalon, és szeretetreméltóan tisztességesek is.
Az asszony volt erősebb. Ő határozott a mindent eldöntő lépésről, mert egy reggel eszébe jutottak a tündérek meg a tejbegríz. Ahogy állt a ködben eszébe villant, hogy nem lesz itt egyik sem, nemhogy tündér, de még egy ványadt falubolondja se, akinek majd lehet enni-inni adni a tornácon, nagy hidegben, átszellemült arccal - hátha garabonciás a marha...
Darab garabonciás nem sok, annyi sem járt arra - mégis elment egy egész esztendő. (Ők mondták így, „esztendő”, a hangulat végett.)
És beleszoktak.
Egy esztendő alatt mindenbe bele lehet szokni, még Hídvégardóba is. (Még jó, hogy a „fertályórát” csak egyszer mondták, talán az első héten, de úgy néztek rájuk, hogy letettek róla...)
Valahol félúton járhattak a megbolondulás meg a boldogság között, amikor belefogtak a nyulászkodásba.
Nyulászkodni - az olyan köztes megoldás. Mert állatot tartani kell, az faktum. De a disznó például makacsabb, férfiasabb dolog, már szagra is, és nem éppen utolsó karácsonykor torkon döfni őkegyelmét a komák segedelmével, aztán belebetegedni a langy hurkába, de ki az a barom ember, aki fölkel minden négykor, és hordja a kosztot annak az irdatlan büdös szargyárnak, ugye...
Meg aztán, komák se voltak túl sokan. Mármint olyan igaziak.
A bikában aztán tényleg van pénz. De a bika szó hallatán az ember ágynak esett, jó egy hétre, olyan volt az arca, hogy tán meg se marad. Pedig csak átgondolta, hogy mit keres ő itt...
- Nyulászkodjunk - szólt amikor magához tért, és úgy mosolygott, hogy jobb volt mindjárt örülni az ötletnek.
Hogy ez nekem nem jutott eddig eszembe! - így a feleség (okos asszony volt az, hiába no!), és szaladt nyúlért, mindjárt tízért.
Barkácsolt az ember ketreceket, a nyulak ettek füveket, salátákat, dugtak szaporákat - az ember meg barkácsolt még ketreceket.
Megtelt nyúllal az egész kurva hátsó udvar.
A húsvétra se volt már többé gondjuk.
A szomszédban lakott egy igen randa öregasszony, a Rézike néni. Amilyen randa, olyan jóságos, olyan magányos. Volt neki egy kutyája, na az nem volt jóságos, viszont igen büdös. Úgy hívták, hogy Sátán. El volt találva a neve neki. Ez a Sátán az éjszakát vonyításra tartotta - ennek külön örült a mi emberünk, nagyon. Nappal viszont direkte nyulászkodott a Sátán. Csak éppen fordítva, mint a pestiek. Míg azok egy nyamvadt nyulat se öltek le a gyerekek miatt - az ember már majd megpusztult egy kis nyúlpaprikásért, a szapora tapsifülesek között meg elment a hír, hogy ez itten a paradicsom -, addig a Sátán komótosan kibontotta a ketrecek hátát, és belezabált a jó nyúlhúsba. Az ember irigyen nézte, és irigységéből szép, kövér gyűlölet nőtt ki. Tudta végre, mitől van elrontva az egész élet. A Sátántól. Át is ment egyszer a Rézi nénihez panaszra meg patkányméreg-fenyegetőzésre, de Rézi néni sírt, hogy nincsen szíve megkötni a Sátánt, otthon meg az asszony kiabált, hogy miért nem tud békességben lenni a szomszédsággal.
Meghunyászkodott az ember.
Néha azt álmodta, hogy Ő nyúl saját magánál.
Olyankor mosolygott...
Teltek-múltak a napok, fogyott az élet. Úgy hozta a sors, hogy egyszer haza kellett jönni Pestre, megosztozni valami távoli rokon hagyatékán, ami azért számon volt tartva, hiába a sok jó, harapnivaló vidéki levegő, meg az egészséges szénaszag.
Az asszony ment át Rézi nénihez.
- Rézi néni drága, felmegyünk két napra Pestre. Muszáj. Megetetné a nyulakat? Aztán a Sátánra is figyelni kéne, még megeszi az összeset, amíg távol vagyunk...
Megesküdött a jóasszony, hogy minden rendben lesz.
Elutaztak a pestiek, szépen be is alkonyult - nélkülük! -, aztán a csöndességes félhomályban jött a Sátán, szájában egy sáros, mocskos, büdös döggel, csóválta a farkát, büszke volt nagyon.
Rézi néni megijedt, sírt egy verset, aztán átkozódott, aztán elverte a kutyát, aztán megkötötte, aztán hosszan nézte a nyúl porhüvelyét és megint sírt - végül megtalálta a megoldást...
Bevitte a nyulat a konyhába. Vizet tett fel melegedni a sparhertra. Abban megfürdette a nyulat, majd átszaladt az orvosakhoz, és kért egy hajszárítót. Ölébe vette az elázott testet, és komótosan megszárította. A végén egészen úgy nézett ki az állat, mint újkorában. Visszavitte a hajszárítót - az orvosék onnantól kezdve pont háromnegyed évig találgatták, mire kellett neki -, és várta az estét. Beballagott a faluba a sötét.
Rézi néni átosont a szomszédékhoz, kötényében a megfürdetett, megszárított, gyönyörű, hófehér kis halottal. Megtalálta az árván maradt, üres ketrecet. Be is tette oda a nyulat, elrendezte szépen, mintha csak aludna, még friss füvet is adott mellé - aztán megetette a többieket, visszaosont, imádkozott, lefeküdt, és rettegett egész éjjel.
Másnap megjött az ember, az asszony meg a két gyerek. Rézi néni túláradó kedvességgel köszöntötte őket...
- Minden rendben volt Rézi néni?
- Minden, lelkem... El se engedtem szegény Sátánt két napig...
Eseménytelenül telt el a délelőtt. Már éppen kezdett megnyugodni szegény öregasszony, mikor megjelent a küszöbön a szomszédság. Az ember, az asszony meg a két gyerek...
- Rézi néni - kezdte az asszony -, nem történt semmi különös a faluban, amíg távol voltunk?
Nagyon remegett a hangja...
- Valami szokatlan - fűzte tovább az ember -, olyan furcsa fényesség, vagy valami... Mit tudom én...
Egészen fel volt dúlva...
- Semmi - mondta Rézi néni, és ha nem lettek volna annyira elfoglalva magukkal, látták volna, hogy majd elájul...
- Rézi néni... Aznap reggel, mikor elutaztunk, döglötten találtuk az egyik nyulat... Azt a szép fehéret... Elástuk, hátul a kertben... Most meg ott van a ketrecben, szépen, tisztán, még füvet is evett...

Persze hamar híre ment Hídvégardón az esetnek. Az emberek suttogtak, féltek, a rendőrök is kintjártak, meg olyan tudós emberek, hosszú pálcákkal meg érdekes műszerekkel, mértek mindenfélét, a levegő összetételét, a patak meg a templomtorony távolságát - aztán elment mindenki, csak Hídvégardó maradt a nagy bizonytalansággal...
Egy éjszaka az asszony odabújt az emberhez...
- Látod... Én megmondtam, hogy az a szegény félkegyelmű Béla garabonciás...
Ugyanebben az időben Rézi néni rőzsét vetett a tűzre odakünt a nyárikonyhán. Hűvösödött. Töprengett egy kicsit a lángba révedve, és végleg elhatározta, nem szól most már senkinek. Így lesz a legjobb. Minden csoda három napig tart - még akkor is, ha ez éppen két hétig...
Összenevetett az Úrral, és nyugodni tért.
Kint az utcákon körbejárt a fekete ördög. A Sátán látta és felvonított. Vagy talán kacagott. Ő is tudta, feltámadás volt Hídvégardón - és ez ellen nem tehet már senki semmit...
A palotai délutánokból mindig este lett valahogyan...
...És nem is akárhogyan ám!
Többnyire egy szomorkás, bágyadt őszi légy kapta két mellső közé a palotai délutánokat, és elmorzsolgatta őket, mialatt a világ valami egészen másra gondolt, valami egészen mással volt elfoglalva.
Többnyire máshol volt található a világ és Palota - de kétségtelen, hogy felületes megközelítés az ilyen.
Mert nem számol sem az álmokkal, sem az elmúlásokkal, sem pedig az időmorzsoló szomorkás őszi legyekkel, holott az ilyesmi dolgok gyakorta közelebb vannak a lényegféleségekhez, mint a világ maga, ami úgyis megőrült valahogyan, legkevesebb a Felvilágosodás idején, és őrül azóta is rendületlenül.
Szindbád mester törődött a feleslegekkel, kicsinységekkel, apróságokkal, vihar idején leginkább a kályha duruzsoló meséivel, nyári hőség során a patak csilingelő bolondságaival, Karácsonykor avval, hogy vajon ez-e az utolsó, születéskor mindjárt a halállal, mert parolázott olykor komolysággal is, Húsvéton a kipirosított kisasszonyok templomba igyekvő ártatlanságával, kocsizörgésben a sehová sem kanyargó utakat hallgatta, az utak távoli meséit, amikért élni egyáltalán érdemes; hóesésben a csöndre fülelt, és tudjuk, szerette a hófúvásos időjárást... Ha gyerekek lovagoltak fűzfaparipán, látta mindet öregembernek, és ismerte öregemberes sóhajaikat, míg az öregemberek utolsó sétáiban mindig észrevette valahogyan a sihederek első, rajongásos szerelmét.
Aztán a délutánokban egyedül ő látta az időmorzsolgató, szomorkás legyeket...
És törődött Szindbád az elmúlott dolgokkal, a sok-sok ninccsel, egyszer volttal, néhaival, mert azokban vélte felfedezni a jelen egyetlen megragadható valóságát.
Hát a temetők voltak kedvenc sétahelyei, a történelemkönyvek legkedvesebb olvasmányai, a soha nem ellenőrzött legendárius történetek kötötték a mindennapokhoz.
És hát a jó koszt, persze.
A kiváló koszt.
Ezekkel minddel odavarázsolta Palotára is a világot, és aki nem ért az ilyesféle varázsláshoz, az bizony azt sem tudja, kicsoda volt Rituper, az utolsó bakonyi betyár...
De Szindbád nem csakhogy ezt tudta, de még azt is, hogy bizony fontos ismerni palotai remetének és múlt-csolnakosnak még a Kaprinai Diplomaticát is, holott tudós pozitivista elmék - kik mind-mind szakáll mögé bújtatják olykor meglepetésszerűen feltámadó mosolygásukat - állítják váltig, azt nem igazolta még az égvilágon semmiféle lelet sem.
Szindbád tudta, a leleteket előbb-utóbb úgyis megeszi a fene, vagy egy másik lelet, ezért aztán szertelen volt a történelemben is, szertelen és fölöttébb esetleges, ami a jó tanárembernek is föltűnő ismertetőjele.
Így olvasta egyszer valahol, hogy „Pusztapalota medio inter Albán et Besprimum”, és ez olyan gyönyörűséggel töltötte el, hogy mindjárt meghívta vecsernyére - egy hófúvásos vasárnapon! - magához Konth Miklós nádort, aki amellett, hogy igen szép szál, tagbaszakadt, ízes beszédű magyar ember volt, bírt még azzal a tulajdonsággal is, hogy halott volt már vagy ötszázötven esztendeje, és az ilyesfajta tulajdonságok fölöttébb érdekessé tudják tenni az embert, legalább is azok szemében, akik valamilyen mélyen racionális okból egyszer s mindenkorra hadat üzentek a jelenvaló világnak...
Palotai pácolt nyulat készíttetett Szindbád a jeles alkalomra, mert úgy gondolta, az ilyen vendég mellé szívesen ül le a hagyomány is.
Először hát kiballagott a piacra.
Szeretett ballagni is, szerette a piacot is, különösen kristálytiszta, harapós reggelen, ami a hófúvásos időjárás előjele, amint ez köztudott Palotán, vagy ha mégsem, hát mostantól fogva az lesz...
A nyúlgerincre hosszan alkudott, kérdezte, hogy a Loncsoson vagy a Bögre-hegyen lőtték-e, mert az a nyúlgerinc szempontjából édesmindegy, de a társalkodás szempontjából különösen nem az... Végül egy Loncsoshegyit választott, s aki megmondja miért, annak élete végéig fizetem a jó borát...
A füstölt szalonnával elvolt Szindbád egy fertályórát is.
Mert nagy mestere és nagy tisztelője volt a füstölt szalonnáknak, s ha akad valami ezen a világon, amit nem lehet csak úgy átabotában intézni, hát az a füstölt szalonna, mert lelke van annak, amiképpen a disznónak is, és tudjuk, a füstölt szalonna mindjárt a disznólét nirvánája, hát illik megadni neki a kellő tiszteletet. Ezt parancsolja az egyre táguló ökumené is, ugye...
Répáért, gyökérért, petrezselyemért, vöröshagymáért, babérért a Bíró nénihez ment, mert inkább érezte mint tudta, a Bíró néni kellő figyelemmel viseltetik a hagyományok és a koszt iránt.
Ellenben szemes borsot, koriandert és borókát mindig az öreg zsidó boltosnál vásárolt, mert az öreg zsidó boltosok valahogy össze voltak nőve ezekkel a keleti dolgokkal, meg aztán, rajtuk kívül ki az öreg ördög árul ilyesmit. No és, végül, az öreg zsidó boltosnál mindig akadt néhány érdekes történet is, furcsa hanghordozással, meg egy-két fitymáló megjegyzés a többi árusról, a többi polgárról, az egész többi városról, az egész többi országról, és Szindbád gyűjtögette lelke kamrájában az effélét, egyéb kacatokkal együtt, hogy majd egyszer csak jók lesznek valamire...
Tejfelt viszont csak tiszta kendős magyar parasztasszonyoktól vett, mert tejfelt tiszta kendős magyar parasztasszonyoktól vesz az ember és punktum. Aki ezt nem érti, maradjon otthon, fogyasszon babkonzervet, aztán jól van...
Hazatért Szindbád a nagy pakkokkal, akkurátusan kirakosgatott mindent az irdatlan konyhaasztal közepére, és bekiabálta a hátsó szobából Trudai Kamillát. Trudai Kamilla jobb napokat látott hajdan, annyival jobbakat, hogy „művésznő” is volt, és csak innét Palotáról udvarolt neki Radics úr is, Péter Pál is, aki gyakorta mormogta magában, hogy „az egész élet egy álom”, aztán olyannyira komolyan vette ezt, hogy „harmincéves koráig csupán az Arany Golyóban az ágyán szeretett heverészni” (Palotai álmok és más elbeszélések. Ister Kiadó, Bp. 1999.), és Trudai Kamilla helyett végül Szekszti Judit kisasszonyt szöktette meg Palotáról, aztán, mikor már mindennel végzett, úgy döntött, hogy nem hal meg, inkább befekszik egy könyv lapjai közé, és átálmodja magát az örökkévalóságba... És udvarolt őneki Hetykei is, de elmaradt szintúgy, valahogyan. Elmaradt mindenki, csak Kamilla maradt Palotán, hogy legyen valaki, aki visszajár Szindbád álmaiba, továbbá elviszi a háztartást is.
Furcsa volt Kamilla a konyhán, a gőzben evvel a névvel - érezte ezt Szindbád is, és módját megadva beszélt neki...
„Vajon álmodnak még az emberek? És mit álmodnak?
Egy kis dunántúli vasúti állomáson ültem egyszer őszi estén, és odakünn szakadt a bánatos eső.
Olyan nap volt ez, amilyen napot általában kedvelek. Napközben aranyszínű szőlőhegyek között jártam, szedőasszonyok jókedvű éneke hangzott mindenfelől, a fák aranygarasaikat a kocsimba hullajtották és mindenféle szokatlan színekkel telt meg a szemem. Mert igazában az ősz cifrálkodó, öregedő asszony.” (Palotai álmok és más elbeszélések. Ister Kiadó, Bp. 1999.) Igaz-e. Kamilla? Nohát, ha ezt ilyen jól megbeszéltük, akkor térjünk a lényegre... A palotai pácolt nyúl pediglen a következőképpen készül a nagy öregek szerint:
„A hártyától megtisztított nyúlgerincet füstölt szalonnával megtűzdeljük, majd két-három napig zöldséges páclében érleljük. (A pácot úgy készítjük, hogy a karikára vágott zöldséget az ízesítőkkel és adalék anyagokkal összeforraljuk, és kihűtve öntjük a tűzdelt nyúlgerincre.) Ez után a húst forró zsírban hirtelen átsütjük, majd tepsibe helyezzük, aláöntjük a páclevet, és a sütőben lassú tűzön - közben a páclével és borral locsolva - puhára pároljuk. Körülbelül húsz perc múlva a zöldséget kivesszük és áttörjük. Amikor a hús kellően megpuhult, tálra helyezzük, hogy kissé lehűljön. (Melegen szelve szétesik.) Az áttört zöldséges mártást tejfölös habarással besűrítjük, a hússzeleteket tálra helyezzük, és az elkészített mártással leöntve tálaljuk, köré pedig sült sárgarépát teszünk.” (Soós Péter: Barangolások hazai tájakon. Mediart, Bp. 1999.)
De könyörgök, Kamilla, nehogy nekem nekifogjon sárgarépákat kisütni! Egy Trudai Kamilla Palotáról semmiképpen sem tesz ilyet... „Ez a krumplis gombóctésztából készül, amelyet sárgarépa alakra formálunk, forró zsírban kisütünk, és a végébe friss petrezselyemzöldjét szúrunk.” (Soós Péter: Barangolások hazai tájakon. Mediart, Bp. 1999.)

Kamilla úgy tett, ahogy mondva volt.
Kicsit zörgött, kicsit dalolt, kicsit sírt - ez utóbbit csak akkor, amikor Szindbád kiszaladt, hogy töltsön egy cseppecskét a Józan-hegyiből -, és mindenképpen hatalmas gőzt csinált, amely gőz megtelt a palotai nyúl kétségkívül nemes illatával...
- Jaj, Kamilla, aztán tudja-e, mi volt Péter Pál?
Trudai Kamilla mélyet sóhajtott, mint aki azt is tudja, mi volt az illető, meg azt is, mi fog mostan következni.
- Hát, Kamilla, Péter Pál „foglalkozására nézve semmittevő volt. Nevezhetném őt báró Péter Pálnak, gróf Péter Pálnak; ráfoghatnám, hogy költő, művész vagy bölcsész, sőt, megtehetném akár nagy utazónak, aki a világ körüli útját előkészíti és jelenleg a vasúti és hajózási kalauzokat tanulmányozza, a szelet, amely az Indiai óceánon kedvező vagy kedvezőtlen, vagy a vasúti összeköttetést Bombayből az ország belsejébe; de soha nem találnám el az igazat annyira, midőn azt mondom, hogy Péter Pál egy nagy senki volt és semmit sem csinált.” (Palotai álmok és más elbeszélések. Ister Kiadó, Bp. 1999.)
- Ismerek még ilyet, vagy talán csak ilyet ismerek, még az is meglehet...
- Kamilla, Kamilla, te most szemrehányást teszel, és célzol valamire... Buta vagy, párdon, ilyet nőnek csak akkor mondtam, ha mellettem maradt, és nyúlgerinccel nagy gőzt, nagy illatot csinált... Tudod-e Kamilla, hányféleképpen lehet semmit se csinálni? Kicsike, csömörös semmit azt mindenki tud, és rakosgatja is egymásra, napra nap... De a nagy, igazi semmi álmokból áll össze Kamilla, még az is lehet, hogy palotai álmokból akár... Tudod Kamilla, az idő múlik, és majd meg kell halni... És itt kell hagyni a reggeleket, a friss kávé illatát, a jó ebédet, a kiskocsmákat, a konflisutat az öreg Duna felett Pestről át Budára, az apró színház olajos-fűrészpor illatú nézőterét - itt kell hagyni mindent, mert az idő múlik, s egyszer le kell heveredni az örökkévalóság szomorú, csöndes, kék partjára...
Telnek a napok, egymásra rakódnak, s felbukunk aztán, tágra meredt szemekkel, amelyekben ott marad az utolsó, megválaszolatlan kérdés: hát ennyi volt csupán?
Pedig ki lehet babrálni vele, az örökkévalósággal, meglopható ő, csak tudni kell a módját.
Kedves, régi, mohás és nem túl zajos helyeken kell kutatni utána. Fent, az álmos kis Podolin templomtornyában, a nagy harang alatt, s mindjárt nyertél egy csatát, ha belevésed neved a tekintélyes, öregszagú gerendába - belevésed, hogy „itt járt Szindbád”, belevésed kisdiákként, aztán kétszáz év múltán, már mint komoly, bölcs és csöndes mosolyú férfi visszatérsz oda, az utolsó nagy utazás első állomására, s mindjárt érzed, becsaptad a halált.
És nem árt meghitt viszonyba keveredni dohszagú, középkori sikátorokkal... Azok befogadják a vándort, különösen télen, ha szállingózni kezd az első puha hó, a gázlámpák szitáló ködbe burkolóznak - befogadnak akkor a sikátorok, s visszasétálhatsz rajtuk ötszáz esztendőt is akár, elbeszélgetve a harcsabajuszú lámpagyújtogatóval, a városkapu kissé kapatos strázsájával, beleshetsz titokzatos, lefüggönyözött ablakok mögé, ahol régen lepergett életek támadnak fel újra, csak a te kedvedért, s csak egy téli, hóhullásos éjszakára...
Mind azért vannak ők, hogy a halál szemébe nevess.
S ezért vannak a tárgyak is; a szép porcelán, a meséket rejtő zsebóra, egy gonddal kötött nyakkendő, a tenyérbe simuló sétapálca, csak úgy, a tekintély végett, aztán az a néhány értéssel összeválogatott könyv, az öreg kandalló, a benne izzó illatos fahasáb - és az étel, a hús arany leve, a rezgő velő, a fiatal hagyma és a sok különféle mustár, azért kell mind, hogy kikacagd a halált...
Ezért kell a palotai nyúl is, tudod-e, Kamilla? Elfáradtam, kicsit... Szusszanok egyet. Költs, ha költeni kell...

És elaludt Szindbád, és elkészült a nyúl, és Kamilla nem költötte fel a vándort - mert Konth Miklós nádor uram nem érkezett meg mégsem.
Illetlenség az ilyen, különösen egy halottól.
Mert aztán hová jutunk, ha már a halottakban sem bízhatunk?
Még szerencse, hogy a reggel azért megint a piacon érte Szindbádot - és ott éri minden reggel azóta is, a palotai piacon, ugyanis fölöttébb sok a vendégségbe hívható régen elballagott álmodó is, és fölöttébb sok még a recept is, amit nagy öregek őrizgetnek, olyan féltéssel, mint az aranyat szokás.
Hja kérem! Eltartanak a palotai álmok, az idők végezetéig is akár. A többi csak rajtunk múlik, és azon, vajon meggyógyul-e a lelkünk, vagy tovább fejlődünk kicsit, és tudományba fulladunk...
Tanácsot Szindbád ad - Palotán, „Pusztapalota medio inter Albán et Besprimum”...
Tartalomjegyzék
A múlt kísértetei
Sebek
Beretva
A dinnye
A hétfő
A szóda
Kincsek
Tévétörténelem
A feljelentés
Úgy ötven év múlva...
A mozi
Az első randevú
A vízállásjelentés
Legszebb nyári élményem
Cseréptörés
A Moszkván
A pénz
A véres hurka
Az ünnep
Hogyan nyertem meg az osztály harcot?
Hogyan lettem irodalmár?
A tornatanárnő
Halál bácsi
Harcászat
Halottaink
Az Óceán partján
A Gárdonyi-összes - Dante-kiadásban
Utazások karácsony előtt
Valahol
Natasa
Mikulás
Mese
Gyilkosságok
Az emberiség és a kupéajtó
Isten, hasis, Párizs
Vacsora Krakkóban
Találkozás Kafkával Prágában
A vár
Nagyapám piros betlije
Bécsi kapu tér
Országház utca
Lányokkal a Várban
Nők és férfiak
A Deák Vali mennybemenetele
Az éjszakás nővér
Dunának, Oltnak egy a hangja...
Az utolsó
Károly bácsi befejezi a háborút
A Gödörben
Hajnal kisasszony
Viktória
„Lám én szegény juhászlegény...”
Virág
Tömény
Mozdulatok
Ők
Kincses Kalendárium
A Sziget
Mindig idelent
Mekkora út vezet a cethal gyomráig?
Most tél van...
József Attila
Szapolyai János
Giacomo Casanova
Rózsa Sándor
Hinni sem muszáj...
Gyermekherceg
Az első olimpiám
Polgárok vagy alattvalók?
Krúdy Gyula
Hol vannak mind, a régiek?
A cédrus titka
Santiago tenyere
Se tér, se idő
Emberi stációk
A tökutolsó mohikán
Orwell - a valóságon innen
Hagyjuk most Petőfit...
Gárdonyi Géza bácsi
Párizs, este...
Az óra
Közös Harcunk
Francois Villon
A csavargók üzenete
Franz Kafka
Csáth Géza
Jack Kerouac
Prága
Lisszabon
Obidos
A pofon
Útnak indult Tábori Elemér
Van-e Isten?
Férfias mulatságok, őszre
„Hintát csinálok az életemből...”
Az órásmester
Nincsenek kicsi álmok
A legnehezebb emlékezet
Velence - Utas és holdvilág Szerb Antal emlékére...
Ezer év
Tél
Álmok
Mégis el kellene bújni...
„...Jer Ossián, ködös, homályos énekeddel...”
Szellemek
Santorini
Valahol feltámadás volt
A palotai délutánokból mindig este lett valahogyan...