Maxwell Maltz

Pszichokibernetika

sikermechanizmusunk működésének titka

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Maxwell Maltz: Psycho-cybernetics

Pocket Books, New York, 1972

Harmadik, átszerkesztett kiadás

Fordította: Doubravszky Sándor

Az angol eredetivel összevetette: Jánossy Ilona

A magyar szöveget ellenőrizte: Körösi Katalin

ISBN 978-963-9730-51-9

Copyright © 1960 by Prentice-Hall, Inc.

Hungarian translation © 1994 Doubravszky Sándor

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió-és tévéadás jogát, az egyes fejezetekre is

Kiadja: Bagolyvár Könyvkiadó

Felelős kiadó: A Bagolyvár Kft. igazgatója

Budapest

Készült a százhalombattai EFO Nyomdában

www.efonyomda.hu

Felelős vezető: Fonyódi Ottó

Tartalomjegyzék

Előszó: Hogyan használjuk ezt a könyvet arra, hogy megváltoztassuk az életünket?

3

1. Az énkép: egy jobb élet kulcsa

8

2. Az ember belső sikermechanizmusa

15

3. A képzelet — sikermechanizmusunk első kulcsa

23

4. Szabaduljunk meg a hamis hiedelmektől!

31

5. Használjuk fel az ésszerű gondolkozás erejét!

39

6. Lazítsunk és hagyjuk, hogy a sikermechanizmusunk dolgozzék helyettünk!

46

7. A boldogság szokása kialakítható

55

8. A „sikertípusú” személyiség vonásai — és hogyan sajátíthatjuk el e vonásokat?

63

9. A kudarcmechanizmus: hogyan kényszerítsük, hogy nekünk dolgozzék, ne pedig ellenünk?

72

10. Hogyan tüntessük el az érzelmi sebek hegeit?

83

11. Hogyan tárhatjuk fel az igazi személyiségünket?

93

12. „Csináld magad” nyugtatók, amelyek erősítik lelki békénket

102

13. Hogyan változtassuk a válságot alkotó lehetőséggé?

111

14. Hogyan tehetünk szert arra a bizonyos „nyerő érzésre”?

119

15. Hosszabb élet, több öröm

129

Hivatkozások jegyzéke

138

Előszó:

Hogyan használjuk ezt a könyvet arra, hogy megváltoztassuk az életünket?

Az ÉNKÉP felfedezése áttörést jelentett a pszichológiában és az alkotó személyiségről kialakult felfogásunkban.

Fontosságát már több mint egy évtizede felismerték, eddig mégis keveset írtak róla.

Ennek furcsa módon nem az az oka, hogy az „énkép pszichológiája” nem működött a gyakorlatban, hanem az, hogy túlságosan is jól működött. Egyik kollégám ezt így fejezte ki: „Félek közzétenni az eredményeimet, különösen a laikus közönség számára, mert ha ismertetném egyik-másik esetemet és azt, hogy a személyiség milyen meglepő és látványos javulása következett be, azzal vádolnának, hogy túlzok, vagy valamiféle kultuszt akarok csinálni, esetleg mindkettővel.”

Magam is így éreztem. Úgy véltem, bármilyen könyvre, amit e témában írnék, kollégáim egy része több okból is úgy tekintene, mint különcködésre. Először is szokatlan dolog, hogy plasztikai sebész pszichológiai témájú könyvet írjon. Másodszor, bizonyos körökben még szokatlanabbnak találnák, hogy valaki kilépjen a „pszichológia tudományának” feszes, zárt rendszeréből, és a fizika, az anatómia és a kibernetika területén keressen választ az emberi viselkedés rejtelmeire.

A véleményem az, hogy minden jó plasztikai sebész egyben jó pszichológus, és —

akarja, nem akarja — annak kell lennie. Amikor megváltoztatod egy ember arcát, elkerülhetetlenül megváltoztatod a jövőjét. Változtasd meg a külsejét, és a legtöbb esetben megváltoztatod az egész embert — a személyiségét, a viselkedését, néha még a képességeit és az adottságait is.

A SZÉPSÉG TÖBB, MINT AMI LÁTSZIK

A plasztikai sebész nem egyszerűen csak megváltoztatja az ember arcát. Megváltoztatja az ember belső énjét is. A vágások a bőrnél mélyebbre hatolnak. Sokszor a lélek mélységéig. Már rég megértettem, hogy ez nagy felelősséget jelent, és mind magamnak, mind a pácienseimnek tartozom azzal, hogy megfelelő ismeretekkel rendelkezzem arra vonatkozóan, amit csinálok. Egyetlen felelősséget érző orvos sem végez egy nagyobb plasztikai műtétet alapos felkészültség és jártasság nélkül. Úgy érzem hát, hogy ha megváltoztatva egy ember arcát, annak belső énjét is megváltoztatom, akkor az egyén belső világára vonatkozóan is megfelelő mélységű szakismeretekkel kell rendelkeznem.

KUDARC, AMI A SIKER FORRÁSA LETT

Egy előző könyvemben, amit vagy 20 éve írtam (New Faces — New Futures) olyan eseteket írtam le, amelyekben bemutattam, hogy a plasztikai sebészet, különösen az arcsebészet, hogyan nyitotta meg sokak számára az új élet lehetőségét.

Néhány páciens személyisége egyáltalán nem változott meg a műtét után. Azoknak azonban, akiknek különösen csúnya volt az arca, a legtöbb esetben, a műtéti korrekciókat követően szinte azonnal (általában 21 nap után) ugrásszerűen megnőtt az önbecsülése és az önbizalma. Az említett néhány esetben tehát a páciens továbbra is értéktelennek érezte magát és nem tudott megszabadulni kisebbrendűségi érzésétől. Más szóval ezek a

„sikertelenek” továbbra is úgy éreztek, úgy cselekedtek, úgy viselkedtek, mintha arcuk még mindig csúnya lenne.

Ez azt mutatta számomra, hogy a külső megjelenés rekonstrukciója önmagában még nem ad választ arra a kérdésre, mi a személyiség megváltoztatásának a kulcsa. Kellett lennie valami másnak, amit a plasztikai műtét néha befolyásolt, néha pedig nem, és ha sikerül ezt a „valami mást” kijavítani, helyreállítani, megváltozik maga a személyiség is.

Ellenkező esetben a személyiség ugyanaz marad, noha a külső megjelenése gyökeresen megváltozott.

A SZEMÉLYISÉG ARCA

Úgy tűnt, mintha magának a személyiségnek is lenne „arca”. Ez a lelki természetű

„személyiségarc” látszott annak a valaminek, ami a személyiség változásának valódi kulcsa. Ha ez továbbra is sebhelyes, eltorzult, „csúnya” vagy alacsonyrendű maradt, az egyén a magatartásában ezeknek megfelelő szerepeket játszott, függetlenül külsejének előnyös megváltozásától. De ha sikerült helyreállítani ezt a „személyiség-arcot”, ha sikerült eltávolítani a régi érzelmi sebek forradásait, a személy is megváltozott, méghozzá plasztikai műtét nélkül is. Miután foglalkozni kezdtem a problémával, egyre több olyan esettel találkoztam, amelyek azt bizonyították, hogy az „ÉNKÉP” — vagyis az egyén önmagáról kialakított véleménye, egyfajta lelki „képmása” — az a valami, ami a személyiség és a viselkedés valódi kulcsa. Erről részletesebben az első fejezetben lesz szó.

AZ IGAZSÁG OTT VAN, AHOL RÁTALÁLUNK

Mindig is kész voltam bárhová elmenni, hogy megismerjem az igazságot, még ha országhatárokat kellett is átlépnem. Amikor évekkel ezelőtt úgy döntöttem, hogy plasztikai sebész leszek, a német szakemberek messze megelőzték a világ többi részén tevékenykedő kollégáikat. Így hát Németországba mentem.

Az énkép után kutatva ismét határokat kellett átlépnem, igaz láthatatlan határokat. Bár a pszichológia elismerte az énkép létezését, és központi szerepét az emberi viselkedésben, nem adott azonban választ arra a kérdésre, hogyan hat az énkép, hogyan teremt új személyiséget, mi történik az emberi idegrendszeren belül az énkép változásakor.

Jómagam, kérdéseim többségére a kibernetikában találtam meg a választ. Abban a tanításban, amely visszaállította a teleológia fogalmának tekintélyét a tudományban.

Eléggé meglepő, hogy a kibernetika a fizikusok és a matematikusok, nem pedig a pszichológusok kutatásaiból született meg, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy a kibernetika a teleológiával, vagyis a mechanikus rendszerek célkövető, célra orientált viselkedésével foglalkozik. Arra ad magyarázatot, mi történik a gépek célirányos viselkedése során, és melyek az ilyen viselkedés feltételei. A pszichológia az emberi lélekre vonatkozó minden kérkedő tudása ellenére sem ad kielégítő magyarázatot még az olyan egyszerű élethelyzetekre sem, hogyan veszünk ki egy cigarettát a dobozból és helyezzük a szánkba. Természetesen nem egyszerű mechanikai műveletként, hanem célra orientált, célmeghatározott műveletekként tételezve. A fizikusnak azonban van rá válasza.

A számtalan pszichológiai elmélet ajánlói hasonlatosak ahhoz az emberhez, aki azon töri a fejét, mi van a távoli világűrben, meg más bolygókon, de fogalma sincs arról, mi történik saját portájának hátsó udvarában.

A kibernetika egy valódi áttörést tett lehetővé a pszichológiában. Ebben az áttörésben természetesen semmilyen érdemet sem mondhatok magaménak, legfeljebb azt, hogy a tényét elfogadtam.

Semmiképpen sem meglepő persze, hogy az áttörés a fizikusok és a matematikusok munkájának eredménye. Egy áttörés valamely tudományban legtöbbször e tudományon kívülről jön. A „szakemberek” egy adott tudomány határain belül felhalmozott ismeretek tudósai, ezeket birtokolják, ezeket alkalmazzák. Bármilyen új ismeret ezért inkább kívülről várható — nem a „szakemberektől”, hanem a „kívülállóktól”.

Pasteur nem volt orvos. A Wright-fivérek nem voltak repülési szakemberek, hanem kerékpár-mechanikusok. Einstein valójában nem fizikus volt, hanem matematikus. Mégis, matematikai felfedezései a fejük tetejére állították a fizikai elméleteket. Madame Curie

nem volt orvos, hanem fizikus, mégis jelentősen hozzájárult az orvostudomány fejlődéséhez.

Hogyan hasznosíthatjuk ezeket az ismereteket?

Könyvemben nemcsak a kibernetikával foglalkozom, hanem azt is be akarom mutatni, hogyan használhatjuk fel ezeket az ismereteket saját életünkben, számunkra fontos célok eléréséhez.

ÁLTALÁNOS ELVEK

Az énkép — kulcs a személyiség és a viselkedés megértéséhez. Ha megváltoztatjuk az énképet, megváltoztatjuk a személyiséget és a viselkedést.

De ez nem minden. Az énkép korlátokat szab az egyéni teljesítmenynek.

Meghatározza, mire leszünk képesek és mire nem. Terjeszd ki az énképet, és kiterjesztetted „a lehetséges határait”. Egy valósághű énkép szinte új képességekkel, új adottságokkal tölti fel az egyént, és szó szerint sikerré változtatja a kudarcot.

Az énkép pszichológiája nemcsak önmagában bizonyult helytállónak, de egy sor olyan jelenségre is magyarázatot nyújtott, amelyeket régről ismernek, de nem teljesen értettek.

Ma már például mind az individuálpszichológia, mind a pszichoanalitika, mind a munkalélektan cáfolhatatlan bizonyítékokkal rendelkezik arra nézve, hogy vannak ún.

„sikertípusú személyiségek” és „kudarctípusú személyiségek”, „boldogságra termett személyiségek” és „boldogtalanságra termett személyiségek”. Az énkép pszichológiája ezt is — az élet egy sor más tényéhez hasonlóan — új megvilágításba helyezi. Új módon világítja meg a „pozitív gondolkozás erejét”, és ami még fontosabb, magyarázatot ad arra, egyeseknél miért működik, másoknál pedig miért nem. (A „pozitív gondolkozás”

ténylegesen akkor működik, ha összhangban van az egyén énképével. Viszont szó szerint

„működésképtelen”, ha ez az összhang hiányzik — vagyis amíg az énkép maga nem változik meg.)

Ahhoz, hogy megértsük az énkép pszichológiáját, és azt, hogy hogyan használhatjuk fel az életünkben, ismernünk kell azt a mechanizmust, ahogyan céljaink elérését segíti.

Széleskörű bizonyítékokkal rendelkezünk arra nézve, hogy az emberi agy és idegrendszer az egyén céljainak követése során a kibernetika ismert elvei szerint, célorientáltan működik. Ami a funkciókat illeti, az agy és az idegrendszer egy csodálatos és bonyolult

„célkövető mechanizmust” testesít meg, egyfajta beépített automatikus vezérlőrendszert, amely ha érted dolgozik akkor „sikermechanizmusként”, ha pedig ellened dolgozik,

„kudarcmechanizmusként” működik, méghozzá attól függően, hogy „TE”, Tisztelt Olvasó, vagyis a kezelője, hogyan működteted és milyen célt jelölsz ki számára.

Némi irónia tükröződik abban, hogy a kibernetika, mely a mechanizmusok és a mechanikus elvek tanulmányozásával vette kezdetét, sokat tett azért, hogy helyreállítsa az embernek, ennek az egyedülálló és kreatív lénynek a méltóságát. A pszichológia viszont, amely az emberi lélek tanulmányozásával kezdte, majdnem azzal végezte, hogy az embert megfosztotta a lelkétől. A behaviouristák, akik nem értették sem az „embert”, sem a gépezetét — ezért aztán összekeverték egyiket a másikkal —, arról akartak meggyőzni bennünket, hogy a gondolat pusztán elektronok mozgása, a tudat pedig mindössze kémiai folyamatok összessége, az „akarat” és a „szándék” csupán mítoszok. A kibernetika, mely a mechanikai gépek tanulmányozásával kezdte, nem követi el ezt a hibát. Nem mondja azt, hogy az „ember” egy gép, egy mechanizmus, hanem azt mondja, hogy az ember rendelkezik egy mechanizmussal, és azt felhasználja. Mi több, azt is megmagyarázza, hogyan működik ez a mechanizmus és azt is, hogyan kell azt használnunk.

A VÁLTOZÁS KULCSA — A TAPASZTALÁS

Az énkép nem egyedül az intellektus, a tudás hatására változik — legyen ez a változás jó vagy rossz —, hanem ebben szerepe van a tapasztalás nak is. Énképünk, akarva-akaratlanul, a múlt alkotó tapasztalatainak bázisán fejlődik ki. Ugyanezzel a módszerrel meg is változtatható.

Nem abból a gyermekből lesz egészséges, boldog és jól alkalmazkodó, a környezetével harmóniában élő felnőtt, akit tanítanak a szeretetre, hanem aki tapasztalta a szeretetet. Mai magabiztosságunk és kiegyensúlyozottságunk sokkal inkább eredménye annak, hogy milyen tapasztalatokat szereztünk a múltban, mint annak, mit tanultunk meg intellektusunk segítségével.

Az énkép pszichológiája áthidalja a különböző terápiák közötti szakadékot, feloldja a köztük lévő látszólagos ellentmondásokat. Közös nevezőre hozza a direkt és indirekt tanácsadást, a klinikai pszichológiát, a pszichoanalízist, de még az autoszuggesztiót is. Így vagy úgy, mind az alkotó tapasztalásra építenek egy jobb énkép kialakításában.

Függetlenül attól, mit állítanak az elméletek, valójában ez történik például a pszichoanalitikai iskola által alkalmazott terápia során is. Az analitikus sosem bírál, helytelenít vagy moralizál, sosem döbben meg, hallván, ahogy pácienséből ömlik a szó a félelmeiről, a szégyenérzetéről, a bűntudatáról és „bűnös gondolatairól”. Mivel a páciens talán életében először tapasztalja, hogy egyenrangú félként elfogadják őt, „érzi”, hogy énje valódi érték, személyének méltósága van, így eljut oda, hogy elfogadja magát, és másként tekint „énjére”.

A TUDOMÁNY FELFEDEZI A „SZINTETIKUS” TAPASZTALATOT

Egy másik felfedezés — ezúttal a klinikai és kísérleti pszichológia területén —

lehetővé teszi számunkra, hogy a „tapasztalást” közvetlen és ellenőrzött módszerként alkalmazzuk az énkép megváltoztatására. A valódi, reális életben nyert tapasztalat sokszor kemény és kegyetlen tanító. Ha valakit behajítunk a mély vízbe, ez megtaníthatja, hogyan kell úszni. Ugyanez a próbálkozás egy másiknál fulladással végződhet. A hadsereg sok fiatalból „férfit csinál”. Nem kétséges azonban, hogy sokukból viszont idegbeteget.

Évszázadokon keresztül elismerték, hogy „nincs sikeresebb dolog a sikernél”. Vagyis úgy tanulhatunk meg sikeresen élni, ha tapasztaljuk a sikert. A múlt sikerei úgy működnek, mint beépített „tárolt információk”. Ezek önbizalmat nyújtanak mai feladataink végrehajtásához. Hogyan merítsen azonban valaki a múlt sikereinek az emlékéből, ha eddig csak a kudarcokra vonatkozóan vannak tapasztalatai? Helyzete némiképp hasonlatos ahhoz a fiatalemberéhez, aki nem kap munkát, mert nincsenek tapasztalatai, de nem tud tapasztalatokat szerezni, mert nincs munkája.

Ezt a dilemmát egy másik fontos felfedezés oldotta fel. Ez a feltételezés lehetővé teszi számunkra, hogy agyunk laboratóriumában meghatározott céllal „tapasztalatokat”

szintetizáljunk, szó szerint tapasztalatokat alkossunk. Ugyanis a kísérleti és klinikai pszichológusok minden kétséget kizáróan bebizonyították, hogy az ember idegrendszere nem tud különbséget tenni a tényleges — vagyis a valóságosan lejátszódó események során szerzett — tapasztalatok, és az élénken és részleteiben elképzelt — vagyis a valóságosan nem megtörtént, csak elképzelt események során szerzett — tapasztalatok között. Noha ez egy meglehetősen nagyvonalú megállapításnak tűnhet, a továbbiakban szó lesz olyan ellenőrzött laboratóriumi kísérletekről, amelyek során éppen az ilyen

„szintetikus” tapasztalatokat használták fel pl. arra, hogy javítsák a dárdadobás és a kosárra dobás pontosságát anélkül, hogy ezeket a műveleteket a személyek valóságosan is elvégezték volna. Látni fogjuk, hogyan működik ez a technika olyanoknál, akik féltek a nyilvános szerepléstől vagy a fogorvostól. Hogyan segíthet hozzá, hogy kiegyensúlyozottan viselkedjünk, hogyan erősítheti az önbizalmunkat, hogyan javíthatja a

sakktudásunkat — egyszóval hogyan hasznosítható minden elképzelhető helyzetben, ahol a „tapasztalat” elismerten a siker záloga.

HOGYAN HASZNÁLJUK A KÖNYVET ÉLETÜNK MEGVÁLTOZTATÁSÁRA?

Ez a könyv nem egyszerűen csak arra való, hogy olvassuk. Arra való, hogy tapasztaljuk.

Olvasva egy könyvet, ismereteket szerzünk. Ahhoz azonban, hogy tapasztaljunk, alkotó módon kell feldolgoznunk az információkat. Az információ megszerzése önmagában egy passzív folyamat. A tapasztalás aktív. Amikor „tapasztalunk”, valami történik az idegrendszerünkön belül, új mintázatok alakulnak ki agyunkban.

Ezt a könyvet úgy szerkesztettem meg, hogy szó szerint kényszerítse az olvasót a tapasztalásra. Az előre gyártott illusztratív „esettanulmányok” száma szándékosan csekély.

Ehelyett az olvasót kérem fel, hogy képzeletére és emlékezetére támaszkodva állítsa össze saját „esettanulmányait”.

Az egyes fejezetek végén hiányzik az összefoglalás. Ehelyett az olvasót kérem meg az általa legfontosabbnak ítélt megállapítások összegezésére. Így könnyebben emlékezetébe vésheti őket. Egyszóval: eredményesebben emészti meg a könyvben foglalt információkat, ha maga elemzi és foglalja össze az egyes fejezetek tartalmát.

Végül, a könyvben vannak elvégzendő gyakorlatok. Ezek egyszerűek és könnyűek, azonban elengedhetetlen, hogy ezekkel rendszeresen foglalkozzunk. Csak így profitálhatunk az olvasottakból.

A VÉLEMÉNYÜNK KIALAKÍTÁSÁVAL VÁRJUNK 21 NAPOT!

Ne veszítsük el kedvünket, ha elkezdve a könyvben ismertetett gyakorlatokat az énkép megváltoztatására, úgy tűnik, semmiféle eredmény sem mutatkozik. Legalább 21 napig várjunk a következtetéseinkkel, és gyakoroljunk tovább!

Miért? Azért, mert általában minimum 21 napra van szükség ahhoz, hogy érzékelhető

változás következzék be az énképben, vagyis lelki képmásunkban. A plasztikai műtétet követően egy átlagos páciens esetében 21 napra van szükség, hogy hozzászokjék új arcvonásaihoz. A kéz vagy a láb amputálása után a „fantom végtag” még kb. 21 napig

„érez”. Legalább három hetet kell élnünk egy új lakásban, hogy „otthon” kezdjük magunkat érezni. Ezek és hasonló megfigyelések azt mutatják, hogy minimum 21 napra van szükség ahhoz, hogy a régi énkép feloldódjék és az új kezdjen alakot nyerni.

Ezért többet profitálhatunk a könyvből, ha elfogadjuk, ami benne van, és az értékeléssel legalább három hétig várunk. Ez idő alatt ne tekintgessünk hátra, ne akarjuk mérni a haladásunkat. Ezalatt a 21 nap alatt ne vitassuk az ismertetett elképzelések helyességét, ne firtassuk, hogy az ajánlott módszerek működni fognak vagy pedig nem. Végezzük el a gyakorlatokat még akkor is, ha célszerűtlennek tűnnek szárhunkra. Legyünk állhatatosak az új szerep kialakításában, abban, ahogyan igyekszünk magunkat új kategóriákban elképzelni. Ne riasszon vissza, ha önmagunk előtt némileg képmutatónak tűnünk, ha az új énkép „természetellenesnek” tűnik és kényelmetlen érzést vált ki bennünk.

Pusztán gondolati úton lehetetlen akár igazolni, akár cáfolni a könyvben kifejtett koncepciókat. Meggyőződhetünk azonban a helyességükről, ha kipróbáljuk őket a gyakorlatban, és az eredmények alapján ítélünk. Mindössze annyit kérek tehát az olvasótól, hogy véleményének kialakításával várjon 21 napot, ezzel lehetőséget adva önmagának, hogy érvényességüket saját tapasztalatai alapján igazolja vagy cáfolja.

Egy megfelelő énkép kialakítása természetesen nem várható három hét után. Végül is ez egy egész életre szóló feladat. A javulás azonban már érezhető három hét után — és a változás néha valóban egész megdöbbentő.

MI A SIKER?

Mivel könyvemben gyakran használom a „siker” és a „sikeres” kifejezéseket, azt hiszem helyes, ha mindjárt az elején meghatározom őket.

Az általam használt érteíemben a „sikernek” semmi köze sincs a presztízs-szimbólumokhoz. Felfogásomban a siker az alkotó teljesítményhez kapcsolódik.

Helyesebben mondva senkinek sem kell arra törekednie, hogy „sikerember” legyen, de mindenki képes rá, és kell is törekednie arra, hogy „sikeres” legyen. Ha „sikeremberré”

próbálunk válni, presztízs-szimbólumokra és rangokra szert tenni, ez csak neurózisra, kudarcérzésre és boldogtalanságra vezet. Ha „sikeressé” kívánunk válni, ez nemcsak anyagi sikerre, hanem elégedettségre, önmegvalósításra és boldogságra is vezet.

Noah Webster „egy kitűzött cél kielégítő teljesítéseként” határozta meg a sikert. Alkotó törekvés egy olyan, számunkra fontos cél elérésére, amely saját sokoldalú szükségleteinkből, vágyainkból, képességeinkből (nem pedig presztízs-szimbólumok halmozásának igényéből) fakad. Ez egyszerre hozza meg a sikert és a boldogságot, mert ilyenkor funkcionál az ember úgy, ahogy funkcionálnia kell, vagyis lényegi sajátosságaival összhangban. Az ember ugyanis természeténél fogva célkövető lény. És mert „így van felépítve”, nem lehet boldog, ha nem célkövető lényként funkcionál. Ezért aztán a valódi siker és a valódi boldogság nemcsak elválaszthatatlanok, hanem egymást erősítik, egymást növelik.

1. fejezet:

Az énkép: egy jobb élet kulcsa

Az elmúlt évtizedben egy csendes forradalom játszódott le a pszichológiában, a pszichiátriában és az orvostudományban.

A klinikai pszichológusok, gyakorló pszichiáterek és az ún. „plasztikai sebészek”

munkája nyomán új elméletek és koncepciók láttak napvilágot az „én” természetére vonatkozóan. Az új felismerésekre alapozott módszerek meglepő eredményekre vezettek a személyiség, az egészség, sőt még a képességek és az adottságok tekintetében is.

Krónikusan sikertelen emberek váltak sikeresekké. Bukásra álló diákok szinte napok alatt kiváló eredményekre lettek képesek, külön foglalkozás nélkül. Szégyenlős, visszahúzódó, gátlásos személyek boldog, társaságkedvelő emberekké változtak.

A Cosmopolitan 1959 januári számában T. F. James a következőképpen foglalta össze a pszichológusok és az orvosok eredményeit: „Az Én pszichológiájának megértése jelentheti azt a különbséget, ami a siker és a kudarc, a szeretet és a gyűlölet, a keserűség és a boldogság között van. A valódi En felfedezése megmentheti a romokban heverő

házasságot, sínre tehet egy bukdácsoló karriert, átalakíthatja a »kudarctípusú személyiséget«. Más síkon — a valódi Én felfedezése a szabadság és a konformizmusra való belső kényszer közötti különbséget jelenti.”

Egy jobb élet kulcsa

Az énkép az évszázad legfontosabb pszichológiai felfedezése. Függetlenül attól, tudatában vagyunk ennek vagy pedig nem, mindnyájan magunkkal hordozzuk önmagunk lelki képét. Ez lehet elmosódott, sőt lehet, hogy tudatosan nem is kivehető. De ott van, a legkisebb részletekig megalkotva. Ez az énkép arra vonatkozó elképzeléseinket tükrözi, milyen embernek tartjuk magunkat. Annak alapján áll össze, mit hiszünk magunkról. De a legtöbb ilyen hiedelmünk nem tudatosan, hanem öntudatlanul alakult ki a tapasztalataink, sikereink, kudarcaink, megaláztatásaink, győzelmeink bázisán, annak alapján, ahogy mások reagáltak ránk, különösen gyermekkorunkban. Mindezekből az elemekből egy ÉN-

t szerkesztünk (vagy énünknek egy képét). Amint egy önmagunkról kialakult hiedelem vagy elképzelés része lesz e képnek, számunkra „igazzá” válik, már ami személyünket illeti. Nem kérdőjelezzük meg a helyességét, hanem belőle kiindulva úgy cselekszünk, mintha igaz lenne.

Ez az énkép a jobb élet kulcsává válik, méghozzá két fontos felfedezés következtében: (1) Minden cselekedetünk, érzésünk, maga a viselkedésünk egésze, sőt még a képességeink is összhangban vannak ezzel az énképpel.

Vagyis olyan személyiségként cselekszünk, amilyen személyiségként elképzeljük, felfogjuk magunkat. Mi több, szó szerint nem is tudunk másként cselekedni, még akkor sem, ha teljes erővel bevetjük az akaratunkat. Az, aki „kudarctípusú személyiségeként fogja fel önmagát, mindig megtalálja a módot arra, hogy minden ellenkező szándéka ellenére sikertelen legyen még akkor is, ha az alkalom szó szerint az ölébe hull. Az, aki valamilyen igazságtalanság áldozataként fogja fel önmagát, olyan áldozatként „aki szenvedésre kárhoztatott”, meg fogja találni azokat a körülményeket, amelyek önmagáról kialakított véleményét igazolják.

Az énkép az a kiindulópont, az az alap, amelyre egész személyiségünk, viselkedésünk, mi több, az általunk érzékelt környezetünk épül. Ezért van az, hogy tapasztalataink igazolni látszanak az énképünket, ezzel erősítve, szilárdítva azt. Egyformán forrása lehet egy „ördögi körnek” vagy egy „isteni körnek”, egy bukóspirálnak vagy egy emelkedő

spirálnak jövőnk alakulásában. Mindez tőlünk függ.

Az a tanuló például, aki úgy tekint magára, mint aki „egyes” tanuló vagy „számtanból tökfej”, mindig módját fogja ejteni, hogy a bizonyítványa igazolja önmagáról kialakított véleményét. És így van „bizonyítéka”. Az a lány például, akinek olyan képe van önmagáról, hogy őt senki sem szereti, valóban azt fogja tapasztalni, hogy az iskolai táncdélutánon senki sem fogja felkérni őt. Valósággal kihívja a visszautasítást. Levert ábrázata, alázatos modora, túlzott igyekezete, hogy mások kedvébe járjon, vagy éppenséggel öntudatlan ellenségessége azokkal szemben, akiknek részéről visszautasításra számíthat — mindez eltaszítja tőle azokat, akiket egyébként vonzaná. Ugyanígy az a vállalkozó, akinek rossz véleménye van a képességeiről, azt fogja találni, a „tapasztalatai”

igazolják, hogy az énképe helyesr-”

Az ilyen „objektív bizonyítékok” birtokában aztán csak ritkán jut eszébe a embernek, hogy a baj valójában az énképével van, azaz az önértékelésével. Mondd azt az iskolásnak, hogy ő csak „úgy gondolja”, hogy buta a számtanhoz, és azt fogja hinni, nem vagy az eszednél. Hiszen ő újból és újból próbálta megérteni a dolgokat, de a jegyek az ő

véleményét igazolják. Mondd azt a vállalkozónak, hogy csak az ő fejében igaz az a vélemény, hogy képtelen egy bizonyos összegnél nagyobb forgalmat lebonyolítani. Üzleti papírokkal fogja igazolni, hogy milyen keményen dolgozott, hogyan igyekezett, és mégis sikertelen volt. Ennek ellenére: ahogy a továbbiakban látni fogjuk, szinte csodának minősíthető változások következtek be mind a tanulók jegyeiben, mind pedig az üzletkötők jövedelmében — amikor hozzáláttak, hogy megváltoztassák az énképüket.

(2) Az énkép megváltoztatható. Számtalan eset bizonyítja, hogy nem lehetünk sem túl fiatalok sem pedig túl öregek ahhoz, hogy megváltoztassuk az énképünket, és ennek eredményeként új életet kezdjünk élni.

Az egyik ok, ami miatt az egyén számára olyan nehéznek tűnik megváltoztatnia szokásait, személyiségét, életmódját az, hogy eddig minden erőfeszítése — hogy úgy mondjam — az Én perifériájának, nem pedig a központjának megváltoztatására irányult.

Számtalan páciensemtől hallottam valami ilyesmit: „Ha ön arról beszél, amit »pozitív gondolkozásnak« hívnak, akkor azt válaszolom, hogy már többször is próbálkoztam vele, de az én esetemben egyszerűen nem működött.” Ha aztán egy kicsit utána érdeklődtem, szinte minden esetben az derült ki, hogy a „pozitív gondolkozást” vagy meghatározott

külső körülmények, vagy negatív jellemvonások megváltoztatására akarták alkalmazni.

(Például: „Meg fogom szerezni azt az állást.” Vagy: „A jövőben sokkal nyugodtabb és kiegyensúlyozottabb leszek.” Vagy: „Ez a vállalkozásom sikeres lesz.” stb.) Sosem gondolkoztak el azonban azon, hogy megváltoztassák az ÉNjüket, azt az ÉN-t, amelynek feladata mindezek megvalósítása.

Jézus óvott attól, hogy új anyagból tegyünk foltot egy régi ruhára vagy új bort régi üvegbe töltsünk. A „pozitív gondolkozás” nem használható eredményesen — foltként vagy mankóként — a régi énképhez. Egyszerűen képtelenség tárgyilagosan elképzelni egy konkrét helyzetet, amíg negatív véleményünk van az Énünkről. Ugyanakkor számtalan kísérlet bizonyítja, hogy amint megváltozott az ÉN-re vonatkozó felfogás, az új felfogással összhangban lévő dolgok, amelyek korábban lehetetlennek tűntek, könnyedén, erőlködés nélkül mennek. Szinte „kézre állnak” az új énképpel rendelkező személynek.

A legkorábbi ilyen kísérleteket a néhai Prescott Lecky, az énkép pszichológiájának egyik úttörője végezte el. Lecky a személyiséget olyan „képek, gondolatok rendszereként”

fogta fel, amelyeknek egymással összhangban lévőnek kell tűnniük. Azokat a képeket, gondolatokat, elképzeléseket, eszméket, amelyek nincsenek összhangban ezzel a rendszerrel, a személyiség elutasítja, „nem hisz bennük”, és nem használja cselekvésének kiindulópontjául. Azokat a gondolatokat viszont, amelyek összhangban lévőnek tűnnek e rendszerrel, a személyiség elfogadja. A képzetek, gondolatok e rendszerének a központja, alapköve, amire minden más épül, az egyén „ego”-képe, az énképe, vagyis az önmagáról kialakult elképzelése. Lecky tanár volt, így lehetősége volt, hogy elméletét diákok ezrein ellenőrizze.

Úgy gondolta, ha a diáknak nehéz egy tárgyat megtanulnia, ez azért van, mert (a diák nézőpontjából) önmagáról kialakított felfogásával nem lenne összhangban, ha megtanulná, megértené az anyagot. Lecky hitt abban, hogy ha megváltoztatjuk a diák véleményét önmagáról, ami a nézőpontjának az alapja, meg fog változni az adott tárgyhoz való viszonya. Ha a diákot rá tudjuk bírni, hogy megváltoztassa az én-meghatározását, meg fog változni a képessége a megértésre is. Az eredmények valóban ezt látszottak igazolni. Az a diák, aki száz szóból 55-öt rosszul írt le, és olyan sokból bukott, hogy évet kellett ismételnie, a következő évben jóval az átlag felett teljesített és helyesírásból egyike lett az iskola legjobbjainak. Egy másik diák, aki rossz tanulmányi eredménye alapján régi iskolájából el lett tánácsolva, Columbiában kitűnő tanuló lett. Egy lány, aki négyszer bukott latinból, az iskolai pszichológussal való néhány beszélgetés után jó eredménnyel zárta az évet e tárgyból. Egy fiú, akinek irodalmi ismereteit egy bizottság nagyon rossznak értékelte, a következő évben irodalmi pályázaton díjat nyert.

Ezekkel a diákokkal nem az volt a probléma, hogy buták vagy gyenge képességűek voltak. A probléma egy nem megfelelő énkép volt („Nincs érzékem a számtanhoz”;

„Természetemnél fogva nem tudok helyesen írni” stb.) Valójában az történt, hogy azonosultak a hibáikkal és a kudarcaikkal, ahelyett, hogy azt mondták volna: „Nem sikerült a dolgozatom” (tényszerű és tárgyilagos), levonták a következtetést:

„Kudarcember vagyok.” Ahelyett, hogy azt mondták volna: „Megbuktam ebből a tárgyból”, azt mondták: „Mindig megbukom. Ilyen vagyok.” Akik többet szeretnének tudni Lecky munkásságáról, azoknak figyelmébe ajánlom könyvét az Én belső

összhangjáról. [1]

Ugyanezt a módszert alkalmazta Lecky arra, hogy leszoktassa a diákokat a dadogásról, és hogy rágják a körmüket.

Saját feljegyzéseim legalább ilyen meggyőző eseteket tartalmaznak. Valaki, aki annyira félt az idegenektől, hogy csak ritkán merészkedett ki a házából, ma ismert szónok. Egy üzletkötő, aki már megfogalmazta felmondását, „mert egyszerűen nem üzletkötőnek született”, hat hónap után egy 100 főből álló gárda legeredményesebb üzletkötője lett. Egy

tiszteletes, aki visszavonulását fontolgatta, mert annyira kikészítette idegileg a heti prédikációkra való felkészülés, ma hetente átlagosan három alkalommal szól egybegyűltekhez a heti prédikáción kívül, és nem érzékeli, hogy nem bírnák az idegei.

Miért ébredt érdeklődés egy plasztikai sebészben az énkép pszichológiája iránt

Az első pillanatra úgy tűnhet, semmilyen vagy csak nagyon laza kapcsolat van a sebészet és a pszichológia között. Mégis, a plasztikai sebész munkája volt az, ami először utalt arra, hogy létezik egy „énkép”, és vezetett el olyan kérdésekhez, amelyek megválaszolása fontos pszichológiai ismereteket eredményezett.

Amikor sok évvel ezelőtt praktizáló plasztikai sebész lettem, megdöbbentett, hogy gyakran milyen drámai és gyors változások következtek be az arc hibáinak kijavítása után.

A külső megváltoztatása sok esetben teljesen új személyiséget hívott életre. A kezemben lévő sebészkés esetről esetre varázspálcaként működött. Nemcsak a páciens külsejét változtatta meg, hanem átalakította egész életét. A szégyenlős és visszahúzódó bátor és merész lett, a „bamba” és „ostoba” fiú érdeklődő, világos fejű gyerekké változott, akiből később egy nagy cég igazgatója lett. Az az üzletkötő, aki teljesen elvesztette önbizalmát, ma a magabiztosság modelljéül szolgálhatna. Talán a legmegdöbbentőbb példa az a

„megátalkodott” bűnöző, aki egy konok, javulásra nem hajló valakiből szinte „egy nap leforgása alatt” példamutató rabbá változott, és aki szabadulása után felelős szerepet vállalt a társadalomban.

Egy húsz évvel ezelőtti könyvemben (New Faces — New Futures) sok ilyen esetet írtam le. Könyvem és a témával foglalkozó cikkeim megjelenése után rengeteg levelet kaptam kriminológusoktól, szociológusoktól és pszichiáterektől.

Olyan kérdéseket tettek fel, amelyekre nem tudtam válaszolni, de amelyek vizsgálódásra ösztönöztek. Furcsának tűnhet, amit mondok, de a kudarcaimból legalább annyit tanultam, mint a sikereimből.

A sikereket könnyű volt megmagyarázni. Ott van az elálló fülű fiú, aki csak azt hallotta, hogy úgy néz ki, mint egy taxi, két nyitott ajtóval. Egész életében gúnyolták —

gyakran kegyetlenül. Társaival való kapcsolata számára csak megaláztatás és kín volt.

Miért ne igyekezett volna elkerülni a társait? Miért ne kellett volna félnie az emberektől, és visszavonulnia önmagába, rettenetesen félve attól, hogy bármilyen formában is megnyilatkozzék? Nem csodálhatjuk, hogy ostobának tartották. Teljesen természetes, hogy fülét megoperáltatva — miután zavarának és megaláztatásának oka megszűnt —

képes lett normális szerepre az életben, és ennek megfelelően változott meg az élete is.

Vagy vegyük azt az üzletkötőt, akinek egy autóbaleset során szerzett arcsérülései miatt forradásos volt az arca. Reggelenként a tükörbe nézve látnia kellett a szörnyű hegeket, szájának groteszk deformációját. Életében először lett megrögzött magábaforduló, annyira, hogy ez már számára is nehezen volt elviselhető. Szégyellte magát, úgy érezte, külseje mások számára visszataszító. A forradás a rögeszméje lett. „Más volt”, mint a többi ember. Kezdett azon tépelődni, mit gondolnak róla a többiek. Énje hamarosan jobban deformálódott, mint az arca. Kezdte elveszíteni az önbizalmát. Megkeseredett és kötekedő ember lett. Hamarosan teljes figyelme önmagára összpontosult — elsődleges céljává egójának védelme vált, és hogy elkerülje az olyan helyzeteket, amelyek csak megaláztatást hozhattak számára. Érthető hát, hogy arcának „kijavítása” szinte pillanatok alatt megváltoztatta egész beállítottságát, fellépését, önmagával kapcsolatos érzelmeit, és munkájában sikeres lett.

De mi a helyzet azokkal a kivételekkel, akiknél nem következett be ilyen változás? Mi a helyzet azzal a grófnővel, aki egész életében zavart és félénk volt az orrán lévő nagy púp miatt? Noha a műtét egy klasszikus orral és olyan arccal ajándékozta meg, ami gyönyörűnek volt nevezhető, továbbra is úgy viselkedett, mint a rút kiskacsa, a felesleges

nővérke, aki már sosem mer mások szemébe nézni. Ha a sebészkés valóban csodát tudott művelni, ez a csoda miért nem következett be az ő esetében?

És mit mondjunk mindazokról, akik új arcot kaptak és továbbra is ragaszkodtak a régi személyiségükhöz? Hogyan magyarázzuk azoknak a reakcióját, akik azt bizonygatták, hogy az operáció után semmi sem változott a külsejükön? Minden plasztikai sebész találkozott ilyen esetekkel és hozzám hasonlóan képtelen volt rá magyarázatot találni.

Legyen bármilyen drasztikus is a külsőben bekövetkező változás, vannak olyan páciensek, akik ragaszkodnak ahhoz, hogy „ugyanúgy néznek ki, mint korábban — semmi sem változott, hiába volt a műtét!” A barátai, de még a családja is alig ismeri meg, lelkesedhetnek a frissen nyert „szépségéért”, a páciens csak bizonygatja, hogy alig lát javulást, sőt szinte semmit, tudja, hogy semmit sem változott az arca. Az „előtte” és az

„utána” készített fényképekkel sem ér el az ember semmit, legfeljebb azt, hogy a bizonyítási próbálkozás ellenséges érzéseket vált ki benne. Valamilyen furcsa lelki alkímia következtében a páciens racionalizálja a történteket: „Való igaz, látható, hogy a púp már nincs az orromon — de az orrom ennek ellenére ugyanúgy néz ki.” vagy: „Lehet, hogy a forradás már nem látszik, de mégis ott van!”

Forradások, melyeket nem szégyellnek, hanem éppenséggel büszkék rájuk

Egy másik kulcs az eléggé megfoghatatlan énkép kutatásához, hogy nem mindenfajta forradás vagy torzulás vált ki szégyenérzetet. Amikor fiatal orvostanhallgató voltam Németországban, voltak diáktársaim, akik olyan büszkeséggel viselték „a kardok nyomát”

arcukon, mint ahogy egy amerikai viselné a becsületrendet. A párbajozók voltak az egyetem elitje, és egy forradás az arcon bizonyította, hogy te a kiválasztottakhoz tartozol.

Ezeknél a diákoknál a forradás ugyanazt a pszichológiai hatást váltotta ki, mint a forradás eltüntetése az üzletkötő arcáról. A régi New Orleansban a kreol ugyanilyen megfontolásból kötötte be fél szemét feketével. Kezdtem belátni, hogy a késnek önmagában nincs mágikus ereje. Lehetett alkalmazni forradás eltüntetésére, forradás

„előállítására” ugyanolyan lélektani következményekkel.

A képzelt csúnyaság titka

Azoknál, akiknek született testi hibája van vagy baleset következtében eltorzult az arca, a plasztikai sebészet látszólag tényleg képes csodákat művelni. Az ilyen esetekből könnyen arra következtethetnénk, hogy a neurózis, a boldogtalanság, a kudarc, a félelem, a beteges aggódás, az önbizalom hiánya mind-mind gyógyítható, ha plasztikai műtéttel eltávolítjuk a fellelhető testi hibákat. Az ilyen nézetnek megfelelően azoknak, akiknek normális, elfogadható külseje van, látványosan mentesnek kellene lenniük a lelki bajoktól.

Vidámnak, boldognak, önbizalommal teltnek kellene lenniük, mentesnek az aggódástól, a félelemtől. Azonban túlságosan is jól tudjuk, mennyire nem így van.

Ez a felfogás nem nyújt magyarázatot arra sem, miért jönnek olyan emberek a plasztikai sebészhez egy „arcjavításra”, akik csak képzelik, hogy csúnyák. Ott vannak azok a 35 vagy 45 éves nők, akik bizonygatják, hogy „öregnek” néznek ki, noha megjelenésük teljesen normális, sőt, nem egy esetben kifejezetten vonzó.

Ott vannak azok a fiatal lányok, akik meg vannak győződve arról, hogy „csúnyák”, pusztán azért, mert a szájuk, az orruk vagy a mellméretük eltér az éppen imádott filmsztár paramétereitől.

Vannak férfiak, akik azt hiszik, hogy nagy a fülük vagy túl hosszú az orruk. Egyetlen etikus plasztikai sebész sem vállalkozna arra, hogy megoperálja őket. Sajnos vannak szélhámosok, az úgynevezett „szépségdoktorok”, akiket egyetlen orvosi egyesület sem fogadna a soraiba. Nekik nincsenek gátlásaik.

Az ilyen „képzelt csúnyaság” egyáltalán nem ritka. Egy nemrégen elvégzett egyetemi felmérés azt mutatta, hogy a diákok 90 százaléka valamilyen módon elégedetlen a külsejével. Ha a „normális” és az „átlagos” szavak egyáltalán jelentenek valamit, nyilvánvaló, hogy a lakosság 90 százaléka nem lehet a külsejét tekintve „abnormális”

vagy „hibás”. A hasonló felmérések csak alátámasztják az említett adatokat: rengeteg ember van, aki szégyelli a külsejét.

Úgy viselkednek, mintha tényleg lenne valamilyen testi hibájuk. Ugyanúgy szégyellik magukat, ugyanolyan aggódást, szorongást éreznek. Azt a képességüket, hogy teljes életet éljenek, ugyanúgy akadályozzák az ún. lelki gátak. „Forradásaik” — bár ezek sokkal inkább lelki és érzelmi, mint fizikai természetűek — ugyanúgy bénítják a képességeiket, mintha valódi testi hibáik lennének.

A rejtély kulcsa: az énkép

Az énkép felfedezése magyarázatot ad a fent tárgyalt ellentmondásokra. Ez a közös nevező — a meghatározó tényező — mindegyik esetben, legyen szó sikerről vagy kudarcról.

A titok nyitja a következő. Ahhoz, hogy „valóban” éljünk, vagyis az életet kielégítőnek találjuk, megfelelő, valósághű és tárgyilagos énképpel kell rendelkeznünk, olyannal, amellyel együtt tudunk élni. Az énünket elfogadhatónak kell találnunk a magunk számára.

Egészséges önbecsülésre van szükségünk. Olyan énre, amelyet nem szégyellünk, olyanra, amely nem érzi korlátozva magát alkotó önkifejezésében, ezért nem rejtőzködik és nem álcázza magát. Olyan énre van szükségünk, amely összhangban van a realitásokkal, hogy megfelelően tudjunk funkcionálni az életben. Ismernünk kell önmagunkat. Tudnunk kell, miben vagyunk erősek és miben gyengék, és mindkettőt illetően őszintéknek kell lennünk önmagunkkal. Az énképünknek jó közelítéssel meg kell felelnie valós énünknek, nem lehet sem több, sem kevesebb annál, mint akik ténylegesen vagyunk.

Amikor ez az énkép biztonságban van, „jól” érezzük magunkat, amikor fenyegetve van, aggódunk, és bizonytalanok vagyunk. Ha megfelelőnek érezzük, és olyannak, hogy joggal lehetünk büszkék rá, magabiztosságot fogunk érezni. Nem félünk „önmagunk lenni” és korlátozás nélkül megnyilatkozni. Ez azt jelenti, hogy az optimumunkon működünk.

Amikor ez az énkép számunkra a szégyen tárgya, igyekezni fogunk inkább elrejteni, mint megmutatni. Alkotó megnyilatkozása így korlátozott, bezárkózunk. Ellenségesen fogunk viselkedni és összeférhetetlenek leszünk.

Ha az arcon lévő forradás javítja az énképet (mint a német párbajozok esetében), nő az önbecsülés és az önbizalom. Ha ugyanez a forradás rontja az énképet (mint az üzletkötő

esetében), csökken az önbecsülés és az önbizalom.

Plasztikai műtéttel kijavítva egy testi hibát, csak akkor következik be lényeges pszichológiai változás, ha az eltorzult énképet is megfelelően kijavítják. Néha az eltorzult énkép a sikeres műtét után is tovább él, mint ahogy a „fantom végtag” még évekkel az amputálás után is képes fájni.

Pályafutásom új szakasza

Ezek a megfigyelések egy új pályafutás kezdetét jelentették számomra. Vagy úgy 15

évvel ezelőtt arra a meggyőződésre jutottam, hogy azoknak, akik felkeresik a plasztikai sebészt, többre van szükségük, mint csak a műtétre magára, sőt, közülük sokaknak nincs szüksége semmiféle műtétre. Ha egész emberként akartam őket kezelni, vagyis nem úgy tekintettem rájuk, mint egy operálandó fül, száj, kar vagy láb megtestesítőjére, többet kellett számukra nyújtanom. Meg kellett mutatnom nekik, hogyan végezhetik el maguk saját „lelki képük” javítását, hogyan távolíthatják el a lelki forradásokat, hogyan változtathatják meg beállítottságukat, megváltozott külső megjelenésükhöz hasonlóan.

Ez a vizsgálódás rendkívül gyümölcsözőnek bizonyult. Ma jobban meg vagyok győződve, mint bármikor, hogy amit mindnyájan akarunk — ott, a lelkünk mélyén —, az TÖBB ÉLET. A boldogság, a siker, a lélek nyugalma — vagy legyen bármi is a legjobbról vallott felfogásunk — lényegét tekintve több életként nyilatkozik meg. Amikor határtalanul boldogok vagyunk, magabiztosak és sikeresek, ez több élet. És annak mértékében, ahogyan gátoljuk képességeinket, kudarcra kárhoztatjuk Istentől kapott adottságainkat, engedjük, hogy az aggódás, a félelem, az önvád, önmagunk megvetése kerítsen hatalmába, szó szerint elfojtjuk azt az életerőt, amely elérhető lenne számunkra, és hátat fordítunk mindannak, amivel megajándékozott bennünket a Teremtő. Megtagadva az élet ajándékait, a halált öleljük magunkhoz.

EGY JOBB ÉLET PROGRAMJA

Az elmúlt 30 évben a pszichológia túlságosan is pesszimistává vált, már ami az embert és annak a változásra, a jobbulásra való képességét illeti. Mivel a pszichológusok és a pszichiáterek az ún. „abnormális” emberekkel foglalkoznak, a szakirodalom is leginkább az emberi abnormalitásokkal, az emberben rejlő önrontó tendenciákkal foglalkozik. Azt kell sajnos mondanom, hogy a sok olvasás következtében nem kevesen úgy tekintenek a gyűlöletre, a „romboló ösztönre”, a bűntudatra, az önmegvetésre és más hasonló negatív dologra, mint ami a „normális viselkedés” része. Az átlagember szörnyen gyengének és tehetetlennek érzi magát, amikor csekélyke akaratát szembe akarja szegezni az emberi természet ezen negatív erőivel, hogy boldogságot és egészséget csikarjon ki magának. Ha ez lenne az ember és az emberi lét valódi természete, az „önnevelés” valóban meglehetősen hiábavaló dolog lenne.

Én azonban hiszek abban — és sok-sok páciensem esete alátámasztja ezt —, hogy ebben a törekvésünkben nem vagyunk magunkra hagyva. Mindegyikünkben ott munkál az

„életösztöne”, ami állandóan az egészség és a boldogság felé törekszik. Ez az „életösztön”

az értünk kifejtett tevékenysége során egy olyan valamire támaszkodik, amit Alkotó Mechanizmusnak nevezek. Ha ez megfelelően működik, akkor a neve Sikermechanizmus, ami ott található minden emberben.

A „tudatalatti” tudományos értelmezése

A kibernetika meggyőző bizonyítékokat szolgáltatott arra, hogy az ún. tudatalatti egyáltalán nem valamiféle „ész” vagy „tudat”, hanem egy mechanizmus: egy célkövető, célra törekvő „szervomechanizmus”, amely az agyból és az idegrendszerből áll, és amelyet az ész, a tudat irányít és használ fel. A legmodernebb felfogás és a leghasználhatóbb munkahipotézis úgy hangzik, hogy az embernek nincs két „tudata”, hanem csak egy, amely egy automatikus, célra orientálódó, célra törekvő mechanizmust működtet. Ez a célra orientált gépezet, működésében — már ami az alapelveket illeti —

igen hasonlatos az elektronikus szervomechanizmusokhoz, de sokkal hatékonyabb és sokkal bonyolultabb, mint bármilyen ember alkotta elektronikus agy vagy célérzékelő

rakéta.

Ez a bennünk lévő Alkotó Mechanizmus személytelen, vagyis nincsenek érzései, nem gyűlöl, nem szeret. Automatikusan munkálkodik azon, hogy elérje az olyan célokat, mint a siker, a boldogság, vagy éppenséggel a kudarc és a boldogtalanság, mégpedig attól függően, milyen célokat tűzünk elé. Tűzz elé sikercélokat — Sikermechanizmusként fog működni. Tűzz elé negatív célokat, ugyanolyan személytelenül, ugyanolyan hűségesen fog működni, de most már Kudarcmechanizmusként.

Más szervomechanizmusokhoz hasonlóan az Alkotó Mechanizmusunknak is egy világos célra és egy objektív „problémára” van szüksége, amelynek megoldásán munkálkodhat.

Azok a célok, amelyek elérésére törekszik, nem mások, mint azok a LELKI KÉPEK, amelyeket KÉPZELETÜNK segítségével alkotunk meg.

A kulcsfontosságú célkép nem más, mint az énképünk.

Bármilyen konkrét célt is tűzzünk magunk elé, ez mindig az énképünkkel összhangban történik (anélkül, hogy ennek tudatában lennénk). Ebből következik, hogy énképünk megvonja bármilyen más célunk megvalósíthatóságának a határait. Ilyen értelemben rögzíti a „számunkra lehetséges” dolgok területét.

Hasonlóan más szervomechanizmushoz, az Alkotó Mechanizmusunk olyan információk és adatok alapján működik, amelyeket mi táplálunk belé (gondolatok, hiedelmek, értelmezések stb.). A helyzetértékelésünkön és a beállítottságunkon keresztül

„tápláljuk be” azt a problémát, amin munkálkodnia kell.

Ha olyan információkat és adatokat kap, amelyek szerint mi értéktelenek, alacsony rendűek, tehetségtelenek (negatív énkép) vagyunk, ezeket ugyanúgy dolgozza és használja fel, mint bármilyen más adatsort, hogy aztán objektív tapasztalatként adja meg nekünk a

„választ”.

Más szervomechanizmusokhoz hasonlóan, Alkotó Mechanizmusunk is felhasználja a tárolt információkat, azaz a „memóriát”, az éppen aktuális problémák megoldásánál, a konkrét helyzetek elemzésénél.

Annak a programunknak a megvalósításához, amelynek célja, hogy sikeresebben és boldogabban éljünk, mindenekelőtt meg kell ismerkednünk ezzel az Alkotó Mechanizmussal, ezzel a bennünk rejtőző automatikus vezérlő rendszerrel, és azzal, hogyan

használhatjuk

ezt

Sikermechanizmusként,

elkerülve,

hogy

Kudarcmechanizmusként működjön.

A módszer maga új gondolkozási, képzelőerő-működtetési, emlékezési és cselekvési szokások betanulásából, gyakorlásából és tapasztalatátélésből áll. A módszer alkalmazásának célja az, hogy (1) megfelelő és reális énképet alakítsunk ki, (2) Alkotó Mechanizmusunkat úgy használjuk fel, hogy az konkrét célok elérésével sikert és boldogságot biztosítson számunkra.

Aki tud emlékezni, idegeskedni, aki képes megkötni a cipőfűzőjét, az képes a sikerre is.

Amint a továbbiakban látni fogjuk, a módszer a következőkből áll: lelki kép alkotó kialakítása; alkotó átélés, tapasztalás a képzelet felhasználásával; új, automatikus (spontán), sztereotip válaszreakciók begyakorlása elképzelt cselekvési helyzetek segítségével.

Pácienseimnek gyakran mondom, hogy „ha képesek emlékezni, idegeskedni vagy a cipőfűzőjüket megkötni, nem lehet problémájuk a módszer alkalmazásával”. Az elvégzendő feladatok egyszerűek, de gyakorolnunk kell őket, és „tapasztalatokat” kell gyűjtenünk. A képzeletbeli megjelenítés, az alkotó lelki képalkotás semmivel sem nehezebb annál, mint amikor felidézünk valamilyen jelenetet a múltból vagy amikor idegeskedünk a jövő miatt. Semmivel sem nehezebb új sztereotip cselekvési mintákat elsajátítani gyakorlással, mint eldönteni, hogy minden reggel más és más módon fogjuk megkötni a cipőfűzőnket, ahelyett, hogy a régi, megszokott, automatikus módon tennénk ezt, vagyis tudatos megfontolás nélkül járnánk el.

2. fejezet:

Az ember belső sikermechanizmusa

Meghökkentőnek tűnhet, mégis igaz, hogy tíz évvel ezelőtt még nem tudtuk, hogyan működik az emberi agy és az idegrendszer egy „szándékunk szerinti”, vagyis egy általunk kitűzött cél elérése érdekében. Azt, hogy mi történik, sokéves és részletekre kiterjedő

vizsgálatokkal megfejtették. Nem volt azonban egy egységes alapelveken nyugvó elmélet, amely értelmes egésszé kapcsolta volna össze ezeket a jelenségeket. R. W. Gerard 1946

júniusában a Scientific Monthly ban azt írta az agyról és a képzeletről, hogy szomorú igazság, de tény, hogy a tudati tevékenységre vonatkozó ismereteink ugyanolyan érvényesek és hasznosak maradnának akkor is, ha úgy tudnánk, a koponyánk vattával van kitömve.

Amikor azonban az ember hozzálátott, hogy egy „elektronikus agyat” építsen, és célra törekvő mechanizmusokat szerkesszen, fel kellett fedeznie és alkalmaznia kellett bizonyos alapelveket. Miután ezeket felfedezték, a tudósok azt kérdezték maguktól: Lehet, hogy az emberi agy ugyanígy működik? Lehet, hogy amikor a Teremtőnk megalkotta az embert, egy olyan szervomechanizmussal látta el, amely sokkal hatékonyabb, csodálatosabb, mint bármely elektronikus agy vagy vezérlőmechanizmus, amelyről az ember csak álmodhat, de amely ugyanolyan elvek alapján működik! A neves kibernetikusok, Dr. Norbert Wiener és Dr. John von Neumann szerint a válasz egyértelműen „igen”.

Beépített belső vezérlőrendszerünk

Minden élőlénynek van egy beépített vezérlőrendszere, egy célra törekvő szerkezet, amelyet a Teremtőnk helyezett oda, hogy segítse ezt a lényt céljának elérésében, ami szélesen értelmezve nem más, mint „élni”. Az élet alacsonyabb rendű formáinál „élni” —

egyszerűen az egyed, ill. a faj fizikai létezését jelenti. Az állatban található mechanizmus az étel és a lakhely biztosítására szorítkozik, arra, hogy el tudja kerülni az ellenségeit és a veszélyhelyzeteket, továbbá a szaporodásra, vagyis a faj fenntartására.

Az ember esetében „élni” többet jelent, mint pusztán létezni, fennmaradni. Egy állat esetében „élni” annyit jelent, mint bizonyos fizikai szükségleteket kielégíteni. Az embernek vannak bizonyos érzelmi és lelki szükségletei, amelyek az állatoknál hiányoznak. Következésképpen — az élet az ember számára többet foglal magába, mint a fizikai túlélést és a faj fennmaradását. Szüksége van bizonyos érzelmi és lelki kielégülésre is. Az emberbe épített „Sikermechanizmus” ennek megfelelően szélesebb területet fog át, mint az állatok esetében. Azon túl, hogy segíti az embert abban, hogy elkerülje a veszélyt, legyűrje az akadályokat, a „szexuális ösztön” segítségével hozzájárul a faj fenntartásához, az emberben lévő Sikermechanizmus segít megválaszolni a problémákat, segít felfedezni, verset írni, üzleti vállalkozást irányítani, árut eladni, új távlatokat feltárni a tudományban, megteremteni a lelki egyensúlyt, kifejleszteni egy jobb személyiséget, biztosítani a sikert bármilyen tevékenységben, ami része az egyén életének vagy teljesebb életet tesz lehetővé számára.

A „sikerösztön”

A mókust nem kell arra tanítani, hogyan gyűjtse a mogyorót. Arra sem kell tanítani, hogyan raktározza el télire. A mókus tavasszal születik, és még sosem látott telet. Mégis, ősszel már azt látjuk, hogy szorgalmasan gyűjti a mogyorót, hogy télen, amikor már nem lesz mit gyűjtenie, legyen mit fogyasztania. A madárnak nem kell leckét vennie, hogyan építsen fészket. Azt sem kell megtanulnia, hogyan tájékozódjon. Mégis — a madarak több ezer kilométeres utakat tesznek meg kiválóan tájékozódva, gyakran a nyílt tenger felett.

Nincs újságjuk, tévéjük, ahonnan megtudnák a várható időjárást, sem pedig könyveik, amelyekben a felfedező madarak leírják, mely részei melegebbek a Földnek. Mégis — a madarak pontosan tudják, mikor közeleg a hideg évszak, és azt is, hol marad meleg az időjárás, még ha ez a vidék több ezer kilométerrel távolabb is van.

Az ilyen jelenségeket magyarázva általában azt mondjuk, hogy az állatoknak bizonyos

„ösztöneik” vannak, amelyek vezérlik őket. Elemezve ezeket az ösztönöket, azt látjuk,

segítik őket abban, hogy sikeresen alkalmazkodjanak a környezethez, sikeresen birkózzanak meg vele. Röviden — az állatok rendelkeznek egyfajta „sikerösztönnel”.

Gyakran figyelmen kívül hagyjuk azt a tényt, hogy az embernek szintén van sikerösztöne, méghozzá sokkal kiválóbb, sokoldalúbb, mint bármely állat esetében. Az ember rendkívül gazdagon van megáldva ezen a téren.

Az állatok nem képesek megválasztani a céljaikat. Ezek (önfenntartás, fajfenntartás) szinte beléjük vannak vésve. A sikermechanizmusuk működése azokra az előre beépített célképekre van beállítva, amelyeket „ösztönöknek” hívunk.

Az ember viszont rendelkezik valamivel, ami az állatoknak nincs. Ez pedig — az alkotó képzelet. Ennek köszönhetően az ember nem egyszerűen egyik a többi lény között, hanem egyben alkotó lény is. Képzeletének segítségével célokat alakít ki. Egyedül az ember képes irányítani saját Sikermechanizmusát képzelete vagy képfelidéző képessége segítségével.

Sokan azt gondolják, hogy alkotó képzeletről csak költők, felfedezők és a hozzájuk hasonlók esetében beszélhetünk. De a képzelet mindenben alkotó módon nyilatkozik meg, csináljunk bármit is. Az elmúlt évszázadok nagy gondolkodói és a keményfejű

„gyakorlati” emberek — noha nem ismerték, milyen módon hozza működésbe képzeletünk az Alkotó Mechanizmust — elismerték egy ilyennek a létét, és tevékenységükben felhasználták. „A képzelet irányítja a világot” — mondta Napóleon. „A képzelet az ember leginkább Istenhez hasonló tulajdonsága” — mondta Glenn Clark. „A képzelet az emberi tevékenység nagy erejű ösztönzője, az emberi haladás kimeríthetetlen forrása … Semmisítsük meg az embernek ezt a képességét, és sorsa ugyanolyan lesz, mint az állatoké” — mondta Dugold Stewart, a híres skót gondolkodó. „A jövőnket képzeletünkkel felidézhetjük” — mondta Henry J. Kaiser, aki sikereit jelentős mértékben annak tulajdonítja, hogy építő, pozitív módon használta fel alkotó képzeletét.

SIKERMECHANIZMUSUNK MŰKÖDÉSÉNEK TITKA

Az ember — nem gép.

De a kibernetika új felfedezései arra mutatnak, hogy agyunk és az idegrendszerünk olyan szervomechanizmust alkot, amelyet „MI” használunk, és amely hasonlóan működik, mint egy számítógép és egy célkövető mechanizmus. Agyunk és idegrendszerünk egy olyan cél felé törekvő mechanizmust képez, amely automatikusan működik célunk elérése érdekében, hasonlóan ahhoz, mint amikor egy automatikus vezérlésű torpedó megkeresi célját. Az emberbe épült szervomechanizmus egyszerre működik „vezérlőrendszerként” és

„elektronikus agyként”. Mint „vezérlőrendszer” automatikusan tartja a helyes irányt vagy automatikusan helyes válaszokat ad a környezeti hatásokra, hogy bizonyos célokat elérjünk. „Elektronikus agyként” automatikusan old meg problémákat, adja meg a szükséges válaszokat, vet fel új elképzeléseket, ösztönző gondolatokat. Dr. John von Newmann, „A számítógép és az agy” (The Computer and the Brain) c. könyvében azt írja, hogy az emberi agy rendelkezik mind az analóg, mind pedig a digitális számítógép sajátosságaival.

A „kibernetika” szó görög eredetű, és jelentése: „kormányos”.

A szervomechanizmusok úgy vannak megszerkesztve, hogy automatikusan a cél, ill. a

„válasz” irányába „kormányoznak”.

A PSZICHOKIBERNETIKA — AZ AGY MŰKÖDÉSÉRE VONATKOZÓ ÚJ

FELFOGÁS

Amikor az emberi agyat és idegrendszert egy olyan szervomechanizmusként fogjuk fel, amely a kibernetika alapelvei szerint működik, új betekintést nyerünk az emberi magatartás „miértjébe” és „hogyanjába”.

Ezt az új felfogást én pszichokibernetikának nevezem — ez a kibernetika elveinek alkalmazása az emberi agy működésére.

Ismételnem kell: a pszichokibernetika nem állítja, hogy az ember egy gépezet. Azt mondja, hogy az ember rendelkezik egy belső gépezettel, amelyet használ. Vizsgáljuk meg az emberi agy és a mechanikus szervoberendezések között lévő hasonlóságot.

A SZERVOMECHANIZMUSOK KÉT ALAPTÍPUSA

A szervomechanizmusoknak két alaptípusa ismert. (1) Ismert a cél, ill. a „válasz”. A feladat: elérni, ill. megvalósítani azt. (2) Ismeretlen a cél, ill. a „válasz”. A feladat: megkeresni, ill. meghatározni a helyét. Az emberi agy és idegrendszer mindkét módozatban képes működni.

Az (1) típusra példa az automatikus vezérlésű torpedó vagy az elfogó rakéta. A cél ismert — egy ellenséges hajó vagy repülőgép. A feladat: el kell érni azt. Az ilyen gépeknek „ismerniük” kell a célt. Rendelkezniük kell egy mozgató szerkezettel, amely a cél közelébe viszi őket. Rendelkezniük kell egy „érzékelő szervvel” (radar, hő-vagy zajérzékelő), ami információt ad a célról. Ezek az „érzékszervek” tájékoztatják a gépet arról, hogy jó irányban halad (pozitív visszacsatolás) és arról, amikor hibát vét és eltér az iránytól (negatív visszacsatolás). A gép nem reagál a pozitív visszacsatolásra. A helyes dolgot csinálja, ezért egyszerűen „folytatja azt, amit csinál”. Szükség van azonban egy módosító, korrigáló szerkezetre, amely válaszol a negatív visszacsatolásra. Amikor a mechanizmus megkapja az információt arról, hogy a torpedó „letért az irányról” mondjuk erősen jobbra, a korrekciós szerkezet azonnal működésbe hozza a kormányt, visszatérítve a torpedót balra. De „túlkorrigál”, és most a torpedó túlságosan balra terel az iránytól. Az eredmény: egy újabb negatív visszacsatolás, de most már jobbra történő korrekcióval. A torpedó tehát úgy teljesíti feladatát, hogy hibákat elkövetve és azokat állandóan kijavítva halad előre. Cikcakkban haladva, szó szerint „tapogatódzva” jut el a célig.

Dr. Norbert Wiener szerint, aki a célkövető mechanizmusok fejlesztésének egyik úttörője volt a második világháború idején, valami nagyon hasonló történik az emberi idegrendszerben, amikor valamilyen előre elhatározott dolgot csinálunk. És ez igaz még az olyan egyszerű műveletre is, amilyen egy cigaretta felvétele az asztalról.

Csak ennek az automatikusan működő mechanizmusnak köszönhetően tudjuk a cigarettát felemelni, és nem egyszerűen az „akaraterővel”, és mert eszünkkel eldöntöttük.

Az agy mindössze a célt választja ki, a vágy segítségével beindítja a cselekvést, és információt szolgáltat az automatikus mechanizmusnak, amely ennek megfelelően korrigálja mozdulataink irányát.

A tudatosságnak tehát még ebben az egyszerű műveletben is csak részszerepe van.

Legelőször is, csak egy anatómus lenne képes ismerni mindazokat az izmokat, amelyek közreműködnek egy cigaretta felvételében. De ha ismernénk is, nem mondanánk tudatosan önmagunknak: „Most össze kell húznom a vállizmokat, hogy megemeljem a karomat, most össze kell húznom a tricepseket, hogy kinyújtsam a karomat stb.” Egyszerűen felvesszük a cigarettát, nem adunk semmiféle tudatos utasítást az egyes izmoknak és nem számoljuk, hogy milyen mértékű összehúzódásra van szükség.

Amikor az „ÉN” (vagyis a tudatunk) kiválasztja a célt és beindítja a cselekvést, előtérbe lép egy automatikus mechanizmus. Már korábban is emeltünk fel cigarettákat és végeztünk hasonló műveleteket. Az automatikus mechanizmusunk már „megtanult”

valamit abból, hogyan kell helyesen reagálni. Továbbá, az automatikus mechanizmusunk felhasználja azokat a visszacsatolt információkat, amelyeket a látásunk juttat el az agyhoz, amelyek azt tudatják, „milyen mértékig nem sikerült még felvenni a cigarettát”. Ez az információ lehetővé teszi az automatikus mechanizmus számára, hogy módosítsa a kéz mozgását, amíg az el nem érte a cigarettát.

Egy csecsemő esetében, aki épp csak tanulja izmainak használatát, világosan látszik, ahogy a csörgő után nyúlva korrigálja kezének mozgását. A csecsemőnek még kevés

„tárolt információja” van. Keze cikcakk irányban mozog, mintegy tapogat a cél felé.

Mindenféle tanulás jellemzője, hogy a folyamat előrehaladásával a korrekció egyre kifinomultabb lesz. Jól láthatjuk ezt annál, aki csak most tanulja az autóvezetést:

„túlkorrigál”, így cikcakk irányban halad az úton.

De ha már egyszer sikerült megtalálni a „helyes választ”, ez bevésődik az

„emlékezetbe”, és a jövőben felhasználható. Az automatikus mechanizmus megismétli ezt a sikeres választ a jövőbeni próbálkozások során. „Megtanulta”, hogyan reagáljon sikeresen. „Emlékszik” a sikereire, elfelejti a tévedéseit, és ezután már tudatos

„gondolkozás” nélkül — szokásszerűen — ismétli a sikeres műveletet.

Hogyan keresi meg agyunk a helyes választ a problémákra?

Tételezzük fel, hogy a szobában sötét van és nem láthatjuk a cigarettát. Tudjuk vagy legalábbis reméljük, hogy az asztalon — más tárgyak között — ott van a cigaretta is.

Ösztönösen keresgélni kezd a kezünk, cikcakk mozdulatokat végezve (vagyis

„letapogatva”), egyik tárgyat a másik után „utasítva el”, amíg meg nem találja és „fel nem ismeri” a cigarettát. Ez a (2) típusú szervomechanizmus. Visszaidézni egy nevet, amelyet elfelejtettünk — ez egy másik példa. Az agyban lévő „szkenner” lépésről lépésre

„letapogatja” az elraktározott információt, amíg a nevet „fel nem ismeri”. Egy elektronikus agy nagyon hasonlóan oldja meg a problémákat. Mindenekelőtt nagy mennyiségű adatot kell a gépbe táplálni. Ez lesz a gép „memóriája”. Feladatot kap a gép.

Végigtapogatja a memóriáját, amíg meg nem találja azt az „egyetlen” választ, ami konzisztens a problémával, vagyis kielégíti a feladat által támasztott összes követelményt.

A probléma (a feladat) és a válasz együtt adják a „teljes” szituációt vagy struktúrát.

Amikor a szituációnak vagy a struktúrának (problémának) egy részét beadják a gépbe, az megkeresi az egyetlen „hiányzó részt”, az egyetlen helyes méretű téglát, hogy úgy mondjam, ezzel teljessé téve a struktúrát.

Minél többet tudunk meg az emberi agyról, annál inkább emlékeztet — már ami a működését illeti — egy szervomechanizmusra. Dr. Wilder Penfield, a Montreali Neurológiai Intézet igazgatója például egy nemrégen megtartott előadásában beszámolt arról, hogy az agy egy piciny területén olyan „adatrögzítőt” fedezett fel, ahol minden

„feljegyzésre” kerül, amit az egyén valamikor is tapasztalt, megfigyelt vagy tanult. Egy agyműtét során, amikor a beteg ébren volt, Dr. Penfield hozzáért az agykéreg egy bizonyos részéhez. A beteg azonnal jelezte, hogy egy olyan gyermekkori emléke tért vissza, amelyet már rég elfelejtett. Hasonló irányú kísérletek ugyanerre az eredményre vezettek. Amikor az agykéreg bizonyos részét érintették, a betegek nem egyszerűen csak

„felidézték” a régi eseményeket, hanem „újraélték” azokat, nagyon is valóságosan érzékelve mindazt, amit láttak, amit hallottak és éreztek az eset során. Mintha mindent egy magnetofonra vettek volna fel, és most visszajátszanak. Egyelőre megfejthetetlen, hogyan képes egy olyan kis méretű szerkezet, mint az emberi agy, ilyen óriási mennyiségű

információt tárolni.

W. Grey Walter, brit neurológus szerint legalább tízbillió elektronikus cellára lenne szükség ahhoz, hogy megépítsék az emberi agy mását. Ezek a cellák kb. 42 ezer köbméteres térfogatot foglalnának el, és egy további, mintegy 28 ezer köbméterre lenne szükség az „idegek”, azaz a vezetékek elhelyezésére. A működtetéshez szükséges energia kb. 1 billió watt lenne.

Az automatikus mechanizmus — működés közben

Megcsodáljuk a légvédelmi rakétát, amely egy pillanat alatt ki tudja számítani a másik rakéta „elfogásának” pontos helyét, képes a megfelelő pillanatban ott lenni, hogy megsemmisítse azt.

De nem vagyunk-e tanúi egy hasonlóan csodálatos jelenségnek, amikor egy középcsatár lekezeli a hozzá küldött labdát? Ahhoz, hogy kiszámítsa, hol esik le a labda, vagyis hol lesz az „elfogás” pontos helye, figyelembe kell vennie a labda sebességét, a repülési ívet, irányt, a szelet, az induló sebességet és a sebesség csökkenését. Ezt a számítást olyan gyorsan kell elvégeznie, hogy legyen ideje meghatározni, milyen gyorsan és milyen irányban kell szaladnia, hogy idejében érkezzen a találkozás helyére. A középcsatár még csak nem is gondolkozik ezen. A benne lévő célra orientált, célkövető

mechanizmus feldolgozza azokat az adatokat, amelyeket a látása és a hallása szolgáltat.

Az agyában működő számítógép veszi az információkat, összehasonlítja a memóriában tárolt adatokkal (a korábbi labdakezelések sikereire és kudarcaira vonatkozóan). Mindez egy szempillantás alatt történik, és már megy is a „parancs” a lábizmoknak, és ő —

„egyszerűen csak szalad”.

A tudomány képes megépíteni a számítógépet, de nem képes megépíteni a működtetőt

Dr. Wiener szerint belátható időn belül a tudósok még csak közelítően sem lesznek képesek egy olyan elektronikus agyat létrehozni, mint amilyen az emberi agy. „Azt hiszem, hogy a mi gépesítésorientált társadalmunk nem vette észre az elektronikus berendezések sajátos előnyeit és hátrányait az emberi aggyal összehasonlítva. Az emberi agyban lévő kapcsolóelemek száma messze felülmúlja bármely eddig előállított vagy a közeljövőben várható számítógépben lévő kapcsolóelemek számát”.

De még ha sikerül is építeni egy ilyen számítógépet, hiányozni fog belőle az

„operátor”, a működtető. A számítógépnek nincs előagya (forebrain), sem pedig éntudata.

Nem képes a maga számára problémákat kimunkálni, nem képes arról dönteni, mely célok értelmesek és melyek nem. Nincsenek érzelmei és nem képes „érezni”. Csak a működtető

által betáplált olyan „régi” adatokat képes feldolgozni, amelyeket az „érzékelő szervein”

keresztül kapott, ill. amelyeket korábban tápláltak a memóriájába.

Létezik a gondolatoknak, a tudásnak és az erőnek egy kimeríthetetlen tárháza?

Az évszázadok során sok neves gondolkodó meg volt győződve arról, hogy az ember

„elraktározott információja” nem korlátozódik saját emlékeire, tapasztalataira és az általa tanultakra. „Egyetlen értelem van, amely minden ember számára közös” — mondta Emerson, aki az egyének értelmét az egyetemes értelem óceánjának öbleihez hasonlította.

Edison hitt abban, hogy ötletei egy rajta kívül létező forrásból származnak. Egy alkalommal, amikor gratuláltak egy ötletéhez, azt mondta: „az ötletek a levegőben kerengenék”, és ha nem neki, akkor másnak jutott volna eszébe.

Dr. J. Rhine, a Duke Egyetem Parapszichológiai Laboratóriumának vezetője kísérletileg igazolta, hogy az ember képes hozzáférni olyan ismeretekhez, tényekhez, gondolatokhoz, amelyek eltérnek azoktól az információktól, amelyeket egyéni emlékezete, tapasztalatai és az általa tanultak testesítenek meg. A telepátia, a látnoki képesség —

tudományos laboratóriumok által igazolt tények. Az általa felfedezett jelenséget, hogy az ember „érzékelésen túli felfogóképességgel” rendelkezik — amit ő „Pszi-nek nevez —, ma már nem vitatják a munkáit komolyan tanulmányozó tudósok. Amint R. H. Thouless, a cambridge-i egyetem tanára mondta: „A jelenség realitását bizonyítottnak kell tekintenünk, hasonlóan bármi máshoz, amit a tudományos kutatás képes volt igazolni.”

„Azt tapasztaltuk — mondja Dr. Rhine —, hogy az ismeretszerzésnek létezik egy olyan formája, amely túl van az érzékszervi funkciókon. Ez az extra érzékelő képesség

ismeretekhez juttathat bennünket az objektív és természetesen a szubjektív állapotokra vonatkozóan.”

Schubert állítólag azt mondta a barátainak, hogy az ő alkotómunkája abból áll, hogy

„emlékszik olyan dallamokra”, amelyekre sem ő, sem pedig más korábban nem gondolt.

Az alkotó tevékenységet tanulmányozva nem egy művészt és pszichológust döbbentett meg az a hasonlóság, ami az alkotói ihlet, a hirtelen felismerés, az intuíció stb., és a szokásos emberi emlékezés között tapasztalható.

Amikor egy új gondolat után kutatunk vagy választ keresünk egy kérdésre, ez nagyon hasonlít ahhoz, amikor egy elfelejtett nevet próbálunk megkeresni az emlékezetünkben.

Tudjuk, hogy a név „ott van”, különben nem keresnénk. Agyunk „szkennere”

végigtapogatja a tárolt adatokat, amíg „fel nem ismeri”, „fel nem fedezi” a keresett nevet.

A válasz már létezik

Amikor egy új megoldás, egy új ötlet után kutatunk, hasonlóképpen kell eljárnunk: fel kell tételeznünk, hogy a megoldás már létezik — valahol, és a feladatunk, hogy megtaláljuk. Dr. Norbert Wiener azt mondta: „Amikor a tudós egy olyan problémán dolgozik, amelyre tudja, hogy van megoldás, teljesen megváltozik a hozzáállása. Tudja, hogy ötven százalékban már a megoldás közelébe jutott.” [2]

Ha alkotómunkával kezdünk foglalkozni — legyen szó egy értekezes megírásáról, egy vállalat irányításáról, versírásról, emberi kapcsolatok javításáról vagy bármiről — kezdjük azzal, hogy egy célt tűzünk magunk elé, aztán fogalmazzunk meg egy „célválaszt”, amely lehet, hogy eléggé bizonytalan, elmosódott, de felismerhető, ha „odaérkeztünk”. Ha a dolgot komolyan gondoljuk, vágyunk őszinte, és intenzíven kezdünk elmélkedni a probléma különböző vonatkozásain, alkotó mechanizmusunk működésbe lép, és a

„szkenner”, amelyről már korábban beszéltünk, hozzálát a tárolt információk letapogatásához, egy megoldás irányában „keresgélve” az utat. Itt egy ötletre, ott egy tényre, korábbi tapasztalatokra bukkan, ezeket összehasonlítja és egy értelmes egészbe integrálja őket, kitöltve a szituáció hiányzó részeit, teljessé téve az „egyenletet”, megoldja a problémát. Amikor a megoldás átkerül a tudatba — sokszor váratlanul, egy olyan pillanatban, amikor valami teljesen másról gondolkodunk vagy éppenséggel álom közben

— valami hirtelen „kapcsol” és azonnal „felismerjük”, hogy ez a régen keresett megoldás a problémánkra.

Lehetséges, hogy ennek során az alkotó mechanizmusunk kapcsolatba kerülhet az egyetemes értelemmel? Alkotó emberek nagy számú tapasztalata látszik arra utalni, hogy ez így van. Hogyan lehetne másként megmagyarázni Louis Agassiz esetét, amit felesége így mesélt el:

„A férjem egy olyan kőlap felületén található fosszilis hal homályos körvonalát próbálta megfejteni, amelybe a hal maga be volt zárva. Fáradtan és tanácstalanul félretette a munkát, és próbált megfeledkezni róla. Nem sokkal ezután, egy éjszaka azzal a meggyőződéssel riadt fel, hogy álmában látta a halat, minden hiányzó résszel együtt, pontosan rekonstruálva.

Korán elment a Jardin des Plantes-ba, remélve, hogy újból látva a lenyomat körvonalait, valami rávezeti arra, mit látott álmában. Hiába. A következő éjszaka ismét látta a halat, de amikor felébredt, ugyanúgy eltűnt az emlékezetéből, mint korábban.

Remélve, hogy az eset megismétlődik, a harmadik éjszaka papírt és ceruzát tett az ágya mellé, mielőtt lefeküdt.

Reggel felé a hal újból megjelent álmában, először elmosódottan, de később olyan világosan, hogy semmi kétsége sem volt többé a zoológiai osztályozását illetően. Még félig álomban, teljes sötétségben, felvázolta az álmában látottakat az ágya mellé helyezett papírra.

Reggel meglepve látta, hogy olyan formák vannak a papíron, amilyeneket szerinte a kövület semmiképpen sem mutathatott. A rajzzal elsietett a Jardin des Plantes-ba és lefejtette a réteget, amely alatt ott rejtőzött a hal. Amikor azt teljesen kiszabadította, ott volt előtte a megkövült hal, az álmában látott és lerajzolt alakban, és az osztályozás ezután már semmiféle nehézséget sem jelentett számára.”

GYAKORLAT

Formáljuk meg új lelki képmásunkat!

A boldogtalan, kudarctípusú személyiség nem alakíthat ki egy új énképet pusztán akaraterejének segítségével vagy egyszerű elhatározás alapján. Valamilyen alap, valamilyen igazolás, valamilyen indok kell, hogy úgy határozzunk: régi énképünk hibás és egy újra van szükségünk. Nem lehet egyszerűen csak elképzelni egy új énképet, hacsak nem érezzük, hogy ez az igazság on nyugszik. A tapasztalat azt mutatja, hogy amikor valaki megváltoztatja az énképét, úgy érzi, hogy ilyen vagy olyan oknál fogva most már

„látja”, most már tudatára ébredt az igazságnak saját személyét illetően.

E fejezetben leírt igazságok megszabadíthatnak a régi, alkalmatlan énképünktől, ha többször is elolvassuk, mélyen átgondoljuk a benne foglaltakat, és igazságait magunkba sulykoljuk.

A tudomány igazolta azt, amit a misztikusok és más intuitív típusú személyek már régen állítottak; minden embert „sikerre alkotott” a Teremtője. Minden ember számára hozzáférhetőek a nála hatalmasabb erők.

Ez ránk is vonatkozik.

Amint Emerson mondta: „Nincsenek kicsik és nagyok.”

Ha sikerre és boldogságra születtünk, annak az önmagunkról alkotott régi énképünknek, amely nem méltó a boldogsághoz és amely egy kudarcra „kárhoztatott”

ember képe — hibásnak kell lennie.

Olvassuk végig ezt a fejezetet, hetente legalább háromszor, 21 napon át!

Tanulmányozzuk és emésszük meg az olvasottakat! Saját és barátaink tapasztalataiból merítve keressünk olyan példákat, amelyek mutatják az Alkotó Mechanizmus működését!

Véssük

emlékezetünkbe

a

következő

fundamentális

elveket,

amelyek

sikermechanizmusunk működésének alapját képezik. Nem kell elektromérnöknek vagy fizikusnak lennünk, hogy működtetni tudjuk saját szervomechanizmusunkat, mint ahogy nem kell gépészmérnöknek lennünk, hogy autót vezessünk, vagy villanyszerelőnek, hogy lakásunkban felkapcsoljuk a lámpát. De ismernünk kell azt, ami most következik, mert emlékezetünkbe vésve ezeket, új megvilágításba kerül, milyen irányban kell továbblépnünk.

1. A „beépített” sikermechanizmusunknak szüksége van egy célra, egy „céltárgyra”.

Ezt a célt, „céltárgyat” úgy kell elképzelnünk, mint ami már most is létezik — ténylegesen vagy potenciálisan. A szervomechanizmus vagy az (l)-es működési elv szerint fog rávezetni a már létező „céltárgyra” vagy a (2)-es elv szerint „fel fog fedezni” már valami létezőt.

2. Az automatikus mechanizmus teleologikus természetű, vagyis a „végeredményre”, a célra orientáltan működik. Ne bátortalanítson el, hogy a megvalósítás eszközei nem világosak. Az automatikus mechanizmusnak az a rendeltetése, hogy szolgáltatja ezeket az eszközöket, módozatokat, utakat, ha mi szolgáltatjuk a célt. Gondolkozzunk a végeredmény kategóriáiban, és az eléréshez szükséges eszközök gyakran „magukról gondoskodnak”.

3. Ne féljünk attól, hogy hibákat vétünk vagy ideiglenes kudarcok érnek. A szervomechanizmusok mindegyike a negatív visszacsatolás segítségével éri el a célját, vagyis célja felé haladva hibákat csinál, és azonnal korrigálja haladási irányát.

4. Legyen szó bármilyen képesség elsajátításáról, az a „próbálkozás–tévedés”

módszerével történik, gondolatban korrigálva a célzást egy-egy tévedés után, míg egy

„sikeres” megoldás, mozdulat vagy teljesítmény nem szolgáltatja a megoldást. Ezután már a további tanulás és a siker állandósítása azáltal következik be, hogy fokozatosan elfelejtjük a múlt tévedéseit és csak a pozitív válaszokra emlékezünk olyan formában, hogy azok „utánozhatók” legyenek.

5. Meg kell tanulnunk rábízni az Alkotó Mechanizmusunkra, hogy elvégezze a dolgát, nem szabad „leláncolnunk” azáltal, hogy túlságosan is sokat rágódunk azon, fog-e működni vagy nem, vagy kényszerrel, túlságosan sok tudatos erőfeszítéssel próbálunk eredményt kicsikarni belőle. Jobb, ha „hagyjuk őt dolgozni”, mintha „dolgoztatni”

akarnánk. Ez a bizalom elengedhetetlen, mert az Alkotó Mechanizmus a tudat alatt működik és nem „tudhatjuk”, mi játszódik le a felszín alatt. Mi több, természeténél fogva spontánul működik, a jelen szükségletek szerint. Ezért semmiféle garanciánk nem lehet a jövőre nézve. Működésbe lép, amint cselekedni kezdünk, és amint ezzel a cselekvéssel követelményeket támasztunk vele szemben. Nem szabad addig várnunk a cselekvéssel, amíg megbizonyosodtunk valamilyen út helyességéről — cselekednünk kell, mintha a cselekedeteink helyessége már igazolva lenne, és akkor ez a bizonyíték valósággá válhat.

„Csináld a dolgot, és akkor lesz hozzá erőd!” — mondta Emerson. (Do the thing and you will have the power.)

3. fejezet:

A képzelet — sikermechanizmusunk első kulcsa

A képzelet, a képzelőerő sokkal fontosabb szerepet játszik az életünkben, mint legtöbben gondolják.

Jómagam ezt számtalan esetben láttam igazolva orvosi gyakorlatom során. Különösen emlékezetes számomra egyik betegem esete, akit családjának egyszerűen kényszerítenie kellett, hogy eljöjjön hozzám. Egy 40 év körüli nőtlen férfiről van szó. Munkája egyhangú volt, sosem ment sehová sem, munkáján kívül mással nem foglalkozott. Több helyen is dolgozott, de sehol sem tudott hosszabb ideig megmaradni. A problémája az volt, hogy az orra hosszú, füle pedig elálló, legalábbis az átlaghoz viszonyítva. „Rondának” és

„nevetséges kinézésűnek” tartotta magát. Azt képzelte, hogy akikkel munkája során kapcsolatba kerül, nevetnek rajta, kibeszélik a háta mögött, mondván, milyen „furcsa”

kinézése van. Beképzelt „kisebbrendűsége” olyan erős gátlásokat váltott ki benne, hogy félt társaságban mutatkozni, félt kapcsolatba kerülni másokkal. Jószerével még otthon sem érezte magát „biztonságban”. A szerencsétlen ember még azt is beképzelte: a családja szégyelli, hogy ilyen „furcsán néz ki”, és nem olyan, „mint mások”.

Valójában az arcán lévő eltérések egyáltalán nem voltak komolyak. Az orra „klasszikus római” típus, és a füle, noha az átlagosnál nagyobb volt, nem váltott ki komolyabb feltűnést, mint ezer és ezer hasonló fülű ember. Kétségbeesésében a család elhozta őt hozzám, hogy nézzem meg, tudnék-e segíteni. Azonnal láttam, hogy nincs szükség műtétre ... csak azt kell megértetni vele, hogy a képzelete olyan zűrzavart teremtett az énképében, hogy szem elől tévesztette az igazságot. Nem volt ronda. Az emberek nem gondoltak rá, hogy furcsa, és nem nevettek rajta a kinézése miatt. Csupán a képzelete volt felelős a nyomorúságáért. Képzelete egy automatikus, negatív kudarcmechanizmust hozott működésbe benne, amely teljes erővel dolgozott, a férfi mélységes szerencsétlenségére.

Szerencsére néhány beszélgetés után, a család segítségére támaszkodva, lassan-lassan tudatára ébredt, hogy a bajért a képzelete a felelős, és inkább az alkotó, mint a romboló

képzeletre támaszkodva egy új énképet épített fel, megszerezve azt az önbizalmat, amire szüksége volt.

„Az alkotó képzelet” nem csak a költők, a filozófusok és a felfedezők számára van fenntartva. Ott van minden tettünkben, mivel a képzelet alakítja ki a „céltárgyat”, a

„célképet”, amely működésbe hozza az automatikus mechanizmust. Nem azért cselekszünk vagy nem cselekszünk, mert így „akarjuk” — ahogy ezt általában hiszik —, hanem a képzeletünk, a képzelőerőnk ösztönzése vagy kudarca következtében.

Az ember mindig annak megfelelően cselekszik, érez és produkál, hogy mit képzel el önmagáról és a környezetéről igaznak.

Ez a tudat fundamentális törvénye. Az ember így van megalkotva.

Amikor látjuk, hogy egy hipnotizált személy esetében milyen drámai módon nyilatkozik meg ez a törvény, hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy valami okkult, szupranormális erők működéséről van szó. Valójában mindaz, aminek tanúi vagyunk, az emberi agy és idegrendszer normális működésének következménye.

Ha például egy jól hipnotizálható személlyel azt közlik, hogy az Északi-sarkon van, nemcsak dideregni fog, és úgy látszik, mintha fázna, hanem a szervezete úgy reagál, mintha valóban hideg lenne, és libabőrös lesz. Ugyanezt a jelenséget mutatták be ébrenléti állapotban lévő diákokon, azt kérve tólük, képzeljék el, hogy kezüket jeges vízbe mártották. A mérések azt mutatták, hogy a „bemártott” kezek hőmérséklete esett. Közöld egy hipnotizált személlyel, hogy ujjad egy vörösen izzó piszkavas, és ha hozzáérsz, nemcsak az arca torzul el a fájdalomtól, hanem egész szervezete úgy reagál, mintha ujjad vörösen izzana, és égéseket, sőt hólyagokat is okoz a bőrön. Amikor teljesen éber diákokat arra kértek, képzeljék el, hogy a homlokukon van egy forró pont, a mérés tényleges hőmérsékletemelkedést mutatott ki a kérdéses helyen.

Idegrendszerünk nem tud különbséget tenni az elképzelt és a valódi tapasztalat között.

Mindkét esetben automatikusan reagál az előagytól kapott információra.

Idegrendszerünk tehát azzal összhangban reagál, amit igaznak gondolunk vagy igaznak képzelünk.

A „hipnotikus erő titka”

Dr. Theodore Xenophon Barber kiterjedten tanulmányozta a hipnózis jelenségét. A Science Digest be írt egyik nemrégi cikkében a következőket mondja:

„Azt tapasztaltuk, hogy a hipnotizált személyek csak akkor képesek meglepő dolgokra, ha meg vannak győződve arról, hogy a hipnotizőr szavai igaz állítások ... Miután a hipnotizőr már elérte, hogy a hipnotizált személy meggyőződésből igaznak fogadja el a szavait, a kísérleti szubjektum másként kezd viselkedni, mert másként gondolkozik, másként hisz.

A hipnózis azért tűnt mindig valami rejtélyes dolognak, mert nehéz volt megérteni, hogyan képes a hit kiváltani ilyen szokatlan viselkedést. Mindig úgy tűnt, valami többnek is kell lennie benne, valamilyen megfoghatatlan, titokzatos erő működik közre.

Az igazság pedig egyszerűen az, hogy ha a szubjektum meg van arról győzve, hogy süket, úgy fog viselkedni, mintha süket lenne; ha meg van arról győzve, hogy érzéketlen a fájdalomra, képes érzéstelenítés nélkül elviselni a műtétet. Semmiféle titokzatos erő sem létezik.” [3]

Egy kis elmélkedés meg fogja világítani, miért jó, ha azzal összhangban érzünk és cselekszünk, amiről azt hisszük vagy azt képzeljük, hogy igaz.

Az igazság meghatározza a cselekvést és a viselkedést

Az emberi agy és idegrendszer úgy épül fel, hogy képes legyen automatikusan és megfelelően reagálni a környezet problémáira és kihívásaira. Ha például valaki szürke

medvével találkozik az erdőben, nem kell gondolkoznia azon, hogy önfenntartása érdekében menekülnie kell. Nem kell elhatároznia, hogy először megijed. A félelemérzet egyszerre automatikus és megfelelő. Először arra sarkallja, hogy meneküljön. Aztán beindítja azokat a fiziológiai mechanizmusokat, amelyek megolajozzák az izmait, hogy olyan gyorsan tudjon futni, mint még soha. Szívverése felgyorsul, adrenalin — ez az erőteljes izomserkentő — zúdul a vérbe. Az összes testfunkció, ami szükségtelen a futáshoz, visszaszorul. A gyomor beszünteti működését, és az összes elérhető vér az izomzatba áramlik. A légzés sokkal szaporább, az izmok oxigénellátása a normálisnak a többszöröse lesz.

Mindez természetesen nem új. Legtöbbünk ezt már a középiskolában megtanulta. Azt nem voltunk elég gyorsak átlátni, hogy az az agy és az az idegrendszer, amely automatikusan reagál a környezetre, ugyanaz az agy és ugyanaz az idegrendszer, amely közli velünk, hogy milyen környezetről van szó. A medvébe ütköző ember reakciójáról általában azt tartják, hogy az inkább az „érzelmek”, mint az értelem működésének következménye. Mégis egy gondolat, egy kívülről jövő és az agy által feldolgozott információ volt az, ami beindította az úgynevezett „érzelmi reakciókat”. Sokkal inkább tehát a gondolat, a hit a kiváltó ok, mint az érzelem, amely inkább következmény.

Röviden: az ember az erdőben arra reagált, amit arról gondolt, hitt vagy képzelt, hogy mi van a környezetében. Azok az „üzenetek”, amik a környezetünkből jutnak el hozzánk, a különböző érzékszervek idegimpulzusai. Ezeket az agy fejti meg és értékeli, tudatja velünk gondolatok, elképzelések és lelki képek formájában. Végső soron ezek a lelki képek azok, amelyekre reagálunk.

Nem azzal összhangban cselekszünk vagy érzünk, hogy ténylegesen milyenek a dolgok, hanem annak megfelelően, milyennek képzeljük el ezeket a dolgokat.

Rendelkezünk bizonyos lelki képekkel önmagunkról, a világról, a körülöttünk lévő

emberekről, és úgy cselekszünk, mintha ezek a képek igazak lennének, maga a valóság, nem pedig valamik, amik a valóságot reprezentálják.

Tételezzük fel például, hogy emberünk nem egy valóságos szürke medvével találkozott, hanem egy színésszel, aki medvebőrbe bújt. Ha úgy gondolná vagy úgy képzelné, hogy a színész egy medve, reakciója ugyanaz lenne, mintha igazi medvével találkozott volna. Vagy tételezzük fel, hogy egy nagy, bozontos kutyával akadna össze, amelyet megrettent képzelete medvének mutatna. Ismét csak, automatikusan arra reagálna, amit igaznak hisz önmagára és a környezetére vonatkozóan.

Ebből az következik, hogy ha az önmagunkra és a környezetünkre vonatkozó gondolataink és lelki képeink torzak, irreálisak, a környezet kihívásaira adott válaszaink is torzak és nem megfelelőek lesznek.

Miért ne képzelnénk magunkat sikeresnek?

Azzal a felismeréssel, hogy tetteink, érzelmeink és viselkedésünk saját elképzeléseink és hiedelmeink eredményei, olyan eszközhöz jutottunk, amelyre a pszichológiának már régen szüksége volt a személyiség megváltoztatásához.

Ez új lehetőségeket nyújt új képességek elsajátításához, a siker és a boldogság eléréshez.

A lelki képek alkalmat nyújtanak nekünk arra, hogy olyan új vonásokat, viselkedési formákat, viselkedési mintákat „gyakoroljunk be”, amelyeket másként nem tudnánk gyakorlattal elsajátítani. Ismétlem — mindez azért lehetséges, mert idegrendszerünk nem tud különbséget tenni a valóságos esemény tapasztalatai és az élénken, részleteiben, szemléletesen elképzelt esemény „tapasztalatai” között.

Ha elképzeljük magunknak, hogy valamit bizonyos módon csinálunk, az majdnem azonos azzal, mintha azt valóban azon a módon csinálnánk. A lelki, vagyis képzeletbeli gyakorlás elősegíti a tökéletes teljesítményt.

R. A. Vandell egy ellenőrzött kísérletben kimutatta, hogy egy olyan képzeletbeli gyakorlás, amikor valaki 20 napon keresztül mindennap meghatározott időt ül a céltábla előtt, és elképzeli, hogy dárdákat dob célba, ugyanolyan mértékben javítja a célzóképességet, mintha ez a személy valóban dobálta volna a dárdákat.

A Research Quarterly ismertet egy kísérletet arról, milyen mértékben javítja a lelki vagyis a képzeletbeli gyakorlás a személyi büntetődobás pontosságát a kosárlabdában.

Egy csoport diák 20 napon keresztül naponta valóban gyakorolta a dobást. Az eredményt az első és az utolsó napon mérték.

Egy másik csoport egyáltalán nem gyakorolt.

Egy harmadik csoport tagjai naponta 20 percet azzal töltöttek, hogy elképzelték, amint kosárra dobnak. Sikertelen „dobás” esetén elképzelték, hogy megfelelően korrigálják az irányt.

Az első csoport teljesítménye 20 százalékkal javult.

A második csoport esetében nem mutatkozott javulás.

A harmadik csoport, amelynek tagjai csak képzeletben gyakoroltak, 23 százalékos javulást ért el!

Hogyan segített a képzelet megnyerni a sakkvilágbajnokságot?

Az 1955-ös Reader's Digest ben volt egy cikk a The Rotarian ből, amit Joseph Phillips írt. Elmeséli, hogy milyen kiváló sakkozó volt Capablanca. Annyira jobb volt a vetélytársainál, hogy úgy gondolták, senki sem lesz, aki legyőzi őt. És mégis ... egy meglehetősen ismeretlen sakkozóval szemben elvesztette a világbajnokságért vívott mérkőzést. Ez a sakkozó Aljehin volt, akiről még csak fel sem tételezték, hogy komoly veszélyt jelent a nagy Capablancára nézve.

A sakkvilág fel volt bolydulva.

Phillips elmondja, hogy Aljehin úgy tréningezett, ahogy egy bokszoló készül a meccsre. Visszavonult vidékre, abbahagyta a dohányzást, az ivást, tornázott. „Három hónapig csak képzeletben sakkozott, akkumulálva az energiát és a küzdőszellemet arra a pillanatra, amikor leül, szemben a bajnokkal.”

A képzeletbeli gyakorlás az eladásban is segíthet

Charles B. Roth a How to Make 25 000 Dollár a Year Selling c. könyvében elmondja, hogy detroiti üzletkötők egy csoportja hogyan duplázta meg a teljesítményét egy új módszer segítségével. Egy másik, önállóan tevékenykedő üzletember ugyanezzel a módszerrel négyszeresére növelte a teljesítményét.

„Mi ez a csodálatos dolog, ami ilyen mértékben javította az üzletkötők teljesítményét?

Az, amit úgy hívnak, hogy szerepjátszás. Érdemes megismerned, mert segíthet, hogy megduplázd az eladásaid. Mi az a szerepjátszás?

Nos egyszerűen az, hogy elképzeled magad különböző üzletkötési helyzetekben, aztán képzeletben megoldod a felmerülő »problémákat«. Mindezt addig gyakorolod amíg aztán tudni fogod, mit mondj és mit tégy, amikor hasonló esetek a valóságos életben is felmerülnek.

Az ok, ami ilyen eredményessé teszi ezt a módszert az, hogy az üzletkötés döntően helyzetfüggő.

Amikor csak beszélsz egy vevővel, mindig új helyzetről van szó. A potenciális vevő

mond valamit, kérdez vagy kifogásol. Ha tudod, hogyan reagálj erre, vagy ismered a kérdésre adandó választ, le tudod szerelni az ellenkezést, sikerül üzletet kötnöd ...

Egy szerepjátszó üzletkötő este, amikor egyedül van, megalkotja a helyzeteket.

Elképzeli a vevőjelöltet, aki a legkeményebb próbáknak teszi ki őt. Aztán kidolgozza a legjobb válaszokat ...

Teljesen mindegy, mi a valós helyzet. Előre fel tudsz készülni rá, ha elképzeled magad szemtől szemben a potenciális vevővel — a kifogásaival, a kérdéseivel —, és megfelelő

megoldásokat találsz ezekre.”

Jobb állás a lelki képalkotás segítségével

A néhai William Moulton Marston, egy ismert pszichológus, az úgynevezett

„próbagyakorlást” javasolta azoknak, akik elhelyezkedési vagy előmeneteli tanácsokért keresték fel őt. Ha valaki egy fontos interjú előtt áll, mint amilyen például a felvétel előtti beszélgetés, tanácsa a következő: tervezd el előre az interjút! Vedd át képzeletben azokat a kérdéseket, amelyeket nagy valószínűséggel feltehetnek neked. Aztán „próbáld el” az interjút magadban. Még ha egyetlen kérdést sem kapsz azok közül, amelyeket „átvettél”, a

„próba” akkor is csodákat művel. Önbizalmat ad. Noha a való élet nem olyan írott szövegek szerint működik, amelyeket ismételni kell, mint a színpadon, a gyakorlás segíteni fog, hogy bátorságot nyerj és spontánul reagálj, bármilyen helyzetről legyen is szó, mivel gyakoroltad, hogy spontánul reagálj.

„Ne légy ripacs” — szokta mondani Dr. Marston, magyarázva, hogy mi mindnyájan valamilyen szerepet játszunk az életben. Miért ne válasszunk hát egy megfelelő szerepet, egy sikeres ember szerepét — és azt gyakoroljuk?

A Your Life folyóiratban Dr. Marston a következőket írja: „Gyakran az a helyzet, hogy nem emelkedhetsz a karrieredben a következő fokra, ha nincs legalább valamennyi gyakorlatod abban a munkában, amelynek végrehajtását várják tőled. A blöff tíz esetből kilenc esetben megnyithatja az utat számodra egy olyan állás előtt, amiről fogalmad sincs, de 10 esetből kilenc esetben nem fog megóvni attól, hogy kivágjanak, amikor tapasztalatlanságodra fény derül. Csak egyetlen módját ismerem annak, ahogy a gyakorlati tudásodat kiterjesztheted jelenlegi foglalkozásod határain túlra: ez pedig a képzeletbeli gyakorlás, a »próbák«, a jövő képzeletbeli tervezése.”

Egy zongoraművész fejben gyakorol…

Arthur Schnabel, a világhírű zongorista, csak hét évig vett órákat. Gyűlölte a gyakorlást, és ritkán gyakorolt hosszabb ideig a zongoránál. Amikor érdeklődtek nála, hogy másokkal összehasonlítva miért gyakorol kevesebbet, ezt válaszolta: „Én fejben gyakorolok.”

C. G. Kop, egy elismert holland zongoratanár minden zongoristának ajánlja a „fejben való gyakorlást”. Egy új művet, mint mondja, először fejben kell átvenni. Memorizálni kell, fejben lejátszani, mielőtt egyáltalán zongorához ülnénk.

A lelki képalkotás titka

A sikeres emberek időtlen idők óta alkalmazzák a „lelki képalkotás” és a „képzeletbeli próbák” módszerét, hogy sikereket érjenek el. Napóleon például sok éven át képzeletben gyakorolta a katonáskodást, mielőtt ténylegesen megjelent a harcmezőn. Webb és Morgan a Making the Most of Your Life (Hozd ki a legtöbbet az életedből) c. könyvükben elmondják, hogy „azok a feljegyzések, amelyeket Napóleon ezekben az években készített, többszáz oldalt tesznek ki. Elképzelte magát parancsnokként, Korzika szigetének térképén berajzolta, hol építené ki a védelmet, és számításait matematikai pontossággal végezte el.”

Conrad Hilton szállodatulajdonosként képzelte el magát már jóval azelőtt, hogy akár csak egynek is a tulajdonosa lett volna. Már gyermekként is azt játszotta, hogy egy szálloda igazgatója.

Nem csoda, ha a „lelki képalkotást” a múltban gyakran hozták kapcsolatba a mágiával.

A kibernetika tudománya azonban magyarázatot ad a lelki képalkotás meglepő

eredményeire, megmutatja, hogy ezek nem valamiféle „mágiának” köszönhetők, hanem agyunk és idegrendszerünk természetes működésének eredményei.

A kibernetika úgy tekint az emberi agyra, az idegrendszerre és az izomzatra, mint egy rendkívül összetett „szervomechanizmusra”. (Vagyis automatikusan működő, célkövető

mechanizmus, amely a visszacsatolt és tárolt információk alapján a céltárgyhoz vagy a célhoz kormányozza önmagát, szükség esetén önműködően módosítva pályáját.) Mint már korábban említettem, ez az új koncepció nem azt jelenti, hogy az ember —

gép. Pontosan azt jelenti, hogy az agyunk illetve a szervezetünk egy általunk működtetett géphez hasonlóan funkcionál.

Ez a bennünk lévő, automatikusan működő alkotó mechanizmus csak egy módon képes működni: ha van egy cél, amely felé törhet. Amint Alex Morrison mondja, lelki szemeinkkel először pontosan látnunk kell valamit, mielőtt megcsináljuk. Amikor valamit világosan el tudunk képzelni, a bennünk lévő alkotó „sikermechanizmus” átveszi a teendőket, sokkal jobban végezve el ezeket, mint ahogy erre tudatos erőfeszítéssel vagy

„akaraterővel” képesek lennénk.

Ahelyett, hogy összeszorított fogakkal, akaraterővel, kemény, tudatos erőfeszítéssel próbálunk megcsinálni valamit, állandóan aggódva, és elképzelve mindazokat a dolgokat, amik nem sikerülhetnek, egyszerűen engedjük ki a feszültséget, hagyjunk fel a dolog

„erőltetésével”, képzeljük magunk elé a célt, amit el akarunk érni, és hagyjuk, hogy a dolgokat átvegye a bennünk lévő alkotó sikermechanizmus. Ilyen módon a végső cél lelki megjelenítése szinte rákényszerít a „pozitív gondolkodásra”. Nem arról van szó, hogy így mentesülünk a munkától és az erőfeszítéstől, de erőfeszítésünk inkább a cél irányában történő haladás érdekében hasznosul, mint hiábavaló lelki konfliktusokban vész el, amelyek abból fakadnak, hogy más dolgot „akarunk” és „próbálunk”, mint ami lelki képmásként él bennünk.

Találjuk meg a legjobb önmagunkat!

Ugyanez a bennünk lévő alkotó mechanizmus segíthet abban, hogy megvalósítsuk legjobb „önmagunkat”, ha képzeletben egy olyan ént rajzolunk meg, amilyennek „látni szeretnénk magunkat” az új szerepben. Ez elengedhetetlen előfeltétele a személyiség átalakításának, függetlenül attól, milyen gyógymódot alkalmazunk. Mielőtt valaki meg akar változni, „látnia kell” az új önmagát, látnia kell magát az „új szerepben”.

Edward McGoldrick ezt a technikát alkalmazza, hogy átsegítse az alkoholistákat a régi önmagukat az új önmaguktól elválasztó „hídon”. Minden nap felkéri a „diákjait” hogy hunyják be a szemüket, lazítsanak, és idézzék fel önmagukat egy „lelki mozgóképben”

olyannak, amilyenek szeretnének lenni. Ebben a filmben józannak, felelősen gondolkodó személynek fogják látni magukat. Olyannak, aki alkohol nélkül is élvezi az életet. Ez nem az egyetlen módszer, amelyet McGoldrick alkalmaz, de ez a „Bridge House”-ban alkalmazott alaptechnika, és ez az a hely, ahol a hasonló rendeltetésű intézmények között a legjobb eredményeket érték el az alkoholizmus gyógyításában.

Jómagam nem egy csodaszámba menő személyiség-átalakulásnak voltam tanúja, miután valaki megváltoztatta az énképét. Ma azonban még csak kezdeti ismereteink vannak arról a potenciális alkotóerőről, ami az emberi képzeletből táplálkozik, és különösen az önmagunkról alkotott lelki képből. Gondoljuk végig például a következő, néhány évvel ezelőtt megjelent hírben rejlő lehetőségeket:

Képzeld el, hogy egészséges vagy!

„San Francisco. Az elmebetegek egy része javíthat a sorsán, és talán meg is rövidítheti kórházi tartózkodása idejét egyszerűen azáltal, hogy egészségesnek képzeli magát” —

jelenti a Veterans Administration két pszichológusa Los Angelesből.

Dr. Harry M. Grayson és Dr. Leonard B. Olinger az Amerikai Pszichológiai Társaság ülésén beszámoltak arról, hogy a módszert 45 férfin ellenőrizték, akik neuropszichés betegként kerültek kórházba.

A betegekkel először kitöltették a szokásos személyiségteszteket. Aztán minden ceremónia nélkül megkérték őket, hogy másodszor is csinálják meg a teszteket, de a kérdésekre úgy válaszoljanak, mintha »egészséges, környezetükhöz jól alkalmazkodni tudó személyek lennének, a gyógyintézeten kívülről.«

Háromnegyed részük jobb tesztválaszokat adott, és magatartásukban jelentős változások mutatkoztak, jelentették a pszichológusok.”

A betegek esetében az a kérés, hogy „egészséges, környezetéhez jól alkalmazkodni tudó” személyként válaszoljanak, azt jelentette, hogy el kellett képzelniük, hogyan cselekedne egy tipikus „jól funkcionáló” ember. El kellett képzelniük magukat egy ilyen ember szerepében. És ez elégséges volt ahhoz, hogy úgy kezdjenek „cselekedni, mintha”, úgy kezdjenek „érezni, mintha” egészségesek lennének.

Már kezdjük megérteni, miért mondta a néhai Dr. Albert Edward Wiggam, hogy az önmagunkról alkotott lelki képünk „a bennünk működő legerősebb hajtóerő”.

Tudnunk kell az igazságot önmagunkról!

Az énkép pszichológiájának nem az a célja, hogy olyan kitalált, fiktív ént alkossunk, amely hatalmaskodó, arrogáns, egoista, önelégült. Egy ilyen énkép pontosan ugyanúgy nem megfelelő és irreális, mint az én egy alacsonyabb rendű képe. Célunk az, hogy megtaláljuk „a valódi ént”, és önmagunk lelki képeit többé-kevésbé összhangba hozzuk

„azokkal a dolgokkal, amelyeket az reprezentál”. Ténylegesen nem létezik olyan valami, mint „felsőbbrendűségi komplexus”. Akik látszólag ennek rabjai, valójában alacsonyabbrendűségi érzésben szenvednek — a „felsőbbrendű énjük” egy fikció, egy álca, hogy önmaguk és mások előtt leplezzék a legbensőjükben rejtőző kisebbrendűségi érzést és bizonytalanságot.

Hogyan ismerhetjük meg az igazságot önmagunkról? Hogyan végezhetjük el a tárgyilagos értékelést? Azt hiszem, ebben a pszichológiának a valláshoz kell fordulnia. A Szentírás azt mondja, hogy Isten az embert „saját képére” teremtette, „hasonlatosságára, hogy uralkodjék a tenger halain, az ég madarain, a barmokon, mind az egész földön …”

Isten a saját Emberének teremtette az embert. A Teremtő — mindenható, a legbölcsebb és a legszeretőbb, ezért lehetőségünk van arra, hogy bizonyos következtetéseket vonjunk le a teremtményére, vagyis az Emberre. Mindenekelőtt egy ilyen bölcs és mindenható Teremtő

nem alkotna alacsonyabb rendű lényt, mint ahogyan egy zseniális festő sem lenne képes alacsony színvonalú festményt festeni. Egy ilyen Teremtő nem tervezne úgy, hogy terméke elkerülhetetlenül kudarcot valljon, mint ahogyan egy gyáros sem építene szándékosan olyan autót, melyben már benne van a kudarcra vezető elem. A fundamentalisták azt mondják, hogy az ember életének legfontosabb célja és értelme, hogy „Istent dicsőítse”. A humanisták pedig azt tanítják: az ember legfontosabb célja a földön, hogy „maradéktalanul megvalósítsa önmagát”.

De ha elfogadjuk azt, hogy Isten egy szerető Teremtő és olyan érdeklődést mutat a teremtménye iránt, mint egy földi apa a gyermekei iránt, akkor úgy tűnik számomra, a fundamentalisták és a humanisták ugyanazt mondják. Mi jelentene több dicsőséget, nagyobb büszkeséget és elégedettséget az apának, mint látni, hogy leszármazottai jól vannak, sikeresek, kiteljesítik képességeiket és adottságaikat? Aki ült már egy futballmérkőzésen a sztár apja mellett, az tudja, miről beszélek. Jézus ugyanezt a

gondolatot fejezte ki, amikor azt mondta, ne rejtsük fényünket véka alá, hanem hagyjuk ragyogni — „hogy Atyánk dicsőségét szolgálja”. Képtelen vagyok elhinni, hogy bármilyen dicsőséget is hozna Istenre, ha gyermekei kétségbeesett arccal járkálnának, ha nyomorúságosan élnének, ha félnének attól, hogy felemeljék a fejüket és hogy „valakik legyenek”.

Mint ahogy Dr. Leslie D. Weatherhead mondta: „Ha a fejünkben élő képen önmagunkat félelemtől gyötört, vereségre ítélt senkinek látjuk, azonnal meg kell szabadulnunk tőle és fel kell emelnünk a fejünket. Ez hamis kép, és a hamisnak el kell tűnnie. Isten olyan embereknek lát minket, akik által Ő nagy dolgokra képes. Ő olyannak lát minket, akik türelmesek, magabiztosak és örömteliek. Ő olyannak lát minket, akik nem az élet patetikus áldozatai, hanem az élet mesterei, nem olyanok, akiknek együttérzésre van szükségük, hanem olyanok, akik segítik embertársaikat, ezért egyre kevesebbet és kevesebbet foglalkoznak önmagukkal, és készek arra, hogy szeretettel, örömmel szolgáljanak ... Pillantsuk hát meg valós önmagunkat, amely abban a pillanatban kezd kibontakozni, amint létezésében hinni kezdünk. El kell ismernünk a változás lehetőségét, és hinnünk kell abban az énben, amely a megvalósulás állapotában van. Az értéktelenség régi érzésének és a kudarcnak el kell tűnnie. Ez hamis, és ami hamis, abban nem szabad hinnünk.” [4]

GYAKORLATOK

„Tartsd lelki szemeid előtt hosszan és állhatatosan önmagad lelki képmását, és ez mágnesként fog magához vonzani” — mondta Dr. Harry Emerson Fosdick. „Képzeld magad elé szemléletesen, hogy veszítesz, és ez önmagában lehetetlenné teszi a győzelmedet. Képzeld magad elé szemléletesen, hogy nyersz, és ez már önmagában is jelentősen hozzájárul a sikeredhez. A nagy élet annak a képzeletbeli képével kezdődik, hogy mihez szeretnél hasonlatos lenni vagy mivé szeretnél válni.”

Mai énképünk azokból az önmagunkról korábban kialakított lelki képeinkből állt össze, amelyek a tapasztalatunkra rakódott értékeléseink és értelmezéseink eredményeként születtek. Nos, ugyanazt a módszert kell most alkalmaznunk egy megfelelő énkép kialakításához, amelyet korábban alkalmaztunk egy rossz énkép kialakításához.

Szánjunk mindennap 30 percet arra, hogy egyedül, zavartalanul magunkban legyünk.

Lazítsunk és helyezzük magunkat kényelembe. Hunyjuk be szemünket és működtessük a képzeletünket.

Sokan vannak, akik jobb eredményt érnek el, ha egy nagy mozivászon előtt ülve képzelik el magukat, egy filmet nézve önmagukról. Nagyon fontos, hogy a képeket olyan élénken és részletesen képzeljük el, amennyire csak képesek vagyunk. A lelki képeket, amennyire csak lehet, közelíteni kell a valóságos tapasztaláshoz. Ezt úgy lehet elérni, ha figyelmet fordítunk a legapróbb részletekre: a tájra, a hangokra, képzelt környezetünk tárgyaira. Egyik páciensem ezt a gyakorlatot olyan céllal végezte, hogy legyűrje a fogorvostól való félelmét. Mindaddig sikertelen volt, amíg nem kezdett apró részleteket észrevenni a képzelt filmen — a rendelőben érezhető fertőtlenítő szagot, a szék karfájának műbőr borítását, az orvos kezét, amint az eszközeiért nyúl és közelít a szájához stb. Az elképzelt környezet részletei a legfontosabbak ebben a gyakorlatban, mert ezek azok, amelyek élővé teszik a képzelt tapasztalást, lehetővé teszik az átélést. Ha a képzelet képes megragadni a részleteket és élénken felidézi az eseményeket, a képzeletbeli gyakorlat az idegrendszer szempontjából egyenértékű a valóságos tapasztalással.

Igen fontos dolog, amit nem szabad elfelejtenünk, hogy ezalatt a 30 perc alatt azt kell

„látnunk”, hogy sikeresen cselekszünk, sikeresen válaszolunk a kihívásokra. Teljesen mindegy, hogy tegnap mindez hogyan történt a valóságban. Azzal sem kell próbálkoznunk, hogy elhitessük magunkkal, hogy holnap feltétlenül sikeresen fogunk

cselekedni. Az idegrendszerünk — ahogy eljön annak az ideje — gondoskodni fog erről, ha folytatjuk a gyakorlatokat. Képzeljük el és „lássuk” magunkat olyan módon cselekedni, érezni, „létezni”, ahogyan szeretnénk. Ne mondjuk magunknak: „Holnap így, meg így fogok cselekedni.” Csak azt mondjuk magunknak: „Elképzelem magam ilyen módon cselekedni ma, 30 percen keresztül.” Képzeljük el, mit éreznénk, ha már olyan személyiség lennénk, amilyen lenni szeretnénk. Ha szégyellősek és félénkek voltunk, képzeljük magunkat könnyedén viselkedni a társaságban, bátran, fesztelenül — és próbáljuk felidézni magunkban az ebből fakadó kellemes érzést. Ha bizonyos helyzetektől félünk, képzeljük magunkat határozottan, magabiztosan és bátran cselekedni ezekben a helyzetekben, és érezzük magabiztosnak magunkat, mert azok vagyunk.

Ezek a gyakorlatok új „emlékeket”, új adatokat visznek be az agyunkba és a központi idegrendszerünkbe. Így épül ki egy új énkép. Rendszeresen folytatva a gyakorlatot meg fogunk döbbeni, amikor egy idő után azt tapasztaljuk, hogy „másként cselekszünk”,

„anélkül, hogy erőlködnénk”, vagyis többé-kevésbé spontánul. Így is kell ennek lennie.

Ugye ma nem kell „elhatároznunk” vagy erőltetnünk, hogy „nem hatékonynak”, „nem spontánnak” érezzük magunkat. A mostani negatív érzelmeink és cselekedeteink azért automatikusak és spontának, mert ezzel összhangban lévő valós és képzelt elemek épültek be korábban az automatikus mechanizmusunkba. Azt fogjuk látni, hogy ez a mechanizmus ugyanolyan spontánul és automatikusan fog tevékenykedni a pozitív gondolatok és pozitív tapasztalatokból fakadó adatok, mint a negatív tapasztalatokból fakadó adatok bázisán.

4. fejezet:

Szabaduljunk meg a hamis hiedelmektől!

Az az eset, ami barátommal, Dr. Alfred Adlerrel történt meg gyermekkorában, jól illusztrálja, milyen erőteljesen hat magatartásunkra és viselkedésünkre az, hogy mit hiszünk magunkról. Számtanból rosszul indult, és tanára meggyőződéssel kezdte hinni, hogy „süket a matematikához”. A tanár elmondta véleményét a szülőknek azzal, hogy ne várjanak túl sokat a gyerektől. A szülők szintén meggyőződéssel kezdték hinni, hogy a gyerek süket a számtanhoz. Adler passzívan tudomásul vette a felnőttek értékelését, és számtanjegyei bizonyították is, hogy igazuk van. Egy nap azonban a táblára írt feladatot szemlélve, váratlan felismerésre jutott, és úgy gondolta, tudja a megoldást. Egyetlen diák sem tudott hozzászólni a példához, ő viszont azt mondta a tanárnak, rájött a dologra. A tanár is meg az osztály is csak nevetett. Dühös lett, kiment a táblához, és mindenki csodálkozására megoldotta a feladatot. Ez a tapasztalat meggyőzte arról, hogy képes megérteni a számtant. Hinni kezdett képességében, és matematikából kiváló diák lett.

Dr. Adler esete nagyon hasonlít egy néhány évvel ezelőtti betegem esetére. Egy üzletemberről van szó, aki szeretett volna sikeres lenni a szónoklásban. Egy fontos dolgot akart megértetni az emberekkel azoknak a kiemelkedő sikereknek a titkára vonatkozóan, amelyeket egy nagyon nehéz terepen ért el. Kellemes volt a hangja, de képtelen volt kiállni idegenek elé, és elmondani, amit akart. Az a meggyőződése, hiedelme tartotta őt vissza, hogy képtelen jól beszélni, képtelen lesz hatást gyakorolni a hallgatóságra, mert ...

mert a megjelenése jelentéktelen ... mert nem úgy néz ki, mint „egy sikeres vezető”. Ez a meggyőződés olyan mélyen beleásta magát a tudatába, hogy blokkolta őt, ahányszor csak kiállt az emberek elé, hogy mondjon valamit. Hibásan arra a következetésre jutott, hogy ha plasztikai műtéttel javítani lehetne a külsején, magabiztosságot nyerne. Egy operáció természetesen elvégezhette a trükköt, meg nem is … A más betegeimen tapasztaltak azt mutatták, hogy a külső változásokat nem mindig követte a személyiség változása. A megoldás ennek az embernek az esetében abban volt, hogy rájött: az önmagáról kialakított

negatív hiedelme az, ami akadályozza, hogy elmondja az embereknek, amit fontosnak tart.

Negatív hiedelmét sikerült azzal a pozitív meggyőződéssel kiszorítani, hogy amit mondani akar, az rendkívül fontos, és ő az egyetlen, aki képes erre, függetlenül attól, hogyan néz ki.

Egy idő elteltével ő lett az egyik legkeresettebb előadó az üzleti világban. A változás csak az énképben, abban következett be, hogy mit hitt önmagáról.

Amit hangsúlyozni akarok, a következő: Adlert hipnotizálta egy önmagáról kialakított hamis hiedelme. Nem átvitt értelemben, hanem szó szerint, ténylegesen hipnotizálta.

Emlékezzünk arra, hogy a legutóbbi fejezetben azt mondtuk: a hipnózis ereje — a hit ereje. Hadd ismételjem el itt Dr. Barbernek a hipnózis erejére vonatkozó magyarázatát:

„Azt tapasztaltuk, hogy a hipnotizált személyek csak akkor képesek meglepő dolgokra, ha meg vannak győződve arról, hogy a hipnotizőr szavai igaz állítások ... Miután a hipnotizőr már elérte, hogy a hipnotizált személy meggyőződésből igaznak fogadja el szavait, másként kezd viselkedni, mert másként gondolkozik, másként hisz”

Amire emlékeznünk kell, az a következő: teljesen mindegy, hogyan alakult ki és honnan származik a meggyőződésünk. Lehet, hogy még sosem találkoztunk hivatásos hipnotizőrrel, sosem hipnotizáltak minket. De ha elfogadtunk egy gondolatot —

önmagunktól, tanárainktól, szüleinktől, barátainktól, a reklámokból vagy bármilyen más forrásból, továbbá ha szilárdan hisszük, hogy a gondolat igaz, ennek olyan hatalma van felettünk, mint amilyen hatalma a hipnotizőrnek van a hipnotizált személy felett.

A kutatás bebizonyította, hogy ami Dr. Adlerral megesett, az nem „egy eset a millióból”, hanem minden diákra jellemző, aki rossz jegyeket kap. Az első fejezetben szóltunk arról, hogyan ért el szinte csodával határos javulást a diákok teljesítményében Prescott Lecky, megmutatva nekik, hogyan változtassák meg az énképüket.

Többezer kísérlet és sikeres próbálkozás eredményeként Lecky arra a következtetésre jutott, hogy a rossz iskolajegyek majdnem minden esetben valamilyen módon a diák önmagáról kialakított véleményével, „önmaga meghatározásával” függnek össze. Ezek a diákok a szó szoros értelmében hipnotizálták magukat olyan gondolatokkal, hogy „buta vagyok”, „gyenge személyiség vagyok”, „nincs érzékem a számtanhoz”, „alkatilag rossz helyesíró vagyok”, „nincs műszaki érzékem”, „kusza a gondolkozásom” stb. Ilyen meghatározásokkal a diák rossz jegyeket fog szerezni, hogy hű legyen önmagához. Tudat alatt „erkölcsi kérdéssé” válik számára, hogy rossz jegyet kapjon. Ugyanolyan „rossz”

dolog lenne az ő nézőpontjából jó jegyeket szereznie, mint lopnia, ha egyszer becsületes embernek tartja magát.

A hipnotizált kereskedelmi ügynök esete

Könyvében (Secrets of Successful Selling) John D. Murphy elmondja, hogyan alkalmazta Lecky elméletét Elmer Wheeler egy bizonyos üzletkötő jövedelmének növelésére:

„Elmer Wheelert mint üzletkötési tanácsadót meghívták egy céghez. A kereskedelmi igazgató felhívta a figyelmét egy különös esetre. Egyik ügynökük majdnem mindig pontosan 5 000 dollárt keresett évente, függetlenül a terület nagyságától vagy a jutaléktól.

Mivel elég kis területen jó eredményeket ért el, egy nagyobb és jobb területet adtak neki. Azonban a teljesítménye lényegében azonos maradt az előző évével. A következő

évben a cég felemelte a jutalékát, de ismét csak 5 000 dollárt keresett. Ezután a cég egyik legrosszabb területét kapta, ahol ismét csak 5 000 dollárt keresett.

Wheeler elbeszélgetett az ügynökkel, és rájött, hogy a baj nem a területtel volt, hanem az ügynök önértékelésével. Ugyanis úgy vélekedett önmagáról, hogy egy »5 000

dollár/éves« ember, és amíg ezt hitte, a külső feltételek változása nem változtatott túl sokat a dolgokon.

Amikor egy rossz területet kapott, keményen dolgozott, hogy meglegyen az 5 000

dollárja. Amikor egy jó területet kapott, mindenféle kifogásokat talált, hogy lefékezzen, amikor az 5 000 dollár jutalék közelébe került. Ha egyszer célját már elérte, megbetegedett vagy képtelen volt abban az évben többet dolgozni, noha az orvosok semmit sem találtak nála. Ahogy a következő év kezdődött, csodálatos módon egy szempillantás alatt meggyógyult.”

Hogyan tett 20 évvel öregebbé valakit egy hamis meggyőződés?

Egy előző könyvemben [5] részletesen leírtam Mr. Russell esetét, aki szinte egyetlen nap alatt 20 évet öregedett, mert elhitt egy hamis dolgot, és majdnem ugyanilyen gyorsan visszanyerte fiatalságát, amikor elfogadta az igazságot. A történet röviden a következő: Egy szerény összegért plasztikai műtétet hajtottam végre Mr. Russell alsó ajkán azzal a feltétellel, hogy barátnőjének azt fogja mondani, hogy a műtétért ki kellett fizetni összes eddigi megtakarítását. Barátnőjének semmi kifogása sem volt az ellen, hogy Mr. Russell rá költse a pénzét. Azt állította, hogy szereti a férfit, de azt mondta, sosem mehet hozzá feleségül, mert túlságosan nagy az alsó ajka. Amikor azonban a férfi elmondta neki, mit tett, és büszkén megmutatta, az alsó ajkát, a hölgy reakciója pontosan az volt, amit vártam, de egyáltalán nem az, amit Mr. Russell várt. Hisztérikusan dühöngeni kezdett, ostobának nevezte barátját, amiért elköltötte az egész pénzét. Félreérthetetlen kifejezésekkel közölte vele, hogy sosem szerette, sosem lenne képes rá, csupán a pénzéért járt vele, amíg volt mit kiszedni belőle. A hölgy azonban tovább ment, mint feltételeztem. Dühében kijelentette, hogy „Voodoo-átokkal” sújtja a férfit. Mr. Russell és barátnője egy nyugat-indiai szigeten születtek, ahol sokan hittek a babonában és a Voodoo-varázslatban. A férfi családja meglehetősen tehetős volt, így kulturált körülmények között nőtt fel, egyetemet is végzett.

Mégis, amikor a vita hevében barátnője „átokkal” sújtotta őt, enyhén kellemetlen érzés fogta el, de akkor túl sokat nem foglalkozott a dologgal.

Az átok azonban eszébe jutott, amikor rövid idő múlva egy furcsa kis „gumócskát”

kezdett érezni az ajkán belül, és tűnődni kezdett, hogy mi lehet az. Egy „barátja”, aki tudott a Voodoo-átokról, rábírta őt, hogy látogassa meg egy bizonyos Dr. Smithet, aki azonnal közölte a férfivel, hogy a szájában lévő kis gumó a félelmetes „afrikai bogár”, amely fokozatosan felfalja az összes életenergiáját és erejét. Mr. Russell kezdett nyugtalankodni, és kezdte figyelni azokat a jeleket, amelyek erejének apadására mutattak.

Nem kellett hozzá sok idő, hogy észrevegye őket. Étvágyát elvesztette és álmatlanságban kezdett szenvedni.

Mindezt „Mr. Russell”-től tudtam meg, amikor néhány héttel azután, hogy megműtöttem, eljött a rendelőmbe. A nővér nem ismerte meg, és ez nem is meglepő. Az a

„Mr. Russell”, aki először látogatott meg, egy igen jó megjelenésű személy volt, mindössze az alsó ajka volt egy kicsit nagyobb. Magas volt, mint egy atléta, tartása magabiztosságot és méltóságot sugárzott, mindez vonzó személyiséggé tette. Még a pórusaiból is egyfajta ősi vitalitás sugárzott.

Az a Mr. Russell, aki most ott ült velem szemben, legalább 20 évvel öregebb volt. Keze reszketett, mint az aggoké. Szeme és arca beesett. Legalább 15 kilót fogyott. A megjelenésében mutatkozó változások jellemzőek voltak arra a folyamatra, melyet az orvostudomány jobb elnevezés híján „öregedésnek” nevez.

Gyors vizsgálatot végezve a száján, biztosítottam Mr. Russellt, hogy kevesebb, mint 30

percen belül megszabadítom őt az „afrikai bogártól”, amit meg is tettem. A piciny duzzanat, ami a problémát okozta, egy operációból visszamaradt apró hegszövet volt.

Eltávolítottam, és megmutattam neki. A legfontosabb az volt, hogy látta, mi az igazság és elhitte azt. Megkönnyebbülten sóhajtott, és szinte úgy tűnt, tartásában azonnali változás következett be.

Néhány héttel később egy kedves levelet kaptam tőle, amelyben egy fénykép is volt: ő

és az új menyasszonya. Visszatért szülőföldjére, és feleségül vette gyermekkori szerelmét.

A képen látható férfi az első Mr. Russell volt. Ismét fiatal lett — szinte egyetlen nap leforgása alatt. Egy hamis hiedelem 20 évet öregített rajta. Az igazság nemcsak megszabadította félelmétől, helyreállította önbizalmát — hanem vissza is fordította az

„öregedés” folyamatát.

Ha a Tisztelt Olvasónak módja lett volna látni Mr. Russellt „előtte” és „utána”, többé sosem kételkedne abban, mekkora hatalma van annak, mit hiszünk magunkról, és hogy egy másoktól származó gondolatnak vagy véleménynek, amit igazként fogadunk el, ugyanolyan hatalma van felettünk, mint a hipnózisnak.

Mindenkit hipnotizáltak?

Nem túlzás, ha azt mondom, hogy bizonyos mértékig minden ember hipnotizálva van.

Vagy olyan gondolatok által, amelyeket kritikátlanul átvett másoktól, vagy olyanok által, amelyeket állandóan ismételgetett magának, és elhitte, hogy ezek igazak. Ezek a negatív gondolatok pontosan olyan hatással vannak a viselkedésre, mint azok a negatív hiedelmek, amelyeket a hipnotizőr plántál a hipnotizált személybe. Vettek már részt egy hipnotizőr bemutatóján?

A hipnotizőr közli a kézilabdázóval, hogy a keze odaragadt az asztalhoz, és képtelen felemelni. Nem arról van szó, hogy a játékos „nem próbálkozik”. Egyszerűen képtelen rá.

Küzd, megfeszül, amíg az izmai már kötelekként duzzadnak ki, a keze azonban mintha az asztalba gyökerezett volna.

Közli a súlyemelő bajnokkal, hogy nem képes felemelni az asztalról egy ceruzát. Noha egyébként 200 kg-os súlyt is képes a feje fölé emelni, most képtelen egy ceruzát felemelni.

Bármennyire is különös, a hipnózis nem gyöngítette le az atlétákat. Potenciálisan ugyanolyan erősek, mint korábban. De anélkül, hogy tudatosan felismernék, önmaguk ellen dolgoznak. Egyik oldalról szándékos erőfeszítéssel „próbálják” felemelni a kezüket vagy a ceruzát, ténylegesen összehúzzák az emelő izmaikat. Más oldalról viszont az a gondolat, hogy „képtelen vagyok felemelni” az akaratuktól független összehúzódásra kényszeríti az ellentétes izmokat. A negatív gondolat azt váltja ki, hogy vereségre kárhoztassák önmagukat — képtelenek kifejteni, játékba hozni az általuk ténylegesen mozgósítható erőket.

Egy harmadik sportoló esetében egy dinamométer segítségével mérték, milyen erővel tud szorítani. Az eredmény 50 kg volt. Akárhogy is erőlködött, képtelen volt az ötven kilós vonal fölé menni.

Most munkába lép a hipnotizőr: „Nagyon, nagyon erős vagy. Erősebb, mint bármikor eddigi életedben. Sokkal sokkal erősebb. Meg fogsz lepődni, milyen erős vagy.” Újra mérik a szorítóerőt. A mutató könnyen emelkedik a 63 kg-os vonalig.

Ismét csak — nem arról van szó, hogy a hipnózis megnövelte a sportoló tényleges erejét. Mindössze azt a negatív meggyőződést iktatta ki, ami korábban megakadályozta őt abban, hogy teljes erejét kifejtse. Más szavakkal — az atléta normális ébrenléti állapotban korlátozta az erejét azzal a negatív hiedelemmel, hogy ő csak 50 kg-ot tud szorítani. A hipnotizőr mindössze eltávolította azt a féket, ami akadályozta, hogy teljes erejét kifejtse.

A hipnózis szó szerint időlegesen „dehipnotizálta” őt, felszabadította saját önkorlátozó hiedelmeinek hatása alól.

Amint Dr. Barber mondta, szörnyen könnyű feltételezni, hogy a hipnotizőr valamilyen varázserővel rendelkezik, amikor szinte csodaszámba menő dolgokat látni egy hipnotikus szeánszon. A dadogó folyamatosan beszél. A szégyellős és félénk — nyílt, bátor emberként, élénk visszhangot kiváltó beszédet mond. Egy másik, aki ébrenléti állapotában írásban sem tud tisztességesen számolni, most fejben szoroz két-és háromjegyű számokat.

Mindez nyilvánvalóan azért történik, mert a hipnotizőr közli velük, hogy képesek rá, és utasítja őket, hogy kezdjék el és csinálják. A néző számára a hipnotizőr „szavának”

varázsereje van. De nem erről van szó. Az erő, a képesség, hogy ezeket a dolgokat megcsinálják, mindig is ott volt a hipnotizált személyekben, mielőtt találkoztak volna a hipnotizőrrel. Azonban képtelenek voltak használni ezt az erőt, mert maguk sem tudták, hogy rendelkeznek vele. Palackba zárták, ledugózták saját negatív hiedelmeikkel. Anélkül, hogy felismerték volna, „belehipnotizálták” magukat abba a hiedelembe, hogy nem tudnák csinálni ezeket a dolgokat. Így ahelyett, hogy „hipnotizálták őket”, helyesebb lenne azt mondani, hogy a hipnotizőr „dehipnotizálta” őket — vagyis megszabadította őket a saját hiedelmeikből fakadó korlátaiktól.

Bárkik legyünk is, és akármennyire sikertelennek higgyük is magunkat, bennünk is megvannak mindazok a képességek és az az erő, ami szükséges ahhoz, hogy boldogok és sikeresek legyünk. Elérhető közelségünkben van az erő, hogy olyan dolgokat csináljunk, amelyekről korábban álmodni sem mertünk. Ez az erő azonnal elérhető lesz a számunkra, amint megváltoztatjuk hiedelmeinket önmagunkról, amint képesek vagyunk dehipnotizálni magunkat az olyan önértékelésektől, hogy „nem vagyok rá képes”, „nem vagyok rá méltó” és más önkorlátozó elképzelésektől.

Kigyógyíthatjuk magunkat a kisebbrendűségi komplexusból

Az embereknek legalább a 95 százaléka szenved kisebb-nagyobb mértékben a kisebbrendűségi komplexustól, és milliók számára a kisebbrendűség érzése súlyos akadály a sikerhez és a boldogsághoz vezető úton.

Bizonyos vonatkozásban a földgolyó minden lakója kisebbrendű egy másik személlyel vagy személyekkel való összehasonlításban. Tudom, hogy képtelen vagyok felemelni akkora súlyt, mint Paul Anderson, képtelen vagyok olyan messzire dobni a súlygolyót, mint a súlylökés bármelyik bajnoka, és táncolni sem tudok úgy, mint Arthur Murray.

Tudom ezt, de ez nem vált ki bennem kisebbrendűségi érzést, megkeserítve az életemet.

Ez egyszerűen azért van így, mert nem hasonlítom össze magam velük — számomra előnytelen módon —, nem érzem, hogy rossz lennék csupán azért, mert bizonyos dolgokat nem tudok olyan ügyesen csinálni, mint ők. Azt is tudom, hogy bizonyos területeken minden ember, akivel csak találkoztam, a sarki újságosfiútól a bankigazgatóig, bizonyos vonatkozásban magasabb rendű nálam. De senki sem tud ezek közül kijavítani egy eltorzult arcot és egy sor más dolgot nem tud olyan jól csinálni, mint én. És meggyőződésem, hogy ezek az emberek nem érzik magukat alacsonyabb rendűnek emiatt a velem való összehasonlításban.

A kisebbrendűségi érzés nem annyira a „tényekből” és a tapasztalatokból fakad, mint a tényekhez tapadó következtetéseinkből, a tapasztalataink értékeléséből. Például a tény az, hogy én egy alacsonyrendű súlyemelő vagyok és egy alacsonyrendű táncos. Ez azonban nem változtat engem „alacsonyrendű” személlyé. Paul Anderson és Arthur Murray képtelensége, hogy operáljanak, „alacsonyrendű sebésszé” teszi őket, de nem teszi őket

„alacsonyrendű személlyé”. Minden attól függ, „mit” mérünk, és „kinek” a normái szerint mérjük önmagunkat.

Nem a hozzáértésben vagy a tudásban meglévő tényleges alacsonyabbrendűség tudatától lesz kisebbrendűségi komplexusunk. A kisebbrendűség érzése az, ami kiváltja ezt.

És ennek a kisebbrendűségi érzésnek egyetlen oka van: Nem a saját mércénkkel, nem a saját normáinkkal mérjük magunkat, hanem valakinek vagy valakiknek a „normájával”.

Amikor ezt tesszük, kivétel nélkül mindig csak másodikként kerülhetünk ki az összehasonlításból. De mivel mi azt gondoljuk, azt hisszük, azt feltételezzük, hogy valaki másnak a „normái” szerint kell értékelnünk magunkat, szerencsétlennek, másodrendűnek

érezzük magunkat, és arra a következtetésre jutunk, hogy valami nincs velünk rendben.

Ennek a kancsal okoskodásnak a következő logikai lépése azt eredményezi, hogy „nem vagyunk értékesek”, hogy nem szolgáltuk meg a sikert és a boldogságot, és szóba sem jöhet számunkra, hogy képességeinket és tehetségünket vagy bármit is, amivel rendelkezünk anélkül vessük be teljes erővel, hogy bocsánatot ne kérnénk ezért és hogy ne éreznénk emiatt bűntudatot.

Mindez azért van, mert hagytuk magunkat hipnotizálni attól a teljesen hibás gondolattól, hogy „nekem ehhez meg ehhez hasonlatosnak kell lennem”, vagy „nekem olyannak kell lennem, mint mindenki más”. A második hiedelemben rejlő csapdát könnyű

felfedezni, hiszen az elemzés könnyen kimutatja, hogy valójában nincsenek fix normák, amelyek „mindenki másra” érvényesek. A „mindenki más” olyan egyénekből áll, akik között nincs kettő, aki hasonlítana egymásra.

A kisebbrendűségi komplexusban szenvedő személy szinte kivétel nélkül azzal súlyosbítja a bajt, hogy magasabbrendűségre törekszik. Érzése abból a hamis kiindulópontból fakad, hogy ő alacsonyabb rendű. Erre a hamis premisszára a „logikus”

gondolatok és érzések egész rendszere épül. Ha rosszul érzi magát, mert alacsonyabb rendű, a gyógyítás — hogy olyan jó legyen, mint mindenki más; és az út ahhoz, hogy kiválóan érezze magát — hogy kiemelkedővé, magasabb rendűvé tegye magát. Ez a magasabbrendűségre való törekvése további bajok, kudarcélmények forrása, és néha neurózist vált ki ott, ahol korábban nem volt. Az egyén szerencsétlenebbnek fogja érezni magát, mint korábban bármikor, és „minél jobban igyekszik”, annál szerencsétlenebbé válik.

A kisebbrendűség és a magasabbrendűség egyazon éremnek a két oldala. A gyógyulás abban áll, hogy felismerjük: maga az érem hamis.

A mindnyájunkra érvényes igazság a következő:

Nem vagyunk „alacsonyabb rendűek”.

Nem vagyunk „magasabb rendűek”.

Egyszerűen személyiségek vagyunk: Én, Te, Ő.

„Ez az Én, ez a Te, ez az Ő” mint személyiség nem áll versenyben más személyiségekkel már csak azért sem, mert a földgolyón nincs másik ember, aki olyan lenne, mint Ő. Egyedülállóan különleges, megismételhetetlen. Nem „olyan”, mint mások, és sosem válhat „olyanná”, mint valaki más. Nem „tételezik fel”, hogy „olyan”, mint egy másik személy, és egyetlen másik személyről sem „tételezik fel”, hogy olyan, mint Ő.

Isten nem alkotta meg a szabványos embert. Minden ember egyénként születik, ugyanúgy, mint ahogy minden hópehelynek eltérő formája és szerkezete van, és egyetlen hópehelynek sincs pontos mása.

Isten teremtett alacsony embereket, magas embereket, nagy embereket, kis embereket, sovány embereket, kövér embereket, fekete embereket, sárga embereket, fehér embereket.

Sosem utalt arra, hogy előnyben részesítene bármilyen méretet, bőrszint vagy alakot.

Abraham Lincoln egy alkalommal azt mondta: „Az Istennek szeretnie kellett az átlagembert, mert olyan sokat teremtett belőlük.” (God must have loved the common people for he made so many of them.) Tévedett. Nincs olyan, hogy „átlagember”. Nincs szabvány, nincs közös minta. Közelebb állt volna az igazsághoz, ha Lincoln azt mondja:

„Isten nagyon szerethette a különleges embereket, mert olyan sokat teremtett belőlük.”

A „kisebbrendűségi komplexus” és a belőle fakadó teljesítményromlás a pszichológiai laboratóriumban paranccsá alakítható.

Mindössze arra van szükség, hogy felállíts egy „normát”, egy „átlagot”, aztán meggyőzd a kísérleti személyt, hogy ezt a normát nem teljesítette. Egy pszichológus meg akarta tudni, milyen mértékben befolyásolja a kisebbrendűség érzése a problémamegoldó készséget. Egy rutinfeladatot adott a diákoknak. „Aztán ünnepélyesen kijelentette, hogy

egy átlagos képességű személy a rendelkezésre álló idő ötöde alatt meg tudja oldani a feladatot. Amikor a csengő megszólalt jelezve, hogy az »átlagos személy« ideje lejárt, a legtehetségesebbek közül többen nagyon idegesek lettek, és igencsak nagy hozzánemértést mutattak, gondolván magukról, hogy ostoba fajankók. [6]

Hagyjunk fel azzal, hogy mások normáival mérjük magunkat! Mi nem vagyunk ezek a

„mások”, és sosem nőhetünk fel „hozzájuk”, mint ahogy ők sem lesznek képesek sosem felnőni hozzánk. Ha egyszer felismertük ezt az egyszerű, nyilvánvaló igazságot, fogadjuk el, és higgyünk benne … és a kisebbrendűségi komplexusunk eltűnik.

Dr. Norton L. Williams idegorvos egy szakmai kongresszuson azt mondta, hogy a modern ember aggódása és biztonságérzetének hiánya az „önmegvalósítás” hiányából fakad, és hogy a belső biztonság csak akkor érhető el, „ha megtaláljuk magunkban azt az egyénit, egyedülállót és megkülönböztetőt, ami rokon azzal a gondolattal, hogy az önmegvalósítás elérhető, ha egyszerűen hiszünk abban, hogy mint emberek egyedülállóak, megismételhetetlenek vagyunk, és mélyen tudatosodik bennünk más emberek és a dolgok létezése és az az érzés, hogy személyiségünkön keresztül építő módon befolyásolhatjuk embertársainkat”.

HOGYAN DEHIPNOTIZÁLJUK MAGUNKAT LAZÍTÁSSAL?

A fizikai relaxáció, a lazítás kulcsszerepet tölt be a dehipnotizálásban. Meglévő

hiedelmeink — legyenek azok jók vagy rosszak, igazak vagy hamisak — erőfeszítés nélkül rögződtek bennünk, anélkül, hogy feszültséget éreztünk volna vagy mozgósítottuk volna az „akaraterőt”. Szokásaink is — akár jók, akár rosszak — hasonlóan alakultak ki.

Ebből következik, hogy ugyanezt a folyamatot kell felhasználnunk hiedelmeink megváltoztatására: vagyis a lazítás módszerét.

Kielégítő bizonyítékunk van arra nézve, hogy az akaraterő bevetése rossz szokásaink megváltoztatására vagy meggyőződésünk módosítására inkább hátrányos, mint kedvező

eredményekre vezet. Emilé Coué — az ismeretlen francia gyógyszerész, aki 1920 táján megdöbbentette a világot azokkal az eredményeivel, amelyeket a „szuggesztió erejével”

ért el — hangoztatta, hogy az erőfeszítés az egyik fő oka annak, hogy a legtöbb embernek nem sikerült kibontakoztatnia belső energiáit. „Elképzeléseidet (gondolati célok) erőfeszítés nélkül kell megalkotnod, ha azt akarod, hogy ezek hatékonyak legyenek” —

mondta. Egy másik híres Coué-gondolat „a fordított erőfeszítés törvénye”: „Ha az akarat és a képzelet konfliktusba kerül egymással, mindig a képzelet győz.”

A néhai Dr. Knight Dunlap egy életet szentelt a szokás és a tanulási folyamat vizsgálatának, és alighanem több kísérletet végzett ebben a témakörben, mint bármelyik pszichológus. Módszerét sikerrel alkalmazták az olyan rossz szokások gyógyítására, mint a körömrágás, arcrángás és más, súlyosabb szokások esetében, ahol semmilyen más módszer sem vezetett eredményre. Rendszerének lelke az a felismerés, hogy az erőfeszítés az egyik legnagyobb akadály egy rossz szokás megtörésében és egy új kialakításában. Azt tapasztalta, hogy az arra irányuló erőfeszítés, hogy leszokjunk valamiről, éppenséggel erősíti ezt a szokást. Kísérletei bebizonyították, hogy a legjobb módszer, ha világos lelki képet alkotunk a kívánatos eredményről, és erőfeszítés nélkül próbálunk a cél felé haladni.

Dunlap azt tapasztalta, hogy akár a „pozitív gyakorlás” (tartózkodás a szokástól), akár a

„negatív gyakorlás” (önként, tudatosan a szokásnak megfelelően tenni), előnyös hatással volt, ha a kívánatos végcél állandóan az ember szeme előtt lebegett.

„Ha egy szokásszerű válaszreakciót kell megtanulni, vagy a válaszreakciók egy típusát kell szokásszerűen elsajátítani, fontos, hogy a tanuló elképzelje, mit akar elérni, vagy hogy az milyen változást idéz elő a környezetében ... Röviden, a tanulás fontos tényezője az elérendő cél elképzelése — egy specifikus viselkedési minta vagy a viselkedés eredményének formájában — és az a vágy, hogy ezt a célt elérjük.” [7]

Számos esetben már az erőfeszítés vagy a tudatos koncentráció puszta lazítása elégséges, hogy kitörölje a negatív viselkedési mintákat. Dr. James S. Greene-nek, a beszédrendellenességek specialistájának volt egy mottója: „Ha tudnak lazítani, tudnak beszélni.” Dr. Matthew N. Chappell rámutatott, hogy gyakran az az erőfeszítés vagy az az akaraterő állandósítja az aggódást, amit az aggódás legyőzésére vetnek be. [8]

A fizikai lazítás — naponta végezve — lelki lazítást is eredményez, egy „laza beállítottságot”, ami lehetővé teszi, hogy javítsuk és tudatosan ellenőrizzük automatikus mechanizmusunkat. A fizikai lazítás önmagában is erőteljes „dehipnotizáló” hatást fejt ki, és így segít megszabadítani bennünket a negatív beállítottságtól és a rossz válaszreakcióktól.

Hogyan használjunk lelki képeket a lazításra?

GYAKORLAT (Naponta legalább 30 percet gyakoroljunk!)

Helyezkedjünk el kényelmesen egy karosszékben vagy feküdjünk egy díványra.

Tudatosan engedjük el az egyes izomcsoportokat, amennyire csak tudjuk, mindezt lehetőleg erőfeszítés nélkül. Tudatosan fordítsunk figyelmet a különböző testrészeinkre és ernyesszük el azokat. Azt fogjuk tapasztalni, hogy mindig képesek vagyunk saját elhatározásból lazítani egy kicsit. Abba tudjuk hagyni a homlok-ráncolást, és lazítani tudjuk a homlokunkat. Csökkenthetjük egy kicsit az állunk feszültségét. El tudjuk engedni a kezünket, a karunkat, a vállunkat, a lábunkat, egy kicsit lazábbá tudjuk tenni őket, mint voltak. Szenteljünk erre öt percet, aztán többé ne figyeljünk az izmainkra. Ez minden, amit tudatos ellenőrzéssel próbálunk csinálni. Ettől kezdve egyre inkább az alkotó mechanizmusunk felhasználásával lazítunk, hogy spontánul érjünk el egy laza állapotot.

Röviden, „célképeket” fogunk használni, képzeletben szemléljük ezeket, és hagyni fogjuk, hogy az automatikus mechanizmus valósítsa meg ezeket a célokat számunkra.

Első lelki kép

Lelki szemeink előtt látjuk, amint kinyújtózkodunk a díványon. Képzeljük magunk elé, hogyan nézne ki a lábunk, ha betonból lenne. Látjuk magunkat, amint ott fekszünk két nehéz betonlábbal. Látjuk, hogy a nehéz betonláb hogyan süllyed lefelé, bele a díványba, saját súlyánál fogva. Most képzeljük el a karunkat és a kezünket, hogy azok is betonból vannak. Azok is nagyon nehezek és süllyednek lefelé, bele a díványba, óriási nyomást fejtve ki rá. Lelki szemeinkkel látjuk, amint a szobába lép egy barátunk, és próbálja felemelni a nehéz betonlábunkat. Megfogja, próbálja emelni, de túl nehéz számára. Nem tudja megemelni. Ismételjük meg mindezt a karunkkal, a nyakunkkal és így tovább.

Második lelki kép

Testünk egy nagy marionett bábu. Kezünk lazán a csuklónkhoz van erősítve egy madzaggal. Alsókarunk lazán a felsőkarunkhoz van erősítve egy madzaggal. Lábfejünket, lábikránkat, combunkat szintén egyetlen madzag tartja össze. Nyakunk egyetlen gyenge madzag. Az állunkat és ajkunkat mozgató zsinórok olyan mértékben ki vannak lazítva, hogy állunk lazán a mellünkre esik. A testrészeinket összekötő madzagok lazák, hajlékonyak, testünk ki van terítve a díványon.

Harmadik lelki kép

A testünk felfújt gumiballonokból áll. Két szelep van a lábunknál, és a levegő kezd távozni a ballonokból. A lábunk kezd összerogyni, és ez folytatódik, amíg csak lapos tömlő nem lesz, és ott fekszik a díványon. Most a mellünkön lévő szelep nyílik ki, és a levegő kezd távozni, az egész törzsünk összeroskad és leomlik a díványra. Folytassuk ezt a karunkkal, a fejünkkel és a nyakunkkal.

Negyedik lelki kép

Sokan ezt találják a legpihentetőbbnek, a „leglazítóbbnak”. Idézzünk fel valamilyen kellemes, pihentető jelenetet az életünkből. Minden ember életében vannak olyan hosszabb-rövidebb időszakok, amikor lazának, pihentnek érzi magát, békében van a világgal és önmagával. Emeljük ki az emlékeinkből ezt a képet, és idézzük fel részletesen az akkor látottakat, tapasztaltakat. Ez lehet egy békés tóparti táj, egy horgász-idill. Ha így van, fordítsunk figyelmet a környezet apró, véletlenszerű dolgaira. Emlékezzünk a víz csendes fodrozódására. Milyen hangokat hallottunk? Hallottuk a levelek csendes zizegését? Lehet, hogy emlékszünk, hogyan nyújtózkodtunk el, tökéletesen lazán egy pislákoló tábortűz mellett? Pattogott a rőzse, szálltak a szikrák? Milyen hangok voltak még? Lehet, hogy arra emlékszünk, amint a tenger partján sütkéreztünk. Éreztük a homokot a testünk körül? Éreztük a meleg, pihentető napot, amely simogatta testünket, mint valami bársonyos kéz? Éreztük a csendes fuvallatot? Voltak sirályok? ... Minél több ilyen apró részletet idézünk fel, annál sikeresebbek leszünk.

A napi gyakorlás egyre élesebbé fogja tenni ezeket a lelki képeket. A tanulás hatása szintén összeadódik. A gyakorlás erősíteni fogja a kapcsolatot a kép és a fizikai érzékelés között. Egyre jobb szakértői leszünk a lazításnak és erre a szervezetünk a későbbi gyakorlások során „emlékezni fog”.

5. fejezet:

Használjuk fel az ésszerű gondolkozás erejét!

Pácienseim közül sokan szinte kiábrándítónak tartják, amikor egy olyan egyszerű

dolgot írok elő nekik, hogy negatív hiedelmeik és viselkedésük megváltoztatásában támaszkodjanak a józan eszükre. Sokak szerint ez a recept mérhetetlenül naiv és tudománytalan. Van azonban egy óriási előnye: eredményesen működik. És amint később látni fogják, nagyon is szilárd tudományos alapokon nyugszik.

Létezik egy általánosan elfogadott téves nézet, miszerint az ésszerű, logikus és tudatos gondolkozás nincs hatással a tudattalan folyamatokra és mechanizmusokra, és ahhoz, hogy megváltoztassuk a negatív hiedelmeinket vagy a viselkedésünket, le kell ásni és a

„tudatalattiból” fel kell hozni a megfelelő anyagot.

Automatikus mechanizmusunk — vagy ahogy azt Freud nevezi, a „tudattalan” —

tökéletesen személytelen gépként működik, és nincs saját „akarata”. Állandóan azon igyekszik, hogy megfelelően reagáljon a környezetünkről kialakított hiedelmeinkre, arra, ahogyan a környezetünk jelenségeit értelmezzük. Azon fáradozik, hogy megfelelően érezzük magunkat, és megvalósítsa az általunk tudatosan kitűzött célt. Csak azokkal az adatokkal dolgozik, amelyeket elképzelések, nézetek, vélemények és hiedelmek formájában táplálunk belé.

Tudattalan gépezetünk „indítógombja” a tudatos gondolkodás. A tudatos — noha irracionális és nem valósághű — gondolkodás az, aminek segítségével a tudattalan gépezet kifejleszti a negatív és nem megfelelő válaszreakciók típusait, és a tudatos, de ésszerű

gondolkozás az, aminek segítségével ezek az automatikus reakciók megváltoztathatók.

A néhai Dr. John A. Schindler kiemelkedő eredményeket ért el a boldogtalan, idegbeteg emberek gyógyításában, hozzásegítve őket ahhoz, hogy visszanyerjék életkedvüket és visszatérjenek a produktív, boldog élethez. A módszerével kigyógyítottak százalékos aránya messze meghaladta a pszichoanalízis eredményeit. Sikerének egyik titka az a kezelési eljárás volt, amit „tudatos gondolatellenőrzésnek” nevezett. „...

Függetlenül a múlt mulasztásaitól és hagyatékától — mondta — az egyénnek a jelenben

kell hozzálátnia, hogy érettségre tegyen szert, és ezáltal a jövő jobb lehessen számára, mint a múlt. A jelen és a jövő az új szokások kialakításától és a régi problémák új módon való megítélésétől függ. Semmiféle jövő sem bontakozhat ki abból, hogy állandóan vájkálunk a múltban ... a kiváltó okként szereplő érzelmi zavaroknak ugyanaz a közös nevezője minden beteg esetében: elfelejtették, vagy sosem tanulták meg, hogyan befolyásolják, hogyan ellenőrizzék gondolataikat azzal a céllal, hogy ezáltal örömhöz jussanak.” [9]

Hagyjuk nyugodni a döglött kutyákat!

Az, hogy a régi kudarcok, a kellemetlen és fájdalmas emlékek a tudattalanban „el vannak temetve”, nem jelenti azt, hogy ezeket „ki kell ásni”, meg kell mutatni vagy meg kell vizsgálni, hogy hatékonyan megváltoztathassuk a személyiségünket. Mint már rámutattunk, mindenfajta tudást, műveletet, képességet a „próbálkozás–tévedés”

módszerével sajátítunk el. Próbálkozva és elvétve a célt, tudatosan emlékezünk a tévedés mértékére és a következő próbálkozásnál javítunk — amíg végül próbálkozásunk nem bizonyul sikeresnek. A sikeres reakcióra, válaszmintára aztán a következő

próbálkozásoknál emlékszünk, felidézzük és „utánozzuk” őket. Ez mindenre igaz. Igaz arra, amikor tanuljuk patkolni a lovat, tanulunk dárdát dobni, énekelni, autót vezetni, golfozni, egyetértésre jutni másokkal stb. Ugyanez érvényes egy „mechanikus egérre”

amelyik tanulja, hogyan juthat ki a labirintusból. Ilyen módon minden szervomechanizmus természeténél fogva „emlékszik” a régi hibákra, tévedésekre, a kínos és negatív kísérletekre. Ezek a negatív tapasztalatok mindaddig nem akadályozzák, hanem segítik a tanulást, amíg ezeket helyesen, „negatív visszacsatolási adatokként” kezeljük, és úgy tekintünk rájuk, mint a pozitív céltól való eltérésekre.

Abban a pillanatban azonban, ahogy a hibát hibaként felismertük és a pályamódosítás megtörtént, fontos, hogy a hibát tudatosan felejtsük el, ne idézzük fel, és csak a sikeres próbákra emlékezzünk, azoknál „időzzünk el”.

A múlt hibáinak ezek az emlékei nem okoznak bajt, amíg tudatos gondolkozásunk és figyelmünk a megvalósítandó pozitív célra irányul, arra összpontosul. Ezért jobb, ha nyugton hagyjuk a döglött kutyákat.

Hibáink, tévedéseink, néha még a megaláztatásaink is, igen fontos elemei a tanulás folyamatának. Ezekre azonban úgy kell tekintenünk, mint eszközökre egy cél eléréséhez, nem pedig úgy, mintha önmagukban célok lennének. Amikor a „munkájukat” elvégezték, el kell őket felejtenünk. Ha tudatosan időzünk a hibáinknál, bűntudatot érzünk miattuk, eszünkben tartjuk őket, korholjuk magunkat miattuk, a tévedés vagy a hiba akaratlanul is olyan „céllá” változik, amely megragad a képzeletünkben és emlékezetünkben. A halandók legboldogtalanabbja az olyan ember, aki ismét és ismét újraéli képzeletében a múltat, állandóan bírálva magát az elkövetett hibákért, állandóan elítélve magát a régi bűnökért.

Sosem fogom elfelejteni egyik hölgybetegemet, aki állandóan és olyan mértékben gyötörte magát a boldogtalan múlttal, hogy ezzel szétrombolta a jelen boldogság minden lehetőségét. Éveken át keserűségben és sértődöttségben élt, aminek közvetlen oka egy komoly szájdeformáció, egy úgynevezett „nyúlszáj” volt. Ez visszahúzódóvá tette, és az évek során egy ijedt, mogorva, a világgal és mindennel szembeforduló személy lett. Nem voltak barátai, mivel beképzelte magának, hogy senki sem barátkozik szívesen egy olyan valakivel, aki ilyen „szörnyen” néz ki. Tudatosan kerülte az embereket, és ami még rosszabb volt, mogorva, védekező-támadó magatartásával elidegenítette a hozzá közeledőket. A műtét megszüntette a fizikai torzulást. Megpróbált változtatni a beállítottságán, békében és harmóniában élni az éberekkel, de kiderült, hogy a múlt emlékei, tapasztalatai a régi kerékvágásba kényszerítik. Úgy érezte, megváltozott külseje

ellenére nem tud barátokat szerezni, nem tud boldog lenni, mivel senki sem bocsátja meg neki, hogy milyen volt a plasztikai műtét előtt. Ugyanazokat a hibákat követte el, mint korábban, és ugyanolyan boldogtalan maradt. Valójában nem is élt mindaddig, amíg meg nem tanulta abbahagyni az önvádaskodást azért, hogy milyen volt régen, és nem szokott le arról, hogy képzeletében újraélje azokat a kellemetlen tapasztalatokat, amelyek a rendelőmbe hozták.

Nem segít a dolgon, ha a régi hibáinkért állandóan bíráljuk magunkat, másrészt ez éppen azt a magatartásunkat erősíti, amelyet meg kell változtatnunk. A régi kudarcok emléke hátrányosan befolyásolhatja teljesítményünket, ha gondolatban állandóan visszatérünk rájuk, és helytelenül arra következtetünk, hogy „ha tegnap sikertelen voltam, akkor ma is csak az lehetek”. Ez azonban nem „bizonyítja”, hogy a tudattalan reakciók önmagukban valamilyen képességgel rendelkeznének, hogy fenntartsák önmagukat, tovább éljenek, vagy hogy a tévedéseinkre vonatkozó emlékeinket maradéktalanul „ki kellene törölnünk” ahhoz, hogy a viselkedésünket megváltoztathassuk. Ha áldozattá válunk, ez a tudatos gondolkozásunk eredménye, nem pedig a „tudattalané”. Ugyanis személyiségünk gondolkozó része az, amely levonja a következtetéseket és választja ki a

„célképet”, amelyre aztán koncentrálunk. Abban a pillanatban, ahogy megváltoztatjuk a gondolkozásunkat és nem adunk hatalmat a múltnak, a múlt az általunk elkövetett hibákkal együtt elveszti hatalmát felettünk.

Ne törődjünk a régi kudarcokkal, tekintsünk előre!

A hipnózis erre ismét csak meggyőző bizonyítékokkal szolgál. Ha egy szégyellős, félénk, petrezselymet áruló hölggyel a hipnotizőr azt közli, hogy bátor, magabiztos szónok, és ő ezt elhiszi, meggyőződésévé válik, egy pillanat alatt megváltozik a viselkedése. Annak megfelelően viselkedik, amit magáról hisz. Figyelmét teljes egészében az elérendő cél köti le, és egyetlen gondolatot sem fecsérel a múlt kudarcaira.

Dorothea Brande Wake Up and Live! (Kelj fel és élj!) című bájos könyvében elmondja, hogy ez a gondolat tette lehetővé számára, hogy sikeres író legyen és olyan képességeket és tehetségeket bontakoztasson ki magában, amelyekről fel sem tételezte, hogy rendelkezik velük. Megtekintve egy hipnotikus szeánszot kíváncsiság és csodálkozás fogta el. Aztán egy mondat, amelyet egy pszichológustól, F. M. H. Myerstől olvasott, megváltoztatta az életét. Ebben a mondatban Myers azt állította, hogy a hipnotizált személynél tapasztalt képességek a régi kudarcok „emlékének elűzéséből” fakadnak hipnotikus állapotban. Ha ez lehetséges a hipnózis alatt — mondta magának Miss Brande

—, ha emberek rendelkeznek olyan képességekkel, tehetséggel, erővel, amit csak a volt kudarcok emlékei miatt nem tudnak kiaknázni, miért ne tudnánk ébrenléti állapotban mozgósítani ezeket az erőket, figyelmen kívül hagyva a régi kudarcokat, és úgy cselekedni, „mintha kizárt lenne, hogy kudarc érjen?” Elhatározta, hogy megpróbálkozik vele. Olyan feltételezésből kiindulva fog cselekedni, mintha az erő és a képességek ott lennének, és hogy felhasználhassa ezeket, teljes erővel csinálni fogja a dolgokat

„MINTHA” alapon, ahelyett, hogy csak fél gőzzel próbálkozna velük. Írói teljesítménye egy éven belül jelentősen megnőtt. Meglepő volt számára, hogy egy jó szónokot fedezett fel magában, népszerű előadó lett, és nagyon élvezte amit csinált. Míg korábban nemcsak tehetsége nem volt a nyilvános fellépéshez, de nem is szeretett közönség elé lépni.

Bertrand Russell módszere

A The Conquest ofHappiness (A boldogság meghódítása) című könyvében Bertrand Russell a következőket írja: „Nem születtem boldognak. Gyermekéveim kedvenc templomi zsoltárának szövege: »Belefáradtam e világba, bűnök súlya alatt nyögök«.

Ötévesen azon meditáltam, hogy — hetvenéves korban tételezve fel halálomat —

életemnek még csak egytizennegyed részénél tartok, és a rám váró sokéves unalmat szinte elviselhetetlennek éreztem. Kamaszként gyűlöltem az életet. Állandóan az öngyilkosság határán voltam, amitől azonban megóvott az a szenvedélyem, hogy minél többet akartam tudni matematikából. Szemben a korábbi éveimmel, ma élvezem az életet. Szinte azt mondhatnám, hogy az évek múlásával egyre jobban. Ez egyrészt annak köszönhető, hogy rájöttem, melyek azok a dolgok, amelyekre a leginkább vágyom, és a legtöbbre ezek közül fokozatosan szert tettem. Másrészt tudatomból sikeresen töröltem vágyaimnak azon tárgyait — ilyen például az az igény, hogy valamiről is kétségbevonhatatlan tudással rendelkezzem —, amelyek lényegében elérhetetlenek számomra. Az élet élvezetét azonban leginkább annak köszönhetem, hogy kevesebbet foglalkozom önmagammal.

Hasonlóan másokhoz, akik szintén puritán neveltetésben részesültek, bennem is kialakult az a szokás, hogy elmélkedjem a bűneimről, az ostobaságaimról és a hiányosságaimról.

Úgy gondoltam — kétségtelenül joggal —, hogy az emberi nem egy nyomorúságos példánya vagyok. De fokozatosan megtanultam, hogy közömbös legyek magam és a hibáim iránt. Figyelmemet kizárólag a külső dolgokra irányítottam: a világ helyzetére, a tudományokra, azokra a személyekre, akik iránt vonzalmat éreztem.”

Ugyanebben a könyvében leírja, hogyan változtathatjuk meg a hamis hiedelmeinken alapuló automatikus reakcióinkat. „Megfelelő technikával lehetőségünk van arra, hogy semlegesítsük a tudat alatt ható gyermekkori emlékek hatását, sőt még arra is, hogy megváltoztassuk a tudattalan tartalmát. Ha bűntudatot, szorongást kezdünk érezni egy olyan cselekedetünk miatt, amelyről az eszünkkel tudjuk, hogy se nem bűnös, se nem ártalmas, vizsgáljuk meg bűntudatunk okait, és részletekbe menően győzzük meg magunkat arról, hogy ezek abszurditások. Képzeljük el részletesen, élénken, átéléssel mindazt, amit tudatosan hinni akarunk, hogy ezáltal olyan erős hatást gyakoroljunk a tudatalattinkra, hogy kiszoruljanak mindazok a gyermeteg benyomások, melyek édesanyánktól és a dajkánktól származnak. Ne elégedjünk meg azzal, hogy az irracionalitás pillanatai a racionalitás pillanataival váltakoznak. Nézzünk szembe keményen az irracionalitással, azzal a szilárd elhatározással, hogy nem fogjuk tisztelni, nem fogjuk hagyni, hogy hatalma legyen felettünk! Amikor tudatalattink ostoba gondolatokat és érzéseket próbál ránk kényszeríteni, tépjük ki ezeket gyökerestől, vizsgáljuk meg és utasítsuk el őket! Ne engedjük, hogy olyan bizonytalankodó lénnyé változzunk, akit félig az esze, félig pedig gyermeteg ostobaságok vezérelnek . . .

„Ahhoz azonban, hogy a lázadás sikeres legyen, biztosítva a személyes boldogságot, képessé téve az egyént, hogy egy norma szerint éljen, ne pedig kettő között ingadozzon, szükséges, hogy mélyen átélje, átérezze és intenzíven tudatosítsa magában azt, amit az esze diktál. A legtöbb ember, miután felületesen elvetette a gyermekkori téveszméket, azt hiszi, már mindent megtett. Nincsenek tudatában annak, hogy ezek a téveszmék ott ólálkodnak a »föld alatt«. Ha eljutottunk egy ésszerű következtetésre, el kell időznünk mellette, meg kell vizsgálnunk a belőle fakadó következményeket, fel kell tárnunk magunkban mindazokat a hiedelmeket, amelyek nincsenek összhangban új meggyőződésünkkel, különben ezek tovább fognak élni... Amit mondani akarok az az, hogy az egyénnek nyomatékkal el kell köteleznie magát amellett, amit az eszével hisz, és sosem szabad engednie, hogy azzal ellentétes irracionális gondolatok kritikai elemzés nélkül maradjanak, vagy akár csak rövid ideig is hatalmukba kerítsék. Ez valójában azt jelenti, hogy ésszerűen át kell gondolnia a dolgokat azokban a pillanatokban, amikor csábítást érez arra, hogy gyermeteg legyen. És ha ez az ésszerű elemzés elég elmélyült, egész rövid idő is elégséges lesz hozzá.” [10]

Eszméink, nézeteink nem úgy változnak, hogy akaraterővel töröljük őket, hanem úgy,

hogy más nézetek kiszorítják azokat

Láthatjuk, hogy Bertrand Russell technikája az olyan nézetek feltárására, amelyek nincsenek összhangban valamely mély meggyőződésünkkel, lényegében ugyanaz, mint amit kísérleti körülmények között olyan sikeresen próbált ki Prescott Lecky. Lecky módszerének az volt a lényege, hogy a kísérleti személyt rávezette annak felismerésére, hogy bizonyos negatív nézetei összeegyeztethetetlenek más, mélyen benne élő

meggyőződéseivel. Lecky hitt abban, hogy az „ész” lényegi, belső sajátossága, hogy mindazoknak a nézeteknek, elképzeléseknek, meggyőződéseknek, hiedelmeknek, amelyek összességükben kiadják a „személyiséget”, egymással összhangban lévőnek kell tűnnie.

Ha egy nézet, eszme, gondolat összeegyeztethetetlenségét az egyén tudatosan felismerte, akkor annak elutasítására törekszik.

Egyik betegem, egy kereskedelmi ügynök, állandóan halálra rémült, valahányszor felhivatták őt a „nagyágyúkhoz”. Az idegességéből sikerült egyetlen beszélgetéssel kigyógyítanom. Azt kérdeztem tőle:

— Hajlandó lenne ön négykézlábra ereszkedve bemászni a „nagyágyúhoz” az irodába, hogy leboruljon előtte, mint felsőbbrendű lény előtt?

— Azt már nem! — válaszolta.

— Akkor meg lelkileg miért csúszik-mászik? Egy másik kérdés:

— Hajlandó lenne-e úgy bemenni egy ember irodájába, hogy kezét, mint egy koldus, kéregetésre nyújtsa, fillérekért vagy egy pohár kávéért könyörögve?

— Természetesen nem! — válaszolta.

— Nem látja be, hogy lényegében ezt csinálja, amikor úgy megy be hozzá, hogy közben halálra idegeskedi magát amiatt, vajon jó véleménnyel lesz-e magáról? Nem látja, hogy koldusként kezét előre nyújtja, szinte könyörögve, hogy fogadja el magát mint személyt, és adja meg magának az elismerést?

Lecky szerint két erőteljes „emelője” van annak, ahogyan megváltoztathatók a hiedelmek, a nézetek. Vannak olyan „szabványos” meggyőződések, amelyeket majdnem mindenki oszt. Ezek: (1) az érzés, a meggyőződés, hogy képesek vagyunk eleget tenni a ránk háruló kötelezettségeknek, képesek vagyunk a gerenda ránk nehezedő részét tartani, felmutatva bizonyos fokú önállóságot, (2) a meggyőződés, hogy van „valami” bennünk, amit nem szabad megaláztatásnak érnie.

Vizsgáljuk meg és értékeljük át berögződött nézeteinket!

Az ésszerű gondolkozás erejét többek között azért nem ismerjük fel, mert olyan ritkán használjuk.

Vizsgáljuk meg azokat a nézeteinket — magunkról, a világról, másokról —, amelyek negatív viselkedésünk mögött húzódnak. Gyakran fordul elő velünk, hogy „valami mindig közbejön”, ami megakadályozza számunkra a sikert, amikor az már karnyújtásnyira van?

Lehet, hogy ennek az az oka, hogy valahol mélyen él bennünk a meggyőződés, hogy nem szolgáltunk rá, hogy „méltatlanok” vagyunk a sikerre. Félszegek vagyunk társaságban, kellemetlenül érezzük magunkat? Lehet, hogy úgy hisszük, alacsonyabb rendűek vagyunk náluk, vagy mások per se ellenségeink, és ezért barátságtalanok. Félünk és aggódunk minden látható ok nélkül egy olyan helyzetben, amely viszonylag biztonságos? Azt hisszük a világról, hogy ellenséges, barátságtalan, veszélyes hely, vagy azt hisszük, hogy

„megérdemeljük a büntetést”?

Emlékezzünk arra: mind a viselkedés, mind pedig az érzések abból fakadnak, mit hiszünk magunkról, mit hiszünk a világról. Ahhoz, hogy kigyomláljuk magunkból azokat a hiedelmeket, amelyek felelnek a negatív érzelmeinkért és viselkedésünkért, kérdezzük meg magunktól: „miért?” Van valamilyen feladat, amit szívesen csinálnánk, vagy van valamilyen lehetőség, amin keresztül szeretnénk kifejezni magunkat, de visszariadunk azzal, hogy „nem tudom megcsinálni”. Kérdezzük meg magunktól: „MIÉRT?”

„Miért gondolom azt, hogy nem tudom?” Aztán kérdezzük meg magunktól: „Ez a meggyőződésem valamilyen valóságos tényen vagy valamilyen hibás következtetésemen alapszik?”

Aztán tegyük fel magunknak a következő kérdéseket:

1. Van valami ésszerű oka, hogy így hiszem?

2. Lehet, hogy tévedek, amikor így hiszem?

3. Hasonló helyzetben ugyanerre a következtetésre jutnék egy másik személy esetében is?

4. Miért kell nekem úgy cselekednem és úgy éreznem, mintha igaz lenne, amit hiszek, ha egyszer nincs ésszerű oka annak, hogy így higgyek?

Ne fussunk át figyelmetlenül a kérdéseken! Birkózzunk velük! Gondoljuk át őket alaposan! Vigyünk bele érzelmet! Lehet, hogy becsaptuk, olcsón adtuk el magunkat, méghozzá nem valami „tényből” fakadóan, hanem egy önmagunkról kialakított ostoba meggyőződés miatt? Ha így van, próbáljunk kicsiholni magunkban felháborodást, sőt haragot. Alfred Adler „bedühödött” magára és a tanárára, és képes volt megszabadulni önmaga negatív meghatározásától. A hasonló eset nem ritka.

Egy öreg paraszt elmondta nekem, hogy akkor szakított a dohányzással, amikor egy napon — miután már több kilométerre volt a házától a mezőre menet — észrevette, hogy otthon felejtette a dohányt. Indult visszafelé, hogy megtegye a hosszú utat. Visszafelé bandukolva azonban kezdte „belátni”, hogy a cigarettázás, ez a megalázó szokás,

„kizsákmányolja” őt. Bedühödött, megfordult, és többé nem dohányzott.

Clarence Darrow, a híres ügyvéd elmesélte, hogy a sikere akkor kezdett emelkedni, amikor megpróbált házat venni, és szüksége volt egy 2 000 dolláros jelzálogkölcsönre.

Amikor a tranzakció már a befejezés előtt állt, a kölcsönző felesége hangosan közbeszólt:

„Ne légy hülye — ez az ember sosem fog annyi pénzt keresni, hogy vissza tudja fizetni!”

Darrow maga is komolyan kételkedett, hogy ez sikerülni fog neki. De „valami történt benne”, amikor meghallotta a hölgy megjegyzését. Bedühödött — a nőre is, magára is, és elhatározta, sikeres ember lesz.

Egyik üzletember barátommal valami hasonló történt. 40 éves korában még kudarcember volt. Állandóan aggódott, „hogyan alakulnak a dolgok”, idegeskedett saját alkalmatlansága miatt, sikerül-e egyik vagy másik üzleti vállalkozása. Halálra aggódva magát, próbált hitelre megvenni egy berendezést, amikor beavatkozott a tulajdonos felesége. A hölgy kételkedett benne, hogy valamikor is meg tudja adni a tartozását.

Először úgy érezte, reményei megsemmisültek, de aztán dühös lett. „Hát egy senki ő, hogy csak úgy lökdössék?! Vajon potyaleső ő, akinek állandóan rettegnie kell a kudarctól?!” Az eset életre hívott benne valamit, egy új „ént”, és egy pillanat alatt átlátta, hogy mind a nő, mind pedig az ő saját magáról kialakított véleménye ennek a „valaminek” a megalázása volt. Nem volt pénze, nem volt hitele, nem volt „út”, hogy megvalósítsa, amit akar. De talált egy utat — és három év múlva sikeresebb volt, mint bármikor is remélte volna, ráadásul nem egy, hanem három vállalkozásban.

A vágy ereje

Ahhoz, hogy az ésszerű gondolkozás hatékony lehessen nézeteink és viselkedésünk megváltoztatásában, erős vággyal kell párosulnia.

Képzeljük magunk elé, milyenek lennénk, ha megváltoznánk, és tételezzük fel, hogy az ilyen változások lehetségesek. Ébresszünk magunkban mély vágyat irántuk, lelkesedjünk értük. Foglalkozzunk velük, újból és újból visszatérve rájuk gondolatban. Jelenlegi negatív elképzeléseinket a gondolat plusz az érzés alakította ki. Ébresszünk magunkban erős vágyat, erős érzést az új iránt, és az új, pozitív nézeteink, gondolataink ki fogják szorítani a régieket, a negatívakat.

Ha elemezzük a leírtakat, rájövünk, hogy ugyanarról a folyamatról van szó, amelyet korábban már „alkalmaztunk” — az aggódás érzésének kialakulásánál! A különbség mindössze annyi, hogy céljainkat negatívról pozitívra váltottuk. Amikor aggódunk, egy nemkívánatos jövőképet vetítünk magunk elé, méghozzá élénk képzelettel. Nem fejtünk ki erőfeszítést, nem vetünk be akaraterőt. Egyszerűen elidőzünk gondolatban „a végeredménynél”. Meditálunk róla, „lehetőségként” képzeljük magunk elé. Játszadozunk a gondolattal, hogy „megtörténhet”.

Ez az állandó ismétlés, a „lehetőségek” kategóriáiban való állandó gondolkodás, egyre

„valóságosabbnak” tünteti fel a végeredményt. Egy idő után automatikusan kialakulnak a megfelelő érzelmek — a félelem, az aggódás, az elbátortalanodás. Mindezek megfelelnek annak a végeredménynek, ami miatt aggódunk, idegeskedünk. Változtassuk meg a

„célképet” és könnyedén ébreszthetünk magunkban „jó érzelmeket”. Állandóan magunk elé képzelve és elidőzve a kívánatos végeredménynél, lehetővé válik, hogy egyre valóságosabbnak lássuk a megvalósulás lehetőségét, ennek megfelelően új érzelmek ébrednek bennünk: a lelkesedés, a vidámság, a bátorság és automatikusan a boldogság érzése fog el minket. „A jó érzelmi szokások kialakítása — mondja Dr. Knight Dunlap —

elsősorban a gondolkozás és a gondolkozási szokások kérdése.”

Mi az, amire képes az ésszerű gondolkozás és mi az, amire nem?

Emlékezzünk arra, hogy az automatikus mechanizmusunk minden további nélkül ugyanúgy képes „kudarcmechanizmusként” működni, mint „sikermechanizmusként”, ez mindössze attól függ, milyen adatokat táplálunk bele, és milyen célt tűzünk elé. Ez annak a következménye, hogy esetében egy célraorientált, cél felé törő mechanizmusról van szó, és ezt a célt magunk határozzuk meg. Közülünk sokan — nem tudatosan, nem szándékosan, hanem negatív beállítottságból és szokásszerűen — sikertelennek látják magukat a képzeletükben és így kudarc-célokat tűznek maguk elé.

Emlékezzünk arra is, hogy az automatikus mechanizmusunk nem „gondolkozik el”, nem kérdőjelezi meg a tőlünk kapott adatokat. Csupán feldolgozza azokat, és megfelelő

válaszokat ad rájuk.

Fontos, hogy az automatikus mechanizmus helyes, a valóságnak megfelelő adatokat kapjon a környezetre vonatkozóan. Ez a tudatos, ésszerű gondolkozás feladata: ismerni az igazságot, tárgyilagos véleményt formálni, helyesen értékelni. Ebben a vonatkozásban szinte mindannyian hajlamosak vagyunk alábecsülni magunkat és túlbecsülni az előttünk tornyosuló nehézségeket. . . „Ha valamit tenned kell, úgy gondolj rá, mint ami könnyű, és akkor könnyű lesz” — mondta Émile Coué. „Széleskörű kísérleteket végeztem, hogy felfedjem azokat a közös okokat, amelyek megbénítják a gondolatot, az értelmet” —

mondja Daniel W. Josselyn. „Gyakorlatilag az ok mindig ugyanaz: túlbecsüljük a nehézségeket és annak a szellemi munkának a jelentőségét, amit arra fordítunk, hogy nagyon komolyan vegyük a feladatot, mivel félünk, hogy az meghaladja erőnket.

Emberek, akik a hétköznapi beszélgetések során kifejezetten ékes-szólóak, egyszerűen ostobának tűnnek, amikor kiállnak a dobogóra. Meg kell értened, hogy ha érdeklődést tudsz kelteni a szomszédaidban, akkor érdeklődést tudsz kelteni minden szomszédodban és az egész világban, és nem szabad megbénulnod a lépték változása miatt.” [11]

Nem tudhatjuk, amíg nem próbálkoztunk vele

Az ésszerű és tudatos gondolkozás feladata, hogy megvizsgálja, elemezze a kapott információkat, impulzusokat, elfogadja azokat, amelyek igazak, és elvesse azokat, amelyek hamisak. Sokan kiborulnak a barátjuk egy olyan véletlen megjegyzésén például, hogy „ma nem túl jól nézel ki”. Ha pedig valaki visszautasítja vagy letorkolja őket, vakon

„lenyelik”, a „tény” alacsonyabbrendűségük bizonyítéka. Szinte kivétel nélkül

mindnyájan, csaknem naponta ki vagyunk téve a negatív sugallatoknak. Ha értelmünk tudatosan és ésszerűen működik, vagyis teljesíti a feladatát, nem fogja ezeket vakon elfogadni. „Ez nincs feltétlenül így!” — ez egy jó mottó.

Az ésszerű és tudatos gondolkozás feladata, hogy helyes következtetésekre jusson.

„Már sikertelen voltam néhányszor a múltban, valószínű, hogy a jövőben is sikertelen leszek” — gondoljuk, de ez se nem logikus, se nem ésszerű. Előre arra a következtetésre jutni, hogy „nem tudom megcsinálni”, anélkül, hogy kipróbálnánk, anélkül, hogy bizonyítékunk lenne az ellenkezőjére, egyáltalán nem ésszerű dolog. Sokkal inkább úgy kell viselkednünk, mint az az ember, akit megkérdeztek, tud-e zongorázni. „Nem tudom”

— válaszolta. „Mi az, hogy nem tudja?” „Még sosem próbáltam.”

Arról döntsünk mit akarunk, ne pedig arról, hogy mit nem akarunk!

A tudatos, ésszerű gondolkozás feladata, hogy eldöntse, mit akarunk, hogy kiválassza azokat a célokat, amelyeket el akarunk érni, és hogy ezekre koncentráljon inkább, mint arra, amit nem akarunk. Teljesen ésszerűtlen dolog időt és erőfeszítést pocsékolni arra, amit nem akarunk. Amikor Eisenhower elnök még Eisenhower tábornok volt a második világháborúban, megkérdezték őt, milyen hatással lenne a szövetségesek ügyére, ha Olaszország partjainál a partra szálló csapatokat visszavetnék a tengerbe. „Nagyon rossz lenne — mondta — de sosem engedem meg, hogy gondolataim ennél a lehetőségnél időzzenek.”

Tartsuk szemünket a labdán!

A tudatos gondolkodás feladata, hogy figyelemmel kísérje az éppen végrehajtandó feladatot. Figyelemmel kísérje, amit teszünk, ami körülöttünk történik, hogy az érzékszerveinken keresztül kapott információk megfelelő tájékoztatásul szolgáljanak az automatikus mechanizmusunknak, és lehetővé tegyék, hogy folyamatosan és spontánul reagáljunk a környezet hatásaira. A futball nyelvén kifejezve: szemünket a labdán kell tartanunk.

A tudatos gondolkozásnak azonban nem feladata, hogy elvégezze az aktuális feladatot.

Problémáink lesznek, ha nem használjuk a tudatos gondolkodást a fenti értelemben, vagyis arra, amire való, de gondjaink lesznek akkor is, ha arra próbáljuk használni, amire sosem lett „kitalálva”. Nem facsarhatunk ki alkotó mechanizmusunkból újszerű gondolatokat tudatos erőfeszítéssel. Nem végezhetjük el az alkotó munkát helyette úgy, hogy megfeszítetten összpontosítunk. És mivel próbálkozásunk sikertelen, idegesek leszünk, kudarcérzés fog el bennünket. Az automatikus mechanizmus spontánul, vagyis „tudat alatt” működik. Nem látjuk, hogyan forognak a fogaskerekek. Nem tudhatjuk, mi játszódik le a felszín alatt. Mivel működése spontán, az éppen aktuális szükségleteknek megfelelően reagálva, nem rendelkezhetünk garanciával előre arra nézve, szolgáltatni fogja-e a megfelelő választ. Arra kényszerülünk, hogy bízzunk. Csak bízva és cselekedve kapunk jelzéseket, és látunk csodát. Röviden: a tudatos, ésszerű gondolkozás választja ki a célt, gyűjti össze az információt, következtet, értékel, becsül és indítja be a gépezet működését. De nem felel a végeredményért. Meg kell tanulnunk csinálni a munkánkat a lehető leghelyesebb feltételezésekre alapozva, és hagyni kell az eredményt, hogy önmagáról gondoskodjék.

6. fejezet:

Lazítsunk és hagyjuk, hogy a sikermechanizmusunk dolgozzék helyettünk!

Napjainkban a STRESSZ elterjedt szóvá vált. A stressz századáról beszélünk. Az aggódás, az idegeskedés, az álmatlanság, a gyomorfekély életünk természetes részévé vált.

Meggyőződésem azonban, hogy ennek nem kell így lennie. Jelentősen csökkenthetjük az aggódást, idegeskedést, ha felismerjük azt az egyszerű igazságot, hogy a Teremtő —

biztosítva számunkra a beépített szervomechanizmust — megfelelően ellátott bennünket, hogy akár ebben, akár egy másik korban sikeresen éljünk.

A nehézségeink abból fakadnak, hogy figyelmen kívül hagyjuk ezt az automatikus alkotó mechanizmust, és mindent tudatosan akarunk csinálni, minden problémát tudatos erőfeszítéssel akarunk megoldani.

Előagyunk az elektromos agyhoz vagy más típusú szervomechanizmus „kezelőjéhez”

hasonlítható. Az előagy az, amivel az „ÉN”-ről gondolkozunk, érzékeljük identitásunkat.

Az előagy segítségével működtetjük a képzeletünket, és tűzünk ki célokat. Az előagyat használjuk az információ gyűjtésére, a megfigyelésre, az érzékszerveink által szolgáltatott adatok értékelésére, ítéletalkotásra.

Az előagy azonban nem képes alkotni. Magát a munkát nem képes elvégezni, mint ahogy az elektronikus agy kezelője sem képes erre.

Az előagy feladata, hogy azonosítsa a problémákat, de természeténél fogva nem az a rendeltetése, hogy azokat megoldja.

Ne legyünk túlzottan óvatosak!

Ennek ellenére pontosan ez az, amit a modern ember tenni próbál — minden problémáját tudatos gondolkozással akarja megoldani. Jézus azt mondta, hogy az ember egy arasszal sem tudja megnövélni a termetét az „aggodalmaskodásával”. Dr. Wiener véleménye az, hogy az ember olyan egyszerű műveleteket sem képes tudatos gondolkozással vagy „akarattal” elvégezni, mint egy cigaretta felemelése az asztalról.

Mivel a modern ember majdnem teljes egészében az előagyra támaszkodik, túlságosan óvatos, túlságosan aggódik, túlságosan is fél a „végeredménytől”, és valóságtól elrugaszkodott ostobaságnak tartja Jézus tanácsát, hogy „ne aggodalmaskodjatok a holnap felől”, vagy Szt. Pál intését, hogy „semmi felől ne aggódjatok!”

Mégis pontosan ez az a tanács, amit William James az amerikai pszichológusok nagy öregje adott évekkel ezelőtt, ha meghallgattuk volna őt. Egy kis írásában — amelynek címe: A lazítás szentírása (The Gospel of Relaxation) — azt mondja, hogy a modern ember túlságosan feszült, túlságosan is aggódik az eredmények miatt, túlságosan is szorongó (ez 1899-ben volt!), és van egy könnyebb jobb módszer:

„Ha azt kívánjuk, hogy gondolkodásmódunk, akarati tevékenységünk rugalmas, hatékony és eredményes legyen, szokásszerűen meg kell szabadítanunk magunkat attól a gátló hatástól, ami a róluk való állandó töprengés, a végeredmény miatti egocentrikus aggódás következménye. Egy ilyen szokás — más szokásokhoz hasonlóan — kialakítható.

Az előrelátásnak, a kötelességtudatnak, az önérzetnek, az ambíciónak, az aggódás érzésének természetesen hasznos szerepet kell betölteniük életünkben. De amennyire lehet, ezeket vissza kell szorítani azokra a mozzanatokra, amikor átfogó döntéseket hozunk, amikor cselekvési terveket dolgozunk ki, és távol kell őket tartani a részletektől. Ha egyszer már döntöttél, és a végrehajtás van napirenden, hagyd figyelmen kívül a felelősség kérdését a végeredményt illetően, és ne rágódj többé a dolgok várható kimenetelén.

Egyszóval hozd működésbe intellektuális és gyakorlati képességeid teljes gépezetét, és hagyd szabadon működni. A szolgálat, amit nyújtani fog, kétszer olyan eredményes lesz.”

[12]

Győzelem — fegyverletétellel

Később, a híres Gifford Előadásaiban, James példát példa után hozott fel olyanokra, akik éveken át tudatosan próbáltak megszabadulni az aggódástól, az idegeskedéstől, hogy aztán azt kelljen látniuk, hogy a siker akkor következett be, amikor végül is abbahagyták a tudatos erőlködést, és feladták, hogy részletekbe menő tudatos gondolkodással oldják meg a problémákat. „Ilyen körülmények között — mondta James — a sikerhez vezető út, amint azt számtalan autentikus személyes beszámoló tanúsítja, a fegyverletétel ... , a passzivitás, nem pedig az aktivitás. Lazítás, nem pedig összpontosítás — ez a szabály. Szabadulj meg a jövő miatti görcsös felelősségérzettől, ereszd el magad, tedd sorsod a felsőbb hatalmak kezébe, legyen számodra érdektelen, mi jön ki az egészből... Adj személyes, vergődő

énednek egy kis pihenést. Az optimizmus és a várakozás kombinációjának eredményei, legyenek azok gyorsak vagy lassúak, kicsik vagy nagyok, az erőlködés feladásából fakadó regenerálódás — az emberi természet megingathatatlan tényei maradnak.” [13]

Az alkotó gondolkozás és az alkotó cselekvés titka

Annak bizonyítására, hogy az elmondottak igazak, utalni lehet az írókra, a felfedezőkre és más alkotó tevékenységet végzők tapasztalataira. Kivétel nélkül mindnyájan úgy nyilatkoznak, hogy az alkotó, új gondolatok nem tudatos gondolkozás eredményei, hanem automatikusan, spontánul, váratlanul jönnek, mint derült égből a villámcsapás, méghozzá olyankor, amikor a tudatos gondolkozás „magára hagyja” a problémát, és valami teljesen mással vannak elfoglalva. Ezek az alkotó ötletek nem jönnek „csak úgy”, a probléma előzetes elemzése nélkül. Minden arra utal, hogy az „inspirációhoz”, a „szikrához”, a

„sugallathoz” az egyénnek mindenekelőtt mély érdeklődést kell éreznie a probléma megoldása vagy egy kérdésre adandó válasz iránt. Tudatosan elmélkednie kell rajta, be kell gyűjtenie a témára vonatkozó összes információt, mérlegelnie kell minden cselekvési módot. A legfontosabb azonban, hogy olthatatlan vágyat érezzen a kérdés megoldása iránt.

Miután viszont meghatározta a problémát, látja képzeletében a kívánatos eredményt, birtokában van az információknak és a tényeknek, nem sok haszna van a megoldás miatti további erőlködésnek és nyugtalankodásnak, sőt, úgy tűnik, ez akadályozza a megoldást.

Fehr, a híres francia tudós úgy nyilatkozott, hogy minden jó ötlete akkor született, amikor nem foglalkozott aktívan a problémával, és kortársainak majdnem minden felfedezése akkor pattant ki a koponyájukból, amikor, hogy úgy mondjam, távol voltak a munkaasztaltól.

Ismert, hogy Thomas A. Edison, amikor valamely probléma megoldásában holtpontra jutott, szundított egyet.

Charles Darwin arról szólva, hogyan jött számára villanásszerűen a megoldás, miután többhónapos célirányos elmélkedés nem hozta meg azt a megoldást, amire szüksége volt, A fajok eredeté hez, a következőket írta: „Pontosan emlékszem az útnak arra a pontjára, ahol a fogatomat hajtva hirtelen megvilágosodott előttem a megoldás.”

Lenox Riley Lohr, a National Broadcasting Company volt elnöke írt egy cikket arról, hogyan születtek meg azok az ötletei, amelyek segítették a munkájában. „Az ötletek, mint tapasztaltam, akkor jönnek a legkönnyebben, amikor valami foglalkoztatja az elmét, azonban ez nem igényel tőle túlzott erőfeszítést. Ilyen például a borotválkozás, az autóvezetés, a fafűrészelés, horgászás. Vagy egy gondolatébresztő beszélgetés. A legjobb ötleteim közül néhány olyan információk alapján született, amelyeknek semmi közük sem volt a munkámhoz.” [14]

C. G. Suits, a General Electric kutatási főnöke úgy nyilatkozott, hogy a laboratórium majdnem minden felfedezése egy intenzív elemző és ténybegyűjtő szakaszt követő lazítási időszak során született intuitív ötletek eredménye.

Bertrand Russell, a már idézett könyvében ezt írja: „Azt tapasztaltam például, hogy ha egy nehéz témáról kell írnom, a legjobb módszer az, ha néhány órát vagy néhány napot

olyan intenzitással gondolkozom róla, amilyenre csak képes vagyok. Ezután, hogy úgy mondjam, parancsot adok, hogy a munka a tudat alatt folytatódjék.

Néhány hónap múlva visszatérek a témához, és azt találom, hogy a munka el lett végezve. Mielőtt felfedeztem volna ezt a technikát, a közbülső hónapokat állandó idegeskedéssel töltöttem, hogy nem haladok a munkával. Attól, hogy idegeskedtem, a megoldás persze nem jött gyorsabban, így ezek a hónapok elvesztek. Most viszont ezt az időt más feladatoknak szentelhetem.”

Mindnyájan alkotók vagyunk

Tévedés lenne azt feltételeznünk, hogy ez a „tudat alatti agymunka” csak írók, felfedezők és más „alkotómunkások” előjoga. Mindnyájan alkotómunkások vagyunk, akár háztartásban dolgozunk, akár tanárok, diákok, előadók vagy vállalkozók vagyunk.

Mindnyájan ugyanazzal a belső „szervomechanizmussal” rendelkezünk, és ez ugyanúgy működik problémáink megoldásán, amikor tanítunk, amikor vállalkozunk, mint amikor kutatunk, regényt írunk. Bertrand Russell azt javasolta olvasóinak, személyes problémáik megoldására azt az előbb leírt technikát alkalmazzák, amelyet ő egy-egy munkája megírásánál alkalmazott. Dr. J. B. Rhine, a Duke Egyetem professzora hajlik arra, hogy amit mi „zsenialitás”-nak hívunk, azt egy általános folyamatként fogja fel. Ez az a természetes mód, ahogy az emberi elme a problémák megoldásán munkálkodik, de a

„zsenialitás” kifejezést hibásan csak akkor alkalmazzuk, ha egy könyv megírásáról, egy kép megfestéséről és hasonló, alkotásnak nevezett tevékenységekről van szó.

A „természetes” viselkedés és a „természetes” képességek titka A bennünk lévő „alkotó mechanizmus” ugyanúgy működik, amikor az eredmény

„alkotó cselekvés”, mint amikor az eredmény „alkotó gondolat”. Egy tevékenységben megnyilvánuló hozzáértés, képesség — legyen szó sportról, zongorázásról, beszélgetésről vagy árueladásról — nem abban nyilvánul meg, hogy kínos gondossággal kieszeljük, hanem a lazításban, abban, hogy hagyjuk szervezetünket, hogy spontánul elvégezze a munkát. Az alkotó tevékenység lényegét tekintve spontán és „természetes”, nem tudálékos, és nem mesterkélt. A világ legkiválóbb zongoristája sem lenne képes még a legegyszerűbb darabot sem lejátszani, ha tudatosan próbálná befolyásolni, mikor melyik ujjával, melyik billentyűt üsse le — miközben játszik. Mindezt még korábban gondolta végig, akkor, amikor tanult és gyakorolt, amíg mozdulatai, egész tevékenysége nem vált automatikussá, szokásszerűvé, spontánná. Akkor vált jó előadóvá, amikor felhagyhatott a tudatos erőfeszítéssel, és a játék „irányítását” ráhagyhatta a tudat alatti szokásmechanizmusra, ami a sikermechanizmus része.

Ne hagyjuk, hogy alkotó mechanizmusunk „berágjon”!

A tudatos erőlködés gátolja és „berágatja” az automatikus alkotó mechanizmust. Sokan azért mesterkéltek és ügyetlenek a társasági helyzetekben, mert túlságosan is tudatosan törekednek arra, túlságosan is aggódnak amiatt, hogy a helyes dolgokat csinálják. Kínosan tudatában vannak minden mozdulatuknak, lépésüknek. Minden tettük „kigondolt”, minden szavuk a várható hatás alapján kalkulált. Az ilyen emberekről azt mondjuk, hogy

„gátlásosak”, és ezt nem minden ok nélkül tesszük. Helyesebb lenne azonban nem azt mondani, hogy a „személy” gátlásos, hanem hogy a személy „gátolja” saját alkotó mechanizmusának működését. Ha ezek az emberek „el tudnák engedni” magukat, abbahagynák az erőlködést, a nyugtalankodása és nem különösebben törődnének saját viselkedésükkel, képesek lennének alkotó módon, spontánul cselekedni és „önmaguk lenni”.

ALKOTÓ MECHANIZMUSUNK FELSZABADÍTÁSÁNAK ÖT SZABÁLYA 1. „Akkor aggódjunk, amikor még nem fogadtunk, ne pedig akkor, amikor már forog

a rulettkerék”

A fenti aforizmáért egy vállalatvezetőnek tartozom hálával, akinek a rulett volt a szenvedélye, és akinél ez a szabály „csodát tett”, hozzásegítve őt, hogy megszabaduljon az aggódástól, a korábbinál sikeresebb legyen, és alkotó módon közelítsen a problémákhoz.

Egy alkalommal idéztem neki William James korábban említett tanácsát arra vonatkozóan, hogy az érzelmeknek és az aggodalmaskodásnak akkor van helye, amikor tervezünk és arról döntünk, mit fogunk csinálni. De ha egyszer már döntöttünk, és a végrehajtás van napirenden, figyelmen kívül kell hagynunk a felelősség kérdését a végeredményt illetően, és nem kell rágódnunk a dolgok végső kimenetelén... „Egyszóval — ahogy mondja —

hozd működésbe intellektuális és gyakorlati képességeid teljes gépezetét, és hagyd azt szabadon működni.”

Néhány héttel később szinte berobbant a rendelőmbe, úgy lelkendezett a

„felfedezésről”, mint egy kisdiák az első szerelméről. „Váratlanul, szinte villanásszerűen ötlött fel bennem — mondta —, amikor Las Vegasban voltam. Kipróbáltam, és működik!”

„Mi az, ami felötlött magában és mi működik?” — kérdeztem.

„William Jamesnek az a bizonyos tanácsa. Nem volt túlzottan nagy hatással rám, amikor olvastam, de rulettezés közben újból eszembe jutott. Észrevettem magam körül néhány embert, akik egyáltalán nem idegeskedtek, mielőtt a kerék forogni kezdett volna, de szinte megdermedtek az idegeskedéstől, amint a kerék forgásnak indult. Micsoda ostobaság — gondoltam. Ha idegeskedni akarnak vagy mérlegelni az esélyüket, ezt akkor kellene, amikor még nem döntötték el, mire tesznek. Ilyenkor még az ember kiszámíthatja, hogy minek van maximális valószínűsége, de dönthet úgy is, hogy egyáltalán nem tesz, nem kockáztat. De ha már elhelyeztük a tétet, forogni kezdett a kerék, nyugodtan lazíthatunk, és élvezhetjük a játékot. Hiába rágódunk a várható eredményen, már semmit sem tehetünk, csak az energiánkat pocsékoljuk.

Aztán gondolkozni kezdtem azon, hogy üzleti ügyeimben és személyes dolgaimban ugyanezt csinálom. Gyakran döntök valami mellett anélkül, hogy megfelelően előkészíteném, mérlegelném az esélyeket, a kockázatot. De miután »mozgásba hoztam a kerekeket« — hogy úgy mondjam — kezdek idegeskedni, hogy mi fog kijönni, helyesen döntöttem-e stb. Ott és akkor elhatároztam, hogy ezentúl csak a döntés előtt fogok idegeskedni, akkor fogom elvégezni az „agymunkát”. És miután döntöttem, és »mozgásba hoztam a kerekeket«, »figyelmen kívül fogom hagyni a felelősség kérdését a végső

kimenetelt illetően«... Hiszi vagy nem, de a dolog működik! Nemcsak jobban érzem magam, jobban alszom, hatékonyabban dolgozom, hanem az üzleti ügyeim is simábban mennek.

Arra is rájöttem, hogy ez az elv száz meg száz apró, személyes ügyben is működik.

Például korábban állandóan idegeskedtem, ha fogorvoshoz kellett mennem. Nagyon nehezen szántam rá magam… De hasonlóan álltam hozzá egy sor más apró ügyhöz...

Akkor azt mondtam magamnak: »Ez hülyeség. Döntés előtt is ismered azokat a kellemetlenségeket, amelyek várnak rád. Ha ezek olyan ijesztőek és fenyegetőek, hogy elviselésük nem éri meg, amit kapsz, egyszerűen dönts úgy, hogy nem mégy. De ha döntésed úgy szól, hogy a mérleg nyelve mégis csak pozitív irányba mutat, és menni fogsz, vagyis határozottan döntöttél, akkor ne vedd elő újra a kérdést. A kockázatot a kerék forgása előtt kell mérlegelned!« Korábban halálra idegeskedtem magam egy-egy igazgatótanácsi ülés előestéjén, amikor beszédre készültem. Aztán azt mondtam magamnak: »Vagy mondok beszédet, vagy nem. Ha a felszólalás mellett döntöttem, akkor nem kell azon rágódnom, hogy talán jobb lenne, ha mégsem mondanék semmit. Nincs értelme annak, hogy lélekben próbáljak menekülni tőle.« Rájöttem, hogy az

idegeskedésnek és aggódásnak nagy mértékben az az oka, hogy lelkileg próbálunk menekülni egy olyan helyzettől, amivel kapcsolatban úgy döntöttünk, hogy vállaljuk,

»testestől-lelkestől« keresztülmegyünk rajta, és nem próbálunk kitérni előle… Ha a döntésünk úgy szól, hogy keresztülmegyünk rajta »testestől-lelkestől«, akkor miért reménykedünk valamilyen megvalósíthatatlan változatban, miért mérlegeljük, hogy lélekben meneküljünk tőle? Nem szerettem a társasági összejöveteleket. Vagy csak üzleti okokból mentem el, vagy mert kedvében akartam járni a feleségemnek. Mentem, de lélekben ellenálltam. Így legtöbbször ingerlékeny, mogorva és szótlan voltam. Egyszer aztán úgy határoztam, hogy ha már eldöntöttem, hogy megyek, vagyis testileg ott kell lennem, egyszerűbb, ha lelkileg is megyek, és az ellenállás minden gondolatát próbálom kiszorítani. Az elmúlt este nemcsak, hogy elmentem oda, amit korábban ostoba társasági összejövetelnek tartottam, hanem a magam számára is meglepő módon, élveztem az ottlétet.”

2. Tudatosan reagáljunk a jelenre!

Tudatosan gyakoroljuk azt a szokást, hogy „nem aggodalmaskodom a holnap felől”, és minden figyelmünket a jelenre összpontosítjuk.

Alkotó mechanizmusunk nem képes „holnap” működni. Mindig csak most, mindig csak ma képes erre. Készítsünk hosszútávú terveket a „holnapra” vonatkozóan, de ne próbáljunk a holnapban vagy a múltban élni. Az alkotó élet azt jelenti, hogy spontánul reagálunk a környezetünkre. Alkotó mechanizmusunk csak akkor tud megfelelően és sikeresen válaszolni a mai környezetre, ha figyelmünket erre a mai környezetre összpontosítjuk, vagyis ha olyan adatokat táplálunk belé, amelyek azt mutatják, mi történik most. Tervezzük a jövőbeni szükségleteinket. Készüljünk a jövőre. De ne aggódjunk, ne idegeskedjünk és ne rágódjunk azon, hogyan fogunk reagálni holnap vagy akár öt perc múlva. Alkotó mechanizmusunk megfelelően fog működni a „mostban”, ha arra figyelünk, ami most történik. Ugyanezt fogja csinálni holnap is. Arra nem tud sikeresen reagálni, ami történhet, csak arra, ami ténylegesen történik.

Éljünk az „időzárt” mában!

Dr. William Osler azt mondta, hogy ez minden sikerének és boldogságának titka.

Egyszerű szokás, ami könnyen kialakítható. Éljetek az „időzárt” mában, tanácsolta diákjainak. Ne tekintsetek előre, ne tekintsetek vissza a huszonnégy óra határain túlra. Ma éljetek legjobb tudásotok szerint. Azzal, hogy ma helyesen éltek, minden lehetségesét megtettetek, hogy jobbá tegyétek a holnapotokat. [15]

William James — úgy értékelve ezt a felfogást, mint ami mind a pszichológia, mind a vallás egyik alapelve az aggódás, az idegeskedés gyógyításában — a következőket mondta: „Szent Katalinról azt mondják, hogy »a dolgokat a maguk egymásutániságában, a maguk megjelenésében vette tudomásul — pillanatról, pillanatra.« Lelke számára az isteni pillanat a jelen pillanat volt… és amikor a jelen pillanat értékelése önmagában és viszonylataiban megtörtént, és a feladatot, amelyet ez a jelen pillanat megkövetelt, végrehajtotta, akkor távozhatott ez a pillanat, mintha sosem lett volna, akkor adhatta át a helyét a következő pillanatnak és az új kötelezettségeknek.”

Az Anonim Alkoholisták ugyanezt az elvet követik, amikor így beszélnek: „Ne próbálj örökre szakítani az ivással — mindössze azt mondd magadnak: »Ma nem fogok inni!«”

Álljunk meg, figyeljünk és füleljünk!

Gyakoroljuk azt a képességet, hogy tudatosan érzékeljük jelen környezetünket: mit látunk, mit hallunk, milyen illatokat érzünk éppen most, amiknek eddig nem voltunk tudatában.

Tudatosan gyakoroljuk, hogy figyelünk és fülelünk. Mikor volt utoljára, amikor tudatosan érzékeltük lábunk alatt a járdát? Az amerikai indiánoknak és a fehér telepeseknek éberen kellett figyelniük a látottakra és a hallottakra, érzékelniük kellett a környezetüket, ha fenn akartak maradni. Ugyanezt kell tennie a modern embernek is, de más okból: nem a fizikai veszélyek miatt, hanem azoknak az idegi rendellenességeknek a veszélye miatt, amelyek a kusza gondolkozás következményei, melyek abból fakadnak, hogy nem tud alkotó módon és spontánul élni, nem tud megfelelően reagálni a környezetére.

Az idegeskedés gyógyításában varázslatos hatása van annak, hogy jobban érzékeljük, mi történik most és próbálunk csak arra reagálni, ami most történik. Ha legközelebb úgy érezzük, növekszik bennünk a feszültség, idegesek és ingerültek vagyunk, szedjük össze magunkat, és tegyük fel magunknak a kérdést: „Mi van itt és most, amire reagálnom kell?

Amivel kapcsolatban valamit tehetek?” Idegeskedésünk jelentős része abból fakad, hogy akaratlanul is „megpróbálunk” olyasmit csinálni, ami most és itt nem csinálható meg.

Olyan cselekedetek és tettek irányába akarunk menni, amelyek megvalósíthatatlanok.

Emlékezzünk állandóan arra, hogy alkotó mechanizmusunknak az a dolga, hogy a jelenlegi környezetre reagáljon megfelelően — itt és most. Ha nem állunk meg és nem gondolkozunk el, gyakran folytatni fogjuk a régit, automatikusan az elmúlt környezetre reagálva. Nem a jelen helyzetre és a jelen pillanatra, hanem a múlt valamilyen hasonló helyzetére, vagyis nem a valóságos környezetünkre, valóságos hatásokra, hanem egy költött valóságra reagálunk. Ennek a hibának a felismerése, vagyis az, hogy rádöbbenünk, mit is csinálunk valójában, igen gyakran rendkívül gyors „gyógyulást” eredményez.

Ne hadakozzunk a múlt szalmabábjai ellen!

Egyik betegem — mint mesélte — idegeskedni és szorongani kezdett az üzleti megbeszéléseken, színházban, templomban és bármilyen hivatalos összejövetelen.

„Emberek csoportja” — ez volt a közös nevező. Anélkül, hogy rájött volna, egy olyan múltbéli környezetre próbált reagálni, amelyben az „emberek csoportjának” fontos szerepe volt. Emlékezett, hogy általános iskolásként többször bevizelt, és tanára kiállította az osztály elé, megszégyenítette őt, amire ő a megalázottság és szégyen érzetével válaszolt.

Nos, egy múlt helyzet egyetlen tényezőjére — emberek csoportjára — úgy reagált, mintha a múltbéli szituáció egésze lett volna. Amint képes volt „meglátni”, hogy „úgy cselekszik, mintha” kisiskolás lenne, mintha minden összejövetel egy általános iskolai osztály lenne, mintha minden összejövetel vezetője olyan lenne, mint kegyetlen tanára, aggódása megszűnt.

Másik tipikus példa az olyan nő, aki minden férfira, akivel találkozik, úgy reagál, mintha az a múltjában előfordult egyén lenne. Ugyanilyen példa lehet az az ember, aki minden hatalommal rendelkező vezetőre úgy tekint, mintha az olyan lenne, mint egy múltbéli vezetője.

3. Egyszerre csak egy dolgot csináljunk!

A zavar és az abból fakadó idegeskedés, kapkodás és aggódás másik oka az az abszurd törekvés, hogy egyszerre több dolgot is csináljunk. A diák tanul, közben nézi a tévét. Az üzletember ahelyett, hogy csak azt az egy levelet akarná letudni, amit éppen diktál, valahol a koponyájában hátul azzal is foglalkozik, mi mindent kell még megcsinálnia ma vagy ezen a héten, öntudatlanul is igyekezvén mindezt meg is csinálni. Ez a szokás azért különösen veszélyes, mert csak ritkán ismerjük fel a jelenség mögött húzódó lényeget.

Amikor az előttünk álló rengeteg munkára gondolva idegeskedünk és aggódunk, ezt nem a munka okozza, hanem az a lelki beállítottságunk, hogy „képeseknek kell lennünk mindent egyszerre megcsinálni”. Azért vagyunk idegesek, mert a lehetetlennel próbálkozunk, ezzel

elkerülhetetlenné téve a hiábavalóság és a kudarc érzését. Az igazság az, hogy az ember egyszerre csak egy dolgot képes csinálni. Ha ezt felismerjük, és meggyőzzük magunkat erről az egyszerű igazságról, lelkileg alkalmassá válunk az olyan próbálkozásaink megszüntetésére, hogy „elkövetkező” feladatainkon munkálkodjunk. Csak azzal foglalkozzunk, csak arra koncentráljunk, figyelmünket csak arra az egyetlen dologra fordítsuk, amit most csinálunk. Ha így dolgozunk, megszabadulunk a kapkodás, a szorongás, az idegeskedés érzésétől, nem leszünk tele feszültséggel, képesek leszünk összpontosítani, képességeink maximális bevetésével dolgozni.

Amire a homokóra tanít

Dr. James Gordon Gilkey 1944-ben elmondott egy prédikációt az érzelmi egyensúlyról, amelyet aztán kinyomtattak a Reader's Digest ben, és szinte azonnal klasszikus írás lett.

Lelkipásztorként sok éven át foglalkozott lelki tanácsadással, és azt tapasztalta, hogy az idegösszeroppanás, a szorongás és más jellegű lelki problémák egyik legáltalánosabb oka az a lelki beidegződés, az a lelki kényszer, ami abból az érzésből fakad, hogy egyszerre több dolgot is most, azonnal el kell végezni. Szemlélve az íróasztalán lévő homokórát, egy gondolat fogalmazódott meg benne: Ugyanúgy, mint ahogy a szűk nyíláson egyszerre csak egy homokszem képes átesni, ugyanúgy egyszerre csak egyetlen dolgot tudunk csinálni.

Nem a feladat, hanem ahogyan a feladatról vélekedünk — ez a baj forrása.

Dr. Gilkey szerint azért érzünk állandó hajszoltságot, mert rossz lelki képet alakítunk ki magunkban a feladatainkról, a kötelezettségeinkről, a felelősségünkről. Minden pillanatban úgy tűnik számunkra, hogy tucatnyi dolog nehezedik ránk, tucatnyi dolgot kell megcsinálnunk, tucatnyi feladatot kell megoldanunk, tucatnyi stresszhatást kell elviselnünk. Teljesen mindegy azonban, mennyire hajszoltak a napjaink, mondja Dr.

Gilkey, a fenti lelki kép teljesen hamis. Még a legelfoglaltabb napokon is úgy következnek az órák egymás után, hogy egyszerre csak egy pillanat áll előttünk. Mindegy, mennyi problémával, feladattal, feszültséggel kell szembenéznünk, ezek mindig libasorban jönnek, és az az egyetlen módja annak, ahogy egyáltalán jöhetnek. A helyes lelki énkép kialakításához azt javasolja, képzeljünk el egy homokórát, amelyben a sok-sok homokszem bármelyike csak egy másik után eshet át a nyíláson. Ez a lelki kép hozzásegít az érzelmi egyensúlyhoz, míg a hamis lelki kép következményeként elkerülhetetlenek a lelki zavarok, a nyugtalanság és a zavarodottság érzése.

Hasonlóan hatékony lelki „segédeszköznek” bizonyult ha azt mondtam a tanácsra szorulónak: „Az ön sikermechanizmusa segíti önt bármilyen munkában, bármilyen feladat vagy probléma megoldásában. Képzelje el, amint a sikermechanizmusába betáplálja a feladatokat, problémákat, valahogy úgy, ahogyan a tudós „táplálja” az elektronikus agyat.

Sikermechanizmusának „adagoló nyílása” egyszerre csak egy feladatot képes befogadni, mint ahogyan az elektronikus agy sem képes helyes választ adni, ha három különböző

problémát kevernek össze és táplálnak be egyidejűleg. Ugyanígy képtelen erre az ön sikermechanizmusa. Csökkentse a nyomást! Hagyjon fel azzal a próbálkozással, hogy egyszerre egynél több feladatot próbáljon beleerőltetni a gépezetbe!”

4. Aludjunk rá!

Ha egész nap egy problémával viaskodtunk sikertelenül, próbáljunk megfeledkezni róla, és odázzuk el a döntést, amíg lehetőségünk nyílik arra, hogy „aludjunk rá egyet”.

Emlékezzünk rá: alkotó mechanizmusunk akkor működik a leghatékonyabban, amikor kevés a tudatos „ÉN” oldaláról jövő zavaró hatás. Alvás közben ideálisak a feltételek ahhoz, hogy alkotó mechanizmusunk — ha korábban már mozgásba hoztuk a fogaskerekeit — tudatos beavatkozás nélkül működjék.

Emlékszünk a cipész és a manók meséjére? A cipész rájött, hogy ha kiszabja a bőrt, mielőtt nyugovóra tér, jönnek a kis manók, és míg ő alszik, megvarrják a cipőt.

Sok alkotó és feltaláló alkalmazta ezt a módszert. Mrs. Thomas A. Edison elmesélte, hogy a férje lefekvés előtt mindig végiggondolta azokat a dolgokat, amiket másnap meg akart csinálni. Néha írásos listát készített azokról a problémákról, amelyeket meg akart oldani.

Sir Walter Scottról is azt mesélik, hogy amikor valamilyen elképzelést nem tudott magában kikristályosítani, mindig azt mondta: „Semmi baj. Holnap reggel hét órakor meglesz.”

V. Bechterev ezt mondta: „Többször is előfordult, hogy amikor este egy olyan problémára koncentráltam, amit költői formába akartam önteni, reggel csak fel kellett emelnem a tollat, és a szavak egyszerűen, spontánul folytak belőle. Később már csak csiszolnom kellett őket.”

Edison jól ismert rövid szunyókálásai nem egyszerűen csak a fáradtság elűzését szolgálták. Joseph Rossman Psychology of lnvention (A felfedezés pszichológiája) c.

művében így ír: „Amikor megrekedt valamiben, kinyújtózott, és félálomban szenderegve merített az álomban jött ötletekből. Ezek átsegítették a nehézségeken.”

Temple canterburyi érsek ezt mondta: „A lényeges, a meghatározó felismerések a színfalak mögött történnek. Ritkán tudom, mikor történik ez ... legvalószínűbb, hogy alvás közben.”

Kekule álmában fedezte fel a benzol molekulájának képletét, Otto Loewi Nobel-díjas felfedezése (hogy aktív vegyületek működnek közre az idegi tevékenységben) alvás közben jött ötlet eredménye. Kevéssé ismert tény, hogy sok vállalkozó és üzletember ugyanezt a technikát használja. Henry Cobbs például, aki 1930-ban egy tízdollárossal kezdte, ma pedig multimilliomos gyümölcsipari vállalkozó, állandóan az ágya mellett tart egy jegyzetfüzetet, amelybe ébredés után azonnal beírja a felmerült ötleteket.

Vic Pocker úgy jött hozzánk Magyarországról, hogy nem volt pénze, és angolul sem tudott. Hegesztőként dolgozott, közben esti iskolán tanult angolul, és pénzt gyűjtött.

Megtakarított pénzét elvitte a válság. De 1932-ben egy saját kis hegesztőműhelyt nyitott, amelyet „Steel Fabricators”-nak nevezett el. Mára ez a kis vállalkozás egy jól jövedelmező, millió dolláros vállalattá nőtte ki magát. „Rájöttem, hogy az embernek magának kell beiktatnia a szüneteit — mondja. — Néha álmomban jönnek megoldások a gyötrő problémáimra. Sokszor éjjel kettőkor bújtam ki az ágyból és mentem le a műhelybe, hogy lássam: működik-e a megoldás?”

5. Lazítsunk, miközben dolgozunk!

Gyakorlat: A negyedik fejezetben megtanultuk, hogyan lehet fizikailag és szellemileg lazítani pihenés közben. Végezzük el naponta a lazítási gyakorlatokat, és egyre hozzáértőbben fogjuk csinálni. Időközben, néha-néha, napi tevékenységünk során fel tudunk idézni valamit a „laza ernyedtség” érzéséből, ha elsajátítjuk azt a szokást, hogy tudatos elhatározással visszaemlékszünk a lazítás során ébredt érzésekre. Csináljunk egy-egy szünetet napközben — alig néhány percről van szó csupán — és részleteiben idézzük fel magunkban, mit éreztünk, amikor lazák voltunk. Emlékezzünk arra, milyennek éreztük a lábunkat, a karunkat, a hátunkat, a nyakunkat, az arcunkat. Ebben segíthet, ha elképzeljük magunkat kinyújtózva egy díványon vagy pedig egy kényelmes karosszékben ülve. Segít az is, ha néhányszor elismételjük magunkban: „Egyre lazábbnak és lazábbnak érzem magam…” Gyakoroljuk naponta néhányszor szorgalmasan az emlékezetből való lazítást. Meg fogunk lepődni, milyen mértékben csökkenti a fáradtságot, mennyivel hatékonyabban tudunk dönteni és tenni a nehéz helyzetekben. Mivel ha laza, pihent az ember, és képes fenntartani ezt a beállítottságot, eltávolítja azokat a feszültségeket, a

szorongásnak, idegeskedésnek, zavartságnak azokat az érzéseit, amelyek akadályozzák alkotó mechanizmusának hatékony működését. Idővel ez a laza beállítottság szokásunkká válik, és nem lesz szükségünk arra, hogy tudatosan gyakoroljuk.

7. fejezet:

A boldogság szokása kialakítható

Ebben a fejezetben a boldogságról akarok beszélni, de nem filozófiai, hanem orvosi nézőpontból. Dr. John A. Schindler a boldogság következő meghatározását adta: „Olyan lelkiállapot, amikor a gondolataink az idő túlnyomó részében kellemesek.” Orvosi és etikai szempontból megítélve nem hiszem, hogy ezen az egyszerű meghatározáson bármit is lehetne javítani. Ebben a fejezetben erről a boldogságról lesz szó.

A boldogság kiváló gyógyszer

A boldogság állapota az emberi lélek és az emberi szervezet sajátja. Hatékonyabban gondolkozunk, sikeresebben teljesítünk, jobban érezzük magunkat és egészségesebbek vagyunk, amikor boldogságot érzünk. Még az érzékszerveink is jobban működnek. Egy orosz pszichológus, K. Kekcsejev vizsgálta az embereket, amikor kellemes és kellemetlen dolgokra gondoltak. Kimutatta, hogy kellemes gondolatok esetén jobban látnak, finomabb az ízlelésük, hallásuk és finomabb különbségeket képesek érzékelni tapintással. Dr.

William Bates bebizonyította, hogy azonnal javul a látás, amint a beteg kellemes dolgokra kezd gondolni vagy kellemes képeket idéz fel magában. Margaret Corbett azt tapasztalta, hogy amikor az ember gondolatai kellemesek jelentősen javul az emlékezet és az agy pihen. A pszichoszomatikus belgyógyászat bebizonyította, hogy a gyomrunk, a májunk, a szívünk és minden belső szervünk jobban működik, ha boldogok vagyunk. Sokezer évvel ezelőtt a bölcs Salamon király ezt mondta Példabeszédei ben: „A vidám elme jó orvosságul szolgál; a szomorú lélek pedig megszáraztja a csontokat.” Mind a zsidó, mind pedig a keresztény vallás az erényesség és a jó élet elérésének eszközeiként írja elő az örömet, a vidámságot, a hálaérzetet.

A harvardi pszichológusok tanulmányozták a bűnözés és a boldogság közötti összefüggést. Arra a következtetésre jutottak, hogy a régi holland közmondás, miszerint „a boldog emberek sosem gonoszak”, tudományosan is helytálló. Azt találták, hogy a bűnözők többsége boldogtalan környezetből jött, és emberi kapcsolataiban boldogtalan volt. A kudarcélmény mintegy tízéves tanulmányozása a Yale Egyetemen azt bizonyította, hogy annak a nagy része, ami bennünk a másokkal szembeni ellenségességként és erkölcstelenségként nyilatkozik meg, saját boldogtalanságunkból fakad. Dr. Schindler azt állította, hogy a boldogtalanság az egyetlen oka az összes pszichoszomatikus betegségnek, és a boldogság az egyetlen gyógymódjuk. Egy nemrég végzett felmérés azt mutatta, hogy nagyjában és egészében azok az üzletemberek, akik hajlamosak általában „a dolgok vidámabb oldalát nézni”, sikeresebbek, mint pesszimista kollégáik.

Úgy tűnik, a boldogságról való hétköznapi gondolkozásunkban a szekér a lovak elé szaladt. „Légy jó — mondjuk —, és akkor boldog leszel.” „Boldog lennék — mondjuk —, ha egészséges és sikeres lennék.” „Légy jó, szeresd embertársaidat, és boldog leszel!”

Közelebb állna az igazsághoz, ha azt mondanánk: „Légy boldog, és akkor jó leszel —

sikeresebb, egészségesebb és segítőkészebb!”

Félreértések a boldogság körül

A boldogság nem olyasvalami, amit megszolgálunk vagy kiérdemelünk. A boldogság nem is erkölcsi kérdés, ugyanúgy, mint ahogy a vérkeringés sem az. Mindkettő

elengedhetetlen az egészséghez és jó élethez. A boldogság egyszerűen „egy olyan lelkiállapot, amikor gondolataink az idő túlnyomó részében kellemesek.” Ha arra várunk, hogy kiérdemeljük a kellemes gondolatokat, valószínű, hogy eközben leginkább kellemetlen gondolatok foglalkoztatnak majd minket saját értéktelenségeinkről. „A boldogság — mondta Spinoza — nem az erény jutalma, hanem maga az erény. Nem azért leljük örömünket a boldogságban, mert megvonjuk magunktól az élvezeteket. Éppen ellenkezőleg, mivel örömünket leljük a boldogságban, képesek vagyunk korlátozni az élvezeteket.” (Spinoza: Etika)

A boldogság keresése nem önzés

Sok becsületes embert az tart vissza saját boldogságának keresésétől, hogy úgy hiszi, ez

„önzés”, ez „rossz”. Az önzetlenség segít abban, hogy boldogok legyünk, mert kifelé irányítja a figyelmünket, elvonva azt önmagunktól, saját tépelődéseinktől, hibáinktól, bűneinktől, gondjainktól vagy „jóságunk” feletti büszkeségünktől, de segít azért is, mert lehetővé teszi, hogy alkotó módon nyilatkozzunk meg, és másokat segítve megvalósítsuk önmagunkat. Egy ember számára az lehet a legkellemesebb gondolat, hogy szükség van rá, elég fontos ahhoz, hogy segíteni tudjon másokat és hozzájáruljon mások boldogságához. De ha erkölcsi kérdésként kezeljük a boldogságunkat és úgy kezdünk gondolkozni róla, mint valami olyasmiről, amit meg kell szolgálnunk, ki kell érdemelnünk azzal, hogy önzetlenek vagyunk, valószínűleg bűntudatot fogunk érezni azért, mert kívánjuk a boldogságot. A boldogság abból fakad, hogy önzetlenül élünk és cselekszünk, természetes kísérőjeként annak, hogy élünk és cselekszünk, vagyis a boldogság nem egyfajta „fizetség”. Ha jutalmaznak, mert önzetlenek voltunk, a következő logikus lépés az a feltételezés lesz, hogy minél inkább megtagadjuk, minél szerencsétlenebbé tesszük önmagunkat, annál boldogabbak leszünk. Ez a kiinduló tézis arra az abszurd következtetésre vezet, hogy ha boldogok akarunk lenni, boldogtalannak kell lennünk.

Ha morális kérdés egyáltalán felmerül, akkor az is inkább a boldogság, mint a boldogtalanság oldaláról. „A boldogtalanság állapota nemcsak fájdalmas, hanem hitvány és csúnya is” — mondja William James. „Mi lehet silányabb és értéktelenebb, mint a sóvárgó, nyafogó, melankolikus hangulat, függetlenül attól, milyen külső tényezők váltották ki? Mi lehet bántóbb másokra nézve? Mi az, ami kevésbé segít a nehézségből való kilábalásban? Csak erősíti, és állandósítja azt a bajt, ami kiváltotta, és így csak fokozza a helyzet elviselhetetlenségét.”

A boldogság nem a jövőben van, hanem itt, a mában

„Mi sosem élünk, hanem csak reméljük, hogy élünk, és állandóan azt várjuk, hogy majd boldogok leszünk, így aztán elkerülhetetlen, hogy sosem vagyunk azok” — mondta Pascal.

Azt láttam, hogy pácienseim körében a boldogtalanság leggyakoribb oka az, hogy életüket egyfajta „részletfizetéses” alapon élik. Nem élnek most, nem élvezik most az életet, hanem valami jövőben bekövetkező eseményre várnak. Boldogok lesznek, majd ha

megházasodnak, majd ha kapnak egy jobb állást, majd ha kifizették a lakáskölcsönt, majd ha kitaníttatták a gyerekeket. Vagyis ha befejeztek valamilyen feladatot, vagy valamilyen győzelmet arattak. Egy ilyen beállítottságnak kivétel nélkül kiábrándulás az eredménye. A boldogság valójában egyfajta lelki szokás, egyfajta lelki beállítottság, és ha ezt nem sajátítjuk el, nem gyakoroljuk be, méghozzá most, a jelenben, sosem fogjuk tapasztalni. A boldogság nem lehet valamilyen külső probléma megoldásának a függvénye. Ha megoldunk egy problémát, a helyét azonnal egy másik foglalja el. Az élet — problémák végtelen sora. Ha boldog akarsz lenni, akkor boldognak kell lenned — pont! . .. nem úgy, hogy „boldog vagyok, mert…”

„Már több, mint ötven éve uralkodom dicsőségben vagy békében” — mondta Abdelraham kalifa. „Alattvalóim szeretnek, ellenségeim rettegnek, szövetségeseim tisztelnek. Gazdagság és megbecsülés, hatalom és élvezetek vártak, hogy szólítsam őket.

Nincs olyan földi áldás, aminek szűkiben lettem volna. Ebben a helyzetben szorgalmasan számoltam a tiszta és igaz boldogság azon napjait, amelyeket a sors engedélyezett számomra; tizennégyet tesznek ki.”

A boldogság olyan lelki szokás, amely kialakítható és fejleszthető

„A legtöbb ember pontosan olyan mértékben boldog, ahogy elhatározza, hogy boldog lesz” — mondta Abraham Lincoln.

„A boldogság tisztán belső állapot” — mondja Dr. Matthew N. Chappell pszichológus.

„Nem a dolgok folyománya, hanem az eszméké, a gondolatoké, a beállítottságé, és ezeket az egyén fejlesztheti, változtathatja, függetlenül a környezetétől.”

Csak egy szent lehet állandóan száz százalékig boldog. És amint G. B. Shaw megjegyezte, alighanem nyomorultul éreznénk magunkat, ha mindig azok lennénk. De boldogok lehetünk, ha végiggondoljuk és meghozzuk azt az egyszerű döntést, hogy boldogok leszünk, és az idő túlnyomó részében kellemes dolgokra gondolunk, tekintet nélkül a hétköznapoknak arra a rengeteg apró eseményére és tényezőjére, ami most boldogtalanná tesz bennünket. Az esetek nagy részében azért reagálunk ingerülten, elégedetlenkedve, bosszankodva az apró kellemetlenségekre és kudarcokra, mert ezt szoktuk meg. Olyan sokáig reagáltunk így, vagyis olyan sokáig gyakoroltuk ezt a magatartást, hogy végül szokásunkká vált. Az ilyen boldogtalanság-reakciók jó része olyan esetekből ered, amelyeket az önbecsülésünket ért csapásként értelmezünk.

Egy autós szükségtelenül ránk dudál; valaki félbeszakít, és nem figyel oda, amikor beszélünk; valaki nem tartja be úgy az ígéretét, ahogy elvártuk volna. Még személytelen események is értelmezhetők önbecsülésünket ért csapásként, és ennek megfelelő reakciót váltanak ki bennünk. Orrunk előtt ment el a busz; esik az eső, pedig mi sétálni akartunk; forgalmi dugóba kerültünk, pedig sietünk valahová. Haraggal, bosszúsággal, önsajnálattal reagálunk — más szóval, boldogtalansággal.

Ne hagyjuk, hogy a dolgok ugráltassanak bennünket!

Azt tapasztaltam, hogy az ilyesmi elleni legjobb gyógymód, ha a boldogtalanság saját fegyverét használjuk ellene, vagyis az önbecsülésünket. „Vett már ön részt nézőként egy tévé-showban? Látta, hogyan manipulálja a ceremóniamester a közönséget?” —

kérdeztem az egyik páciensemet. „Felmutat egy plakátot, amire az van írva: TAPS, és mindenki tapsol. Felmutat egy másikat, amire az van írva: NEVETÉS, és mindenki nevet.

Úgy viselkednek, mint a birkák — vagy mintha rabszolgák lennének: béketűrően teszik, amit parancsolnak nekik. Ön ugyanígy reagál. Hagyja, hogy külső események és mások diktálják önnek, hogyan érezzen és hogyan reagáljon. Úgy cselekszik, mint egy szófogadó rabszolga, azonnal engedelmeskedve, amint egy esemény vagy körülmény azt jelzi önnek:

»Légy haragosa — »Légy felháborodva!« — »Itt az ideje, hogy boldogtalannak érezd magad!«„

Elsajátítva a boldogság szokását, rabszolgából urakká válunk, vagy ahogy Róbert Louis Stevenson mondta: „Az a szokásunk, hogy boldogok legyünk, lehetővé teszi, hogy megszabadítsuk, vagy lényegében megszabadítsuk magunkat a külső körülmények uralmától.”

A véleményünk hozzáadódhat a kellemetlen eseményekhez

Még a legnehezebb körülmények és legellenségesebb környezet ellenére is elérhetjük általában, hogy valamivel boldogabbak legyünk, ha nem is maradéktalanul boldogok.

Mindössze azt kell tennünk, hogy a külső szerencsétlenséget nem toldjuk meg önsajnálkozást, bosszúságot és ellenséges véleményt kifejező gondolatainkkal.

„Hogyan lehetnék boldog?” — kérdezte egy alkoholista férj felesége. „Nem tudom —

válaszoltam —, de lehetne boldogabb, ha nem toldaná meg a szerencsétlenségét saját bosszankodásával, idegeskedésével, önsajnálkozásával.”

„Hogyan lehetnék boldog — kérdezte egy üzletember —, amikor éppen most veszítettem el 200 000 dollárt a tőzsdén. Csődbe mentem, megszégyenültem.”

„Lehet boldogabb — válaszoltam —, ha nem toldja meg a tényeket saját véleményével.

Tény, hogy ön elvesztett 200 000 dollárt. Az, hogy ön csődbe ment és megszégyenült, az csak a véleménye.”

Ezután azt tanácsoltam, vésse emlékezetébe Epiktétosz mondását, amely mindig is a kedvencem volt: „Az embereket nem az nyugtalanítja, ami történik, hanem az, amit gondolnak arról, ami történt.”

Amikor bejelentettem, hogy orvos akarok lenni, közölték velem, hogy ez lehetetlen, mert nincs pénzünk. Az valóban tény volt, hogy az édesanyámnak nem volt pénze. De az, hogy sosem lehetek orvos, ez csak vélemény volt. Később azt mondták nekem, hogy sosem lesz módom posztgraduális továbbképzésre Németországban, és hogy az elképzelhetetlen, hogy egy fiatal plasztikai sebész csak úgy kiakassza a cégtábláját New Yorkban és egyedül belevágjon. Mindezt megcsináltam. És az egyik dolog, ami ebben segített az volt, hogy állandóan emlékeztettem magam arra, hogy ez a „lehetetlen”, csak vélemény, és nem tény. Nemcsak magam választottam meg a céljaimat, de az évek során boldog voltam, még ha a zálogházba kellett is tennem a nagykabátomat, hogy szakkönyveket vegyek, és le kellett mondanom az ebédről, hogy hullákat vehessek a boncoláshoz. Szerettem egy gyönyörű lányt. Máshoz ment feleségül. Ezek tények. De újból és újból emlékeztettem magam arra, hogy az viszont csak vélemény, hogy ez

„katasztrófa” , és hogy az élet nem éri meg, hogy élje az ember. Nem csak túléltem az egészet, hanem kiderült, ez volt az egyik legszerencsésebb dolog, ami valaha történt velem.

Egy beállítottság, amely hozzásegít a boldogsághoz

Már korábban rámutattam, hogy mivel az ember célra orientált, célra törő lény, akkor működik természetének megfelelően, vagyis normálisan, ha valamilyen pozitív cél irányába áll be, ha egy kívánatos cél megvalósítására törekszik. A boldogság a normális, a természetes működés tünete, ismérve, és amikor az ember célkövetőként funkcionál, általában elég boldognak érzi magát, függetlenül a körülményektől. Üzletember barátom azért volt boldogtalan, mert elvesztett 200 000 dollárt. Thomas A. Edison több milliós értékű, biztosítatlan laboratóriumot veszített el egy tűzeset következményeként. Valaki megkérdezte: „Most mi az ördögöt fog csinálni?” Erre ő: „Holnap reggel kezdem az újjáépítést.” Megőrizte aktív beállítottságát, célra orientált maradt a szerencsétlenség ellenére. És mert ezt tette, mert megőrizte aktív, energikus, célra törekvő beállítottságát, fogadni mernék, hogy sosem volt különösebben boldogtalan az őt ért veszteség miatt.

H. L. Hollingworth pszichológus szerint a boldogsághoz problémák kellenek plusz egy olyan lelki beállítottság, amely kész a bajokkal aktívan, megoldást keresve szembenézni.

„Sok minden, amit »rossz«-nak nevezünk, annak számlájára írandó, ahogyan az ember a jelenséget megítéli — mondta William James. — Gyakran változtatható ez a »rossz«

simogató és gyógyító jóvá, ha a szenvedő megváltoztatja lelki beállítottságát, a félelemről a harcra téve át a súlypontot. A fullánk oly gyakran változik balzsammá, miután hiába próbálkozván menekülni tőle, tudomásul vesszük, hogy van, és vidáman elviseljük. Az embernek tisztelettel és megbecsüléssel kell néznie sok-sok olyan dologra, ami először idegesíti őt, és a meneküléshez adaptálni kell ezt a szemléletet. Utasítsd el a dolgok

»rossz« voltát; vesd meg az ilyen gondolkodás erejét; hagyd figyelmen kívül a »rossz«

jelenlétét; fordítsd figyelmedet más irányba; és ebben az esetben, noha a tények létezhetnek, azok rossz vonásai — legalábbis ami téged illet — nem léteznek többé. Mivel te csinálsz belőlük »jót« vagy »rosszat«, a tényekre vonatkozó gondolataiddal.

Gondolataid irányítása — ez az, ami számodra a legfontosabb.” [13]

Visszatekintve életemre, látom, hogy talán azok voltak a legboldogabb éveim, amikor orvostanhallgatóként, majd elvégezve az egyetemet, fiatal gyakorló orvosként, szinte egyik napról a másikra éltem. Gyakran voltam éhes, fáztam, rosszul öltözködtem.

Keményen dolgoztam, legalább 12 órát naponta. Gyakran volt, hogy hónapról hónapra nem tudtam, hogyan fogom előteremteni a lakbért. De volt egy célom. Minden porcikámmal arra vágytam, hogy ezt elérjem és makacs állhatatossággal verekedtem át magam az akadályokon.

Mindezt elmondtam a fiatal üzletembernek is, és azt is, hogy boldogtalanságának nem az az oka, hogy 200 000 dollárt vesztett, hanem az, hogy elvesztette célját, elvesztette aktív beállítottságát, passzívan behódolt, ahelyett, hogy kezdeményezőén válaszolna a sors kihívásaira.

„Őrültnek kellett lennem — mesélte később — amikor hagytam ön által meggyőzni magam arról, hogy nem a pénz elvesztése tett boldogtalanná, de szörnyen örülök, hogy ez sikerült önnek.” Abbahagyta a siránkozást, szembefordult a nehézségekkel, új célt tűzött maga elé, és keményen hozzálátott, hogy megvalósítsa. Öt éven belül nemcsak több pénze volt, mint azelőtt bármikor, hanem élvezte is azt, amit csinált.

Gyakorlat: Alakítsuk ki magunkban a szokást, hogy határozottan és pozitívan reagálunk a fenyegetésekre, a problémákra. Alakítsuk ki magunkban a célra irányultság szokását, függetlenül attól, mi történik. Tegyük ezt pozitív, kezdeményező beállítottságot mutatva mind a hétköznapi problémák esetében, mind pedig a képzeletünkben. Képzeljük el magunkat, amint pozitív, intelligens, hatékony lépéseket teszünk problémáink megoldására, célunk elérésére. Képzeljük el magunkat, amint fellépünk a fenyegetésekkel szemben, hogy nem futamodunk meg, nem kerüljük el az akadályokat, intelligens módon kezeljük őket. „A legtöbb ember csak olyan veszélyek közepette bátor, amelyekhez tényleges vagy képzeletbeli gyakorlással hozzászoktatta magát.” — mondta Bulwer-Lytton angol író.

Gyakoroljuk rendszeresen az „egészséges észjárást”!

„A lelki egészség mércéje az a beállítottság, amely lehetővé teszi, hogy jót találjunk mindenütt” — mondta a leghíresebb moralista, Ralph Waldo Emerson.

Az a gondolat, hogy a boldogság — vagyis az a képesség, hogy az idő nagy részében kellemes gondolatokkal foglalkozzunk — tudatosan és rendszeresen fejleszthető, ha többé-kevésbé hideg fejjel gyakoroljuk, sok páciensem számára különösnek, hihetetlennek, sőt, szinte nevetségesnek tűnt, amikor először próbáltam őket meggyőzni erről. A tapasztalat azonban nemcsak azt bizonyította be a számukra, hogy ez lehetséges, hanem azt is, hogy ez az egyetlen módja annak, ahogy a „boldogság szokása” ápolható.

Legelőször is a boldogság nem valami olyasmi, ami történik velünk. Inkább valami olyasmi, amit mi magunk csinálunk, és amiről magunk döntünk. Ha arra várunk, hogy a boldogság utolérjen, vagy „megtörténjék velünk”, netán mások hozzák meg nekünk, valószínű, hogy hosszú ideig kell várnunk. Senki sem tud arról dönteni, milyenek legyenek a mi gondolataink, csak mi magunk. Ha arra várunk, amikor majd a körülmények „indokolják”, hogy kellemes gondolatok járjanak a fejünkben, valószínűleg örök időkig csak várni fogunk. Minden napunk a jó és a rossz keveréke — egyetlen nap, egyetlen esemény sem százszázalékig „jó”. Az egész világ és életünk is tele van olyan eseményekkel és „tényekkel”, amelyek vagy a borúlátó pesszimistákat vagy a pozitív

kilátásokat hangsúlyozó optimistákat „igazolják” — választástól függően. Mindez nagyjából választás, figyelem és döntés kérdése. Még csak arról sincs szó, hogy valaki intellektuálisan becsületes vagy sem. A jó ugyanolyan valódi, mint a „gonosz”. Mindössze az a kérdés, hogy melyikre irányítjuk a figyelmünket — milyen gondolatokat táplálunk magunkban.

Ha tudatosan kellemes gondolatokat választunk, ez több, mint fájdalomcsillapítás.

Nagyon is gyakorlati eredményeket hozhat. Carl Erskine, a híres baseball-játékos mondta, hogy a rossz gondolatok több bajt okoztak neki, mint a rossz játék. „Egy prédikáció többet segített nekem, hogy feloldódjék bennem a nyomás, mint bármilyen edzői tanács” —

mondta. „Ennek lényege az volt, hogy a mókushoz hasonlóan — amelyik összehordja a mogyorót — össze kell gyűjtenünk a boldogság és a siker pillanatait, hogy amikor jön a válság, legyenek olyan emlékeink, amelyek ösztönzőleg hatnak. Gyermekként horgászni szoktam a szülővárosom melletti kis folyócska kanyarulatánál. Élénken emlékszem erre a helyre. Óriási zöld mező, magas fákkal körülvéve. Amikor csak növekedni kezd bennem a feszültség, akár játék előtt, akár utána, erre a képre koncentrálok és a görcsök feloldódnak bennem.” [16]

Gene Tunney elmondja, hogy a rossz „tényekre” való koncentráció majdnem vesztest csinált belőle a Jack Dempsey elleni első meccsén. Egyik éjszaka rémálomra ébredt. „A látvány magam voltam, vérezve, összemocskolva, magatehetetlenül a padlón, és a bíró éppen kiszámol. . . Reszkettem. Nem tudtam szabadulni a látványtól. A meccset már ott elvesztettem, pedig az mindent jelentett számomra — a bajnoki címet, vagyis mindent...

Mit tehettem ez ellen a félelem ellen? Gyanítottam az okát. Nem helyes módon gondolkoztam a mérkőzésről. Olvastam az újságokat, amelyek arról írtak, hogyan fog veszíteni Tunney. Az újságokra hallgatva, gondolatban elveszítettem a meccset.

A megoldás részben világos volt: nem kell olvasnom az újságokat. Abba kellett hagynom, hogy Jack gyilkos öklére és fergeteges támadásaira gondoljak. Ki kellett zárnom a fejemből a romboló gondolatokat és figyelmemet más irányba kellett fordítanom.”

Egy üzletkötő, akinek inkább a gondolatait, mint az orrát kellett „megoperálnom”

Egy fiatal üzletkötő már úgy döntött, hogy otthagyja az állását, amikor eljött hozzám, hogy megoperáltassa az orrát. Ez az átlagosnál valamivel nagyobb volt, de egyáltalán nem

„visszatetsző”, ahogy bizonygatta. Úgy érezte, hogy a vevők titokban nevetnek vagy viszolygást éreznek, amikor az orrára néznek. „Tény” volt, hogy az orra nagy. „Tény” volt továbbá, hogy három vevő panaszt tett ellene udvariatlan és ellenséges viselkedéséért.

Tény volt, hogy főnöke próbaidőt adott neki, és hogy két hete egyetlen eladása sem volt.

Orrműtét helyett azt ajánlottam neki, hogy maga hajtson végre egy műtétet saját gondolkozásán. Harminc napig zárja ki belőle a negatív gondolatokat. Teljesen figyelmen kívül kell hagynia a helyzetéből fakadó negatív és kellemetlen „tényeket”, és tudatosan a kellemes gondolatokra kell koncentrálnia ... Harminc nap elteltével nemcsak jobban érezte magát, de úgy találta, a vevők és az üzletfelek sokkal barátságosabbak lettek, eladásai növekedtek, és főnöke nyilvánosan gratulált neki az üzletkötők megbeszélésén.

Egy tudós ellenőrzi a „pozitív gondolkozás” elméletét Dr. Elwood Worcester, a Body, Mind and Spirit (A test, a lélek és a szellem) c.

könyvében ismerteti egy világhírű tudós véleményét:

„Ötvenéves koromig boldogtalan, eredménytelen ember voltam. Egyetlen munkám sem jelent meg azok közül, melyeken ma a hírnevem nyugszik ... Szomorúság és sikertelenség érzésével keltem és feküdtem. Talán a legfájdalmasabb tünet egy szinte vakító, fájdalmas

fejfájás volt, ami hetenként két napon át gyötört, és ezalatt a két nap alatt képtelen voltam bármit is csinálni.

Valamit már olvastam az Új Gondolat irodalmából, ami akkoriban humbugnak tűnt számomra, továbbá William James néhány megállapítását arról, hogy figyelmünket a jóra kell irányítanunk, és a többit pedig figyelmen kívül kell hagynunk. Egyik mondása szöget ütött a fejembe. »Feladhatjuk a rosszra vonatkozó filozófiánkat, de mi az, összehasonlítva a jó élet elnyerésének lehetőségével?« — vagy valami hasonló. Mindezek a nézetek misztikus dolgoknak tűntek számomra, de felismerve, hogy lelkem beteg, és egyre betegebb lesz, az életem pedig már szinte elviselhetetlen, elhatároztam, hogy teszek egy kísérletet...

Elhatároztam, hogy a tudatos erőfeszítés időtartamát egy hónapban korlátozom, mivel úgy véltem, ez az idő elég számomra, hogy bizonyítva lássam e nézetek értékét vagy értéktelenségét. Úgy döntöttem, hogy ennek a hónapnak a során bizonyos gondolatokat korlátozni fogok magamban. Ha a múltra gondolok, igyekszem a boldog és kellemes emlékekre koncentrálni, vidám gyermekéveimre, a tanáraim ösztönzésére és az életcélom kibontakozására. Ha a jelenre gondolok, a kívánatos elemek felé fordítom a figyelmemet: az otthonomra, arra az előnyös lehetőségre, amit magányom biztosít a munkámban stb.

Elhatároztam, hogy maximálisan kihasználom a lehetőségeimet, és igyekszem figyelmen kívül hagyni, hogy ezek látszólag semmire sem vezettek. A jövőről elmélkedve elhatároztam, hogy minden értékes és lehetséges célt számomra elérhetőként fogok kezelni. Bármennyire is megmosolyogni valónak tűnt számomra mindez abban az időben, abból a perspektívából nézve, ami aztán bekövetkezett, látom, hogy tervem egyetlen hibája az volt, hogy túl alacsonyra célzott, és nem foglalt magába eleget.”

Aztán elmondja, hogyan szűntek meg a fejfájásai egy héten belül, hogyan kezdte magát boldogabbnak és jobbnak érezni, mint bármikor azelőtt. Majd hozzáteszi:

„Életem megváltozása, ami gondolataim megváltozásából következett, jobban meglepett, mint a belső változások, noha az előbbiek ebből fakadtak. Voltak például olyan kiváló férfiak, akiknek sóvárogtam az elismerését. A legnagyobb közülük teljesen váratlanul írt nekem, és meghívott, hogy legyek az asszisztense. És hogy munkáimat mind ki kell nyomtatni, alapot kell létesíteni, hogy minden kinyomtatható legyen, amit a jövőben írok. Azok, akikkel együtt dolgoztam, rendkívül segítőkészek és együttműködőek lettek irányomban, főleg a megváltozott beállítottságomnak köszönhetően. Korábban el nem tudtak volna viselni engem ... Visszatekintek ezekre a változásokra, és úgy tűnik, valahogy vakon botorkálva rátaláltam az élet ösvényére, és olyan erők kezdtek munkálkodni az érdekemben, amelyek korábban ellenem dolgoztak.” [17]

Hogyan aknázta ki egy felfedező a „kellemes gondolatokat”?

Elmer Gates professzor, a Smithsoni Intézet munkatársa, egyike a legsikeresebb felfedezőknek, akiket az ország zseniként ismert el. Napi rutint alakított ki, hogy

„felidézze a kellemes gondolatokat és emlékeket”. Véleménye szerint ez segítette őt alkotó munkájában. „Ha valaki tökéletesíteni akarja önmagát — mondta —, idézze fel a jóakaratnak és a hasznosságnak azokat az érzelmeit, amelyek csak ritkán ébrednek fel az emberben. Olyan rendszerességgel végezze ezeket a gyakorlatokat, mintha rendszeres súlyzó gyakorlatokat végezne. Növelje fokozatosan az erre szánt időt, és a hónap végén meglepő változásokat fog magán tapasztalni. Látható változások következnek be a tevékenységében és a gondolkozásában. Erkölcsi kategóriákban kifejezve, önmaga lényegesen tökéletesített változata lesz.”

Hogyan sajátítsuk el a boldogság szokását?

Énképünk és szokásaink — tendenciájukat tekintve — egyazon irányba mutatnak.

Változtasd meg az egyiket, automatikusan megváltoztatod a másikat is. A habit, habitus

(magyarul a szokás) eredetileg öltözéket, szövetet jelentett. Ez lehetővé teszi, hogy bepillantsunk a szokás valódi természetébe ... Szokásaink az az öltözék, amelyet a személyiségünk visel. Nem véletlenül olyanok, amilyenek. Azért olyanok, mert illenek ránk. Összhangban vannak az énképünkkel. Amikor tudatos elhatározás alapján új és jobb szokásokat alakítunk ki magunkban, az énképünk kezdi kinőni a régi szokásokat, és belenő az új mintázatba.

Lelki szemeim előtt megjelenik, amint sok páciens megadóan behódol, amikor a változó szokásmintákról beszélek, vagy arról, hogy az új szokásokat gyakorolni kell,

„eljátszani” mindaddig, amíg azok automatikussá nem válnak. Összekeverik a szokást (angolul habit) a „szenvedéllyel” (angolul addiction). A szenvedély valami olyasmi, amire kényszert érzünk, és amely komoly megvonási tüneteket vált ki. A szenvedélyek kezelése e könyv keretein kívül esik.

Szokásaink viszont mindössze olyan reakciók, amelyeket megtanultunk automatikusan végrehajtani, vagyis anélkül, hogy „gondolkoznánk” rajtuk vagy „döntenénk” róluk. Ez alkotó mechanizmusunk tevékenységének eredménye.

Viselkedésünk, érzelmeink és válaszreakcióink 95 százaléka automatikus, szokásszerű.

A zongorista nem „dönt” arról, hogy melyik billentyűt üsse meg. A táncos nem „dönt”

arról, hogy melyik lábával merre lépjen. A mozdulat automatikus, nem tudatos megfontolás eredménye.

Hasonlóan: a viselkedésünk, érzelmeink, hiedelmeink, előítéleteink ugyanilyen szokásokká válnak. A múltban „megtanultuk”, hogy bizonyos viselkedések, magatartások, érzelmek, megnyilatkozások, gondolkodásmódok bizonyos helyzetekben „megfelelőek”.

Hajlamosak vagyunk ezért hasonlóan gondolkozni, érezni és cselekedni, amikor valamit

„hasonló helyzet”-ként értelmezünk.

Azt kell megértenünk, hogy ezek a szokások, eltérően a szenvedélyektől, módosíthatóak, megváltoztathatóak vagy megfordíthatóak egyszerűen azáltal, hogy vállaljuk a tudatos döntés kényelmetlenségét — és aztán gyakorolva vagy „eljátszva”

újból és újból, rögzítjük, rutinszerűvé tesszük az új válaszreakciót, az új viselkedést. A zongorista dönthet tudatosan úgy, hogy egy másik billentyűt üt meg. A táncos „dönthet”

tudatosan, hogy egy új lépést tanul — ez nem okoz számára szenvedést. Mindössze állandó odafigyelést és gyakorlást, mindaddig, amíg az új viselkedési mintát meg nem tanulta teljesen, vagyis amíg a kivitelezés nem vált automatikussá, szokásszerűvé.

GYAKORLATOK

Az ember szokás szerint vagy a jobb vagy a bal lábán fűzi be először a cipőt. Holnaptól kezdve határozzuk el, hogy melyik cipőt vesszük fel előbb. Tudatosan döntsük el, hogy az elkövetkező 21 napon keresztül a másik cipőt vesszük fel és a másikat fűzzük be először.

Nos, minden reggel, amikor egy bizonyos módon húzzuk fel a cipőt, és egy bizonyos módon fűzzük be, ez az egyszerű cselekvés arra szolgál, hogy emlékeztessen minket arra, milyen gondolkodási, viselkedési és érzelmi szokásokat kell próbálnunk megváltoztatni a nap folyamán tudatos erőfeszítéssel, gyakorlással. Mondjuk magunknak, miközben cipőt húzunk: „Ezt a napot új, jobb módon kezdem.” Aztán tudatosan döntsünk a következők mellett, mondván:

1. Olyan vidám leszek, amennyire csak lehetséges.

2. Megpróbálok másokkal egy picit barátságosabban viselkedni.

3. Egy picit kevésbé kritizáló és picit türelmesebb leszek másokkal, a hibáikkal, a baklövéseikkel, melléfogásaikkal.

4. Amennyire lehetséges, úgy fogok cselekedni, mintha a siker garantált lenne, és én már olyan személyiség lennék, amilyen lenni akarok. Gyakorolni fogom „az úgy

viselkedem mintha”, „az úgy érzek mintha” módszerével, és úgy állok hozzá a dolgokhoz,

„mintha” már új, vagyis a jobb énképemmel összhangban lévő személyiség lennék.

5. Nem fogom engedni, hogy véleményem pesszimista, negatív színezetet adjon a tényeknek.

6. A nap folyamán legalább három alkalommal mosolyogni fogok.

7. Tekintet nélkül arra, mi fog történni, olyan nyugodtan és olyan intelligensen fogok cselekedni és megnyilatkozni, amennyire csak képes vagyok.

8. A tudatomból tökéletesen kizárom mindazokat a pesszimista és negatív „tényeket”, amelyeken nem tudok változtatni.

Egyszerű? Igen. De ezek az érzelmek, magatartások és gondolkodásmódok előnyös és konstruktív hatással vannak az énképünkre. Gyakoroljuk a felsorolt „szerepeket” 21 napig.

Figyeljük a változást, hogy milyen mértékben tűnik el belőlünk az aggódás, a bűntudat, az ellenséges érzelem, és növekszik önbizalmunk.

8. fejezet:

A „sikertípusú” személyiség vonásai

— és hogyan sajátíthatjuk el e vonásokat?

Ugyanúgy, ahogy egy orvos bizonyos tünetek alapján azonosítja a betegséget, a kudarc és a siker is diagnosztizálható. Ennek oka az, hogy valaki nem egyszerűen csak

„megtalálja” a sikert vagy „találkozik” a kudarccal. A siker és a kudarc csíráit az ember önmagában hordozza, személyiségében és jellemében.

Tapasztalatom szerint akkor tudtam a leghatékonyabban segíteni az embereket abban, hogy „sikeres személyiséggé” formálják magukat, ha először szemléletesen bemutattam nekik, milyen is a sikeres személyiség. Emlékezzünk arra, hogy a bennünk lévő alkotó, vezérlő mechanizmus egy célra orientált, cél felé törő mechanizmus, és hatékony működésének első és elengedhetetlen feltétele, hogy legyen egy olyan cél, egy céltárgy, célkép, ami felé törekedhet. Vannak olyanok, és nem kevesen, akik „tökéletesíteni”

akarják magukat, vágynak arra, hogy egy jobb személyiség legyenek, de nincs elképzelésük arról, mi legyen a javítás iránya, és mi jellemzi a „jó személyiséget”. Jó személyiségnek azt nevezhetjük, ami lehetővé teszi számunkra, hogy megfelelően és hatékonyan működjünk együtt a környezettel és a valósággal, és elégedettséget nyerjünk a számunkra fontos célok eléréséből.

Volt módom tapasztalni, hogyan „hozták rendbe” magukat összezavarodott és boldogtalan emberek, amint egy elérendő célt tűztek eléjük, és megvilágították számukra, hogyan érhetik ezt el. Volt egy negyvenes éveit taposó hirdetési szakember, aki teljesen elbizonytalanodott és önmagával elégedetlenné vált, amikor előlépett egy fontos posztra.

Az új szerep új énképet követel

„Teljesen érthetetlen — mesélte. — Ezért dolgoztam, erről álmodtam. Mindig is ezt akartam. Tudom, hogy el tudom végezni a munkát. Ennek ellenére magabiztosságom megingott. Hirtelen, mintegy álomból ébredve azt kérdezem magamtól: »Mit akar csinálni egy magamfajta kis senki egy ilyen poszton?«” Végtelenül érzékeny lett a külsejére, és úgy vélte, a „gyenge álla” felelős ezért a kellemetlen érzéséért. „Nem úgy nézek ki, mint egy vállalkozás vezetője” — mondta. Úgy gondolta, a megoldás a problémájára — egy plasztikai műtét.

Aztán ott van annak a háziasszonynak az esete, akit a gyermekei „megőrjítettek”, és akit férje olyannyira irritált, hogy hetente legalább kétszer „nekiment”, minden látható ok nélkül. „Mi van velem? — kérdezte. — A gyermekeim kedvesek, rendesek, büszke

lehetek rájuk. A férjem kellemes ember, én pedig a kiborulásaim után mindig szégyellem magam.” Arra az elhatározásra jutott, hogy egy „arcsimító” műtét önbizalmat adna neki, és arra bírja a családját, hogy „jobban becsülje”.

A probléma ezeknél az embereknél és a nem kevés hozzájuk hasonlónál nem a fizikai megjelenéssel van, hanem az énképpel. Új szerepben találják magukat, és nem biztosak abban, milyen típusú személyiségnek „kell lenniük”, hogy felnőjenek ehhez a szerephez.

De ok lehet az is, hogy soha, semmilyen szerepben sem alakítottak ki világos énképet.

A siker képe

Ebben a fejezetben ugyanazt a „receptet” nyújtom az olvasónak, amit akkor adnék, ha a rendelőmben keresne fel.

Azt tapasztaltam, hogy a sikeres személyiség leglényegesebb vonásai a következők: IRÁNYÉRZÉK

MEGÉRTÉS

BÁTORSÁG

EMBERSZERETET

ÖNBECSÜLÉS

ÖNBIZALOM

ÖNMAGUNK ELFOGADÁSA

(1) IRÁNYÉRZÉK

A reklámfőnöknek azért sikerült magát „egyenesbe hoznia”, mert miután megértette, hogy sok éven át olyan személyes célok motiválták, amelyeket ő akart elérni, beleértve a mostani vezető pozícióját is, rövid idő alatt visszanyerte önbizalmát. Ezek a célok, amelyek fontosak voltak számára, sínen tartották őt. Amint azonban előléptették, megszűnt olyan kategóriákban gondolkodni, hogy mik a szándékai és a tervei, mit akar.

Gondolatait sokkal inkább az foglalta el, mit várnak tőle vagy felnőtte mások céljaihoz és normáihoz. Hasonlatos volt egy olyan hajóskapitányhoz, aki elengedte a kormánykereket, és abban reménykedik, hogy a sodrás jó irányba viszi a hajót. Olyan volt, mint egy hegymászó, aki amíg csak a csúcs felé tekint, a csúcsra, melyre vágyik, bátran és merészen cselekszik. Amint azonban felér, úgy érzi, nincs tovább hová menni, és lefelé tekintve félelem fogja el. Védekező pozícióba került, védve jelenlegi pozícióját. Kezdett nem úgy viselkedni, mint akinek van célja, mint aki támadásban van, hogy célját elérje. Amikor új célokat tűzött maga elé, visszanyerte lelki egyensúlyát és az ellenőrzést önmaga felett.

Azon kezdett gondolkozni, „mit akarok ebből a munkakörből kihozni? Mit akarok elérni?

Hová akarok eljutni?”

„Funkcionálisan az ember hasonlatos a biciklihez” — mondtam neki. „A biciklista csak addig marad egyensúlyban, amíg mozog, halad valami felé. Önnek egy élő biciklije van.

Az ön problémája abból fakad, hogy úgy próbálja azt egyensúlyban tartani, hogy mozdulatlanul ül, olyan cél nélkül, ahová tekerni akarna. Nem csoda, ha nem érzi magát stabilan.”

Célra törekvő mechanizmusként alkottak meg minket. Így vagyunk megépítve. Ha nincsenek személyes céljaink, olyanok, amelyek érdekelnek bennünket, amelyek jelentenek számunkra valamit, hajlamosak vagyunk arra, hogy „körbe-körbe forogjunk”,

„elveszettnek” érezzük magunkat, magát az életet érezzük „céltalannak”. Úgy vagyunk megépítve, hogy válaszoljunk a környezet kihívásaira, problémákat oldjunk meg, célokat érjünk el, és nem kapunk valódi elégedettséget és boldogságot az élettől, ha nincsenek legyőzendő akadályok, elérendő célok. Azok, akik azt mondják, hogy az élet értelmetlen, ezzel azt mondják, hogy nincsenek olyan személyes céljaik, amelyek számukra értékesek, értelmesek.

Recept: Tűzzünk magunk elé egy célt, amiért érdemes küzdenünk. Még jobb, ha egy programot készítünk. Határozzuk el, hogy mit akarunk kihozni egy lehetőségből, egy szituációból. Mindig legyen előttünk valami, amire várakozással tekintünk, amiért dolgozunk, amiben reménykedünk. Előre tekintsünk, ne visszafelé. Fejlesszünk ki magunkban azt a szokást, amit a gépkocsigyártó cégek „előretekintésnek” hívnak.

Fejlesszünk ki magunkban egyfajta „jövő iránti nosztalgiát”, a múlt iránti nosztalgia helyett. Az „előretekintés” és a „jövő iránti nosztalgia” segít megőrizni a fiatalságunkat.

Még a szervezet sem működik jól, ha megszűnik célra orientált lenni, ha nincs semmi, amire „várakozással tekintünk”. Ez az oka annak, hogy röviddel a nyugdíjba vonulásuk után sokan meghalnak. Amikor nincs cél, ami felé törünk, nem tekintünk előre, nem is élünk igazán. A személyes célunk mellé legyen még egy személytelen célunk vagy egy

„ügy”, amivel azonosulni tudunk. Fejlesszünk ki magunkban érdeklődést valamilyen akcióterv iránt, ami embertársaink megsegítésére irányul. Nem azért, mert ez a kötelességünk, hanem mert mi így akarjuk.

(2) MEGÉRTÉS

A megértés a hatékony kommunikáció függvénye. A kommunikáció létfontosságú bármilyen vezérlőrendszer vagy számítógép esetében. Nem reagálhatunk megfelelően, ha azok az információk, amelyek alapján cselekszünk, hibásak, félreérthetőek. Sok orvosnak az a véleménye, hogy az idegbetegségek egyik alapvető eleme az „összezavarodottság”.

Ahhoz, hogy egy problémát helyesen közelítsünk meg, meg kell értenünk annak valódi természetét. Az emberi kapcsolatok területén elszenvedett kudarcaink zöme „félreértések”

következménye.

Azt várjuk, hogy a tények és a „körülmények” bizonyos halmaza alapján mások ugyanúgy reagáljanak, ugyanazokra a következtetésekre jussanak, mint mi. Emlékezzünk arra, mit mondtunk egy előző fejezetben: senki sem a „dolgokra, mint olyanokra” reagál, hanem azokra a lelki képekre, amelyek benne a dolgokról kialakultak. A legtöbb esetben nem vesszük figyelembe: a másik ember reakciójának, ill. álláspontjának nem az a célja, hogy szenvedést okozzon nekünk, nem azért olyan, mert keményfejű vagy rosszindulatú, hanem mert másként „érti” és másként értelmezi a helyzetet, mint mi. Ő arra ad megfelelő

választ, amilyennek ő látja az igazságot a helyzettel kapcsolatban.

Jelentősen segítheti az emberek közötti megértést, és erősítheti az emberi kapcsolatokat, ha a másikról azt tételezzük fel, hogy őszinte, még ha téved is, mintha azt gondoljuk, hogy akaratos és rosszindulatú. Tegyük fel magunknak a kérdést: „Hogyan néz ki ez az ő szempontjából?” „Milyenek lehetnek az érzései?” Próbáljuk megérteni, miért tesz úgy, ahogy tesz.

Tények, kontra vélemények

Gyakran okozunk zűrzavart azzal, hogy a tényeket megtoldjuk saját véleményünkkel, és így rossz következtetésekre jutunk. TÉNY: A férj ropogtatja az ujjait. VÉLEMÉNY: A feleség következtetése: „Azért csinálja, mert dühíteni akar.” TÉNY: „A férj szívogatja a fogát evés után.” VÉLEMÉNY: A feleség következtetése: „Ha egy kicsit is tisztelne, javítana a modorán”. TÉNY: Két barát suttog, amikor belépsz a helyiségbe. Hirtelen, kicsit zavartan abbahagyják amikor meglátnak. VÉLEMÉNY: „Biztos rólam pletykáltak”.

Az említett feleség megértette, hogy férjének idegesítő modora nem volt szándékos, nem őt akarta bosszantani vele. Amikor felhagyott azzal, hogy úgy reagáljon, mintha személyét sértés érte volna, képes volt tárgyilagosan elemezni a helyzetet, és megfelelő

megoldást találni.

Legyünk készek meglátni az igazságot!

Az érzékszerveinktől érkező adatokat gyakran „megfestjük” saját félelmeinkkel, aggodalmainkkal vagy vágyainkkal. Ahhoz azonban , hogy hatékonyan működhessünk együtt a környezetünkkel, készeknek kell lennünk, hogy elismerjük e környezetre vonatkozó igazságokat. Csak ha megértettük, milyen is az valójában, akkor tudunk megfelelően reagálni rá, megfelelően válaszolni a kihívásokra. Készeknek kell lennünk belátni az igazságot, elfogadni azt, akár jó nekünk, akár rossz. Bertrand Russell szerint az egyik ok, amiért Hitler elvesztette a háborút az volt, hogy nem értette tisztán a helyzetet.

Aki rossz hírt hozott, az nem volt kívánatos személy. Hamarosan senki sem merte megmondani neki az igazat. Így, nem ismerve az igazságot, nem tudott megfelelően reagálni.

Sokan követjük el ugyanezt a hibát. Nem szeretjük bevallani magunknak a tévedéseinket, a hibáinkat, a hiányosságainkat. Vagy előfordult, hogy nem volt igazunk.

Nem óhajtjuk elismerni, hogy a helyzet másként néz ki, mint ahogy szeretnénk. Így aztán becsapjuk magunkat. És mivel nem akarjuk látni az igazságot, nem tudunk megfelelően reagálni a valóságra. Valaki azt mondta, hogy fejlődésünket szolgáló hasznos gyakorlat, ha mindennap bevallunk egy kellemetlen tényt önmagunkról, önmagunknak. A sikertípusú személyiség nemcsak, hogy nem csap be másokat, nem hazudik nekik, de megtanul önmagával is becsületes lenni. Amit mi „őszinteségnek” nevezünk, az önmagunk ismeretén, önmagunk megértésén és az önmagunkkal szembeni becsületességen alapszik.

Mert senki sem lehet őszinte, aki önmagának hazudik, „racionalizálva”, saját vágyainak megfelelően magyarázva a tényeket, és „racionális” hazugságokat sugallva önmagának.

Recept: Tárjunk fel önmagunkra, problémáinkra, másokra vagy a helyzetre vonatkozó valós információkat, akár jó, akár rossz „hírek” ezek számunkra. Alkalmazzuk a következő mottót: „Nem az érdekes, hogy kinek van igaza, hanem az, hogy mi az igazság.” Az automatikus vezérlőrendszer a negatív visszacsatolás adatai alapján módosítja az irányt. Elismeri a hibát, hogy kijavítva azt, irányban maradhasson. Így kell tennünk nekünk is. Ismerjük fel hibáinkat és tévedéseinket, de ne hullassunk könnyeket miattuk! Javítsuk ki őket és haladjunk előre. Másokkal való kapcsolatainkban próbáljuk nemcsak a magunk, hanem az ő nézőpontjukból is látni a dolgokat.

(3) BÁTORSÁG

Ha van célunk és értjük a helyzetet, az még nem elég. Bátorságra van szükségünk, hogy cselekedjünk, mert csak a cselekvés képes a célt, a vágyat, a gondolatokat, elképzeléseket valósággá változtatni.

William F. Halsey admirális mottója a következő Nelson-idézet volt: „Egyetlen kapitány sem követhet el nagy hibát, ha hajóját az ellenség felé irányítja.” „A »legjobb védekezés a támadás« — ez egy katonai elv — mondta Halsey —, de alkalmazása szélesebb körű, mint a háború. A problémák, legyenek azok személyesek vagy országosak, kisebbek lesznek, ha nem kerülöd ki őket, hanem szembenézel velük. Érj a bogáncshoz óvatosan, és megszúr. Ragadd meg bátran, és a tövisek eltörnek.” [18]

Valaki azt mondta, hogy a HIT, a BIZALOM nem az, hogy hiszünk valamiben, noha a bizonyítékok ellene szólnak, hanem BÁTORSÁG, hogy megcsináljunk valamit, tekintet nélkül a következményekre.

Miért ne fogadjunk — önmagunkra?

Semmi sem biztos, semmi sem garantált ezen a világon. A különbség a sikeres és a sikertelen ember között nem a jobb képességekben vagy a jobb ötletekben van, hanem abban, hogy az egyiknek van bátorsága „fogadni” a saját elképzeléseire, van bátorsága kalkulált kockázatot vállalni és — cselekedni.

A hősiességet gyakran csak a harcmezőn vagy a válsághelyzetekben mutatott bátor cselekedetek formájában képzeljük el. De a hétköznapok is megkövetelik a bátorságot, ha azt akarjuk, hogy életünk eredményes legyen.

A mozdulatlanság, a cselekvés elmulasztása idegessé teszi a problémákkal küszködő

embereket, a „bekerítettség”, a „csapdába-esettség” érzését váltja ki bennük, és ez egy sor fizikai rendellenesség forrása lehet.

Ezeknek az embereknek a következőket szoktam mondani: „Tanulmányozzák alaposan a helyzetet, gondolják át, és képzeletükben vegyék sorra a cselekvésnek azokat a lehetőségeit, amelyek nyitva állnak az önök számára. Vegyék sorra ezek következményeit, külön-külön. Válasszák ki a legígéretesebb irányt, és vágjanak bele. Ha addig várnak a cselekvéssel, amíg tökéletesen biztosak nem lesznek a dolgukban, sosem fognak csinálni semmit. Ha cselekszenek, tévedhetnek. Bármelyik döntésükről kiderülhet, hogy hibás volt.

De ez senkit ne térítsen el attól a szándékától, hogy haladjon a kitűzött célja felé. Venniük kell a bátorságot, hogy naponta megkockáztassák a tévedést, a kudarcot, a megaláztatást.

A rossz irányba tett lépés is jobb, mint egész életükben »helyben maradni«. Ha mozognak valami felé, módosíthatják az útvonalat. Automatikus vezérlőrendszerük képtelen

»vezérelni«, ha halogatnak és »mozdulatlanul állnak«.”

A bizalom és a bátorság — „természetes emberi ösztönök”

Elgondolkozott-e a Tisztelt Olvasó valaha is azon, miért tűnik az a vágy, hogy hazardírozzunk, az emberi természet ösztönös részének? Az én elméletem az, hogy ez az egyetemes vágy egy olyan ösztön, amely ha helyesen használjuk fel, arra sarkall, hogy fogadjunk önmagunkra, kockáztassunk saját alkotó lehetőségeink számlájára. Az is az elméletemhez tartozik, hogy akik e természetes ösztönüket kudarcra kárhoztatják, elutasítva, hogy alkotó módon éljenek, bátran cselekedjenek, azok „hazardírozási lázba”

esnek, és ők azok, akik a kaszinók szenvedélyes szerencsejátékosai lesznek ... Az, aki nem vállal kockázatot saját adottságainak számlájára, kényszert érez, hogy valami másra fogadjon. Az pedig, aki nem cselekszik bátran, gyakran a palackból próbál bátorságot meríteni. A bizalom és a bátorság — természetes emberi ösztönök, és szükségét érezzük, hogy kifejezzük őket — vagy így, vagy úgy.

Recept: Vegyünk bátorságot, és kövessünk el néhány hibát, hogy szenvedjünk egy kicsit, amikor azt kapjuk, amit érdemelünk. Ne becsüljük le magunkat. „A legtöbb ember

— mondja R. E. Chambers — nem tudja, hogy valójában milyen bátor. A tények azt mutatják, hogy sok potenciális hős — nők, férfiak — kétkedések közepette éli le az életét.

Ha tudnák, hogy valójában milyen belső erőforrásokkal rendelkeznek, ez megadná nekik azt a bátorságot, hogy önmagukra támaszkodva szembenézzenek a napi gondokkal, sőt, még a nagy válságokkal is.” Mindnyájunknak vannak rejtett, belső erőforrásai, de sosem bizonyosodhatunk meg ezek létezéséről, amíg nem cselekszünk — amíg lehetőséget nem adunk nekik, hogy érdekünkben működésbe lépjenek.

Egy másik hasznos tanács: rendszeresen gyakoroljuk, hogy „kis dolgokban” bátran cselekedjünk. Ne várjunk arra, hogy egy súlyos válság idején lehessünk hősök. A mindennapi élethez is kell bátorság. Ha kis dolgokban gyakoroljuk a bátorságot, kifejlesztjük magunkban azt az erőt, azt a képességet, hogy fontosabb dolgokban bátran cselekedjünk.

(4) EMBERSZERETET

A sikeres emberekre jellemző, hogy sokirányú érdeklődést mutatnak embertársaik iránt.

Tisztelik a személyiség méltóságát, és kapcsolataikban emberként kezelik a másikat, nem pedig gyalogosként saját játszmájukban. Elismerik, hogy mindenki Isten gyermeke, és olyan egyedülálló egyéniség, akinek kijár a méltóság és a tisztelet.

Pszichológiailag igazolt tény, hogy az önmagunk irányában megnyilvánuló érzelmeink megfelelnek a mások iránt megnyilvánuló érzelmeinknek. Amikor egy ember mélyebb szeretetet kezd érezni mások iránt, mélyebb szeretetet kezd érezni önmaga iránt is. Az, aki úgy érzi, hogy „az emberek nem túl fontosak”, nem érezhet különösebb önbecsülést, mivel maga is egy az „emberek” közül, és másokat lebecsülve, akaratlanul önmagát is lebecsüli.

Az indokolatlan bűntudat legyőzésének egyik legjobban ismert módszere, ha felhagyunk mások elítélésével. Nem mondunk ítéletet felettük, nem hibáztatjuk őket, nem gyűlöljük őket hibáikért. Egy jobb, és megfelelőbb énképhez jutunk, ha kezdünk másokat értékesnek tartani.

Mások szeretete a sikeres emberek jellemző vonása már csak azért is, mert aki sikeres, az a valóság tényeiből indul ki. Az emberek valóban fontosak. Nem lehet tartósan állatokként vagy gépekként kezelni őket, vagy puszta eszközökként személyes célok eléréséhez. Hitler leckét kapott ebből. Ugyanígy leckét fog kapni minden hatalmaskodó —

akár családi, akár munkahelyi, akár személyes kapcsolatokról legyen szó.

Recept: A recept három előírást tartalmaz. (1) Törekedjünk arra, hogy őszinte tisztelet ébredjen bennünk az emberek iránt, felismerve az igazságot: mindnyájan Isten gyermekei ők, egyedülálló, és megismételhetetlen teremtmények, alkotó lények. (2) Vegyük a fáradságot és éljük bele magunkat mások érzelmeibe, próbáljuk megérteni szempontjaikat, átérezni vágyaikat, szükségleteiket. Elmélkedjünk többet azon, mit akarhat a másik, hogyan érezhet egy-egy helyzetben. Egyik barátom gyakran ugratja feleségét, amikor az az érzelmei iránt érdeklődik. „Szeretsz, drágám?” — kérdi a feleség. „Igen” — így a férj.

— Ahányszor csak eszembejutsz, és elgondolkozom rólad.” Humor ide, humor oda, van ebben egy jó adag igazság. Csak akkor vagyunk képesek bármit is érezni mások iránt, ha

„eszünkbe jutnak” és „elgondolkozunk róluk.” (3) Cselekedjünk úgy, mintha mások nagyon fontosak lennének — hiszen azok —, és bánjunk velük ennek megfelelően.

Másokkal való kapcsolatainkban tiszteljük a másik fél érzéseit. Hajlamosak vagyunk arra, hogy valamiről azzal összhangban vélekedjünk, ahogy bánunk vele.

(5) ÖNBECSÜLÉS

Néhány évvel ezelőtt írtam egy kisebb esszét Carlyle következő mondatáról: „Sajnos a legszörnyűbb hitetlenség — a hitetlenség önmagunkban.” Az esszében a következők olvashatók:

„Az élet csapdái és szakadékai közül az önbecsülés hiánya a leghalálosabb és a legnehezebben legyőzhető. Ez ugyanis olyan csapda, amelyet magunk tervezünk, és saját kezünkkel ásunk meg, kimondva a szavakat: »Felesleges próbálkoznom, úgysem tudom megcsinálni!«

A fegyverletételért drága árat kell fizetnünk. Az egyén számára veszteséget jelent saját anyagi boldogulásában, a társadalom számára pedig veszteséget jelent az elmaradt egyéni hozzájárulás a közös ügyhöz, és hogy nem realizálódik a fejlődésnek egy lehetősége, legyen ez a fejlődés bármilyen csekély is.

Mint orvos, kiemelhetek még egy további, különösnek tűnő szempontot is, amelyet ritkán ismernek fel. Több, mint valószínű, hogy a fentebb idézett szavak Carlyle személyes vallomásának tekinthetők arra a titokra vonatkozóan, amely sziklakemény önérvényesítő

makacssága, robbanékony vérmérséklete, csípős nyelve és szörnyű családi tirannizmusa mögött húzódik.

Carlyle természetesen egy szélsőséges eset. De nem olyankor vagyunk-e kitéve a

»legszörnyűbb hitetlenség« hatásának, amikor csökken a hitünk önmagunkban és nem érezzük magunkat alkalmasnak a feladat végrehajtására, nem akkor van-e az, amikor a legnehezebb velünk másoknak kijönniük, még a hozzánk közel állóknak is?”

Egyszerűen bele kell vésnünk a fejünkbe, hogy az önmagunkról táplált rossz vélemény, önmagunk lebecsülése nem érdem, hanem bűn. Az oly sok házasság felbomlását okozó féltékenység mögött például majdnem mindig az önbecsülés hiánya húzódik meg. A kielégítő önbecsüléssel rendelkező személy nem táplál ellenséges érzelmeket másokkal szemben, nem vezet kereszteshadjáratot, hogy bármit is bebizonyítson, világosan látja a tényeket, nem követelődző másokkal szemben.

Annak a háziasszonynak, aki úgy érzi, hogy egy arcsimító műtét hozzásegíti, hogy férje és gyermekei jobban becsüljék, valójában arra van szüksége, hogy jobban becsülje önmagát. Elmúlik a fiatalság — egy pár ránc, néhány ősz haj — és már elveszett az önbecsülés. A következmény: felfokozott érzékenység, túlfűtött reakciók a családtagok ártatlan észrevételeire és cselekedeteire.

Recept: Ne hordozzunk önmagunkról olyan lelki képet, amely szerint megvert, értéktelen emberek vagyunk. Hagyjunk fel azzal, hogy a helyzetünket mint igazságtalant és sajnálatra méltót dramatizáljuk. Alkalmazzuk az előzőekben ajánlott gyakorlatokat egy megfelelő énkép kialakítására.

A „megbecsülés” szó azt jelenti, hogy becsülni valaminek az értékét. Miért van az, hogy emberek csodálják a csillagokat, a holdat, a tenger végtelenségét, a virágok szépségét vagy a naplementét, ugyanakkor lefokozzák önmagukat? Nem az ember-e mindenek közül a legcsodálatosabb alkotás? Önmagunk értékének a megbecsülése nem önzés, hacsak nem az a meggyőződésünk, hogy önmagunk műve vagyunk, és ezért elismerést érdemelünk. Ne becsüljük le az alkotás eredményét csak azért, mert rosszul használtuk fel. Ne hibáztassuk gyermeteg módon az eredményt saját hibáink miatt, hasonlóan az egyszeri diákhoz, aki dühösen fakadt ki: „Ez az írógép nem tud helyesen írni!”

Az önbecsülés igazi titka ez: Kezdjük el jobban becsülni embertársainkat. Mutassunk tiszteletet minden ember iránt, mert ő Isten gyermeke, és már pusztán ezért „értéket képvisel.” Bánjunk úgy embertársainkkal, mintha értékesek lennének, és meglepő módon növekedni fog az önbecsülésünk is. Mert a valódi önbecsülés nem azokból a nagy dolgokból fakad, amiket tettünk, nem azokból a dolgokból, amiket birtokolunk, nem azokból a benyomásokból, amiket másokra teszünk, hanem hogy önmagunkat olyanként becsüljük és tiszteljük, amilyenek vagyunk. Amikor ezt felismerjük, rá kell jönnünk, hogy ugyanezen oknál fogva másokat is becsülnünk kell.

(6) ÖNBIZALOM

Az önbizalom a siker eredményeként alakul ki bennünk. Amikor először kezdünk valamilyen vállalkozásba, feltehetően csekély az önbizalmunk, mert még nem tanultuk meg saját tapasztalatból, hogy sikeresek tudunk lenni. Ez igaz arra, amikor kerékpározni tanulunk, amikor tanulunk több ember előtt beszélni, vagy tanulunk operálni. Szó szerint igaz, hogy a siker — sikert szül. Még a legkisebb siker is szolgálhat lépcsőfokként egy nagyobb sikerhez. A bokszolók menedzserei nagyon óvatosan „hozzák fel” a védencüket.

Úgy szervezik a mérkőzéseket, hogy azok a sikeres tapasztalatok fokozatosan erősödő

sorát képezzék. Mi is használhatjuk ezt a technikát, vagyis alkalmazhatjuk a fokozatosság elvét: először — sikerek a kis dolgokban.

Egy másik fontos technika, hogy gondolatban felidézzük a múlt sikereit és elfeledkezünk a kudarcokról. Feltételezhetően ez az, ahogyan mind az emberi, mind az elektronikus agy is működik. A gyakorlat nem azért növeli a hozzáértést és a sikert —

legyen szó kosárlabdáról, golfról, lópatkolásról vagy üzleti vállalkozásról — mert az

„ismétlésnek” önmagában értéke lenne. Ha így volna, akkor a tévedéseinket „tanulnánk meg”, nem pedig a „találatainkat”. Az például, aki tanul lovat patkolni, először alighanem többet fog a szög mellé ütni, mint a szögre. Ha pusztán az ismétlés lenne a titka annak,

hogyan javíthatja a kovácsinas hozzáértését és ügyességét, a gyakorlás inkább csinálna belőle „melléütési szakembert”, mint kovácsmestert, mert ez volt az, amit az indulásnál többet „gyakorolt”. Bár előfordulhat, hogy az elején tíz esetből kilencszer melléütünk, a gyakorlattal csökken a tévedéseink száma, és növekszik a találatoké. Ez azért van, mert az agyban lévő „számítógép” a sikeres próbálkozásra emlékszik, ezt erősíti fel, és elfelejti a sikerteleneket.

Ez az a mód, ahogy az elektronikus számítógép és a mi sikermechanizmusunk is megtanulja, hogyan lehet sikeres.

Ennek ellenére mit teszünk a legtöbben? Emlékezve a kudarcainkra és elfelejtve a sikereinket, szétromboljuk az önbizalmunkat. Nem elég az, hogy emlékszünk a kudarcainkra, érzelmeinkkel szinte „belevéssük” ezeket a tudatunkba, elítéljük magunkat.

Szégyent és bűntudatot érezve (mellesleg mindkettő kifejezetten egoista, én-központú érzés) ostorozzuk magunkat, és az önbizalom eltűnik.

Teljesen mindegy, hányszor voltunk sikertelenek. Ami számít, az a sikeres próbálkozás.

Erre kell emlékeznünk, ezt kell erősítenünk magunkban, ezen kell gondolatban elidőznünk. Charles Kettering azt mondta, hogy annak a fiatalnak, aki kutató akar lenni, késznek kell lennie, hogy 99 esetben kudarcot valljon, mielőtt egyszer sikeres lesz, és ez nem vezethet önbizalmának elvesztéséhez, belső válságához.

Recept: Tanuljunk a tévedéseinkből és a hibáinkból, aztán felejtsük el őket! Tudatosan idézzük fel és képzeljük élénken magunk elé korábbi sikereinket! Mindenki volt már sikeres valamikor és valamiben. Amikor nekilátunk egy új feladatnak, idézzük fel azt az érzést, ami valamelyik korábbi sikerünk kapcsán elfogott, bármilyen kicsi is volt az a siker.

Dr. Winfred Overholser, a Szent Erzsébet kórház igazgatója, azt mondta, hogy a bátor pillanatok felidézése segít visszanyerni hitünket önmagunkban. Azt is mondta, hogy sokan vannak, akik hajlamosak arra, hogy néhány kudarc törölje sikereik emlékét. Ha rendszeresen felidézzük emlékezetünkben bátor pillanatainkat, meglepve fogjuk látni, hogy merészebbek vagyunk, mint gondolnánk. Dr. Overholser azt tanácsolja, hogy rendszeresen, és lehetőleg minél élénkebben idézzük fel magunkban korábbi sikereinket, bátor pillanatainkat, mert ez a „gyakorlat” rendkívüli módon segíthet bennünket, amikor meginog az önbizalmunk.

(7) ÖNMAGUNK ELFOGADÁSA

Nincs igazi siker, nincs igazi boldogság, amíg az egyén legalább bizonyos mértékig nem kész arra, hogy önmagát olyannak fogadja el, amilyen. A világon azok a legszerencsétlenebbek, akik állandóan igyekeznek meggyőzni önmagukat és másokat arról, hogy ők valaki mások, mint akik lényegüknél fogva. Nincs nagyobb megkönnyebbülés és elégedettség annál, amit akkor érez az ember, amikor végül feladja a sémákat, a színlelést, és kész arra, hogy önmaga legyen. Az önkifejezésből fakadó siker gyakran elkerüli azokat, akik arra törekednek, hogy „valakik” legyenek, és majdnem szinte magától jön, amikor valaki kész arra, hogy elengedje magát és „önmaga legyen”.

Az énképünk megváltoztatása nem jelenti énünk megváltoztatását vagy javítását, csupán az önmagunkról kialakított lelki képünk, önértékelésünk, énünkről kialakított felfogásunk megváltoztatását. Az a megdöbbentő változás, ami a megfelelő és realisztikus énkép kialakítását követi, nem az önátalakítás eredménye, hanem az önfelismerés, az önfelfedezés következménye. Az „énünk” most is, mint mindig az, ami volt. Nem mi alkottuk meg. Nem változtathatjuk meg. Azonban felismerhetjük és képesek lehetünk arra, hogy a legtöbbet hozzuk ki abból, ami, azáltal, hogy hiteles lelki képet alkotunk magunknak arról, milyen a valódi énünk. Nincs értelme, hogy „valaki más” próbáljunk lenni. Azok vagyunk, aki vagyunk — most. Valakik vagyunk és nem azért, mert

dollármilliókat keresünk, és nem azért, mert a mi kocsink a legmenőbb a szomszédságban, és nem azért, mert megnyertünk valamilyen mérkőzést, hanem mert Isten saját képére teremtett minket.

A legtöbben jobbak, okosabbak, erősebbek, hozzáértőbbek, ügyesebbek vagyunk —

méghozzá most —, mint ahogy hisszük.

Egy jobb énkép kialakítása nem hoz létre bennünk új képességeket, tehetségeket, erőket, hanem felszabadítja, aktivizálja azokat.

Megváltoztathatjuk a személyiségünket, de nem változtathatjuk meg az alapvető

énünket. A személyiség az „én” eszköze, megnyilatkozása, gyújtópontja a környezettel való kapcsolatunkban. Mindazoknak a szokásainknak, beállítottságainknak, tanult képességeinknek összege, amelyeket módszerként alkalmazunk, hogy kifejezzük önmagunkat.

„MI” nem a hibáink vagyunk

Önmagunk elfogadása azt jelenti, hogy egyezségre jutunk magunkkal, olyannak vesszük magunkat, amilyenek most vagyunk, hibáinkkal, tévedéseinkkel, előnyös és erős oldalainkkal együtt. Az önelfogadás azonban könnyebb, ha rájövünk, hogy ezek a negatív vonások csak hozzánk tartoznak, de nem ezek összege adja ki azt a valakit, akik vagyunk.

Sokan azért riadnak vissza az egészséges önelfogadástól, mert önmagukat a hibáikkal azonosítják. Elkövettünk egy hibát, de ez nem jelenti azt, hogy a hiba mi vagyunk.

Előfordulhat, hogy nem megfelelően és nem kielégítően tudjuk magunkat kifejezni, de ez nem jelenti azt, hogy mi magunk „nem érünk semmit”.

Ahhoz, hogy hibáinkat és tévedéseinket kijavíthassuk, először fel kell ismernünk őket.

A tudáshoz vezető első lépés annak elismerése, hogy bizonyos területeken tudatlanok vagyunk. Az első lépés az erősödéshez vezető úton — gyengeségünk felismerése. Minden vallás azt tanítja, hogy az üdvözüléshez vezető első lépés annak beismerése, hogy bűnösök vagyunk. Az ideális önkifejezés irányába, mint a cél irányába vezető út során — mint minden célmegvalósító helyzetben — a negatív visszacsatolás adatai segítenek abban, hogy módosítsuk a pályánkat.

Ez megkívánja, hogy beismerjük és elfogadjuk azt a tényt, hogy személyiségünk, vagyis „megnyilatkozott énünk” — vagy ahogy a pszichológus nevezi — „tényleges énünk”, mindig tökéletlen és elmarad az eszményitől.

Senkinek sem sikerült eddig, akár egy egész élet erőfeszítésével sem teljességgel kifejezni és realizálni a valós ÉN-ben rejlő lehetőségeket. A tényleges vagy megnyilatkozó énünkkel sosem merítjük ki mindazokat a lehetőségeket és erőket, amelyek a valós énünkben rejlenek. Mindig van még mit tanulnunk, mindig teljesíthetünk jobban, viselkedhetünk jobban. A tényleges én szükségszerűen mindig tökéletlen. Az életünk során mindig halad egy ideális cél felé, de azt sosem éri el. A tényleges én nem statikus, hanem dinamikus valami. Sosem teljes, sosem befejezett, mindig a fejlődés állapotában van.

Nagyon fontos, hogy elfogadjuk ezt a tényleges ént a maga tökéletlenségeivel, mert ez az egyetlen „jármű”, amivel rendelkezünk életünk utazásához. A neurotikusok elutasítják a tényleges ént, gyűlölik, mert nem tökéletes. Helyette egy olyan költött, eszményi ént próbálnak alkotni, amelyik tökéletes, és már „beérkezett”. Az a próbálkozás, hogy fenntartsuk az ámítást és a mesét, nemcsak óriási lelki feszültség, lelki teher, hanem állandó kiábrándulás, állandó sikertelenségérzés forrása is, mert egy valós világban egy költött énnel próbálunk működni. Egy postakocsi lehet nem a legkívánatosabb utazási eszköz, de egy valóságos postakocsi sokkal elfogadhatóbban visz bennünket egyik helyről a másikra, mint egy, csak a költői fantáziában élő sugárhajtású légibusz.

Recept: Fogadjuk el magunkat olyannak, amilyenek vagyunk, és kezdjük ott, ahol vagyunk. Tanuljuk meg érzelmileg tolerálni a bennünk lévő tökéletlenségeket. Szükséges, hogy tudatosan elismerjük a hiányosságainkat, de romboló hatású, ha gyűlöljük magunkat miattuk. Tegyünk különbséget az „énünk” és a viselkedésünk között. Aki „MI” vagyunk, az nem omlott össze, nem értéktelen csak azért, mert hibákat vétettünk, letértünk az útról, mint ahogy egy írógép sem értéktelen attól, ha hibásan ír le valamit, vagy egy hegedű sem értéktelen, ha néha hamis hangokat hallat. Ne gyűlöljük magunkat azért, mert nem vagyunk tökéletesek. Nagy számban élnek társaink ezen a földön, akik mind-mind tökéletlenek. Senki sem tökéletes, és aki annak akar látszani, csak önmagát csapja be.

„Valakik” vagyunk, méghozzá most

Sokan azért gyűlölik és utasítják el önmagukat, mert biológiailag teljesen természetes vágyakat éreznek és tapasztalnak önmagukban. Mások azért utasítják el önmagukat, mert nem felelnek meg a divatnak, a fizikai arányok éppen elfogadott normáinak. Még emlékszem a húszas évekre, amikor sok nő szégyellte, hogy melle van. A fiús alak volt a divat, és a kebel — tabu. Ma sok fiatal lány azért idegeskedik és szorong, mert mellbősége kisebb, mint 40 hüvelyk. A húszas években a nők azzal jöttek hozzám, hogy „csináljon belőlem valakit úgy, hogy kisebbek lesznek a melleim”. A mai igény: „Csináljon belőlem valakit, megnagyobbítva a mellemet!” Az identitás-, az azonosságkeresés — vagyis az a vágy, hogy önmagunk legyünk — az a belső ösztönzés, hogy legyünk „valaki”, egyetemes emberi vonás, de tévedünk, ha ezt a konformitásban véljük megtalálni. Vagyis abban, hogy másokhoz hasonlatosak legyünk, hogy mások jóváhagyását bírjuk, hogy tárgyakkal, státusszimbólumokkal vesszük magunkat körül. Sokan azt mondják: „Mivel sovány (kövér), magas (alacsony) stb. vagyok, egy senki vagyok.” Ehelyett ezt mondjuk magunknak: „Nem vagyok tökéletes, lehetnek gyengéim és hibáim, letérhettem az útról, állhat még hosszú út előttem, de valami vagyok és megpróbálom a legtöbbet kihozni ebből a valamiből.”

„Annak a fiatalnak, aki azt mondja: »Senki vagyok«, nem sok a hite” — mondja E. W.

Bok. „Az a fiatalember gondolkozik helyesen, aki azt mondja: »Minden vagyok«, aztán nekilát, hogy bebizonyítsa ezt. Ha emberek így gondolkoznak, az nem jelenti, hogy önteltek, önzők lennének. Gondolkozzanak így. Elég számunkra, ha tudjuk: ez bizalmat, hitet, magabiztosságot jelent, Isten megnyilatkozásának kifejezése bennünk, emberekben.

Ő ezt mondja: »Menj és végezd el a munkámat!« Menj és csináld! Mindegy, hogy mi az.

Csináld, de csináld olyan kedvvel, olyan lendülettel, olyan szorgalommal és állhatatossággal, ami legyőzi az akadályokat és félresöpri az elbátortalanodást!”

Fogadd el önmagad, légy önmagad! Nem vagy képes megvalósítani mindazokat a lehetőségeket és képességeket, ami abban az egyedülálló, sajátos valamiben lakozik, akit úgy hívnak, hogy „TE”, ha hátat fordítasz neki, szégyelled és elutasítod, hogy elismerd.

9. fejezet:

A kudarcmechanizmus:

hogyan kényszerítsük, hogy nekünk dolgozzék, ne pedig ellenünk?

A gőzkazánon van egy műszer, ami mutatja, ha a nyomás veszélyes értéket ér el.

Felismerve a potenciális veszélyt, lehetőség van megfelelő intézkedésekre, és a veszély elhárul. A zsákutcák és a járhatatlan utak okozhatnak kényelmetlenséget, lassíthatják a haladásunkat célunk felé, de csak akkor, ha nincsenek világosan megjelölve, vagy ha nem ismerjük el őket annak, amik. Ha viszont ismerjük a közlekedési jelzéseket, és módosítjuk

az útvonalunkat, a zsákutcát és a hasonló akadályokat jelölő táblák segíthetik, hogy gyorsabban érjünk célba.

Az emberi szervezetnek is megvannak a maga „tilos lámpái” és „vészjelzései”. Ezeket az orvosok tüneteknek vagy szindrómáknak nevezik. A betegek hajlamosak arra, hogy a tüneteket bajként fogják fel: a láz, a fájdalom stb. „rossz”. Valójában ezek a negatív jelzések a beteg érdekét szolgálják, de csak akkor, ha annak ismeri el ezeket, amik, és megfelelő változtatásra is képes. Ezek a tünetek azok a „nyomásmérők”, azok a „tilos lámpák”, amelyek segítenek fenntartani a szervezet egészségét. A vakbélgyulladással járó fájdalmak tűnhetnek a beteg számára rossznak, valójában a fennmaradást szolgálják. Ha nem érezne fájdalmat, semmit sem tenne azért, hogy megoperálják.

A kudarctípusú személyiségnek szintén megvannak a maga tünetei. Képeseknek kell lennünk felismerni magunkban a kudarctüneteket, hogy tehessünk valamit. Amikor megtanulunk felismerni bizonyos személyiségjegyeket, a kudarc „jelzőtábláiként” ezek a tünetek automatikusan negatív visszacsatolásként fognak működni, és segíteni fognak bennünket a jobbítás útján. Nem elég azonban csupán „tudatában” lennünk ezeknek a tüneteknek, hiszen mindenki „érzi” őket. „Nemkívánatosaknak” kell minősítenünk őket, olyasmiknek amiket nem akarunk, és ami a legfontosabb, mélyen és őszintén meg kell magunkat győzni arról, hogy ezek a dolgok nem hoznak számunkra boldogságot.

Senki sincs védve ezek ellen a negatív érzések ellen. Időről időre még a legsikeresebb személyiségek is tapasztalják őket. A fontos az, hogy azoknak kell elismernünk őket, amik, és határozott lépéseket kell tennünk irányuk megváltoztatására.

A kudarc képe

Tapasztalataim szerint a következő érzések azok, amelyek „negatív visszacsatolásként”

jelzik, hogy baj van:

KUDARCÉLMÉNY, REMÉNYTELENSÉG, HIÁBAVALÓSÁG, AGRESSZIVITÁS, MAGABIZTOSSÁG

HIÁNYA,

MAGÁNYOSSÁG,

BIZONYTALANSÁG,

SÉRTŐDÖTTSÉG, KIÁBRÁNDULTSÁG.

A megértés meghozza a gyógyulást

Senki sem dönt szándékosan, előre megfontoltan úgy, hogy kifejleszti magában ezeket a negatív vonásokat. Ezek nem történnek „csak úgy”. Nem tekinthetők az emberi természet tökéletlenségének sem. Ezeket a hátrányos vonásokat a szervezet eredetileg egyfajta „módszerként”, „eszközként” adaptálta a nehézségek és a problémák megoldására. Azért alkalmazzuk őket, mert tévesen „kiutat” látunk bennük valamilyen nehézségből. A negatívumoknak értelme és célja van, noha ezek hamis premisszákon nyugszanak. Egyfajta „életvitelt” reprezentálnak számunkra. Emlékezzünk arra, hogy az emberi természet egyik legerősebb törekvése, hogy megfelelően reagáljon. Ezeket a kudarctüneteket nem orvosolhatjuk akaraterővel, hanem csak megértéssel: ha képesek vagyunk

belátni,

hogy

problémáink

megoldásában

eredménytelenek,

„működésképtelenek” és mint reakciók, nem megfelelőek. Az igazság felismerése segít, hogy megszabaduljunk tőlük. Ha képesek vagyunk látni az igazságot, ugyanazok az ösztönös erők, amelyek első reakcióként rászorítottak az alkalmazásukra, most abban fognak segíteni nekünk, hogy megszabaduljunk tőlük.

(1) KUDARCÉLMÉNY

A kudarcélmény érzése akkor hatalmasodik el rajtunk, ha nem tudunk elérni egy fontos célt, vagy egy erős vágyunk megvalósítása elháríthatatlan akadályokba ütközik. Kisebb-nagyobb mértékben mindnyájunknak része van kudarcélményekben azon egyszerű oknál fogva, hogy emberek vagyunk, vagyis tökéletlenek, befejezetlenek, hiányosak. Éveink

számának növekedésével lassan megtanuljuk, hogy tetteink sosem lehetnek olyan jók, mint a szándékaink. Megtanuljuk elfogadni azt a tényt, hogy a tökéletesség szükségtelen, legfeljebb a művészetben követendő eszmény, és a jó közelítés a gyakorlati élet szempontjából teljesen kielégítő. Megtanuljuk, hogy bizonyos mennyiségű kudarcot elviseljünk anélkül, hogy a lelki egyensúlyunk felborulna.

A kudarcélmény csak akkor válik a kudarc tünetévé, ha túlfűtött, negatív érzelmeket, mély elégedetlenséget, a hiábavalóság keserű érzését váltja ki.

A krónikus kudarcélmény általában annak jele, hogy a magunk elé tűzött céljaink irreálisak vagy az önmagunkról kialakított képünk nem megfelelő, de jelentheti mind a kettőt.

Gyakorlati célok, kontra perfekcionista, „tökéletes” célok

Barátai szemében Jim S. sikeres ember volt. Egyszerű hivatalnokból lett a cég elnökhelyettese. Jól golfozott. Volt egy csodálatos felesége, két gyermeke, akik szerették őt. Ennek ellenére krónikusan sikertelennek érezte magát, mert tényleges sikerei elmaradtak irreális céljaitól. Maga semmiképen sem volt tökéletesnek mondható, de annak kellett volna lennie. Már elnöknek kellett volna lennie. Tökéletes apának, tökéletes férjnek kellett volna lennie, feleségének nem lett volna szabad okot találnia arra, hogy ne érthessen vele egyet, gyermekeinek nem lett volna szabad rosszul viselkedniük. Eltalálnia a bolha lábát, neki nem volt elég. Neki a bolha lábán lévő pattanást kellett eltalálnia.

„Önnek azt a technikát kell alkalmaznia minden ügyben, amit Jackie Burke ajánl a golfban” — mondtam neki. „Azaz, nem azon kell igyekeznie, hogy egy hosszú ütéssel pontosan beletaláljon a lyukba, hanem egy akkora területet kell megcéloznia, mint mondjuk egy mosdókagyló. Ez leveszi önről a feszültséget, felszabadítja önt, és lehetővé teszi, hogy jobb legyen a teljesítménye. Ha ez a tanács elég jó a professzionális golfozóknak, elég jó kell, hogy legyen önnek is.”

Akinek az önmagát beteljesítő jóslata biztossá tette a kudarcot

Harry N. más volt. A siker külső szimbólumai közül semmit sem sikerült elnyernie.

Mégis számtalan lehetősége volt, amelyek közül mindent elügyetlenkedett. Három esetben már-már sikerült megszereznie a kívánatos állást, de minden esetben „közbejött valami”

— valami, ami megakadályozta a sikert, amikor az már karnyújtásnyira volt. Két esetben volt kiábrándulással végződő szerelmi kapcsolata.

Az énképe szerint ő egy értéktelen, ügyetlen, alacsonyabb rendű személy volt, akinek nem volt joga a sikerre, vagy arra, hogy élvezze az élet kellemes dolgait, és akaratlanul is arra törekedett, hogy méltó legyen ehhez a szerephez. Úgy érezte, nem az a típus, aki sikeres lehet, és mindig csinált valamit, hogy ez a jóslata valahogy beteljesedjék.

A kudarcélmény, mint problémák megoldásának módja, nem működik

A kudarcélményhez kapcsolódó érzések, az elégedetlenség, az agresszivitás, a megoldásnak olyan útjai, amelyeket még gyermekként tanultunk meg. Ha a gyermek éhes, elégedetlenségét sírással fejezi ki. Ilyenkor a semmiből, varázslatos módon megjelenik egy meleg, simogató kéz, és tejet hoz. Ha kényelmetlenül érzi magát, ismét kifejezi a status quóval kapcsolatos elégedetlenségét, és varázslatos módon ismét megjelenik ugyanaz a kéz és megoldja a problémát, kényelmet teremtve számára. Sok gyermek aztán tovább alkalmazza ezt a módszert, kifejezve a kudarcélménnyel kapcsolatos érzelmeit, a túlságosan aggódó szülőkkel oldatja meg a problémáit. Mindössze arra van szükség, hogy sikertelennek, elégedetlennek érezzék magukat, a problémájuk máris meg van oldva.

Mindez működik a csecsemőknél és a gyermekek egy részénél, de nem működik a felnőttek világában. És mégis — sokan közülünk megpróbálkoznak vele. Kifejezve

elégedetlenségüket, haragjukat az élettel szemben, nyilvánvalóan azt remélik, hogy az élet megsajnálja őket, gyorsan a segítségükre siet, és ha már elég rosszul érzik magukat, megoldja a problémáikat. Jim S. öntudatlanul is a gyermek technikáját alkalmazta abban a reményben, hogy valamilyen varázslatos kéz meg fogja számára hozni azt a tökéletességet, amelyre vágyott. Harry N. olyannyira „begyakorolta” már a kudarcélményhez kapcsolódó érzelmeket, hogy a vereség érzése már szokásként kísérte.

Ezeket belevetítette a jövőbe, és várta, hogy sikertelen legyen. Szokásává vált defetista érzelmei egy olyan kép kialakítására vezettek önmagáról, ami szerint ő csak veszítem képes. A gondolatok és az érzelmek együtt mozognak. Az érzelmek képezik azt a talajt, amelyben a gondolatok és elképzelések kisarjadnak és növekednek. Ez az oka annak, hogy e könyvben állandóan találkozunk azzal a tanácscsal, hogy képzeljük el, hogyan éreznénk, ha sikeresek lennénk, akkor pedig — miért ne kezdenénk most felidézni ezt az érzést?

(2) AGRESSZIVITÁS

A túlcsurranó és rosszul irányított agresszivitás úgy követi a kudarcélményt, mint ahogyan az éjszaka követi a nappalt. Ezt meggyőzően bizonyította a Yale Egyetem kutatóinak egy csoportja a „Frustration and Aggressiveness” című könyvben. [19]

Maga az agresszivitás nem abnormális viselkedés, mint ahogy néhány pszichiáter korábban gondolta. Az agresszivitás, ez az érzelmi gőznyomás, elengedhetetlen a cél eléréséhez. Támadószellemtől áthatva, határozottan kell utánajárni annak, amit akarunk, és semmiképpen

sem

valamiféle

védekező,

tapogatódzó

módon.

Megfelelő

támadószellemmel felvértezve kell küzdenünk a problémákkal. Pusztán az a tény, hogy van egy fontos célunk, már elég ahhoz, hogy megfelelő nyomás jöjjön létre az érzelmek gőzkazánjában, és agresszív erőket hívjon életre. De bekövetkezhet a baj, ha célunk követésében kudarc ér, a megvalósítás akadályokba ütközik. Az érzelmek gőznyomása igen nagy, és valamilyen megnyilvánulási lehetőséget keres. Ha rossz irányban szabadul ki, vagy nem tud hasznos munkát végezni, romboló erővé válik. Az a dolgozó, aki orrba szeretné vágni a főnökét, de nem meri, hazamenve ráförmed a feleségére vagy a gyerekeire, belerúg a macskájába. De agresszivitását fordíthatja maga ellen, mint ahogy egy bizonyos skorpiófajta Dél-Amerikában önmagát csípi és öli meg a mérgével, ha feldühödik.

Ne csapkodjunk vakon, összpontosítsuk a tüzet!

A kudarctípusú személyiség támadószellemét nem valamilyen értékes cél megvalósítására veti be. Maga ellen irányítva olyan önrontó csatornákba terelve hasznosítja, mint amilyen a magas vérnyomás, az aggódás, a túlzott dohányzás, a gyomorfekély, az egyfajta belső kényszertől hajtott abnormálisan sok munka. De fordíthatja mások irányába is ingerlékenység, gorombaság, pletykálkodás, kötekedés és bűnöskeresés formájában.

Vagy ha céljai irreálisak és megvalósíthatatlanok, a megoldás az ilyen típusú ember számára: „még keményebben nekifeszülni”. Vagyis , amikor fejjel betonfalba ütközik, öntudatlanul arra a következtetésre jut, hogy a fejével még keményebben kell vernie a falat.

Az agresszióra adott helyes válasz nem az, hogy próbáljuk gyökerestől kitépni magunkból ezt a magatartást, hanem az, hogy megértjük a lényegét, és megnyilatkozásának megfelelő csatornákat biztosítunk. Nemrég Konrad Lorentz, a híres állatpszichológus elmondta, hogy az állatok viselkedésének sokéves tapasztalata szerint az agresszív viselkedés alapvető és általános, és az állatok nem képesek vonzalmat érezni vagy kimutatni, amíg nem találnak megfelelő csatornákat agresszivitásuk levezetésére. Dr.

Emmanuel K. Schwartz azt mondta, hogy Dr. Lorentz felfedezésének óriási jelentősége

van az ember magatartásának megértése szempontjából, és elvezethet az emberi kapcsolatokra vonatkozó nézeteink teljes átértékeléséhez. A kutatások azt bizonyítják —

mondta —, hogy megfelelő és kulturált csatornákat találni az agresszivitás megnyilatkozására legalább olyan fontos, ha nem fontosabb, mint csatornákat találni a szeretet, a gyengédség kinyilvánítására.

A tudás hatalmat ad

Pusztán a folyamat mechanizmusának megértése már segít az egyénnek, hogy kézben tartsa a „kudarcélmény–agresszivitás” ciklust. A rosszul irányított agresszivitás valójában próbálkozás, hogy bármilyen cél irányában történő, válogatás nélküli csapkodással találjuk el az eredeti, egyetlen célt. Ez a módszer használhatatlan, nem működik. Nem oldhatunk meg úgy egy problémát, hogy helyette egy halom másikat csinálunk. Ha úgy érezzük, hogy valakire rá kell förmednünk, álljunk meg, és tegyük fel magunknak a kérdést:

„Lehet, hogy csupán a kudarcélmény dolgozik bennem? Mi a kudarcélmény érzésének forrása?” Ha belátjuk, hogy a reakciónk nem megfelelő, ezzel jelentős utat tettünk meg abba az irányba, hogy kézben tudjuk tartani a helyzetet. Amikor valaki goromba velünk, kihúzza belőlünk a fullánkot, ha átlátjuk, hogy nem szándékosságról van szó, hanem egy automatikus mechanizmus működéséről: a másik lefújja azt a gőzt, amit valamilyen cél eléréséhez nem tudott felhasználni. Sok autóbaleset közvetett oka a „kudarcélmény–

agresszió” mechanizmus. Ha legközelebb valaki goromba velünk a forgalomban, próbáljuk ki a következőt: Ahelyett, hogy agresszívek lennénk, és ezzel veszélyt hoznánk magunkra, mondjuk magunknak a következőt: „A szegény fickó személy szerint nem akarhat rosszat nekem, hiszen nem is ismer. Lehet, hogy a felesége reggel megégette a pirítósat, vagy nem tudja fizetni a lakbérét, de lehet, hogy a főnöke készítette ki idegileg”.

Biztonsági szelepek az érzelmi túlnyomás lefújására

Amikor akadályoztatva vagyunk egy fontos cél elérésében, olyanok vagyunk, mint egy teljes nyomásra felfűtött gőzmozdony, amelynek nincs hová mennie. Szükségünk van egy biztonsági szelepre, amelyen keresztül lefújhatjuk a fölös érzelmi „gőznyomást”. A testgyakorlatok, a fizikai erőfeszítés bármely formája kiválóan alkalmas az agresszivitás levezetésére: jó hosszú, tempós séták, túrák, fekvőtámaszok, súlyzógyakorlatok ...

Különösen jók azok a játékok, ahol valamit el kell találni vagy valamit ütni kell. Ilyen a golf, a tenisz, a tekézés, a zsákbokszolás. A kudarcélményt szenvedő nők közül sokan ösztönösen felismerték a nehéz izomgyakorlatok értékét az agresszivitás levezetésében, amikor — miután „kiborultak” — rendezni kezdik a bútorokat, átrendezik a lakást. Egy másik jó módszer, hogy kiírjuk magunkból a haragot. Írjunk egy levelet annak, aki feldühített, aki miatt kudarcot érzünk. Engedjük ki a fékeket! Ne hagyjunk semmit szó nélkül, csak a képzeletre bízva. Mindezt írjuk le. Aztán égessük el a levelet!

Az agresszivitás felhasználásának legjobb csatornája azonban az, amire ki lett találva

— dolgozzunk egy cél megvalósításán. A munka egyike a legjobb gyógymódoknak, a zavart lélek egyik legjobb nyugtatója.

(3) MAGABIZTOSSÁG HIÁNYA

A magabiztosság hiányának alapja az a belső meggyőződésünk, hogy alkalmatlanok, értéktelenek vagyunk. Ha úgy érezzük, hogy nem felelünk meg a velünk szemben támasztott követelményeknek, elveszítjük a biztonságérzetünket. A magabiztosság hiánya elsősorban nem abból fakad, hogy belső tartalékaink és képességeink nem megfelelőek, hanem abból, hogy rossz mércét alkalmazunk. Valóságos képességeinket egy elképzelt, eszményi, tökéletes énnel hasonlítjuk össze. Ha önmagunkról abszolútumokban gondolkozunk, ez csak csökkenti bennünk a biztonságérzetet.

A magában nem bízó egyén úgy érzi, „jónak” kellene lennie — pont! „Sikeresnek”

kellene lennie — pont! „Boldognak”, hozzáértőnek, higgadtnak kellene lennie — pont!

Mindez igen értékes célkitűzés. De ezekről a legkevésbé kellene elvont abszolútumokként gondolkodni. Inkább elérendő célokként kellene foglalkozni velük, olyan célokként, amelyek felé csak fokozatosan haladhatunk, és nem olyasmikként, amiknek „lenniük kellene”.

Mivel az ember cél felé törekvő lény, az ÉN csak akkor valósíthatja meg önmagát, ha az egyén halad valami felé. Emlékezzünk a biciklista példájára az előző fejezetben! Az ember csak akkor képes megőrizni az egyensúlyát, higgadtságát, tartását, magabiztosságát, ha halad a célja felé vagy keresi az elérendő célt. Ha úgy gondolkozunk magunkról, mint aki elérte a célját, mozdulatlanná válunk, elveszítjük azt a magabiztosságot és egyensúlyt, amit akkor érzünk, amikor valami felé haladunk. Az az ember, aki meg van győződve, hogy ő abszolút értelemben „jó”, nemcsak nélkülözi az ösztönzést arra, hogy jobb legyen, hanem elveszti a magabiztosságát, mivel védenie kell a képmutatását és a csalását. „Az, aki azt hiszi, hogy »beérkezett«, elvesztette számunkra a »hasznosságát«” — mondta nekem egy nagy cég vezetője. Amikor valaki „jó”-nak nevezte, Jézus megdorgálta: „Miért mondasz engem jónak? Senki sem jó, csak egy, az Isten.” Szt. Pált általában „jó”

embernek tartják, mégis ez volt a véleménye: „én enmagamról nem gondolom, hogy már elértem volna: De egyet cselekszem . . . czélegyenest igyekszem …”

Álljunk szilárd talajon!

Rendkívül bizonytalan dolog, ha valaki egy torony hegyes csúcsán próbál megállni.

Lélekben szálljunk le a magasból, és nagyobb biztonságban fogjuk magunkat érezni.

Ennek a jelenségnek vannak nagyon is gyakorlatias vonatkozásai. Magyarázatot nyújt az „esélytelenek pszichológiájára” a sportban. Amikor egy csapat már „bajnokként” kezdi elképzelni magát, már nincs olyasmi, amiért küzdenie kellene. A bajnokok védenek valamit, próbálnak bizonyítani valamit. Az esélytelenek harcolnak valamiért, ezért gyakran okoznak meglepetést.

Ismertem egy bokszolót, aki kiválóan küzdött, amíg bajnok nem lett. A következő

csatában elvesztette bajnoki címét. Ezt követően ismét keményen harcolt és visszanyerte a címet. Egy bölcs menedzser ezt mondta neki: „Bajnokként ugyanolyan jól fogsz küzdeni, mint kihívóként, ha egy dolgot jól az eszedbe vésel. Amikor a ringbe lépsz, nem a bajnoki címet véded, hanem harcolsz a megszerzéséért. Nem rendelkezel vele. Letetted a ring mellé, amint átbújtál a kötél alatt.”

Az a lelki beállítottság, amely a magabiztosság hiányát szüli — egy „mód”. A valóság helyettesítésének módja — színleléssel, pózolással. Annak módja, ahogyan másoknak próbáljuk bizonyítani saját felsőbbrendűségünket. De ez bumerángként visszaüt. Ha már most tökéletesek vagyunk és magasabb rendűek, akkor nincs miért küzdenünk, csatáznunk, igyekeznünk. Ha nagyon keményen igyekeznénk, ez azt bizonyítaná, hogy nem vagyunk „magasabb rendűek” — így hát „nem igyekszünk”. Ezzel elvesztettük a csatát — elvesztettük az elszántságunkat, hogy nyerni akarjunk.

(4) MAGÁNYOSSÁG

Mindnyájunkkal megesik, hogy időnként magányosnak érezzük magunkat. Ez természetes büntetés azért, hogy emberek és egyének vagyunk. Ezért csak a szélsőséges és krónikus magányosság — vagyis az érzés, hogy el vagyunk vágva, el vagyunk idegenedve másoktól — tekinthető a kudarcmechanizmus működési tünetének.

A magányosságnak ez a fajtája az élettől való elidegenedés következménye. Ez nem más, mint az ember valódi énjétől való elszakadás magányossága. Aki saját valódi énjétől idegenedik el, az elvágja magát azoktól az alapvető „kapcsolatoktól”, amelyek az élethez

kötik. A magányos ember gyakran egy ördögi körben mozog. Az énjétől való elidegenedés következtében emberi kapcsolatai nem kielégítőek — társadalmi remetévé válik. Ezzel elvágja magát attól a fontos lehetőségtől, hogy megtalálja önmagát, feloldódva a másokkal együtt végzett közös tevékenységben. Amikor együtt dolgozunk, együtt örülünk másokkal, ez segít, hogy elfeledkezzünk önmagunkról. Az ösztönző eszmecserék, a közös játék, a közös szórakozás, az együttes erőfeszítés egy közös ügy érdekében — mindez segít, hogy a látszat fenntartása helyett egy rajtunk kívül álló valami iránt ébredjen bennünk őszinte érdeklődés. Jobban megismerve embertársainkat, kevésbé érezzük szükségét annak, hogy színleljünk. Lazítunk, „kiengedünk”, és természetesebbé válunk. Minél inkább ezt tesszük, annál kevésbé érezzük úgy, hogy viselkedésünkben szükségünk lenne a tettetésre, a színlelésre, annál kényelmesebben fogjuk magunkat érezni azáltal, hogy önmagunkat adjuk.

A magányosság, az elkülönülés olyan „módszer”, amely nem működik

A magányosság — egy módszer az önvédelemre. Kapcsolataink másokkal —

különösen érvényes ez az érzelmi kapcsolatokra — el vannak vágva, méghozzá magunk vágjuk el ezeket. Így védjük idealizált énünket a támadásokkal, a megaláztatásokkal szemben. A magányos személy fél másoktól. A magányos személy gyakran panaszkodik arra, hogy nincsenek barátai, és nincsenek olyanok, akikkel szívesen lenne együtt. A legtöbb esetben akaratlanul is úgy rendezi a dolgokat — éppen passzív beállítottságánál fogva — hogy mintegy mások feladata legyen közelíteni hozzá, mások dolga legyen, hogy megtegyék az első lépést, mások szórakoztassák őt. Eszébe sem jut, hogy neki is kötelessége hozzájárulni egy társas esemény sikeréhez.

Tekintet nélkül arra, mit érzünk, kényszerítsük magunkat arra, hogy találkozzunk, kapcsolatot teremtsünk másokkal. Az első „hidegfürdő” után fokozatosan felmelegszünk, és élvezni fogjuk a további „fürdőzést”. Tanuljunk meg olyan dolgokat csinálni, amelyekkel hozzájárulhatunk mások boldogságához: tanuljunk meg táncolni, bridzsezni, zongorázni, teniszezni, beszélgetni. A pszichológia régi igazsága, hogy ha ingadozás nélkül, tartósan szembenézünk azzal, amitől félünk, ez immunizálja a félelmet, érzéketlenné tesz minket vele szemben. Ha a magányos ember arra kényszeríti magát, hogy társasági kapcsolatokat építsen ki — nem passzív módon, hanem aktívan, kezdeményezőén — fokozatosan tapasztalni fogja, hogy az emberek barátságosak és elfogadják őt. Szégyellősége és félénksége fokozatosan eltűnik. Fesztelenebbül fogja magát érezni mások jelenlétében, és önmagában is. Látva, hogy mások elfogadják őt, könnyebb lesz elfogadnia önmagát.

(5) BIZONYTALANSÁG

Elbert Hubbard egy alkalommal a következőket mondta: „A legnagyobb hiba, amit ember elkövethet, ha fél attól, hogy hibát követ el.” (The greatest mistake a man can make is to be afraid of making one.)

A bizonytalanság egyfajta „módszer” arra, ahogyan elkerülhetjük a tévedést, a hibázást, a felelősséget. Alapját az a csalóka feltételezés képezi, hogy amíg nincs döntés, addig kizárt a tévedés. A tévedés lehetősége rettegéssel tölti el azt az embert, aki igyekszik önmagát tökéletesnek képzelni. Ő sosem téved, ő mindenben tökéletes. Ha egyszer is tévedne, összeomlana a tökéletes énjére vonatkozó képe. Nem csoda hát, ha a döntés lépése élethalál kérdésévé válik számára.

Az egyik „megoldás”, hogy amennyire csak lehetséges, elkerüli az olyan helyzeteket, amikor döntenie kell, vagy amennyire csak lehet, elhúzza a döntést. Egy másik

„megoldás”, hogy kéznél legyen mindig egy megfelelő bűnbak, akit hibáztatni lehet.

Ennek a „megoldásnak” a képviselője képes dönteni, de kapkodva dönt, nem várva meg az

alkalmas pillanatot, hűbelebalázs módjára csinálja a dolgokat. A legkisebb gondot sem jelenti számára, hogy döntsön — ő tökéletes. Elképzelhetetlen, hogy bármikor, bármiben is tévedjen. Miért is kellene hát foglalkoznia a tényekkel és a következményekkel?!

Amikor aztán a döntései visszaütnek, az önmagáról kialakított és erősen idealizált képet úgy védi meg a tények kritikájától, hogy „más volt a hibás”. Könnyű belátni, hogy miért sikertelen mindkét „megoldás” képviselője. Az egyik állandóan „forró vízben ül” a rosszul végiggondolt, érzelmi alapon hozott döntései következtében, a másik állandóan „zátonyon van”, mert egyáltalán nem cselekszik.

Senkinek sem lehet mindig igaza

Lássuk be, hogy senkinek sem lehet mindig százszázalékig igaza. A dolgok természetéből fakad, hogy a fejlődés egyedüli „útja”, hogy (1) cselekszünk, (2) hibázunk és (3) módosítjuk az irányt. Az önvezérlésű torpedó ténylegesen úgy jut célba, hogy hibák sorozatát véti, és ezeket újból és újból korrigálja. Semmiféle irányt sem korrigálhatunk, ha mozdulatlanok vagyunk. Nem javíthatunk ki egy tökéletesen helyes „semmit”.

Mérlegelnünk kell a helyzetre vonatkozó tényeket, a lehetséges cselekvési irányok következményeit, aztán ki kell választanunk egyet, amely a legjobb megoldásnak tűnik —

és bele kell vágnunk. Amikor már haladunk, módosíthatjuk az irányt.

Csak a „törpék” lehetnek „tévedhetetlenek”

A bizonytalanság leküzdésének egy másik módja, ha felismerjük, milyen szerepet játszik az önbecsülés, az önbecsülés védelme abban, hogy vonakodunk dönteni. Sokan azért ingadoznak, mert félnek, hogy ha kiderül, hogy tévedtek, elvesztik az önbecsülésüket. De az önbecsülést saját érdekünkben kell felhasználnunk, és nem saját magunk ellen. Győzzük meg magunkat arról, hogy a nagy emberek, a nagy személyiségek igenis hibáztak és hibáznak, és beismerik ezeket a hibákat. Csak a „törpék” azok, akik félnek elismerni, hogy tévedtek.

„Egy ember sem válhat naggyá vagy jóvá, csak úgy, hogy sok-sok hibát vét” —

mondja Gladstone. „Én többet tanultam a hibáimból, mint a sikereimből” — mondta Sir Humphry Davy. „Bölcsességem forrását sokkal inkább képezik a tévedéseim, mint a sikereim. Azt, hogy mi az, ami megy, gyakran fedezzük fel azáltal, hogy látjuk, mi az, ami nem megy. Valószínű, hogy aki sosem követ el hibát, képtelen lesz bármit is felfedezni.”

— Ez Samuel Smiles véleménye. „Mr. Edison fáradhatatlanul dolgozott egy-egy probléma megoldásán, a kizárás módszerét alkalmazva. Amikor valaki megkérdezte, kedvét szegi-e, hogy olyan sok próbálkozása sikertelen, így válaszolt: »Nem. Nem vesztem el a kedvemet, mert minden sikertelen próbálkozás egy-egy lépés előre«” — mondta Mrs. T. E. Edison.

(6) SÉRTŐDÖTTSÉG

Amikor a kudarctípusú személyiség bűnbakot vagy mentséget keres a sikertelenségére, gyakran hibáztatja a társadalmat, a „rendszert”, az életet, a „lehetőségek” hiányát.

Bosszankodik mások sikerei és boldogsága miatt. Ezeket annak bizonyítékaként kezeli, hogy az élet fukar és igazságtalan vele. A sértődöttség egyfajta próbálkozás arra, hogy úgy próbáljuk elfogadhatóvá tenni magunk számára a kudarcunkat, hogy azt a társadalomban uralkodó igazságtalanságra, tisztességtelenségre vezetjük vissza, és vereségeinket erkölcsi felsőbbrendűségünkkel magyarázzuk. De a sértődöttség és a harag rosszabb gyógyszer a kudarcra, mint maga a betegség. A sértődöttség a szellem halálos mérge, lehetetlenné teszi a boldogságot, óriási mennyiségű energiát emészt fel, a valós teljesítményektől vonva el azt. A következmény gyakran ördögi kör: aki állandóan sértődött, messze nem a legjobb társ vagy kolléga. Ha pedig társai nem járnak a kedvében vagy munkahelyi vezetője megbírálja munkáját, ez további okként szolgál számára, hogy sértettnek érezze magát.

A sértődöttség és a bosszankodás olyan „módszer”, amely nem működik

A sértődöttség egy sajátos „megoldás” arra, hogy fontosnak érezzük magunkat. Sokan beteges elégedettséget merítenek abból, hogy „beakasztottak” nekik. Az igazságtalanság áldozata, vagyis az, akivel tisztességtelenül bántak, erkölcsileg mindig magasabb rendű, mint aki az igazságtalanságot elkövette.

A sértődöttség egy próbálkozás, egy „módszer” arra, hogy „kiradírozzunk”, gyökerestől kitépjünk egy olyan képzelt vagy valós igazságtalanságot, amelyet velünk szemben követtek el. A „sértett” személy bizonyítani próbálja „igazát” az élet ítélőszéke előtt. Úgy hiszi: ha képes eléggé sértettnek érezni magát — ezáltal „bizonyítva”, hogy súlyos igazságtalanság történt —, valamilyen varázslatos folyamat eredményeként elnyeri jutalmát, megváltoznak a sérelmét kiváltó események és körülmények. Ebben az értelemben a sértődöttség egy olyasvalamivel szembeni ellenállás, valami olyannak az elutasítása, ami már megtörtént. Felmelegítése, újraharcolása egy múltbéli eseménynek.

De lehetetlen nyernünk, hiszen olyasmivel próbálkozunk, ami elképzelhetetlen: azzal próbálkozunk, hogy megváltoztassuk a múltat.

A sértődöttség alacsonyabb rendű énképet eredményez

A sértődöttség, még ha valós igazságtalanság is az alapja, nem olyan „módszer”, amivel nyerni lehet. Veszélye, hogy rendkívül gyorsan válik érzelmi szokásunkká. Azon vesszük magunkat észre, hogy már szokásszerűen az igazságtalanság áldozatának érezzük magunkat, az áldozat szerepében kezdünk tetszelegni. Egy olyan érzés kezd bennünk eluralkodni, amely állandóan külső „fogást” keres, hogy beleakaszkodhasson valamibe.

Ilyenkor már könnyű a legártatlanabb megjegyzésben vagy semleges eseményben is felismerni a velünk szembeni „igazságtalanság” bizonyítékát, vagy elhatározni, hogy rosszat tettek velünk. Ha a sértődöttség szokássá válik, elkerülhetetlenül önsajnálatra vezet. Az önsajnálat pedig a legrosszabb érzelmi szokás, amit csak ember kialakíthat magában. Ha ez gyökeret eresztett bennünk, már nem érezzük „jól” magunkat, mert ha önsajnálatunk „táplálék” nélkül marad, nem fogjuk életünket „természetesnek” érezni.

Ilyenkor szó szerint keresni kezdjük — méghozzá öntudatlanul — a velünk szemben megnyilvánuló „igazságtalanságokat”. Valaki egyszer azt mondta, hogy az ilyen emberek csak akkor érzik jól magukat, ha szerencsétlenek.

A sértődöttség és az önsajnálat érzelmi szokásai kéz a kézben járnak egy nem hatékony, alacsonyrendű énképpel. Olyan sajnálatra méltó emberként kezdjük látni magunkat, aki eleve arra született, hogy boldogtalan legyen.

A sértődöttség valódi oka

Emlékezzünk mindig arra, hogy a sértődöttségünk oka nem valaki, nem valamilyen esemény vagy körülmény. Saját érzelmi reakciónk következménye. Egyedül nekünk van hatalmunk felette. Ellenőrzésünk alá vonhatjuk, ha szilárdan elhatározzuk, hogy a sértődöttség, a neheztelés, az önsajnálat semmiképpen sem a siker, a boldogság útja.

Sokkal inkább a kudarcé, a boldogtalanságé.

Amíg sértődöttség munkál bennünk, egyszerűen képtelenség olyan emberként elképzelnünk magunkat, aki önmagára támaszkodik, aki független, aki maga határoz a sorsáról, vagyis aki „lelkének kapitánya, sorsának parancsolója” („the Captain of his soul, the master of his Fate”) A sértődött személy mások kezébe adja sorsának irányítását.

Lehetővé teszi mások számára, hogy diktálják, hogyan érezzen, hogyan cselekedjen.

Teljesen másoktól függ, olyan mint egy koldus. Indokolatlan igényeket támaszt másokkal szemben, mintha másoknak kötelessége lenne őt boldoggá tenni. Ha pedig a várakozása nem teljesül, bosszús és sértődött lesz. Ha úgy érezzük, hogy mások kötelesek örök

hálával, sosem múló tisztelettel „tartozni” nekünk, vagy kötelességük szünet nélkül elismerni a kiválóságunkat, sértődöttséget fogunk érezni, ha nem törlesztik ezt a

„tartozásukat”.

A sértődöttség éppen ezért összeegyeztethetetlen az alkotó, célratörő életvitellel.

Miközben alkotó módon egy cél megvalósítására törünk, cselekvő tényezők vagyunk, nem pedig passzív tagadók. Mi vagyunk azok, akik kitűzzük a célokat. Senki semmivel sem tartozik nekünk. Magunk haladunk a célunk felé. Magunk felelünk a sikereinkért és a boldogságunkért. A „kozmikus” sértődöttség nem illik ebbe a képbe, és miután nem illik bele, a „kudarcmechanizmus” része.

(7) KIÁBRÁNDULTSÁG

Lehet, hogy olvasva ezt a fejezetet, eszünkbe jutott valaki, aki a kudarcélmények, a rossz irányban megnyilvánuló támadószellem és sértődöttség ellenére is „sikeres”. Ne legyünk túl biztosak a dolgunkban! Sokan vannak, akik képesek szert tenni a siker külsődleges szimbólumaira, de amikor eljutnak oda, hogy kinyithatják a rég keresett

„kincsesládát”, üresnek találják. Mintha a pénz, melynek megszerzésére annyira törekedtek, hamis pénzzé válna a kezükben. Útközben elvesztették azt a képességet, hogy örüljenek. Amikor az ember elveszti a képességét, hogy örüljön, nincs az a gazdagság, ami meghozhatná a sikert és a boldogságot. Ezek az emberek megszerzik a siker burkát. De amikor feltörik, belül üres.

Az, aki megőrzi azt a képességét, hogy örüljön, örömet fog találni az élet számtalan, egyszerű, hétköznapi dolgában. Tudja élvezni azt is, ha anyagilag sikeres. De ha valakiben meghalt az a képesség, hogy örüljön, semmiben sem talál örömet. Nincs az a cél, amelyet érdemesnek talál arra, hogy küzdjön érte. Számára az élet — mérhetetlen unalom. Semmit sem érdemes csinálni. Százával látunk olyanokat, akik az éjjeli mulatókban arról igyekeznek meggyőzni magukat, hogy élvezik, amit csinálnak. Utaznak egyik helyről a másikra, partik állandó vendégei, remélve, hogy valamiben majd örömüket lelik. Ehelyett azonban csak az üres burkot találják. Az igazság az, hogy az öröm az alkotó tevékenység, az alkotó célmegvalósító munka kísérője. Részünk lehet hamis „sikerben”, de az öröm, amit nyerünk, üres lesz. Ez a büntetés.

Az érdemes célok teszik érdemessé az életet arra, hogy éljük

A kiábrándultság annak a tünete, hogy nem élünk alkotó módon. Vagy nincs olyan célunk, ami elég fontos lenne számunkra, vagy nem használjuk ki tehetségünket, képességeinket, nem összpontosítjuk az erőinket arra, hogy egy fontos célt megvalósítsunk. Csak akinek nincsenek fontosnak tartott céljai, az juthat arra a pesszimista következtetésre, hogy „az élet céltalan”. Csak akinek nincs egyetlen olyan célja sem, amelyért érdemesnek tartaná, hogy dolgozzék, az juthat arra a következtetésre, hogy „az élet nem érdemes arra, hogy éljük”. Csak akinek nincs fontos tennivalója, az panaszkodhat, hogy „nincs semmi, amit érdemes lenne csinálni”. Aki aktív résztvevője egy küzdelemnek vagy egy fontos cél megvalósításán munkálkodik, nem lesz rabja annak a pesszimista filozófiának, hogy az élet értelmetlen és hiábavaló.

A kiábrándulás nem olyan érzés, amivel nyerhetünk

A kudarcmechanizmus öngerjesztő módon működik, hacsak nem lépünk közbe, és nem szakítjuk szét az ördögi kört. A kiábrándultság — ha egyszer már megízleltük ezt az érzést

— egyfajta „módjává” válhat annak, ahogyan igyekszünk elkerülni az erőfeszítést, a munkát, a felelősséget. Igazolásként szolgál arra, hogy nem alkotó módon élünk. Ha minden hiúság ezen a földön, ha nincs új a nap alatt, ha az ember semmiben sem találhat örömet, akkor minek idegeskedni? Minek próbálkozni, ha az élet egy nagy taposómalom?

Ha nyolc óra munkával csak azt nyerjük, hogy van hol aludnunk egy másik nyolc órában, ahol kipihenhetjük magunkat, hogy másnap mindezt újrakezdhessük — minek nyugtalankodni az egész miatt?

Mindezek az intellektuális „érvek” azonban eltűnnek, örömet és elégedettséget fogunk érezni, ha kilépünk a taposómalomból, kiválasztunk egy célt, amelyért érdemes dolgozni, és nekivágunk.

A kiábrándultság és a rossz énkép elválaszthatatlan társak

A kiábrándultság lehet egy nem megfelelő énkép tünete is. Pszichológiailag lehetetlen elfogadni valamit, amiről úgy érezzük, hogy nem illet meg minket — vagy nincs összhangban az énünkkel. Ha valakinek olyan énképe van, amely szerint ő érdemtelen, nem szolgál rá a sikerre, attól még képes lehet arra, hogy hosszú ideig visszaszorítsa a negatív tendenciákat és valós sikereket érjen el. De pszichológiailag képtelen lesz arra, hogy elfogadja ezeket és örüljön nekik. Még bűntudatot is érezhet miattuk, mintha lopta volna őket. Egy negatív énkép adott esetben még növelheti is a teljesítményt, a túlkompenzálás ismert elvével összhangban. Én azonban nem vagyok híve annak a felfogásnak, hogy az embernek büszkének kellene lennie a kisebbrendűségi érzésére vagy hálásnak kellene lennie érte, csak azért, mert ez néha elősegíti a siker külsődleges szimbólumainak elérését. Amikor végre megjön a „siker”, az ilyen ember ritkán érzi a teljesítmény örömét. Képtelen lelkében elismeréssel adózni önmagának. A világ előtt —

sikeres ember. Ő mégis alacsonyabbrendűnek érzi magát: olyan embernek, aki érdemtelenül jutott az általa oly fontosnak tartott „státusszimbólumok” birtokába, szinte elorozta azokat. „Ha a barátaim és a munkatársaim tudnák, hogy valójában milyen csaló vagyok!” — gondolja magában.

Az ilyen érzés annyira általános, hogy a pszichiáterek „sikerszindrómaként” emlegetik

— az ember, aki tudatára ébred annak, hogy „sikeres”, bűntudatot, bizonytalanságot és aggodalmat érez. Ez magyarázza, hogy miért van negatív felhangja a „siker” szónak.

A valódi siker sosem sért senkit. A legmesszebbmenőkig egészséges dolog olyan célok felé törnünk, amelyek nem azért fontosak számunkra, mert státusszimbólumok, hanem mert összhangban vannak belső szükségleteinkkel. Mély belső elégedettség fakad abból, ha az alkotó teljesítményen keresztül törekszünk a sikerre — a mi sikerünkre. Ha az ember azért tört sikerre, hogy másoknak tessék, az hamis sikert eredményez, és hamis elégedettséget nyújt.

Lássuk a hibákat, de koncentráljunk a pozitívumokra!

Az autó műszerfalán egy sor olyan jelzőlámpa található, amely mutatja, ha valamilyen rendellenesség van: ha nem tölt az akkumulátor, ha túlmelegedett a motor, ha nincs olajnyomás stb. Ha figyelmen kívül hagynánk ezeket a negatív jelzéseket, tönkretennénk az autót. Szükségtelen azonban feleslegesen idegeskednünk, amikor valamelyik kigyullad.

Mindössze meg kell állnunk egy javítóműhelynél, és lépéseket tennünk a hiba elhárítására.

Egy negatív jelzés még nem jelenti azt, hogy a kocsi rossz. Minden motor túlmelegszik időnként.

A vezető azonban nem nézi állandóan a műszerfalat. Ha ezt tenné, ez végzetes lenne.

Szemét a szélvédőn át előre, az útra kell szegeznie. Azt kell néznie, hová megy, és figyelmét mindenekelőtt a célra kell irányítania, ahová el akar jutni. Csak időnként kell a műszerfalon lévő negatív indikátorokra, vagyis a hibajelzőkre tekintenie. És amikor ezt teszi, nem ragad ott a tekintete — gyorsan visszatér az útra. Vagyis a pozitív célra összpontosít: arra a helyre, ahová el akar jutni.

Hogyan alkalmazzuk a negatív gondolkozást?

Hasonló módon kell viselkednünk saját negatív tüneteinkkel kapcsolatban is. Szilárdan hiszek a „negatív gondolkozás” értékében, ha helyesen alkalmazzuk azt. Tudatában kell lennünk a negatívumoknak, ha a közelükből el akarjuk magunkat kormányozni. A lényeg azonban az, hogy egy cél irányában akarunk haladni, nem egyszerűen „elkormányozni”

magunkat. Ha az így értelmezett „negatív gondolkozást” helyesen alkalmazzuk, segíthet, hogy sikeresek legyünk. Segíthet, (1) ha olyan mértékben érzékenyek vagyunk a negatív jelekre, hogy képesek vagyunk észrevenni a veszélyt, (2) ha a negatívumokat annak ismerjük el, amik — azaz olyasmiknek, amik nemkívánatosak, olyasmiknek, amiket nem akarunk, olyasmiknek, amik nem hozhatják meg a boldogságunkat, (3) ha amint felismerjük ezeket, azonnal módosító intézkedéseket teszünk, és a sikermechanizmus megfelelő tényezőjével kompenzáljuk a negatívumot. Egy ilyen gyakorlat eredményeként idővel egy olyan reflex alakul ki bennünk, amely a belső vezérlőmechanizmus része lesz.

A negatív visszacsatolás egyfajta automatikus ellenőrzésként fog működni, segítve bennünket, hogy „elkormányozzuk magunkat” a kudarctól és a siker irányában haladjunk.

10. fejezet:

Hogyan tüntessük el az érzelmi sebek hegeit?

Ha arcunkon seb keletkezik és begyógyul, a helyén heg képződik, ami vastagabb és szívósabb, mint az eredeti szövet. A heg szövetének az a rendeltetése, hogy védőréteget képezzen. A természet így akarja megakadályozni, hogy ugyanazon a helyen ismét sebet kaphassunk. Ha a cipő dörzsöli lábunk valamely érzékeny részét, az első következmény, hogy fájdalmat érzünk. A természet azonban ismét védekezni fog a további fájdalmak és a sérülés ellen, és a kérdéses helyen bőrkeményedés, vagyis védőréteg keletkezik.

Valahányszor megbántanak bennünket, valahányszor érzelmi sebet kapunk, hajlamosak vagyunk ugyanezt csinálni. Védekezésként érzelmi és lelki „hegeket” növesztünk.

Hajlamosak vagyunk megkeményíteni a szívünket, érzéketlenné válni a világ iránt, visszahúzódni egy védőburokba.

Amikor a természetnek segítségre van szüksége

A hegedési szövet növesztésével a természet segíteni akar. Mai társadalmunkban azonban a heg, különösen, ha az arcon van, ahelyett, hogy minket szolgálna, hátrányunkra van. Vegyük pl. George T.-t, az ígéretes fiatal ügyvédet! Kellemes, barátkozó ember volt, a legjobb úton egy sikeres karrier felé, amikor egy autóbaleset következtében megsérült az arca. A szájszögletből kiindulva egy csúnya heg keletkezett a bal arcán. Egy másik vágás, pontosan a jobb szeme felett, miután behegedt, egy különös, „bámuló” arckifejezést kölcsönzött neki. Valahányszor a tükörbe tekintett, visszataszító arc tekintett rá. A hosszú forradás egy „állandóan szemtelenül bámuló”, vagy ahogyan ő nevezte, „gonosz”

kifejezést kölcsönzött arcának. Kikerülve a kórházból, elvesztette első bírósági ügyét, és meggyőződésévé vált, hogy „gonosz” és groteszk kinézése ránézve hátrányosan befolyásolta a bíróságot. Úgy érezte, a kinézése taszítja régi barátait. Talán csak beképzelte, hogy még a felesége is enyhén visszahőkölt, valahányszor megcsókolta őt?

George T. kezdte visszautasítani a megbízásokat. Kezdett inni. Ingerlékeny, ellenségeskedő lett, szinte remetévé vált.

Az arcán lévő forradás szilárd védőréteget nyújtott egy következő autóbaleset esetére, de abban a társadalomban, amelyben George élt, nem az arcán keletkező esetleges sebek jelentették a nagyobb kockázatot. Jobban, mint bármikor, ki volt téve a társadalmi sebesüléseknek. Forradásai — előny helyett hátrányok voltak.

Ha George egy ősközösségben élt volna, és sebét egy medvével vagy egy kardfogú tigrissel való találkozás emlékeként viseli, a forradás növelte volna népszerűségét. Még a nem is olyan távoli múltban az öreg katonák büszkén mutogatták „háborús sebesüléseiket”.

George esetében a természet szándékai nemesek voltak, de a természetnek szüksége van segítségre. Egy plasztikai műtéttel eltávolítottam a forradást, és visszaadtam George-nak a régi arcát.

Műtét után a személyisége jelentősen megváltozott. Ismét a régi jóindulatú, magabiztos önmaga lett. Felhagyott az ivással, megszűnt „magányos farkasként” viselkedni, visszatért a társadalomba, újból az emberi nemhez tartozott. Szó szerint „új életet” élt.

Ez az új élet azonban csak közvetve köszönhető a heg műtéti eltávolításának. A tényleges gyógyszer az érzelmi hegek eltávolítása volt, a társadalmi „kardvágásokkal”

szembeni biztonságérzet, az érzelmi sebek begyógyulása, egy olyan énkép restaurálása, amely szerint ő a társadalom által elfogadott ember. Ezt a restaurációt a plasztikai műtét tette lehetségessé.

Hogyan idegenítenek el az élettől az érzelmi hegek?

Sokan, akik külsőleg sosem szenvedtek sebesülést, tele vannak érzelmi hegekkel.

Ezeknek a személyiségre kifejtett hatása ugyanaz. Valaki valamikor régen megbántotta őket, és hogy védjék magukat az ugyanebből az irányból várható ismételt sebesülés ellen,

„lelki bőrkeményedést”, érzelmi heget „növesztettek” magukban énjük védelmében. Ez a forradás azonban nemcsak attól „védi őket” akitől a sebesülést kapták, hanem mindenkitől. Ily módon egy olyan érzelmi védőfal emelkedik körülöttük, amin sem barát, sem pedig rosszakaró nem hatolhat át.

Nő, akin „sebet” ejtett egy férfi, esküt tesz, hogy egyetlen férfiban sem fog többé bízni.

Az a gyermek, akinek énjét meggyötörték a despotikus és kegyetlen szülők vagy a tanárai, megfogadja, hogy egyetlen tekintélyben sem fog bízni a jövőben. Férfi, akinek szerelmét visszautasította egy nő, megfogadja, hogy nem létesít érzelmi kapcsolatot többé egyetlen nővel sem.

Mint az arcon lévő sebhely esetében, a sebet okozó eredeti forradással szembeni túlzott védelem más területeken sebezhetőbbé tesz bennünket, és még nagyobb sérülésekre számíthatunk. Az az érzelmi védőfal amelyet egy személlyel szemben emelünk, elvág bennünket mindenkitől, sőt valódi önmagunktól is. Mint már rámutattunk, aki

„magányosnak” érzi magát vagy nincs másokkal kapcsolata, valódi énjével és az élettel is elvesztette kapcsolatát.

Az érzelmi hegek hozzájárulnak a fiatalkorú bűnözés kialakulásához

Bemard Holland pszichiáter rámutatott, hogy bár a fiatalkorú bűnözők nagyon függetlennek tűnnek, és hetvenkedők hírében állnak — különösen ami a tekintély elvetését illeti —, túl sokat tiltakoznak. E külső kemény héj alatt Dr. Holland szerint „gyengéd, sebezhető személyiség lakozik, aki szeretne másoktól függni.” Azonban senkihez sem tudnak közel kerülni, mert senkiben sem bíznának. Valamikor a múltban egy számukra fontos személy megsebezte őket, és nem mernek senki előtt kitárulkozni, nehogy ismét sebet kapjanak. Állandóan védekező állásban vannak. Hogy elkerüljék a visszautasítást és a fájdalmat, ők támadnak először. Ilymódon éppen azokat űzik el maguk mellől, akik szeretnék őket, ha csak ötven százalékos esélyük volna rá, és tudnának nekik segíteni.

Az érzelmi hegek torz énképet eredményeznek

Az érzelmi hegeknek van egy másik hátrányos következményük is. Torz, rossz énkép kialakulására vezetnek. Olyan személy képe ez, akit nem fogadnak el; olyan személy képe ez, aki nem tud boldogulni abban az emberi közegben, amelyben él.

Az érzelmi forradások gátolják az alkotó életet, vagy ahogyan Dr. Arthur W. Combs mondja, hogy „önmegvalósító személy”-ként éljünk. Dr. Combs nézete szerint minden ember kötelező célja, hogy törekedjen önmaga megvalósítására, vagyis „önmegvalósító személy” legyen. Ez — mint mondja — nem valami olyasmi, amivel születünk, hanem valami, amit kemény munkával érünk el. Az önmegvalósító személyek legfontosabb vonásai a következők:

1. Önmagukat olyan embernek látják, akit szeretnek, akit elfogadnak, aki hatékony.

2. Elfogadják önmagukat olyannak, amilyenek.

3. Mélyen él bennük a másokkal való azonosulás érzése.

4. Széleskörű tudással és ismeretekkel rendelkeznek.

Az az ember, aki tele van érzelmi sebhelyekkel, túl azon, hogy olyan énképe van, ami szerint ő nem egy szeretett, hatékony személy, a világról is olyan képe van, ami szerint ellenséges környezetben él. A világgal való kapcsolatának elsődleges jellemzője az ellenségesség, a másokkal való kapcsolatának alapja nem az adás és elfogadás, az együttműködés, hanem a harc, a legyőzés és a védekezés. Nem képes jószívű lenni sem másokkal, sem pedig önmagával. Az ár, amit ezért fizet: kudarcélmény, agresszivitás, magányosság.

Három módszer, ahogyan védekezhetünk az érzelmi sebesülések ellen

(1) LEGYÜNK TÚL NAGYOK AHHOZ, HOGY FENYEGETVE ÉREZZÜK

MAGUNKAT!

Sokan apró tűszúrásoktól szörnyű „sebeket” kapnak. Mindenki ismer egy-egy rokont, barátot, munkatársat, aki annyira „érzékeny”, hogy környezetének állandóan résen kell lennie, különben egy ártatlan megjegyzés vagy tett, és máris kész a sértődés.

A pszichológia által ismert jelenség, hogy általában a legsértődékenyebb embereknek van a legingatagabb önbecsülése. Az embert azok a dolgok „sértik”, amelyeket az énje vagy az önbecsülése elleni támadásként értékel. Képzelt érzelmi támadások, amelyeket egy szilárd önbecsüléssel rendelkező személy észre sem vesz, szinte az egyensúlyukból vetik ki ezeket az embereket. Egy önmagáról jó véleménnyel lévő személyt még azok a tényleges vágások, támadások sem billentenek ki az egyensúlyából, amelyek egy ingatag önbecsüléssel rendelkező személy esetében valóban szörnyű sebeket képesek ejteni. Csak az sértődik meg minden apróságon, csak az tekint irigységgel mások apró sikereire, akinek önmagáról rossz véleménye van, aki állandóan kételkedik saját képességeiben, aki érdemtelennek tartja magát a sikerre. Csak az lát az énje elleni támadást ott, ahol ilyen nincs, csak az fogja felnagyítani a tényleges támadások esetleges romboló következményeit, aki állandóan kételkedik önmagában.

Mindannyiunknak szüksége van egy bizonyos mértékű érzelmi ellenállóképességre, énvédelemre, hogy képesek legyünk megvédeni magunkat az énünket érő valós vagy vélt támadásokkal szemben. Nem lenne túl bölcs dolog, ha testünket vastag ellenállóréteg fedné — például egy teknősbékáéhoz hasonló páncélzat. Ez megfosztana bennünket a tapintás érzéki örömeitől. De testünk külső felületén van egy réteg, a védőhám, amely megvéd bennünket a baktériumok behatolásától, az ütésektől, a kisebb szúrásoktól, vágásoktól. A hámréteg elég vastag és elég ellenálló ahhoz, hogy megvédjen a kisebb sebesülések ellen, de nem olyan vastag, hogy akadályozza az érzékelést. Sokan vannak olyanok, akiknek az énjét nem védi „hámréteg”. Csak a belső, érzékeny bőrréteg fedi.

Vastagabb bőrre lenne szükségük, érzelmileg ellenállóbbakká, szívósabbá kell válniuk,

hogy képesek legyenek figyelmen kívül hagyni a kisstílű vágásokat és az énjüket érő

apróbb támadásokat.

Ki kell fejleszteniük és meg kell szilárdítaniuk az önbecsülésüket, egy megfelelőbb énképet kell kialakítaniuk, hogy ártatlan megjegyzésekre ne reagáljanak sértődéssel, és ne lássanak mindenben személyiségük elleni támadást. Az erős egyéniség nem érzi magát fenyegetve apróbb támadásoktól — a gyenge ember igen. Ugyanígy: egy erős, egészséges énnel, egy jó adag önbecsüléssel rendelkező személyiség nem érzi magát fenyegetve minden ártatlan megjegyzés hallatán.

Egy egészséges énkép nem könnyen sebezhető

Annak, aki bármilyen apró észrevételt az önértékelése elleni fenyegetésként fog fel, gyenge az énje, csekély az önbecsülése. „Éncentrikus”, ezért nehéz vele kijönni. Olyan ember, akit általában egoistának tartanak. Azonban nem gyógyíthatunk meg egy beteg ént úgy, hogy letörjük, aláássuk a stabilitását, tovább gyöngítjük az „önmegtagadással”, vagy úgy, hogy minden áron „önzetlenek” próbálunk lenni. Az önbecsülés ugyanolyan fontos a léleknek, mint a táplálék a testnek. Az éncentrikusság és az ezzel járó beteges tünetek elleni egyetlen gyógymód, ha kiépítünk egy erős, egészséges ént, és egy szilárd önbecsülést. Akiknek megalapozott, szilárd önbecsülése van, szinte észre sem veszik az apróbb támadásokat, elmennek mellettük. Még a mélyebb érzelmi sebek is gyorsabban, könnyebben, tisztábban gyógyulnak az ő esetükben, nem hagyva hátra életet és a boldogságot mérgező, sajgó sebhelyeket.

(2) AZ ÖNERŐRE ÉPÍTŐ, FELELŐS BEÁLLÍTOTTSÁG CSÖKKENTI SEBEZHETŐSÉGÜNKET

Üzletkötők mesélték nekem, hogy tapasztalatuk szerint azok az ügyfelek, akik az elején erősen ellenállnak egy vételnek, gyakran igen könnyű vevők, ha az ember túljutott a

„védelmi vonalaikon”. Azok, akik szükségét érzik annak, hogy kitegyék a táblát:

„Ügynökök számára tilos a belépés!”, azért teszik ezt, mert tudják, hogy vannak gyenge pontjaik, és szükségük van védelemre.

A mogorva, elutasító külsővel rendelkező személyek gyakran azért ilyenek, mert tudják, hogy belül gyengédek, és védelemre van szükségük a tolakodással szemben.

Akiben nem fejlődött ki az a szokás, hogy önmagára támaszkodjék, aki érzelmileg függőnek érzi magát másoktól, érzelmileg rendkívüli módon sebezhető. Mindenkinek szüksége van szeretetre, de az alkotói önmagára támaszkodó ember szükségét érzi annak is, hogy szeretetet adjon. Esetében a hangsúly talán inkább az „adni”-n van. Nem várja, hogy ezüst tálcán nyújtsák át neki a szeretetet. Olyan szükségletet sem érez kényszerítő

erővel, hogy „mindenkinek” szeretnie kell őt, és mindenkinek jó véleménnyel kell lennie mindarról, amit csinál. Megfelelő énbiztonsága van ahhoz, hogy elviselje, bizonyos számú ember nem szereti őt, és nem nézi jó szemmel, amit csinál. Felelősséget érez az életért, és ami talán a legfontosabb, olyan valakiként fogja fel önmagát, aki cselekszik, határoz, ad, utánamegy annak, amit akar, és nem passzív elfogadója az élet kellemes dolgainak.

A passzív, függő személy teljesen mások kezébe helyezi a sorsát, a szerencséjét, életfeltételeinek alakulását. Úgy véli, az élet tartozik neki azzal, hogy biztosítja az élethez szükséges feltételeket, másoknak pedig az a dolga, hogy tapintatosak legyenek vele, elismerjék, szeressék, boldoggá tegyék őt. Megalapozatlan követeléseket támaszt másokkal szemben, és becsapva, átverve, sértve érzi magát, ha ezek nem teljesülnek.

Mivel az élet nem így van megszerkesztve, a lehetetlenre vágyik, és így teljesen védtelen az érzelmi sebesülésekkel szemben. Valaki úgy fogalmazott, hogy a neurotikus egyén állandóan „összeütközésbe kerül a valóság tényeivel”.

Fejlesszünk ki magunkban egy eddiginél erősebb önállóságot, a fokozottabban önmagunkra támaszkodás beállítottságát! Vállaljunk felelősséget saját sorsunkért és érzelmi szükségleteink kielégítéséért! Igyekezzünk szeretetet, egyetértést, elfogadást mutatni mások iránt, és azt fogjuk tapasztalni, hogy egyfajta reflexként, mások hasonló módon fognak közeledni hozzánk!

(3) LAZÍTÁSSAL TÜNTESSÜK EL AZ ÉRZELMI SEBHELYEKET!

Egyszer egy betegem megkérdezte: „Ha egy forradás teljesen természetesen és automatikusan képződik, miért nem képződik forradás a plasztikai műtéteknél?”

A válasz egyszerű. Ha megvágjuk az arcunkat, és „természetes úton gyógyul be”, azért képződik heg, mert bizonyos feszültség alakul ki magában a sebben és közvetlenül a seb környékén. Ez visszatartja a bőr felső rétegét, mintegy „nyílást” hozva létre, amit aztán a forradás, az újonnan képződött szövet tölt ki. Amikor a plasztikai sebész operál, nem egyszerűen összevarrja a sebet, hanem a bőr alól eltávolít egy bizonyos mennyiségű húst is, így megakadályozza, hogy feszültség alakuljon ki. A vágás simán, egyenletesen gyógyul, nem képződik a bőrfelületet eltorzító heg.

Érdekes, hogy valami hasonló dolog történik az érzelmi sebek esetében is. Ha nincs jelen feszültség, nem marad hátra a magatartást torzító érzelmi sebhely.

Talán már többen is tapasztalták, hogy milyen könnyen leszünk dühösek, sértődünk meg, amikor kudarc, félelem, vagy búskomorság gyötör bennünket.

Ha kedvetlenül, ingerlékenyen megyünk dolgozni, önbizalmunk a legkisebb kellemetlenség hatására is meginog. Találkozunk egy jó baráttal, aki megereszt egy tréfás megjegyzést. Tíz esetből kilencszer jót nevetnénk a dolgon, és viszontugratással válaszolnánk. De nem ma. Ma feszültek vagyunk. Belső kételyek, bizonytalanság gyötör, aggódunk, szorongunk. Az ártatlan megjegyzést „nem úgy vesszük”. Megsértődünk, megbántódunk, és máris kezd kialakulni bennünk egy érzelmi heg.

Ez az egyszerű, mindennapi eset jól mutatja, hogy az érzelmi sebek kiváltója nem annyira az, hogy mások mit mondanak vagy mit nem mondanak nekünk, vagy rólunk, hanem, hogy milyen a beállítottságunk, hogyan reagálunk ezekre a megnyilatkozásokra.

A lazítás felfogja az érzelmi csapásokat

Amikor úgy érezzük, megbántottak, megsértettek bennünket, ez az érzés a mi válaszreakciónk. Az érzés maga — az a mi válaszunk.

Nekünk

a

saját,

és

nem

mások

válaszreakciójával

kell

törődnünk.

Megkeményedhetünk, dühösek lehetünk, megsértődhetünk, megbántva érezhetjük magunkat. De hagyhatjuk a dolgot válasz nélkül is, maradhatunk lazák, nem érezve sértést, bántást. A tudományos vizsgálatok azt mutatják, hogy teljességgel lehetetlen félelmet, dühöt, aggodalmat és bármilyen negatív érzést táplálnunk, ha testünk izmai ernyedt, laza állapotban vannak. Nem véletlen, hogy szinte kényszert érzünk, hogy

„tegyünk valamit”, amikor félünk, dühösek vagyunk, amikor szorongunk. „Senki sem bánthat meg egy embert, csak önmaga” — mondta Diogenész.

„Senki sem tehet nekem rosszat, csak önmagam” — mondta Szt. Bernát.

Egyedül mi vagyunk a felelősek azért, ahogyan válaszolunk, ahogyan reagálunk.

Egyáltalán nem vagyunk kötelesek bármi módon is reagálni. Maradhatunk lazák, és elkerülhetjük a sebesülést.

A gondolatellenőrzés sokak számára kulcs lehet az új élethez

A massachusettsi Shirley Centerben olyan sikereket értek el a csoportos pszichoterápiában, méghozzá igen rövid idő alatt, amelyek messze felülmúlják a klasszikus pszichoanalízis eredményeit. Két dolgot hangsúlyoznak. „A gondolatellenőrzés

csoportos gyakorlását” és a naponta végzett lazítási gyakorlatokat. A cél: „intellektuális és érzelmi átnevelődés, ezáltal megtalálni az utat egy olyan élethez, amely alapvetően sikeres és boldog”.[20]

Az intellektuális átnevelésen és a gondolatellenőrzés megvalósítására vonatkozó tanácsokon túl a pácienseket megtanítják arra, hogyan lazíthatnak kényelmes, fekvő

helyzetben. Közben a vezető egy nyugodt, kellemes tájat ismertet, ír le szavakkal. A résztvevőket felkérik, hogy otthon mindennap gyakorolják a lazítást, és őrizzék meg magukban egész nap ezt a békés, nyugodt érzést.

Egy hölgy, aki egy új életmód alapjait köszönheti a tanfolyamnak, a következőket írta:

„Két éven át betegeskedtem, nem tudtam aludni. Ingerlékeny, lobbanékony voltam. Olyan, akivel szörnyű volt együtt élni. Éveken át azzal a meggyőződéssel éltem, hogy a férjem —

egy tökfej. Ha egyetlen fröccs után otthagyta a kocsmát és hazajött — talán még mindig harcolva a csábítás ellen, hogy maradjon — én felháborodva fogadtam, szidtam őt, ahelyett, hogy segítettem volna neki legyőzni az ital csábítását. Most nem szólok semmit, és nyugodt maradok. Ez segít neki, és egymással is jól kijövünk. Önző módon éltem.

Felnagyítottam az apró problémákat.

Az öngyilkosság határáig jutottam. Amikor eljöttem ebbe az osztályba, a csoportos foglalkozásra, kezdtem rájönni, hogy nem a világgal van baj. Most egészségesebb és boldogabb vagyok, mint bármikor korábban. A régi időkben szinte sosem lazítottam, még alvás közben sem. Most nem rohangálok, nem nyüzsgök, mint szoktam, mégis elvégzem ugyanazt a munkát, és nem fáradok el úgy, mint korábban.”

HOGYAN TÁVOLÍTSUK EL A RÉGI ÉRZELMI SEBHELYEKET?

Az ismertetett három módszerrel megakadályozhatjuk érzelmi hegek keletkezését, védetté tehetjük magunkat a hatásuk ellen. De mi van azokkal a hegekkel, amelyek a múltban keletkeztek? Mi van a régi sebekkel, haragokkal, sérelmekkel, sértődésekkel?

Ha egy érzelmi heg már kialakult, csak egyetlen lehetőség marad: eltávolítani — műtéti úton ugyanúgy, mint egy testen lévő csúnya sebhelyet.

Végezzünk magunkon „érzelemsimító műtétet”!

A régi érzelmi hegek eltávolítását célzó műtétet csak mi magunk végezhetjük el. Saját plasztikai sebészünknek kell lennünk — magunknak kell elvégeznünk „az érzelemsimító műtétet”. Az eredmény, amire számíthatunk: új élet, új életerő, a lélek nyugalma, boldogság.

Amikor „lelkiműtét”-alkalmazó érzelemsimításról beszélünk, ez több, mint egyszerű

hasonlat.

A régi érzelmi sebhelyeket nem lehet gyógyszerezni. Ezeket „ki kell operálni”, teljesen el kell távolítani. Sokan különböző „balzsamokat”, „fájdalomcsillapító kenőcsöket”

használnak a régi érzelmi sebekre, de ezek egyszerűen hatástalanok, és nem is lehet másként. Ezek segíthetnek, hogy önelégülten lemondjunk a fizikai bosszúról, de a törlesztés különböző, rafinált útjait nyitva hagyják. Tipikus esetként említhetjük azt a feleséget, aki rájön, hogy férje megcsalja. Lelkipásztorának vagy pszichológusának tanácsára beleegyezik, hogy „megbocsát” neki. Nem lövi le, nem hagyja el, minden külső

megnyilatkozását tekintve „kötelességtudó feleség”. Rendben tartja a házat, finomakat főz stb. De ridegszívűségével, erkölcsi felsőbbrendűségének „körülhordozásával” a legravaszabb fogásokkal, pokollá változtatja férje életét. Amikor a férfi panaszkodik, a válasz: „Igen, igen, kedvesem. Én képes vagyok megbocsátani neked, de azt nem várhatod el tőlem, hogy felejtsek is.” Hitvesének „megbocsátása” tüske lesz a férj oldalában, mert a nő túlságosan is tudatában van erkölcsi felsőbbrendűségének. Talán neki is jobb lenne, ha

kedvesebb lenne a férjéhez, talán maga is boldogabb lenne, ha békében hagyná a férfit és lemondana az ilyen „megbocsátásról”.

A megbocsátás az a szike, amely eltávolítja az érzelmi heget

„Aki azt mondja, hogy »én megbocsátok neked, de nem vagyok képes felejteni«, az valójában csak kissé körülményesen mondja azt, hogy »nem tudok neked megbocsátani«”

— mondja Henry Ward Beecher. „A megbocsátásnak egy megsemmisített váltóhoz kell hasonlónak lennie — szét kell tépni, el kell égetni, hogy sose legyen többé felhasználható a másik ellen.”

A megbocsátás, ha valódi és teljes — és magát a megbocsátást is elfelejtjük — az a sebészkés, amely képes eltávolítani a beteg szövetet a régi érzelmi sebekből, képes begyógyítani azokat, képes kisimítani a forradásokat.

Az a megbocsátás, amely csak részleges, vonakodó, semmivel se jobb, mint egy részleges plasztikai műtét az arcon. A kötelességből megjátszott megbocsátás semmivel sem jobb, mint egy hamis plasztikai műtét.

A megbocsátásunkat is el kell felejtenünk! Az a megbocsátás, amire emlékeznek, amelynél újból és újból elidőznek, ismét megfertőzi azt a sebet, amelyet ki akarunk égetni.

Ha túl büszkék vagyunk a megbocsátásunkra vagy túl gyakran jut eszünkbe, hajlamosak leszünk úgy érezni, hogy a másik tartozik nekünk valamivel a megbocsátásainkért.

Megbocsátunk neki egy adósságot, de ezzel egy másikat „csinál” nálunk, hasonlóan a kisebb kölcsön-ügynökségekhez, ahol kéthetenként megsemmisítik a váltót és újat állítanak ki.

A megbocsátás nem fegyver

A megbocsátást sok csapda övezi, és hogy gyógyító hatását nem ismerik el eléggé, azért van, mert valódi megbocsátással olyan ritkán próbálkoznak az emberek. Sok író szerint például azért kell megbocsátanunk, hogy „jók” legyünk. Ritkán tanácsolják nekünk a megbocsátást azért, hogy boldogok legyünk. Másik csapda, hogy a megbocsátás magasabb erkölcsi pozícióba emel bennünket, vagy hogy egy módja annak, ahogyan az ellenségeinkkel szemben nyerhetünk. Sok felszínes bölcsesség összetevője ez. Például:

„Ne próbálj törleszteni! Bocsáss meg az ellenségednek, és akkor fölötte fogsz állni!”

Tillotson, a korábbi canterburyi érsek a következőket mondta: „Nincs diadalmasabb győzelem a másik felett, mint amikor a sérelem nála hatni kezd, mi kezdünk megbocsátani”. Ez egy más megfogalmazása annak a felfogásnak, hogy a megbocsátás a bosszú hatékony eszköze. A bosszúvágytól ösztönzött megbocsátásnak azonban nincs gyógyító hatása.

A gyógyító megbocsátás kiégeti, kivágja a rosszat, mintha sosem történt volna meg. A gyógyító megbocsátás olyan, mint a sebészeti műtét.

Szabaduljunk a sérelmeinktől, mint az elüszkösödött végtagoktól!

Legelőször is: azt, ami „rossz” — és mindenekelőtt a ragaszkodásunkat hozzá —

nemkívánatos dologként kell felfognunk. Mielőtt valaki beleegyezik abba, hogy amputálják a karját, először abba kell hagynia, hogy kívánatos dologként tekintsen a karjára, úgy tekintsen rá, hogy azt mindenképpen meg kell tartania. Be kell látnia, hogyha ragaszkodik hozzá, súlyos következményekkel kell számolnia.

A plasztikai sebészetben nincs lehetőség részleges megoldásokra. A heget teljes egészében ki kell vágni, a sebnek tisztán kell gyógyulnia. Gondoskodni kell arról, hogy az arc eredeti állapota helyreálljon, olyan legyen, mintha semmi sem történt volna.

Képesek vagyunk megbocsátani, ha hajlandóak vagyunk rá

A gyógyító hatású megbocsátás nem olyan nehéz dolog. Az egyetlen nehézség abban rejlik, hogy hajlandók legyünk lezárni az ügyet anélkül, hogy neheztelést éreznénk, hogy lelki ellenállás nélkül hajlandók legyünk törölni a másik „adósságát”.

A megbocsátás csak azért olyan nehéz számunkra, mert annyira szeretjük az elmarasztalás érzését a másikkal szemben. Beteges élvezetet okoz sebeink nyalogatása.

Mindaddig, amíg alapot érzünk arra, hogy a másikat elítéljük, erkölcsileg magasabb rendűnek érezzük magunkat nála.

Senki sem tagadhatja, hogy egyfajta beteges elégedettség nyerhető az önsajnálat érzéséből is.

Fontos, hogy miért bocsátunk meg

A gyógyító hatású megbocsátás esetén nem azért töröljük a másik „adósságát”, mert elhatároztuk, hogy nagylelkűek leszünk, vagy hogy szívességet teszünk neki, vagy mert erkölcsileg felette állónak érezzük magunkat. Nem azért töröljük az „adósságát”, mert úgy véljük, a másik már „megfizetett” a bűnéért, hanem azért, mert eljutottunk arra a felismerésre, hogy maga az „adósság” érvénytelen. Valódi megbocsátás csak akkor lehetséges, ha belátjuk, és érzelmileg elfogadjuk, hogy nincs és nem is volt semmi, amit meg kellett volna bocsátanunk. Mert egyszerűen nincs jogunk sem elítélni, se pedig gyűlölni a másikat.

Nemrégen részt vettem egy ebéden, ahol több lelkipásztor is jelen volt. Általános problémaként felmerült a megbocsátás, konkrétan pedig a bibliai hűtlen asszony kérdése, akinek Jézus megbocsátott. Hallgattam a magas szintű eszmecserét arról, miért volt képes Jézus „megbocsátani” a hűtlen asszonynak, hogyan tette ezt, és ez a megbocsátás kritikája volt az akkori egyházi személyiségeknek, akik képesek lettek volna őt megkövezni stb.

Jézus nem „bocsátott meg” a hűtlen asszonynak

Ellenálltam annak a kísértésnek, hogy sokkoljam az urakat, rámutatva arra, hogy Jézus egyáltalán nem bocsátott meg semmikor sem az asszonynak. Az Újszövetség szövegében e történetnél sehol sem fordul elő az a szó, hogy „megbocsátani” vagy „megbocsátás”, még csak célzás sincs rá. De nem is várható ez annak alapján, ahogy a történet szól.

Csupán arról olvashatunk, hogy miután az asszony vádlói távoztak, Jézus megkérdezte őt:

„Senki sem kárhoztatott-é téged?” És miután az nemmel válaszolt, Jézus ezt mondja: „Én sem kárhoztatlak: eredj el és többé ne vétkezzél.”

Nincs lehetőséged arra, hogy megbocsáss a másiknak, ha előtte nem ítéled el őt. Jézus sosem ítélte el az asszonyt, így aztán nem is volt neki mit megbocsátania. Elismerte a másik bűnét vagy tévedését, de nem érezte úgy, hogy ezért gyűlölnie kellene. Képes volt még a tényt megelőzően átlátni azt, amit a tényt követően neked meg nekem be kellett látnunk a megbocsátást gyakorolván: tévedünk, ha valakit tévedéséért gyűlölünk, tévedünk, amikor elítéljük és bizonyos típushoz soroljuk őt, összekeverve a személyét a viselkedésével. Tévedünk, amikor gondolatban adósságot varrunk a nyakába, amelyet ki kell egyenlítenie, mielőtt újból kegyeinkbe fogadjuk, érzelmileg elfogadjuk őt.

Annak vizsgálata, hogy ezt meg kell-e tennünk vagy elvárható-e tőlünk, hogy megtegyük, kívül esik e könyv témakörén. Mint orvos mindössze annyit mondok, hogy ha ezt tesszük, boldogabbak, lelkileg egészségesebbek leszünk, nagyobb esélyünk lesz a lelki békére. Arra azonban szeretnék rámutatni, hogy ez a gyógyító hatású megbocsátásra vonatkozik, és a megbocsátásnak ez az egyetlen változata, ami „működik”, ami hatékony.

És ha olyan megbocsátásról van szó, ami ennél bármivel is kevesebb, akkor szükségtelen szót vesztegetnünk rá.

Bocsássunk meg magunknak és másoknak!

Nemcsak másoktól kapunk érzelmi sebeket, hanem önmagunktól is. Magunkat ostorozva a fejünket verjük, haragot és megbánást érezve. Telve vagyunk kétkedéssel önmagunk iránt, túlteng bennünk a bűntudat érzése.

A harag és az önostorozás nem más, mint próbálkozás arra, hogy érzelmileg a múltban éljünk. A túlzott bűntudat pedig próbálkozás arra, hogy a múltban jóvátegyünk valamit, amit rosszul csináltunk vagy úgy gondoljuk, hogy rosszul csináltunk.

Az érzelmeket akkor alkalmazzuk helyesen és megfelelően, ha segítenek bennünket abban, hogy a mai környezetünk realitásaira megfelelő módon reagáljunk. Mivel képtelenség a múltban élnünk, képtelenség a múlt eseményeire érzelmileg megfelelően reagálni. A múltat — már ami az érzelmi reakcióinkat illeti — egyszerűen le kell zárnunk, el kell felejtenünk. Szükségtelen ilyen vagy olyan „érzelmi hozzáállást” kialakítanunk azokkal a múltban lehetséges választási lehetőségeinkkel kapcsolatban, amelyek más irányba vittek volna minket, mint amerre ténylegesen mentünk. Ami számít — az a mai irány és a mai cél.

Tévedéseinket természetesen hibákként kell elismernünk. Különben lehetetlen lenne számunkra, hogy módosítsuk haladásunk irányát. Lehetetlen lenne a „kormányzás” és a

„vezérlés”. De hiábavaló, meddő és végzetes dolog gyűlölni, elítélni magunkat a hibáinkért.

Mi csinálunk hibákat — nem a hibák minket

Amikor saját és mások tévedéseiről elmélkedünk, segít, és teljesen reális dolog, ha gondolataink akörül járnak, mit csináltunk vagy nem csináltunk mi, és nem pedig azon rágódunk, mit csináltak velünk vagy belőlünk a hibáink.

A legnagyobb hiba, amit elkövethetünk, hogy viselkedésünket összekeverjük az énünkkel … és arra a következtetésre jussunk, hogy egy-egy tettünk bizonyos fajta személyiségként minősít bennünket. Tisztábbá teszi a gondolkozást, ha képesek vagyunk belátni, hogy a hiba a cselekvésünkkel függ össze, valamivel, amit tettünk. Ha tárgyilagosak akarunk lenni, használjunk igéket tetteink minősítésére, nem pedig az adott igéből képzett melléknévi igenevet a tettet végrehajtó személy minősítésére.

Például, ha azt mondom: „Megbuktam” (ige), ez csupán egy hiba elismerése, és ez a felismerés elősegítheti a jövő sikereit.

De ha azt mondom „bukott ember vagyok” (minőségjelzőként alkalmazott melléknévi igenév), ezzel nem azt írom le, amit tettem, hanem azt, amit szerintem a hiba tett velem.

Ez nem segít abban, hogy okuljunk. Ez a megközelítés inkább vezet a hiba rögzítésére, állandósítására. Mindezt számtalan pszichológiai kísérlet támasztja alá.

Mindnyájan természetesnek tartjuk, hogy a gyermek, amikor járni tanul, időnként elesik. Ilyenkor azt mondjuk „elesett” vagy „elbotlott”. Nem mondjuk azt hogy ez a gyerek „bukdácsoló” vagy „botladozó”.

Sok szülő azonban nem ismeri fel, hogy a gyermek, amikor beszélni tanul, hibákat vét: ingadozik, leblokkol, szótagokat, szavakat ismétel. Általános jelenség, hogy az aggódó szülő már arra következtet, hogy a gyerek „dadogós”. Az ilyen hozzáállás — ami nem a gyermek tetteit, hanem magát a gyermeket minősíti — behatol a gyermek tudatába, és kezd önmagáról úgy gondolkozni, hogy ő dadogós. A jelenség rögzítődik és a beszédhiba állandósulhat.

Dr. Wendell Johnson, a beszédhiba legnevesebb hazai szakértője szerint az ilyen jelenség a dadogás tényleges kiváltója. Azt tapasztalta, hogy a nem dadogós gyermekek szülei leíró kategóriákban (pl. „nem beszélt”) míg a dadogós gyermek szülei többnyire minősítő kategóriákban („nem tudott beszélni”) fejezték ki magukat. Dr. Johnson a Saturday Evening Post 1957. január 5-i számában a következőket írja: „Lassan már kezdjük felismerni azt a nagyon fontos dolgot, ami évszázadokon keresztül rejtve maradt

előttünk. Esetről esetre világosabbá vált, hogy aggódó szülők, akik járatlanok a normális beszédfejlődés törvényszerűségeiben, dadogásként diagnosztizáltak természetes fejlődési jelenségeket. Sokkal inkább a szülők, mint a gyermek, sokkal inkább a hallgató, mint a beszélő szorult arra, hogy megfelelő ismeretekkel lássuk el.”

Dr. Knight Dunlap, aki 20 éven át tanulmányozta a szokások kialakulását, ezek

„törlését” és a tanulással való kapcsolatát, felfedezte, hogy ugyanaz az elv érvényes szinte minden „rossz szokásra”, beleértve a rossz érzelmi szokásokat is. „Fontos — mondta —, hogy a beteg felhagyjon önmaga hibáztatásával, önmaga elítélésével, hogy bosszankodjék saját rossz szokásai miatt, ha ki akar gyógyulni ezekből. Különösen romboló hatásúak a beteg olyan következtetései, hogy »csődöt mondtam«, »értéktelen vagyok«, amikor valami nem a szándékai szerint sikerült.”

Emlékezzünk tehát arra, hogy mi csinálunk hibákat, és nem a hibák „csinálnak”

minket!

Ki szeretne osztriga lenni?

Néhány záró megjegyzés arról, hogyan vegyük elejét az érzelmi sebesülésnek, hogyan távolítsuk el a sebhelyeket. Ahhoz, hogy alkotó módon éljünk, készeknek kell lennünk arra, hogy igenis érjenek kisebb sebesülések — ez elengedhetetlen eleme az alkotó életnek. Sokan vannak, akiknek vastagabb, ellenállóbb érzelmi „védőrétegre” van szükségük, mint amivel rendelkeznek. De csak szívósabb „hámrétegről” van szó, nem pedig egy osztrigaházról. Ahhoz, hogy bízhassunk, hogy szerethessünk, hogy nyitottak lehessünk az érzelmi kapcsolatokra, meg kell kockáztatnunk, hogy sebeket kapunk. Ha sebeket kapunk, több lehetőségünk is van. Kialakíthatunk egy vastag, erős, merev védőpáncélt, egy osztrigaházat. Növeszthetünk a seb helyén egy érzelmi heget, hogy elejét vegyük hasonló sebesülésnek és élhetünk, mint egy osztriga, amely nem kaphat sebet, mert a páncélzatán át kívülről semmi sem juthat be. De „odatarthatjuk a másik orcánkat”

is, sebezhetők maradva, és élve tovább alkotó módon.

Egy osztriga sosem kap sebet. Vastag védőpajzs veszi körül, amely megvédi mindentől.

Mindentől el van szigetelve. Egy osztriga biztonságban van, de semmiképen sem alkotó lény. Nem „járhat utána” annak, amit akar: várnia kell, amíg az eljön hozzá. Egy osztriga nem ismeri, hogy mi az érzelmi seb, amit a környezetével való kapcsolata során kaphat —

de nem lehet része a másokkal való kapcsolat örömében sem.

Az érzelemsimító „plasztikai műtét” után fiatalabbnak érezzük magunkat

Próbáljunk elvégezni magunkon egy „érzelemsimító operációt”. Ez több, mint játék a szavakkal. Ez új életet, nagyobb vitalitást biztosít számunkra. Vagyis azt, ami a fiatalság

„alapanyaga”. Fiatalabbnak fogjuk érezni magunkat, és valóban fiatalabbnak is fogunk kinézni. Számtalan esetben láttam, hogy emberek öt-tíz évet fiatalodtak egy-egy érzelmi heg eltávolítása után. Nézzünk szét magunk körül! Ki az, aki negyven felett is fiatalnak látszik? A morgós? A sértődékeny? A pesszimista? Azok, akik haragban vannak a világgal, vagy azok, akik vidámak, optimisták és jóindulatúak?

Aki neheztel valakire vagy az életre magára, azt meggörnyesztheti ez a teher, mint ahogy görnyedt lesz az, aki állandóan súlyos terhet hord a vállán. Azok, akik tele vannak érzelmi hegekkel, sértődésekkel, a múltban élnek. A múltban élés — az öregek jellemző

vonása. A fiatalos beállítottság, a fiatalos szellem kisimítja a lélek és az arc ráncait, tüzet varázsol a szembe, a jövőbe tekint, és van is mire várakozással tekintenie.

Miért ne végeznénk magunkon egy „léleksimító műtétet”? A „Csináld magad”

eszközkészlete a következő: a negatív feszültségek lazítása, az érzelmi sebhelyek kialakításának megelőzése, a gyógyító megbocsátás, amivel eltávolíthatjuk a régi hegeket.

El kell továbbá látnunk magunkat egy szívós (de nem kemény és merev) védőréteggel,

alkotó módon kell élnünk, késznek kell lennünk a kis sebesülésekre, és a jövő iránt kell nosztalgiát éreznünk, nem pedig a múlt iránt!

11. fejezet:

Hogyan tárhatjuk fel az igazi személyiségünket?

A személyiséget — azt a titokzatos és mágneses hatású valamit, amit könnyebb felismerni, mint meghatározni — nem kívülről szerezhetjük meg, hanem belülről szabadíthatjuk fel.

Az, amit személyiségnek nevezünk, nem más, mint látható bizonyítéka annak az egyedülálló, megismételhetetlen énnek, ami Isten képére teremtetett — bizonyítéka a bennünk lakozó isteni szikrának. Vagy másként: a személyiség valós énünk szabad és teljes megnyilatkozása.

A mindenkiben meglévő valós én mindig vonzó. Mágneses hatása van. Mindig erőteljes kisugárzása van másokra. Úgy érezzük, valami igazival kerültünk kapcsolatba, olyannal, ami fundamentális, ami mond valamit számunkra, nyújt nekünk valamit.

Ugyanakkor a hamisat nem szeretjük, általánosan elvetjük.

Miért szereti mindenki a csecsemőt? Nyilván nem azért, amit tesz vagy amit tud vagy amije van, hanem egyszerűen azért, mert az, ami. Minden kisgyermeknek van

„személyiség-plussza”. Nincs benne semmi felesleges, semmi hamis, semmi képmutató.

Saját nyelvén — ami vagy sírás, vagy gőgicsélés — a csecsemő a valós érzéseit fejezi ki.

„Azt mondja, amit gondol”. Nincs benne semmi fortély. Egy csecsemő természetesen becsületes. Messzemenően annak a pszichológiai parancsnak a megtestesítője, hogy „Légy önmagad!” Nincsenek gyötrelmei, hogyan fejezze ki magát. A legkisebb mértékben sem gátlásos.

Mindenkinek van személyisége

Minden ember rendelkezik azzal a titokzatos valamivel, amit személyiségnek nevezünk.

Amikor azt mondjuk, valakinek „jó a személyisége”, ezen azt értjük, hogy felszabadította és mozgásba hozta a benne rejlő alkotó energiákat, és képes megnyilatkoztatni valós énjét.

A „gyenge személyiség” ugyanazt jelenti, mint a „gátolt személyiség”. A „gyenge személyiséggel” rendelkező ember képtelen kifejezni a bensőjében szunnyadó alkotó ént.

Visszafogta, megbilincselte, bezárta azt, és elhajította a kulcsot. A gátolt személyiség korlátokat állított a valós én megnyilatkozása elé. Ilyen vagy olyan okoknál fogva fél attól, hogy kifejezze önmagát, fél attól, hogy önmaga legyen — valódi énjét börtönbe zárja.

A gátoltság-tünetek sokrétűek és különbözőek. Ilyen a szégyenlősség, a félénkség, az elfogódottság, az ellenségességre való hajlam, a túlzott bűntudat, az álmatlanság, az idegeskedés, az ingerlékenység, az összeférhetetlenség.

A kudarcélmény a gátolt személyiség tevékenységének szinte minden területére jellemző. A valódi és alapvető kudarcélménye abból fakad, hogy képtelen „önmaga lenni”, és képtelen valós énjével összhangban megnyilatkozni. Ez az alapvető kudarcélmény azonban beárnyékolja mindazt, amit csinál.

A gátlásosság kulcsa — a negatív visszacsatolás túltengése

A kibernetika lehetővé teszi, hogy jobban értsük a gátlásos személyiséget. Megmutatja, hogyan szabadíthatjuk meg valós énünket az önmagunk alkotta börtönből.

A szervomechanizmusunkat befolyásoló negatív visszacsatolás megegyezik a bírálattal. A negatív visszacsatolás tartalma ezért: „Hibázol, letértél a helyes útról, eltértél a helyes iránytól, megfelelő pályamódosításra van szükség, hogy célirányba állj.”

A negatív visszacsatolás célja azonban a válasz módosítása, az előre vivő cselekedetek megváltoztatása, nem pedig a teljes leállás.

Ha a negatív visszacsatolás rendeltetésének megfelelően működik, egy torpedó vagy a rakéta csak annyit változtat a pályáján, hogy pontosabban haladjon a célja felé. Ez a pálya, ahogy erről már beszéltünk, cikcakk formájú lesz.

De ha a mechanizmus túl érzékeny a negatív visszacsatolásra, a szervomechanizmus túlkorrigál. A cél irányába történő haladás helyett felnagyított, síkban elhelyezkedő

cikcakkokat fog leírni, és egyáltalán nem fog előre haladni.

Saját, belső szervomechanizmusunk hasonlóan működik. Szükségünk van a negatív visszacsatolásra, hogy rendeltetésünknek megfelelően „működjünk”, hogy a pályán tartsuk magunkat, hogy célunkat elérjük.

A gátlásosság nem más, mint túlzott negatív visszacsatolás

A negatív visszacsatolás mindig azt mondja: „Hagyd abba, amit csinálsz vagy a módot, ahogy csinálod. Csinálj valami mást!” Célja az, hogy módosítsa a válaszreakciókat, az elkövetkező cselekvés szögét, nem pedig az, hogy megállítsa magát a cselekvést. A negatív visszacsatolás nem azt mondja: „Állj le! Pont!” Azt mondja: „Amit most csinálsz, az rossz.” De nem mondja azt, hogy „rossz, ha bármit is csinálsz!”

És mégis — ha túlzott a negatív visszacsatolás vagy saját mechanizmusunk túl érzékeny a negatív jelekre, az eredmény nem a válasz módosítása lesz, hanem a válasz teljes gátlása.

A gátlás és a túlzott negatív visszacsatolás — egy és ugyanaz. Amikor túlreagáljuk a negatív jelet vagy a bírálatot, hajlamosak vagyunk arra a következtetésre jutni, hogy nemcsak a jelenlegi pályánk tér el enyhén a helyes iránytól, hanem hibás dolog egyáltalán előre haladni.

Egy erdész vagy egy vadász gyakran úgy talál vissza a gépkocsijához, hogy a kocsija közelében kiválaszt egy magas irányjelzőt — például egy nagyon magas fát —, ami kilométerekről is látszik. Amikor visszaindul, megkeresi a fát (a célt), és annak irányába megy. Időről időre szem elől tévesztheti, amint azonban újból megpillantja, ellenőrzi az irányt, és összeveti haladásának pályájával. Ha mérése szerint ez elviszi őt 15 fokkal a fától, megállapítja, hogy hibás utat jár, és azonnal módosítja azt. De abból, hogy hibázott, semmiképpen sem következtet arra, hogy rosszat tesz, ha tovább folytatja útját.

Sokan jutunk mégis ilyen ostoba következtetésre. Amikor rájövünk, hogy kifejezésmódunkban eltértünk a helyes iránytól, az nem megfelelő vagy „rossz”, helytelenül arra következtetünk, hogy maga az önkifejezés a rossz, vagy hogy maga a siker (az, hogy eljussunk ahhoz a bizonyos fához) számunkra rossz cél.

Tartsuk mindig az eszünkben, hogy a túlzott negatív visszacsatolás zavarja a megfelelő

válaszadást vagy teljesen megbénítja a cselekvést.

A dadogás mint a gátlás megnyilatkozása

A dadogás jól illusztrálja, hogyan vált ki a túlzott negatív visszacsatolás gátlásosságot, hogyan zavarja a megfelelő választ.

Noha legtöbben nem vagyunk tudatában ennek, beszéd közben negatív visszacsatolási adatokat kapunk: figyeljük, és halljuk saját hangunkat. Ez a magyarázata annak, hogy a teljesen süket személyek ritkán beszélnek helyesen. Nincs módjuk megítélni, milyen hang jön ki a torkukon — visító, érthetetlenül motyogó vagy normális. Ez az oka annak is, hogy a süketként született emberek képtelenek önállóan megtanulni beszélni, különleges

oktatásra van szükségük. Amikor énekelünk, esetleg meglepetésként fogjuk tapasztalni, hogy ha náthásak vagyunk, nem tudunk összhangban maradni a többiekkel, mert a nátha következtében bedugult a fülünk és rosszul hallunk.

Ezért a negatív visszacsatolás nem akadály, nem hátrány a beszéd szempontjából.

Ellenkezőleg. Lehetővé teszi számunkra, hogy beszéljünk, és helyesen beszéljünk. A beszédtanárok azt tanácsolják, hogy vegyük fel a hangunkat magnetofonra, és hallgassuk vissza. Így javíthatjuk beszédünk hangszínét, intonációját, a kiejtést stb. Lehetőségünk van arra, hogy észrevegyük azokat a hibákat, amelyekről nem volt eddig tudomásunk. Tisztán fogjuk látni, mit csinálunk rosszul, és lehetőségünk lesz a módosításra.

De ahhoz, hogy a negatív visszacsatolás hatékonyan segítsen beszédünk javításában, (1) annak többé-kevésbé automatikusnak kell lennie, (2) spontánul kell megnyilatkoznia, vagyis miközben beszélünk, (3) a negatív jelekre adott válaszunk nem lehet annyira érzékeny, hogy az eredmény gátlásosság legyen.

Ha túlságosan is kritikusan ítéljük meg a beszédünket vagy túlságosan is óvatoskodunk, hogy elkerüljük a hibákat, ahelyett hogy spontánul reagálnánk azokra, az eredmény nagy valószínűséggel a dadogás lesz.

Ha csökkenthető a dadogó személy túlzott negatív visszacsatolása, ha csökkenthető

nála a „hibáktól való előzetes rettegés”, ha spontánná tehető az ezekre való reagálása, beszédében azonnali javulás lesz tapasztalható.

A túl tudatos önbírálat csökkenti a teljesítményt

Ezt Dr. D. Colin Cherry (Anglia, London) bizonyította be. A Nature c. lapban írt egyik cikkében kifejezte azt a meggyőződését, hogy a dadogás a „túlzott ellenőrzés”

következménye. Hipotézisének igazolására 25 súlyosan dadogó személyt fülhallgatóval látott el, amelyen keresztül egy erős hang elfojtotta a saját hangjukat. Amikor felkérte őket, hogy olvassanak fel egy szöveget — amely megegyezett azzal, amit a fülhallgatón keresztül hallottak — beszédükben jelentős javulás állt be, mivel saját hangjukat elnyomva az önellenőrzés lehetőségét kizárták. A dadogó személyek egy másik csoportját

„árnyékbeszéddel” gyakoroltatták. Feladatuk az volt, hogy amennyire csak képesek, kövessék szorosan egy szöveget olvasó személy — például egy rádió vagy tévébemondó hangját. Rövid gyakorlás után a dadogó személyek megtanulták az „árnyékbeszéd”

technikáját, és legtöbbjük képes lett ilyen körülmények között teljesen normálisan beszélni. Vagyis amikor a túl erős önbírálat lehetőségét kizárták, és szó szerint arra kényszerítették őket, hogy spontánul beszéljenek, legtöbben képesek voltak helyesen beszélni. Az „árnyékbeszéd” további gyakorlásával elérték, hogy a beszédhibás személyek mindig helyesen beszéljenek.

Vagyis amikor a túlzott negatív visszacsatolást, azaz a túlzott önbírálatot megszüntették, a gátlás eltűnt, és javult a teljesítmény. Amikor nem volt idő a szorongásra vagy a túlzott előzetes „óvatosságra”, a teljesítmény azonnal javult. Ez értékes felvilágosítást nyújt számunkra arra nézve, hogyan szabadíthatjuk ki és tárhatjuk fel bezárt személyiségünket, hogyan javíthatjuk teljesítményünket minden területen.

A túlzott „óvatosság” gátlásosságra és szorongásra vezet

Próbálkozott-e már valaha is a Tisztelt Olvasó azzal, hogy cérnát fűzzön be egy tűbe?

Ha igen, és tapasztalatlan volt, észrevehette, hogy mindaddig sziklaszilárdan tudta tartani a cérnát, amíg nem közelített a tű fokához, és nem próbálta meg átfűzni a piciny nyíláson. Valahányszor már úgy tűnt, hogy sikerül, keze váratlanul reszketni kezdett, és mellé talált.

Gyakran vezet hasonló eredményre, ha egy szűk nyakú palackba akarunk betölteni valamit. Mindaddig tökéletesen stabil a kezünk, amíg nem látunk hozzá szándékunk

megvalósításához. Akkor — valamilyen megmagyarázhatatlan ok miatt — bizonytalanná válunk, reszketni kezd a kezünk.

Az orvosi gyakorlatban ezt a jelenséget „szándékremegés”-nek (purpose tremor) hívják.

Egészséges személyek esetében ez akkor lép fel, ha „túlságosan is óvatosak”, túlságosan is igyekeznek elkerülni a hibákat valamilyen szándék megvalósítása során.

Egyes patológiás feltételek mellett — mint amilyen például az agy bizonyos területeinek a sérülése — ez a „szándékremegés” igen erőssé válhat. A beteg például mindaddig képes stabilan tartani a kezét, amíg meg nem próbál valamit csinálni. De próbáljon egy kulcsot a zárba helyezni, és a keze cikcakk alakban, előre-hátra fog mozogni, több tíz centiméteres kilengésekkel. Stabilan tartja a tollat, amíg nem lát hozzá, hogy aláírja a nevét. Akkor a keze kezd ellenőrizhetetlenül reszketni. Ha szégyelli ezt, és még „óvatosabb”, nehogy hibát vétsen idegenek előtt, talán még a nevét sem fogja tudni leírni.

Ezeken az embereken lehet segítni — sokszor igen eredményesen —, ha gyakoroltatjuk velük a lazítást, ha megtanulják, hogyan szabadulhatnak meg a túlzott „szándékosságtól”, ha megtanulnak nem túlzottan óvatosak lenni, ha nem akarják mindenáron elkerülni a

„hibákat”, a kudarcokat.

A túlzott óvatosság vagy a hibák elkövetésétől való túlzott félelem — a túlzott negatív visszacsatolás egyik formája. Mint a dadogó személy esetében is, aki meg akarja előzni a lehetséges hibákat, és túl óvatos, nehogy elkövesse őket, a következmény: gátlásosság, és a teljesítmény zuhanása. A túlzott óvatosság és az aggódás — édestestvérek. Mind a kettő

a kudarctól való túlzott félelem következménye. Abból fakad, hogy mindenáron el akarjuk kerülni „a hibás dolgot”, túlságosan is igyekszünk helyesen cselekedni.

„Nem szeretem azokat a hideg, precíz, tökéletes embereket, akik nehogy rosszat mondjanak, sosem beszélnek, és hogy elkerüljék a hibákat, sosem csinálnak semmit” —

mondta Henry Ward Beecher.

William James tanácsa diákoknak és tanároknak

„Kik azok a diákok, akik leragadtak a »magoló osztályban«?” — kérdezte a bölcs tudós. „Azok, akik állandóan a hiba lehetőségére gondolnak, és akik túl nagy jelentőséget tulajdonítanak az eseménynek.” Aztán így folytatta:

„Kik azok, akik jól adnak elő? Gyakran azok, akik a legkevesebb érdeklődést mutatják a dolog iránt. Az ő gondolataik maguktól bukkannak elő az emlékezetükből. Miért halljuk olyan gyakran azt a panaszt, hogy New England társasági élete szegényes, kevésbé kifejező, unalmasabb, mint a világ más tájain? Nem azért-e, mert az emberek túlságosan is elfogadottak, félnek attól, hogy valami teljesen hétköznapit és nyilvánvalót vagy hamis dolgot mondjanak, valamit, ami méltatlan a beszélgető partnerekhez, vagy valamilyen módon nem méltó az alkalomhoz? Hogyan képes egy beszélgetés átkormányozni magát a felelősségnek és a gátlásoknak ezen az óceánján? Másrészt a társalgás akkor virágzik, a társaság akkor kellemes, akkor frissít fel, ha a beszélgetés nem unalmas, de nem is kimerítő a túlzott igyekezetből fakadóan, amikor az emberek elfeledkeznek a kétségeikről, felszabadítják a szívüket és a nyelvüket, és olyan spontánul és olyan felelőtlenül mernek beszélni, ahogyan csak tudnak.

Manapság a pedagógusok körében sokat beszélnek arról, hogy a tanárnak minden órára előre fel kell készülnie. Ez bizonyos mértékig hasznos. De mi, jenkik, kifejezetten nem azok vagyunk, akiknek egy ilyen általános igazságot szükséges lenne prédikálni. Mi túlságosan is óvatosak vagyunk. Azt a tanácsot, amit magam adnék a tanítóknak, olyan embernek a szavaival fogalmazhatnám meg, aki maga is kiváló tanító. Készülj fel alaposan a tárgyból, hogy mindig »kész legyek belőle, az osztályban viszont hagyatkozz a spontaneitásra és vess le minden óvatoskodást.

A diákoknak, különösen a lányoknak, ugyanezt tanácsolom. Ugyanúgy, mint ahogyan egy kerékpárlánc, ha nagyon feszes, akadályozza a hajtást, ugyanúgy a túlzott óvatosság, a túlzott tudatosság annyira feszessé tehet valakit, hogy ez akadályozni fogja a gondolat sima folyását. Vegyük például a vizsga előtti napokat. Egy grammnyi jó idegállapot a vizsgán ér annyit, mint több kiló gondos tanulás az utolsó napon. Ha a vizsgán valóban a maximumot akarod nyújtani, egy nappal előtte tedd félre a könyveket, és mondd magadnak ezt: »Nem vesztegetek több időt erre a szerencsétlen dologra. Egy jottányit sem fogok törődni azzal, sikerül-e a vizsgám vagy sem.« Mondd ezt őszintén, érezd át, és menj ki sétálni, mozogni, vagy feküdj le és aludj. Biztos vagyok benne, hogy a következő napi eredmény arra fog sarkallni, hogy a továbbiakban sose tágíts ettől a módszertől.” [12]

Az elfogódottság, a túlzott éntudatosság valójában mások jelenlétének túlzott tudatosodása

A túlzott negatív visszacsatolás és az elfogódottság közötti ok-okozati összefüggés teljesen nyilvánvaló.

Bármilyen társasági kapcsolatról is legyen szó, állandóan „fogjuk” a mások részéről érkező negatív visszacsatolási jeleket. Egy mosoly, egy homlokráncolás, a helyeslés vagy helytelenítés, az érdeklődés vagy érdektelenség száz meg száz különböző formája, állandóan tájékoztat bennünket arról, milyen teljesítményt nyújtunk, „beletaláltunk-e” a célba vagy elvétettük-e azt. Minden társasági szituációban állandó kölcsönhatás van a beszélő és a hallgató, a szereplő és a néző között. Enélkül az állandó oda-vissza kapcsolat nélkül teljességgel lehetetlen lenne bármilyen emberi kapcsolat, társadalmi aktivitás. De ha nem is lenne lehetetlen, minden esetre végtelenül unalmas, nyomasztó, halott, „tűz nélküli” lenne.

A jó színészek és a jó szónokok képesek érzékelni kapcsolatukat a nézőkkel és a hallgatókkal, és ez segíti őket, hogy javítsák a teljesítményüket. A „jó személyiséggel”

rendelkező emberek, akik társaságban népszerűek és vonzóak, szintén képesek érzékelni a mások részéről megnyilvánuló kapcsolatot, érzékelik a kölcsönhatást és spontánul, alkotó módon reagálnak rá. A mások részéről megnyilatkozó hatás, a kommunikáció, lehetővé teszi számukra, hogy társadalmi szempontból eredményesebbek legyenek. Ha valaki nem képes mások „jelzéseire” megfelelően reagálni, akkor az „aludttejtípushoz” tartozik —

olyan, akit „zárkózottnak” mondunk. Nem képes a többi ember érdeklődését felkelteni, felmelegíteni őket. Mások visszajelzésének érzékelése nélkül társasági kolonc leszünk —

olyasvalaki, akivel nehéz boldogulni, és senki sem fog irántunk érdeklődést mutatni.

Ahhoz azonban, hogy ez a negatív visszacsatolás hatékony legyen, alkotó módon kell működnie. Ez azt jelenti, hogy többé-kevésbé tudat alatti, spontán legyen, és ne olyan, amit kieszeltek, tudatosan kigondoltak.

Gátlást okoz, ha arra koncentrálunk, „mit gondolnak mások”

Ha túlságosan is foglalkozunk azzal, mit gondolnak mások, ha túlságosan is tudatosan és gondosan igyekszünk mások kedvébe járni, ha túlságosan is érzékennyé válunk mások valós vagy vélt egyetértésére — ez azt jelenti, hogy túlzott a negatív visszacsatolásunk, gátoltak vagyunk, és a teljesítményünk gyenge.

Minden alkalommal, amikor kitartóan és tudatosan ügyelünk minden mozdulatunkra, szavunkra, egész viselkedésünkre, gátolttá, elfogódottá válunk.

Túlságosan is igyekezni fogunk, hogy jó benyomást keltsünk, és ezáltal ellehetetlenítjük, bilincsbe verjük, gátoljuk alkotó énünk megnyilatkozását, és ez azzal végződik, hogy igen rossz benyomást fogunk kelteni.

Az egyetlen módja annak, ahogy másokra jó benyomást tehetünk, ha sosem törekszünk tudatosan arra, hogy jó benyomást tegyünk rájuk. Sose tegyünk semmit vagy sose

mondjunk le egy cselekedetről egy tudatosan kieszelt hatás kedvéért. Sose vizsgáljuk túl tudatosan, mit gondolhat a másik rólunk, vagy hogyan ítéli meg a dolgainkat.

Hogyan gyógyult ki egy üzletkötő az elfogódottságból?

James Mangan, a híres üzletkötő és író elmondja, hogy amikor először ment el hazulról, kínosan elfogódott volt. Különösen akkor, amikor valamilyen osztályon felüli étteremben kellett étkeznie. Belépve úgy érezte, minden szem rá tapad, véleményt mondanak róla, kritizálják. Kínosan tudatában volt minden mozdulatának: ahogy ment, ahogy leült, ahogy az asztalnál viselkedett, ahogy evett. Merevnek, ügyetlennek tűnt a maga számára. „Miért érzem magam rosszul?” — kérdezte magától. Tudta, hogy viselkedése, szokásai kifogástalanok. Volt gyerekszobája, jártas volt a társasági etikettben.

Miért nem érzett sosem szorongást, amikor az apjával és az anyjával étkezett a konyhában?

Arra a következtetésre jutott, hogy amikor a szüleivel evett, eszébe sem jutott azon törni a fejét, hogyan viselkedik. Nem óvatoskodott, nem is bírálta magát. Nem törekedett arra, hogy hatást érjen el. Nyugodt volt, laza és jól csinálta a dolgot.

James Mangan kigyógyította magát az elfogódottságából. Társasági helyzetekben arra gondolt mindig, hogyan viselkedne, ha a konyhában enne a papával és a mamával.

Belépve az elegáns étterembe, azt szuggerálta magának, hogy a szüleivel fog étkezni, és ennek megfelelően viselkedett.

A higgadtság annak a következménye, hogy figyelmen kívül hagyjuk a túlzott negatív visszacsatolást

Mangan arra is rájött, hogyan győzheti le lámpalázát és félénkségét, amikor a

„nagyokkal” tárgyal, vagy más hasonló esetben. Azt kellett mondania magának: „A szüleimmel fogok étkezni”, és képzeletében élénken fel kellett idéznie, hogyan evett, hogyan viselkedett, és ezután egyszerűen csak így kellett viselkednie. Könyvében, melynek címe The Knack of Selling Yourself (Fortélyok, ahogyan eladhatod magad) javasolja az üzletembereknek, hogy új helyzetekben viselkedésüket ebből a gondolatból kiindulva határozzák meg:

„A szüleimhez megyek, velük fogok ebédelni! Már sok ezerszer voltam ott, semmi meglepő sem történhet!”

„Az idegenekkel vagy az idegen környezettel szembeni ilyen immunitásnak, a váratlannal szembeni teljes közömbösségnek megvan a maga neve: higgadtságnak hívják.

A higgadtság az, amikor tudatosan félresöprünk minden félelmet, ami egy új és számunkra ellenőrizhetetlen helyzetből fakadhat.” (U.o.)

Éntudatosabbnak kell lennünk!

A néhai Dr. Albert Edward Wiggam, a híres nevelő, pszichológus és üzletember azt mondta, hogy fiatal éveiben annyira elfogódott, félénk és magábazárkózó volt, hogy szinte képtelen volt megszólalni az iskolában. Kerülte az embereket, és nem tudott szólni hozzájuk anélkül, hogy ne hajtotta volna le a fejét. Állandóan harcolt a félénksége és elfogódottsága ellen. Keményen igyekezett, de hiába. Egyik nap aztán új gondolata támadt. Arra a következtetésre jutott, hogy az ő baja egyáltalán nem a magábazárkózásból fakadó félénkség és elfogódottság, hanem éppen fordítva. Az, hogy „nyitott”: túlzottan is tudatában van mások jelenlétének, vagyis túlságosan is „környezettudatos”. Túlságosan is érzékeny arra, mit gondolnak mások arról, amit mond, amit tesz, mit gondolnak egész viselkedéséről. Ez aztán görcsbe rántotta. Képtelen volt világosan gondolkozni, és nem tudott arra koncentrálni, amit mondani akar. Amikor egyedül volt, egyáltalán nem érezte

magát így. Egyedül teljesen nyugodt, laza, higgadt volt, és egy sor remek gondolat jutott az eszébe, amiről tudott volna beszélni. És jól megvolt önmagával is.

Úgy döntött, abbahagyja a harcot, hogy legyőzze félénkségét és elfogódottságát.

Ehelyett arra összpontosít, hogy még erősebb legyen az éntudata: hogy úgy érezzen, úgy cselekedjék, úgy viselkedjék, mintha egyedül lenne — ne érdekelje, mit gondolnak róla mások. Az, hogy teljesen érdektelenül viseltetett mások véleménye és ítélete iránt, nem tette őt érzéketlenné, arrogánssá másokkal szemben. Nem áll fenn annak a veszélye, hogy tökéletesen törölhető lenne a negatív visszacsatolás hatása, bármennyire igyekezne is az ember. De a másik irányba kifejtett igyekezet csillapíthatja a túlságosan is érzékeny visszacsatolási mechanizmus kilengéseit. Kapcsolatai az emberekkel megjavultak. Lelki tanácsadással kezdett foglalkozni, „a legcsekélyebb elfogódottság nélkül előadásokat tartott nagyszámú hallgatóság előtt.”

„Ekképp az öntudat belőlünk mind gyávát csinál”

Így írt Shakespeare. És így beszélnek a mai pszichiáterek és felvilágosult lelkipásztorok.

Az öntudat, a lelkiismeret egy tanult negatív visszacsatolási mechanizmus, amely az erkölccsel és az etikával áll kapcsolatban. Ha a tanult és elraktározott információk helyesek (arra vonatkozóan, hogy mi a „jó” és mi a „rossz”) és ha a visszacsatolási mechanizmus nem túl érzékeny, hanem reális, az eredmény (mint bármilyen más célkövető szituációban): mentesülünk a tehertől, hogy minden pillanatban „döntenünk”

kelljen arról, mi a jó és mi a rossz. A lelkiismeret kormányozni fog bennünket a zátonyos vizeken, már ami az erkölcsi szempontból helyes magatartást illeti. A lelkiismeret automatikusan, tudat alatt működik, mint bármilyen más visszacsatolási rendszer.

De Dr. Harry Emerson Fosdick szerint a „lelkiismeretünk becsaphat”. A lelkiismeretünk is járhat rossz úton. Ez attól függ, milyen véleményt alakítottunk ki magunknak arról, mi „jó”, és mi „rossz”. Ha alapvető nézeteink ezekről igazak, reálisak és józanak, a lelkiismeret értékes szövetségesünk lesz az élet dolgaiban, jó iránytűként fog működni az erkölcs óceánján. Megóv a bajoktól, mint ahogy az iránytű megóvja a hajóst a zátonyoktól. De ha magukkal az alapvető nézeteinkkel van baj, ha azok rosszak, hamisak, irreálisak vagy nélkülözik a józanságot, ez használhatatlanná teszi az iránytűnket és veszélyes vizekre keveredünk.

A lelkiismeret a legkülönbözőbb embereknek a legkülönbözőbb dolgot jelentheti. Ha abban a meggyőződésben növünk fel, hogy helytelen dolog a ruhánkon gombokat viselni, kínozni fog a lelkiismeretünk, ha ezt tesszük. Ha abban a meggyőződésben növünk fel, hogy helyes dolog levágni az embertársaink fejét, megskalpolni, és a kipreparált skalpot kitűzni a kerítésünkre, mert ez férfias bátorságunk bizonyítéka, bűntudatot fogunk érezni, értéktelennek fogjuk magunkat tartani, ha senkit sem skalpoltunk meg.

A lelkiismeret rendeltetése az, hogy boldoggá tegyen bennünket, ne pedig

szerencsétlenné

A lelkiismeretnek az a rendeltetése, hogy boldoggá, eredményessé tegyen bennünket, nem pedig fordítva. De ha azt akarjuk, hogy a lelkiismeretünk iránytűként vezéreljen minket, akkor annak az igazságon kell alapulnia, és a helyes „északot” kell mutatnia.

Másként, ha vakon bízunk a lelkiismeretben, bajba kerülhetünk, ahelyett, hogy átsegítene rajta, boldogtalanná és eredménytelenné tesz bennünket.

Az önkifejezés nem erkölcsi kérdés

Sok bajunk származik abból, hogy erkölcsi kérdésekként kezelünk olyan dolgokat, amelyek egyáltalán nem azok.

Itt van például az önkifejezés vagy annak hiánya. Ez egyáltalán nem erkölcsi kérdés, nem beszélve arról, hogy kötelességünknek kell éreznünk mindazon képességeink kibontakoztatását, amelyekkel a Teremtő megáldott.

Ennek ellenére az önkifejezés a lelkiismeretünk sugallata szerint tűnhet erkölcsileg

„rossznak” ha gyermekként állandóan elhallgattattak, megszégyenítettek, megaláztak, sőt, esetleg megbüntettek, amikor szabadon kimondtuk, amit gondoltunk, amikor azt tettük, amit helyesnek tartottunk. Az ilyen gyermek hamar „megtanulja”, hogy „rossz dolog”

önmagát kifejezni, önmagát adni, bizonyítani akarni, hogy vannak értékes gondolatai, sőt, egyáltalán beszélni.

Ha a gyermeket megbüntetik, mert szabad utat enged a haragjának vagy kigúnyolják, mert a szeretetét kifejezésre juttatja, azt fogja megtanulni, hogy a valós érzéseinek kinyilvánítása „rossz” dolog. Vannak gyermekek, akik azt tanulják meg, hogy csak a

„rossz érzelmeket” helytelen vagy bűn kimutatni. De ha meggátoljuk a rossz érzelmek megnyilatkozását, ezzel a jó érzelmek megnyilatkozását is gátoljuk. És az érzelmek megítélésében a mérce nem a „jóság” vagy a „rosszaság” mint olyan, hanem a megfelelőség és „nemmegfelelőség”, a helyénvalóság és a „nemhelyénvalóság”. Teljesen megfelelő érzés a félelem annak részéről, aki az erdőben váratlanul medvével találkozik.

Teljesen helyénvaló haragot éreznünk, amikor törvényes jogunkkal élünk, nekigyürkőzve egy akadály lerombolásának, és azt nyers erővel le is romboljuk. A helyes irányban bevetett düh a bátorság fontos összetevője.

Ha letromfoljuk, „helyére tesszük” a gyereket, valahányszor egy ötlettel áll elő, azt fogja megtanulni, hogy számára az a „helyes”, ha egy senkinek tartja magát, és helytelen dolog, ha valaki akar lenni.

Az ilyen eltorzított, irreális lelkiismeret valóban gyávát csinál belőlünk. Túl érzékennyé válhatunk, túlságosan is elmerülhetünk annak latolgatásában, „van-e jogunk” a sikerre, vagy akár csak egy sikeres próbálkozásra. Túlságosan is el leszünk foglalva azzal a gondolattal, hogy „kiérdemeltük-e” ezt vagy azt. A helytelen lelkiismeret sokakat visszafog, „az utolsó helyen marasztal” minden vállalkozásban, minden tevékenységben.

Titokban úgy érzik, „helytelen” dolog lenne megmutatni magukat vezetőként vagy feltételezni magukról, hogy ők valakik. Túlságosan is elmerülnek annak boncolgatásában, nem fogják-e ezt mások „magamutogatásnak” tartani.

A lámpaláz általános és közismert jelenség. Érthetővé válik az oka, ha úgy fogjuk fel, mint ami egy „eltérített lelkiismeret”-ből származó negatív visszacsatolás. A lámpaláz nem más, mint attól való félelem, hogy megbüntetnek, mert kiállunk és elmondjuk a véleményünket, feltételezve, hogy „valakik vagyunk” — vagyis olyan dolgot teszünk, amiről gyermekkorban azt tanultuk, hogy „rossz” és büntetendő. A lámpaláz gyakorisága azt mutatja, hogy az önkifejezés elfojtása és gátlása rendkívül általános jelenség.

A gátlások felszabadítása — nagy lépés ellenkező irányban

Ha azokhoz a milliókhoz tartozunk, akik boldogtalanok és sikertelenek, mert gátlásosak, tudatosan kell foglalkoznunk a gátak eltávolításával. Gyakorolnunk kell, hogy kevésbé legyünk óvatosak, megfontoltak, tudatosak. Gyakorolnunk kell beszélni, mielőtt gondolkoznánk, ahelyett, hogy gondolkoznánk, mielőtt beszélünk. Gyakorolnunk kell cselekedni, mielőtt gondolkozunk, ahelyett, hogy körültekintően, mindent megfontolnánk, mielőtt bármit is teszünk.

Amikor egy-egy betegemnek a belső gátak ledöntésének gyakorlását javaslom (és a leggátlásosabbak tiltakoznak a leginkább), válaszként valami ilyesmit hallok: „Nem gondolhatja komolyan annak a gyakoroltatását, hogy egyáltalán ne törődjek a dolgokkal, egyáltalán ne érdekeljen az eredmény. Szerintem az életben szükség van egy bizonyos mennyiségű gátlásra, ellenkező esetben olyanok leszünk, mint a vademberek, és a

civilizált társadalom összeomlik. Ha minden gátlás nélkül kifejeznénk, megmutatnánk érzelmeinket, akkor bevernénk mindazoknak az orrát, akik nem értenek velünk egyet.”

„Igen — válaszolom — igaza van. Az életben szükség van egy bizonyos mennyiségű

gátlásra. De nem önnek van erre szüksége. A kulcsszavak: »egy bizonyos mennyiségű«.

Önnek olyan mennyiségű többlet gátlása van, hogy hasonlatos ahhoz a beteghez, aki látva, hogy 40 fokos láza van, azt mondja: »Dehát az életben szükség van egy bizonyos mennyiségű hőre. Az ember melegvérű állat, és nem tud egy bizonyos hőmérséklet nélkül élni. Mindnyájunknak szüksége van egy bizonyos testhőmérsékletre, és ön mégis azt mondja nekem, hogy teljes egészében a hőmérsékletem csökkentésére koncentráljak, és hagyjam figyelmen kívül annak veszélyét, hogy esetleg semmilyen hőmérsékletem sem lesz.«„

A dadogó személy, aki annyira görcsbe merevedett az „erkölcsi feszültségtől”, a túlzott negatív visszacsatolástól, az önelemzéstől és a gátlásoktól, hogy egyáltalán nem tud beszélni, hajlamos arra, hogy hasonlóan érveljen, amikor azt mondom neki, hagyja teljesen figyelmen kívül a negatív visszacsatolást és az önkritikát. Képes aforizmák, bölcsességek tömegét idézni, hogy bebizonyítsa: az embernek gondolkoznia kell, mielőtt beszél, gondolkoznia kell, mert egy meggondolatlan fecsegő nyelv bajt okozhat … az embernek nagyon óvatosnak kell lennie, hogy mit mond és hogyan mondja, mert „a jó beszéd nagyon fontos” és „akimondott szavakat nem lehet visszaszívni”. Mindezzel valójában azt ismeri el, hogy a negatív visszacsatolás hasznos dolog. De nem az ő

számára. Amikor ugyanis teljesen figyelmen kívül hagyja a negatív visszacsatolást, akár úgy, hogy egy hangos szövegmondó elnyomja a hangját, akár úgy, hogy „árnyékbeszédet”

gyakorol — akkor helyesen beszél.

A gátlásosság és a gátlástalanság között lévő egyenes és szűk ösvény Egyensúlyra, harmóniára van szükség. Ha a hőmérséklet felszökik, az orvos próbálja leszorítani. Ha túl alacsonyra száll, próbálja felemelni. Ha valaki nem tud aludni, altatót kap, ha valaki túl sokat alszik, élénkítőket írnak fel neki stb. A kérdés nem az, hogy mi a

„jobb”, a forró vagy a hideg, az álmatlanság vagy álmatagság. A „gyógyulás” lényege az, hogy egy nagy lépést tegyünk az ellenkező irányba. Ebben ismét a kibernetika lép a képbe.

Célunk egy megfelelő, önmegvalósító, alkotó személyiség. Az ehhez vezető ösvény a túl sok és a túl kevés gátlás között vezet. Ha túl sok a gátlás, akkor figyelmen kívül kell hagyni és a gátlástalanságot kell gyakorolni.

Miből állapíthatjuk meg, hogy a gátlástalanságot kell gyakorolnunk?

Íme azok a visszacsatolási jelek, amelyek azt mutatják, hogy túl sok vagy túl kevés a gátlásunk, ennek következtében letértünk a helyes útról:

A szükségesnél kevesebb a gátlásunk, ha állandóan bajba kerülünk, mert túl magabiztosak vagyunk; ha állandóan olyan területre tévedünk, „ahol még az ördög is a lábát törné”; ha állandóan fortyogó közegben találjuk magunkat, mert indulatainktól vezérelve, meggondolatlanul cselekszünk; ha az elképzeléseink „visszalőnek”, mert először cselekszünk, és aztán teszünk fel kérdéseket; ha sosem vagyunk képesek elismerni, hogy tévedtünk; ha nagyhangúak és fenyegetőek vagyunk. Ha mindezekben magunkra ismerünk, megfontoltabban kell mérlegelnünk, mielőtt cselekszünk. Abba kell hagynunk, hogy elefánt módjára viselkedjünk a porcelánboltban. Jobban kell terveznünk a tevékenységünket.

Az emberek többsége azonban nem ebbe a csoportba tartozik. Ha szégyenlősek vagyunk idegenek előtt; ha kényelmetlenül érezzük magunkat, sokat aggódunk és idegeskedünk; ha félünk az új és ismeretlen helyzetektől; ha kényelmetlenül érezzük magunkat társaságban; ha állandóan visszafogjuk magunkat, mindig a hátsó sorba ülünk

— akkor ezek a tünetek azt mutatják, hogy a szükségesnél több gátlás dolgozik bennünk, túlságosan óvatosak vagyunk mindenben, túl alaposan „tervezünk”. Ezért Szt. Pál tanácsát kell megfogadnunk, amit az Efézusbelieknek adott: „Semmiben sem óvatoskodjatok…”

GYAKORLATOK

1. Ne rágódjunk előre azon, mit fogunk majd mondani! Egyszerűen nyissuk ki a szánkat és mondjuk! Improvizáljunk! (Jézus mondja, hogy ne gondolkozzunk azon, mit mondunk, ha a tanács elé kerülünk, mert a lélek majd időben ad tanácsot, mit mondjunk.) 2. Ne tervezzünk! („Ne gondolj a holnappal!”) Ne gondolkozzunk, mielőtt cselekszünk! Cselekedjünk, és közben módosítsunk! Ez a tanács radikálisnak tűnhet, pedig pontosan ez az a mód, ahogyan a szervomechanizmusnak működnie kell. Egy torpedó nem

„képzeli el” előre az összes lehetséges tévedését, és nem próbálja meg ezeket előre kijavítani. Először mozgásba kell jönnie, meg kell kezdenie haladását a cél felé, aztán javítja ki a közben fellépő hibákat. „Nem tudunk először gondolkozni, aztán cselekedni —

mondta A. N. Whitehead. — Születésünktől kezdve elmerülünk a cselekvésben, és csak rapszodikusan tudjuk befolyásolni azzal, hogy mérlegelünk.”

3. Hagyjunk fel önmagunk bírálatával! A gátlásos ember állandóan kritikus élű

önelemzéssel van elfoglalva. Minden egyes — akár a legegyszerűbb — cselekvés után is azt kérdezi magától: „Nem tudom, helyes volt-e, hogy ezt tettem?” Ha összeszedte a bátorságát, hogy végre mondjon valamit, azonnal megszólal benne egy hang: „Lehet, hogy nem kellett volna ezt mondanom. Lehet, hogy rosszul fogják értelmezni.” Fejezzük be az önmarcangolást! A hasznos és megfelelő visszacsatolás tudat alatt, spontánul és automatikusan működik. A tudatos önbírálat, önelemzés, lélekbúvárkodás jó és hasznos dolog — ha évente legfeljebb egyszer kerül rá sor. De állandó, pillanatról pillanatra, napról napra folyó önátértelmezésként, a múltbéli cselekedeteink, megnyilatkozásaink állandó visszajátszásaként — romboló hatású. Figyeljük ezt az önbírálatot, és amikor feltörni készül, fojtsuk el, állítsuk le!

4. Alakítsuk ki magunkban a szokást, hogy a normálisnál hangosabban beszélünk. A gátlásos emberek notóriusan csendes beszédűek. Legyen erőteljesebb a hangunk. Nem kell persze kiabálnunk másokkal vagy haragos tónusban beszélnünk — egyszerűen kicsit hangosabban beszéljünk, mint általában. A hangos beszéd már önmagában is erős gátláscsökkentő. Kísérletileg kimutatták, hogy 15 százalékkal növelhetjük testi erőnket, nagyobb súlyt tudunk felemelni, ha hangosan felkiáltunk, amikor emelünk. Ennek az a magyarázata, hogy a hangos kiáltás csökkenti a gátlást, és így bevetjük a gátolt erőinket is.

[21]

5. Mutassuk ki az embereknek, ha tetszenek nekünk. A gátlásos személy nemcsak a rossz, hanem a „jó” érzések elárulásától is fél. Ha kifejezi a szeretetét, attól fél, érzelgősségnek fogják tartani. Ha kifejezi a barátságát, attól fél, hízelgésnek, dörgölődzésnek tartják majd. Ha megdicsér valakit, fél, hogy a másik felületesnek ítéli, vagy hátsó szándékot tételez fel. Hagyjuk teljesen figyelmen kívül ezeket a negatív visszacsatolási jeleket. Mondjunk kellemeset naponta legalább három embernek. Ha tetszik nekünk, ahogyan valaki csinál valamit vagy amit csinál, tudassuk vele. Legyünk közvetlenek. „Laci! Ez tetszik nekem.” „Mária! Ez valóban egy csinos kalap.” „Pista! Ez azt bizonyítja számomra, hogy te egy kiváló ember vagy.” Ha pedig nősek vagyunk, naponta legalább egyszer mondjuk nejünknek: „Szeretlek.”

12. fejezet:

„Csináld magad” nyugtatók, amelyek erősítik lelki békénket

Az utóbbi években elterjedt nyugtatószerek egyfajta „esernyőeffektus” segítségével biztosítják a lélek nyugalmát, szüntetik meg az idegesség tüneteit. Ugyanúgy, mint ahogy egy esernyő véd bennünket az esőtől, a nyugtatók „lelki védőernyőt” vonnak közénk és a környezet zavaró hatásai közé.

Senki sem tudja pontosan, milyen mechanizmussal „feszítik ki” ezek a nyugtatók a védőernyőt, azt azonban tudjuk, miért biztosítják a nyugalmat.

A nyugtatók azért hatnak, mert jelentősen csökkentik vagy teljesen kikapcsolják a zavaró külső hatásokra adott válaszreakcióinkat.

A nyugtatók nem változtatják meg a környezetünket. A zavaró hatások továbbra is ott vannak. Az eszünkkel képesek vagyunk felismerni ezeket, de érzelmileg már nem reagálunk rájuk.

Emlékezzünk arra, hogy a boldogságról szóló fejezetben a következőket mondtuk: érzéseink nem a külső tényezők, hanem saját belső reakciónk, válaszunk függvénye. A nyugtatók fényes bizonyítékai ennek a ténynek. Hatásuk lényege az, hogy csillapítják a negatív visszacsatolásra adott válaszreakciónkat.

A túlreagálás rossz szokás, amiből ki lehet gyógyulni Tételezzük fel, hogy miközben ezt olvassuk, nyugodtan ülünk a szobában. Hirtelen megszólal a telefon. Megszoktuk, hogy ezt olyan „jelként” fogjuk fel, amelynek engedelmeskednünk kell. Anélkül, hogy gondolkoznánk, tudatosan mérlegelnénk és döntenénk, válaszolunk. Felugrunk kényelmes helyzetünkből, és szaladunk a készülékhez.

A külső inger kikényszerítette, hogy megmozduljunk. Megváltoztatta a lelkiállapotunkat, a

„pozíciónkat”, az előre elhatározott viselkedésmódunkat. Eldöntöttük, hogy egy órát csendesen fogunk ülni, lazítunk és olvasunk. Belsőleg felkészültünk rá. És hirtelen minden megváltozott egy külső impulzus hatására.

A fentiekkel kapcsolatban hangsúlyozni kívánom, hogy nem lettünk volna kötelesek válaszolni a telefonhívásra. Nem lettünk volna kötelesek engedelmeskedni. Megtehettük volna — ha úgy döntünk — , hogy továbbra is nyugodtan ülve maradunk, lazítunk. Ehhez egyszerűen csakfigyelmen kívül kellett volna hagynunk a jelet. Véssük ezt a képet jól az emlékezetünkbe, mert segíthet, amikor semlegesíteni akarjuk a zavaró külső hatásokat.

Képzeljük magunk elé, hogy csendben ülünk és hagyjuk, hogy csengjen a telefon.

Figyelmen kívül hagyjuk, nem mozdulunk a „parancsra”. Tudatában vagyunk, hogy hívnak, de nem mozdulunk, nem engedelmeskedünk. Mélyen véssük az emlékezetünkbe azt is, hogy a külső jelnek önmagában nincs hatalma felettünk, nincs hatalma, hogy megmozdítson. Azelőtt engedelmeskedtünk neki, reagáltunk rá, egyszerűen azért, mert ezt szoktuk meg. Ha azonban úgy döntünk, kialakíthatunk magunkban egy új szokást: azt, hogy nem válaszolunk.

Vegyük észre azt is, hogy nem azért nem tudtunk válaszolni, mert „csináltunk valamit”, mert ellenálltunk, mert szembeszegültünk, hanem azért, mert „semmit sem csináltunk”, mert lazítottunk, távol tartottuk magunkat a cselekvéstől. Egyszerűen lazítottunk, figyelmen kívül hagytuk a jelet és hagytuk, hogy a csengő hangja elmenjen mellettünk.

Hogyan állítsuk be magunkat a nyugalomra?

A környezet részéről megnyilatkozó hatásokra ugyanolyan automatizmussal reagálunk, mint ahogy megszoktuk, hogy gondolkozás nélkül felvegyük a kagylót, ha halljuk a csengőt.

A „kondicionálás” mint kifejezés, Pavlov jól ismert kísérletei után terjedt el a pszichológusok körében. Az orosz tudós arra „kondicionálta” a kutyát, hogy egy csengő

 kondicionálás = feltételes reflex kialakítása —ford. megj.

hangjára meginduljon a nyálképződése. Ezt úgy érte el, hogy etetés előtt közvetlenül mindig megszólaltatták a csengőt. A műveleteket sokszor megismételték: először a csengő, néhány másodperc múlva megjelent az étel. A kutya megtanulta, hogy a csengőre adott válaszként, az étel reményében, meginduljon a nyálképződése. Eredetileg a válasznak volt értelme: a csengő azt jelezte, hogy jön az étel, és a kutya nyálképződése megindult. De miután a műveleteket többször megismételték, a kutya nyálképződése már akkor is megindult a csengő hangjára, amikor nem jött az étel. A kutya „kondicionálttá”

vált a csengő hangjára. A reakciója most már teljesen értelmetlen volt, de folytatta, egyszerűen megszokásból.

Környezetünkben rengeteg olyan „csengő”, zavaró inger van, amelyre

„kondicionálódunk”, beállítódunk, azaz amelyre megszokásból reagálunk, függetlenül attól, van-e értelme a reakcióinknak.

Sokan például félnek az idegenekkel való találkozástól, mert gyerekként mindig azt hallották a szüleiktől, hogy idegenekkel ne álljanak szóba: „Ne fogadj el édességet idegentől!” „Ne ülj be idegen kocsijába!” stb. Egy gyermek esetében helyes, ha óvakodik az idegenektől, de sokan kellemetlenül érzik magukat minden idegen jelenlétében még ha tudják is, hogy barátról és nem ellenségről van szó. Az idegenek „csengővé” váltak, és a tanult reakció — a félelem, az elvonulás, a menekülés vágya.

Mások olyan dolgokra reagálnak félelemmel és szorongással, mint a tömeg, a zárt tér, a nyílt tér, a hatalom emberei — pl. a főnök. Mind a tömeg, mind a zárt, ill. nyitott tér, a főnök stb. „csengőként” hatnak. Ez a csengő arra figyelmeztet: „Veszély! Vigyázz!

Menekülj! Érezz félelmet!” Megszokásból a régi módon reagálunk: „engedelmeskedünk a csengőnek”.

Hogyan hatástalanítsuk kondicionált reakcióinkat?

Van azonban mód, hogy hatástalanítsuk a kondicionált válaszokat, ha a válaszadás helyett szokásunkká tesszük a lazítást. Ha úgy döntünk, megtehetjük, hogy mint a telefon esetében, figyelmen kívül hagyjuk a „csengőt”. Nyugodtan ülve maradunk, és „hagyjuk, hogy csengjen”. A módszer lényege az, hogy valahányszor zavaró hatások érnek, azt mondjuk magunknak: „A telefon cseng, de nem vagyok köteles válaszolni. Hadd csöngjön!” Ez a gondolat „előhívja” azt a lelki képet, amint nyugodtan ülünk, lazítunk, nem reagálunk, nem csinálunk semmit, hagyjuk csörögni a telefont. Ez a lelki kép viszont

„elő fogja hívni” bennünk azt a beállítottságot, azt a viselkedést, amit akkor mutattunk, amikor csengett a telefon: vagyis a nyugalmat, a lazítást.

Ha nem tudjuk figyelmen kívül hagyni a választ, akkor késleltessük!

Bizonyos típusú szokások, beidegződések, „kondicionáltságok” kioltásánál nehéznek találhatjuk — különösen az elején —, hogy figyelmen kívül hagyjuk a „csengőt”.

Különösen, ha váratlanul „szólal meg”. Ilyen esetekben már azzal is eredményt érünk el, ha késleltetjük a válaszunkat.

Egy hölgy, akit Mary S.-nek fogunk hívni, mindig félelmet és szorongást érzett, valahányszor tömeget látott. A „csengő”-technikával sikerült neki érzéketlenné tennie magát a zavaró hatások többségével szemben. Esetenként azonban a menekülési vágya szinte ellenállhatatlannak tűnt.

„Emlékszik Scarlett O'Harára az Elfújta a szél ből? — kérdeztem tőle. — Az ő

filozófiája az volt: »Ma nem fogok aggódni miatta. Holnap fogom ezt tenni.«” A lassított reakció segítségével képes volt megőrizni a lelki egyensúlyát, a háború, a tűzvész, a pestis, a viszonzatlan szerelem ellenére.

A válasz visszatartása fékezi és megzavarja a kondicionált folyamat automatikus lefutását.

A tanács, hogy „számolj tízig ha dühös vagy”, ugyanezen az elven nyugszik, és ez nagyon jó tanács — ha lassan számolunk, és valóban elhúzzuk a választ. Jobb, mint kiabálni és verni az asztalt. A dühös reakció több, mint egyszerűen kiabálás és asztalverés.

Ez egyben az izmaink megfeszülése is: ez a szervezet reakciója. Viszont nem érezhetünk dühöt vagy félelmet, ha izmaink tökéletesen lazák, ernyedtek. Ezért ha képesek vagyunk tíz másodpercig visszatartani, hogy „dühösnek érezzük magunkat”, semmilyen választ sem adunk, teljesen kiolthatjuk az automatikus reflexet.

Mary S. a válasz elhúzásával oltotta a tömegtől való kondicionált félelmét. Amikor úgy érezte, hogy menekülnie kell, azt mondta magának: „Rendben. De nem ebben a percben.

Két percet várok, mielőtt elhagyom a termet. Két percig csak vissza tudom utasítani, hogy engedelmeskedjek a »parancsnak«?”

A lazítás, lelki védőernyőt képezve, nyugtatóként hat

Jó, ha világosan látjuk, hogy zavaró érzéseink: haragunk, ellenségességünk, félelmünk, aggódásunk, bizonytalanságunk — saját válaszreakcióink, és nem a külső hatások következményei. A válasz hiánya lazítást jelent. Tudományos kísérletekkel bizonyították, hogy az ember képtelen haragot érezni, félni, aggódni, nyugtalankodni, ha az izmai tökéletesen lazák. Mindezek a dolgok — lényegüket tekintve — saját érzelmeink. Az izmok megfeszülése nem más, mint „felkészülés a cselekvésre”, azaz „felkészülés a válaszadásra”. Az izmok elernyedése magával hozza a „lelki lazítást”, a békés „laza beállítottságot”. Ezért a lazítás olyan természetes nyugtatószer, amely lelki védőernyőt hoz létre köztünk és a környezet zavaró hatásai között.

Ugyanezen oknál fogva a lelki lazítás erőteljes „gátláscsökkentő”. Az előző fejezetben szó volt arról, hogy a gátlás a túlzott negatív visszacsatolás vagy a negatív visszacsatolásra adott túl erős reakciónk következménye. A lazítás lényege — nincs reakció. Ezért aztán a napi lazítási gyakorlataink során ugyanúgy megtanuljuk a gátlások csökkentését, mint ahogy szert teszünk a „csináld magad”-nyugtatóra, amit mindig magunkkal tudhatunk, napi tevékenységünk során. Védjük magunkat a zavaró hatások ellen a laza beállítottság fenntartásával.

Építsünk magunknak egy képzeletbeli csendes szobát!

Olvassuk, mit ír erről Marcus Aurelius: „Az emberek búvóhelyeket keresnek maguknak: falun, tengerparton, hegyeken. Te magad is szoktál effélére vágyva vágyni.

Micsoda korlátoltság! Hiszen megteheted, amikor csak akarod, hogy önmagádba visszavonulj. Mert az ember sehová nyugodtabban, zavartalanabbul vissza nem vonulhat, mint saját lelkébe, különösen, ha olyan a belső világa, hogy beletekintve azonnal teljes békesség tölti el. A békesség pedig azonos a lélek harmóniájával. Ne vond tehát meg önmagadtól egyetlen esetben sem ezt a visszavonulást, s újhodj meg lélekben!” [22]

A második világháború utolsó napjaiban valaki azt mondta Harry Trumannak, hogy minden előző elnöknél jobban viseli az elnöki teendőkkel járó stresszt. Az óriási feladat láthatóan nem viseli meg, nem csökkenti életerejét, és ez meglepő, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy háborús elnökként súlyos problémákkal kell megbirkóznia. Ezt válaszolta: „Van egy egyszemélyes fedezék a lelkemben”. Aztán azzal folytatta, hogy miként a katona is egyszemélyes fedezékébe bújik védelmet keresve, pihen és összeszedi magát, időről időre ő is visszavonul egyszemélyes lelki fedezékébe, ahol nem engedi, hogy bármi is megzavarja.

Saját nyomáscsökkentő kamránk

Minden embernek szüksége van a lelkében egy csendes szobácskára, egy csendes központra a bensőjében, hasonlóan az óceán mélyéhez, amelyet sosem zavar meg semmi, bármilyen viharos és hullámzó legyen is a felszín.

Ez a képzeletünk által épített nyugodt szoba a legbensőnkben, lelki és érzelmi nyomáscsökkentő kamraként működik. „Leereszti” az idegeskedésből, aggódásból, nyugtalankodásból fakadó nyomást, lehetővé teszi energiáink felfrissítését, hogy

„visszatérve” a célok és teendők világába, eredményesen birkózzunk meg feladatainkkal.

Meggyőződésem, hogy minden személyiségnek van már egy ilyen belső központja.

Egy olyan zuga, amely mindig csendes, zavartalan, mozdulatlan, mint egy kerék központja vagy egy tengely, amely mozgás közben is mindig a helyén marad. A feladatunk az, hogy megtaláljuk magunkban ezt a csendes zugot, ezt a központot, időről időre visszavonuljunk oda, hogy kipihenjük magunkat, erőt gyűjtsünk, felfrissüljünk, visszanyerjük küzdőszellemünket.

A leghasznosabb tanács — melyet bármikor is adhattam a pácienseimnek — az volt, hogy tanuljanak meg visszahúzódni ebbe a csendes, nyugodt, mozdulatlan központba. És a legjobb módszer, ahogy ezt megtehetjük, hogy képzeletben felépítünk magunknak egy aprócska lelki szobát, és mindennel berendezzük, ami pihentet, ami felfrissít. Ez lehet egy gyönyörű tájkép, ha szeretjük a festményeket, lehet a kedvenc költőnk kötete, ha szeretjük a költészetet. A fal a kedvenc színeinkben pompázik, de célszerű a pihentető kék, világoszöld, sárga és az arany közül választanunk. A berendezés egyszerű: nincsenek benne olyan dolgok, amelyek elvonnák a figyelmünket. Nett kis zug, minden a helyén van.

Egyszerűség, csend, szépség — ezek a kulcselemek. Ott van a kedvenc karosszékünk. Az egyik ablak a végtelen óceánra néz. Hullámok hömpölyögnek, mossák a partot és visszagördülnek. A hangjukat azonban nem halljuk, mert a szobánk csendes, nagyon csendes.

Olyan gonddal építsük fel és rendezzük be ezt a szobát, mintha valódi lenne!

Ismernünk kell minden részletét!

Mindennap egy kis vakáció

Valahányszor napközben akad egy pár szabad percünk — megbeszélések között, buszon utazva — húzódjunk vissza ebbe a csendes szobába. Amint kezdjük érezni, hogy növekszik bennünk a feszültség, kezdünk zaklatottabbak lenni, kezdjük magunkat úgy érezni, mint egy üldözött vad, vonuljunk vissza néhány percre ebbe a zugba. A zsúfolt napodból így kiszakított néhány perc busásan megtérül. Ez nem elvesztett idő, hanem jó befektetés. Mondjuk magunknak: „Pihenek egy kicsit a csendes zugomban”.

Aztán képzeletben lássuk magunkat, amint megyünk felfelé a lépcsőn. Mondjuk magunkban: „Felmegyek a lépcsőn. Most kinyitom az ajtót. Most már bent vagyok.”

Képzeletünkben vegyük észre a csendet, a nyugodt részleteket. Lássuk, amint leülünk kedvenc karosszékünkbe, tökéletesen lazán, megbékélve a világgal. A szobánkban biztonságban vagyunk. Semmi sincs benne, ami miatt idegeskednünk kellene. A gondokat a lépcső alján hagytuk. Nem kell semmiben döntenünk, nem kell sietnünk, nem kell nyugtalankodnunk.

Szükségünk van egy bizonyos mennyiségű „ábrándbamenekülésre”

Igaz: ez menekülés a valóságtól. De az alvás is „menekülés” a valóságtól. Amikor esernyőt nyitsz az eső ellen, az is menekülés.

Amikor házat építesz, hogy védd magad az időjárás viszontagságaitól, az is menekülés.

És kivenni a vakációt, az is menekülés. Idegrendszerünknek szüksége van egy bizonyos mennyiségű menekvésre, kikapcsolódásra. Szüksége van arra, hogy időnként elszakadhasson, és védve legyen a külső hatások állandó bombázásával szemben.

Évenként megyünk szabadságra. „Szabadságoljuk magunkat” a régi helyektől, a régi kötelezettségektől, a régi felelősségektől. Otthagyjuk őket, teljesen.

Lelkünknek és idegrendszerünknek ugyanúgy és ugyanolyan szüksége van egy „másik”

helyre, egy olyan „szobára”, ahol pihenhet, ahol visszanyerheti erejét, mint ahogy fizikai lényünknek is szüksége van egy valódi házra. Egy csendes lelki szobácska mindennap lehetővé tesz az idegrendszerünknek egy kis vakációt. Ezekben a pillanatokban, eltávolodva a teendőktől, a kötelezettségektől, a felelősségtől, a döntésektől, a nyomástól, a világtól, elvonulunk mindentől, visszahúzódunk a „nyomáscsökkentő kamránkba”.

A képek erőteljesebben hatnak az automatikus mechanizmusunkra, mint a szavak.

Különösen igaz ez, amikor a kép erőteljesen szimbolikus értelmet hordoz. Egy lelki kép, amelyet igen hatásosnak találtam, a következő:

Egy látogatásom alkalmával a Yellowstone-parkban arra vártam, hogy kilövelljen az

„Öreg hűséges”-nek nevezett gejzír. Ez nagyjából óránként szokott bekövetkezni. A gejzír hirtelen óriási mennyiségű forró gőzt lövell ki, mint egy gigantikus bojler, amelynek kiolvadt a biztosítéka. Egy kisfiú állt mellettem, aki megkérdezte az apjától: „Miért csinálja ezt, papa?”

„Nos kisfiam — mondja az apa — azt hiszem, az anyaföld olyan, mint mi mindnyájan.

Bizonyos nyomás halmozódik fel benne, és időnként lefúj, hogy egészséges maradjon.”

Milyen csodálatos lenne, gondoltam magamban, ha az emberek káros hatások nélkül tudnák „lefújni a gőzt”, amikor az érzelmi nyomás eléri bennük a kritikus értéket!

Nincs se gejzírem, se lefújó szelep a koponyám tetején, de van képzeletem. Ezért aztán csendes szobámba visszahúzódva hasznosítom ezt a lelki képet. Felidézem az Öreg hűségest, és lelkileg elképzelem, amint az érzelmi gőz, az érzelmi nyomás eléri a fejemet, és ártalmatlanul távozik belőlem, mint ahogy a gejzír lefúj. Próbáljuk meg felidézni ezt a lelki képet, ha úgy érezzük, feszültek vagyunk, felment bennünk a nyomás. Az a megfogalmazás, hogy „lefújom a gőzt”, vagy „lerepítem a tetőt”, jól asszociálhatok a lelki gépezetünk működésével.

„Ürítsük ki” automatikus mechanizmusunkat, mielőtt új problémával kezdünk

foglalkozni!

Ha számítógépen kezdünk dolgozni, először ki kell ürítenünk a gépből az előző

problémákat, és csak azután láthatunk hozzá az újak megoldásához. Ellenkező esetben a régi szituáció elemei átkerülnek az újba, és rossz választ fogunk kapni.

Ez a néhány perces visszavonulás a lelki szobánkba lehetővé teszi, hogy „kitisztítsuk” a sikermechanizmusunkat. Ezért hasznos dolog, ha eltérő hangulatot, lelki alkalmazkodást, lelki eszköztárat igénylő helyzetek között alkalmazzuk ezt a technikát.

A lelki gépezet kiürítésének kudarcára, másként fogalmazva az érzelmi „átvitelre” jó példa lehet a következő:

Egy vállalatvezető hazaviszi a munkahelyi gondokat és a munkahely hangulatát. Egész nap úgy érezte magát, mint akit üldöznek. Egyre nőtt benne az agresszivitás. Talán egy adag kudarcélmény is gyötörte, ami ingerlékennyé teszi az embert. Hazamenve fizikailag szakított a munkájával, de magával vitte otthonába az agresszivitásnak, a sikertelenségérzésnek, az idegeskedésnek és kapkodásnak a „zaccát”. Még mindig „fűt a kazánja”, és nem tud lazítani. Ingerlékeny a feleségével és a gyermekeivel. Folytatja a töprengést munkahelyi problémáin, noha otthon semmit sem tud csinálni a megoldásukra.

Az álmatlanság, a gorombaság gyakran az érzelmi terhek „átvitelének”

következménye

Sokan problémáikat magukkal viszik az ágyba. Lelkileg és érzelmileg még mindig próbálnak változtatni a helyzeten, noha most a pihenés és nem a „cselekvés” van napirenden.

A nap folyamán különböző típusú lelki és érzelmi szervezettségre, beállítottságra van szükségünk. Más hangulatra, lelki beállítottságra van szükségünk, amikor a főnökünkkel beszélünk — másra, amikor egy ügyféllel. És ha pont egy feldúlt ügyféllel volt dolgunk, szükségünk van egy kis áthangolódásra, mielőtt a másik ügyféllel kezdünk tárgyalni.

Ellenkező esetben az első helyzetből származó érzelmi „átvitel” zavarokat okoz a második helyzet kezelésében.

Egy nagy cégnél rendszeresen tapasztalták, hogy egyik vezető munkatársuk anélkül, hogy ennek tudatában lett volna, szinte minden telefonhívásra gorombán, ellenséges hangon válaszolt. Képzeljük magunk elé: ez az ember egy nyűgös tárgyalás közepén van, tele bosszúsággal, és csörög a telefon … A cég kötelezővé tette minden vezetője számára, hogy mielőtt felemeli a kagylót, tartson egy öt másodperces szünetet, mosolyogjon … és akkor kezdjen beszélni.

Az érzelemátvitelek balesetet okoznak

A biztosítótársaságok, kutatva a balesetek okait, arra a következtetésre jutottak, hogy sok autóbalesetnek érzelemátvitel az oka. Ha a volán mellett ülő éppen összerúgta a port a házastársával vagy a főnökével, ha éppen az imént kudarc érte valamiben, vagy éppen egy olyan helyzetből szabadult, amely agresszívvá tette, nő annak a valószínűsége, hogy balesetet okoz. Olyan érzéseket és magatartásformákat visz át a volán mellé, amelyek a gépkocsivezetés követelményeivel nincsenek összhangban. Valójában nem dühös a többi vezetőre. Inkább hasonlít egy olyan emberre, aki nagyon rossz álomból ébredt: álmában olyan dolgok történtek, amelyek dühössé és ingerültté tették. Tudatában van annak, hogy az igazságtalanságok csak az álmában történtek meg vele, és mégis — dühös, és kész!

Hasonló módon működik a „félelemátvitel” is.

A nyugalom érzése ugyanígy átvihető egy új helyzetre

A szeretet, a békesség, a nyugalom, a csend szintén átvihető, és ezt valóban nagyon fontos tudnunk.

Mint már mondtam, teljességgel lehetetlen, hogy valaki félelmet, haragot vagy szorongást érezzen, miközben teljesen laza, nyugodt és higgadt. Ezért a csendes „lelki szobácskánkba” való visszahúzódás kiváló módszer az érzelmek és hangulatok

„kitakarítására”. A korábbi érzelmek elpárolognak, eltűnnek. Egyidejűleg nyugalmat, békességet, frissességet érzünk, és ezeket az érzéseket átvisszük a következő

tevékenységre. Ez a néhány csendes perc „tiszta lapot” teremt. Kitisztítja a gépezetünket, és egy új szakaszt nyithatunk.

Jómagam műtét előtt és közvetlenül műtét után minden esetben alkalmazom a „csendes percek” módszerét. A sebészet nagyfokú összpontosítást, nyugalmat, pontosságot követel.

Végzetes lehet, ha az ember átviszi a műtőbe a kapkodás, az agresszió, a szorongás érzését. Ezért néhány tökéletesen laza percet töltök a „csendes szobámban” . Másrészt a magas fokú összpontosítás, a környezet kikapcsolása — ami olyannyira fontos a műtét során — teljesen helytelen lenne társasági alkalmakkor, legyen szó egy egyszerű

megbeszélésről a rendelőmben vagy egy bálról. Ezért aztán mielőtt elhagyom a műtőt, ismét eltöltök néhány percet a „csendes szobámban”, hogy megtisztítsam a „lapot” az új helyzetek számára.

Építsük fel saját „lelki védőernyőnket”!

Az ismertetett technikát alkalmazva létrehozhatjuk saját lelki védőernyőnket, ami segít kirekeszteni a zavaró hatásokat, biztosítja a lelki békénket, és segít, hogy eredményesebbek legyünk.

Véssük jól emlékezetünkbe: idegességünk vagy nyugalmunk, aggódásunk vagy higgadtságunk oka nem a külső hatás, hanem az arra adott saját válaszunk. Noha erről már nem egyszer beszéltünk, de ezt a körülményt nem lehet elégszer hangsúlyozni. A saját reakciónk, válaszunk „csinálja” azt, hogy félelmet érzünk, aggódunk, nyugtalankodunk.

Ha nem reagálunk, hanem egyszerűen „hagyjuk, hogy csörögjön a telefon”, lehetetlen, hogy nyugtalanságot érezzünk, függetlenül attól, mi történik körülöttünk. „Légy hasonló ahhoz a szirthez, amin a hullámok megtörnek, de áll szilárdan és megszelídíti a körülötte dübörgő hullámokat” — mondja Marcus Aurelius.

A 91. zsoltár élénken ecseteli annak az embernek az érzelmeit, aki biztonságban érzi magát „az éjszakai ijesztéstől, a repülő nyíltól nappal; A dögvésztől,” az ellenségtől, a veszélytől (…..jobb kezed felől tízezren”), mert megtalálta a „rejteket” a lelkében, és szilárd — vagyis érzelmileg nem reagál, nem válaszol a riasztó „csengőkre” a környezetében. Érzelmileg teljesen figyelmen kívül hagyja őket, ugyanúgy, mint ahogyan William James is tanácsolja, hagyjuk teljesen figyelmen kívül a rossz és boldogtalan

„tényeket”, hogy boldogok legyünk, és mint ahogyan James T. Mangan tanácsolja, hagyjuk teljesen figyelmen kívül az idegen környezetet, hogy higgadtnak erezhessük magunkat.

Az ember, lényegét tekintve „kezdeményező” és nem pusztán „válaszoló” lény. A könyv során viszont végig arról beszéltünk, hogyan kell megfelelően válaszolnunk a környezeti hatásokra. Mi nem egyszerűen csak válaszolunk a környezeti hatásokra.

Olyanok vagyunk, mint a hajó: egy megadott irányban haladunk, akárhonnan is fújjon a szél. És ez — akarjuk, nem akarjuk — így van. Mint célkövető lények, mindenekelőtt CSELEKSZÜNK. Kitűzzük a célunkat, meghatározzuk haladásunk irányát. Aztán már ezen a célkövető rendszeren belül reagálunk. Vagyis igyekszünk a külső hatásokra olyan válaszokat adni, amelyek elősegítik szándékunknak megfelelő haladásunkat.

Ha a negatív visszacsatolásra adott válaszaink nem visznek közelebb a célunkhoz vagy nem szolgálják az elképzeléseinket, semmi szükség sincs arra, hogy bármilyen módon is válaszoljunk, reagáljunk. És ha valamilyen válasz eltérít bennünket az iránytól, és ellenünk dolgozik, akkor a nem válaszolás, a nemreagálás a helyes válasz.

Érzelmi stabilizátorunk

Bármilyen célkövető helyzetben önmagában is fontos cél, hogy megőrizzük belső

stabilitásunkat. Érzékelnünk kell a negatív visszacsatolás jeleit, melyek mutatják, mikor térünk el az iránytól, hogy módosíthassunk, és újból haladhassunk a célunk felé.

Ugyanakkor meg kell őriznünk hajónk stabilitását és úszóképességét. Nem hányódhat, nem dőlhet meg, nem imbolyoghat, hogy akár egy kóbor hullám is felborítsa. Még a heves viharokat is ki kell állnia. Amint Prescott Lecky mondta: „Meg kell őriznünk egyazon beállítottságot a környezet változásai ellenére.”

Az a módszer, hogy „hagyjuk csörögni a telefont”, olyan lelki beállítottság, amely segít megőriznünk a stabilitásunkat. Megóv attól, hogy hánykolódjunk, letérjünk az irányról, hogy a környezet bármely hulláma „megdobáljon”.

Hagyjuk abba a szalmabábok elleni harcot!

A nem megfelelő reakció egy másik típusa, ami idegeskedést, nyugtalankodása feszültséget okoz, az a rossz szokás, hogy olyasmire reagálunk érzelmileg, ami csak a képzeletünkben létezik. Tudat alatt elfogadhatatlannak tartva, hogy valójában apró hatásokra túlzott reakcióval válaszoljanak, sokan „fenyegető” szalmabábokat alkotnak

képzeletükben, és érzelmileg saját képzeletük teremtményeire reagálnak. Azokon a negatívumokon túl, amelyek valóságosan is léteznek, képzeletünkkel további fenyegető

lehetőségeket alkotunk: hogy ez vagy az megtörténhet; vagy mi lesz, ha ez vagy az bekövetkezik. Amikor aggódunk, a valósággal ellentétes lelki képeket alkotunk arról, amilyen ez a valóság lehetne vagy ami bekövetkezhetne. Aztán ezekre a negatív képekre úgy reagálunk, mintha valóságosak lennének. Emlékezzünk arra, hogy az idegrendszerünk nem képes különbséget tenni a valóságos és az élénken elképzelt élmények, tapasztalatok között.

A nemlétező problémákra adott helyes reakció: nem csinálni semmit

A képzelt problémákkal szemben nemcsak úgy tehetjük magunkat érzéketlenné, hogy csinálunk valamit, hanem úgy is, hogy elutasítjuk a reagálást. Ami az érzéseinket illeti, a szorongásos képekre adott helyes válasz az, hogy teljesen figyelmen kívül hagyjuk őket.

Éljünk érzelmileg a jelenben, a jelen pillanatban. Elemezzük a környezetünket —

tudatosítsuk magunkban, mi az, ami ténylegesen létezik, és erre reagáljunk — spontánul, alkotó módon. Ahhoz, hogy ezt tehessük, arra kell figyelnünk, ami most történik.

Szemünket tartsuk a labdán. Ha ezt tesszük, akkor megfelelő lesz a reakciónk, és nem lesz időnk arra, hogy egy fiktív, képzelt környezet nemlétező hatásaira reagáljunk.

„Elsősegély”-értékű gondolatok

Az alábbi gondolatok mindig a segítségedre lehetnek, legyenek hát mindig „kéznél”: A belső nyugtalanság — a lelki béke ellentéte — mindig a túlreagálás, a túl érzékeny

„vészelhárító reakció” következménye. Ha hagyjuk, hogy „csörögjön a telefon”, nem zavartatjuk magunkat a külső hatásoktól, valójában beépített nyugtatóként védőernyőt iktatunk be önmagunk és a zavaró hatások közé.

Kigyógyulunk a túlreagálás rossz szokásából, kioltjuk a régi feltételes reflexeket, ha késleltetjük a megszokott, automatikus, gondolkodás nélküli reakciót.

A lazítás a természet maga alkotta nyugtatója. A lazítás — nemreagálás. Tanuljuk meg, hogy naponta lazítsunk. Aztán amikor tevékenységünk során alkalmaznunk kell a

„nemválaszolást”, egyszerűen csináljuk azt, „amit éppen csinálunk”, miközben lazítunk.

Alkalmazzuk a „csendes szoba” lelki technikáját akár mint napközbeni nyugtatót, amivel csillapíthatjuk az idegi reakciókat, akár mint az érzelmi „mechanizmusunk”

megtisztítására alkalmas eszközt a hangulati, érzelmi és stílusbeli elemektől, amelyek az új helyzetnek nem felelnek meg.

Ne idegesítsük magunkat halálra saját képzeletünk szülötteivel. Ne hadakozzunk szalmabábok ellen. Csak arra reagáljunk, ami ténylegesen van, itt és most. A többit hagyjuk figyelmen kívül.

Gyakorlat: Képzeletben alkossunk meg egy élénk lelki képet, amint nyugodtan, háborítatlanul ülünk. Cseng a telefon, de nem törődünk vele — hagyjuk, hogy csengjen, mint már az előzőekben szó volt róla. Vigyük át ezt a békés, nyugodt, háborítatlan beállítottságot a napi tevékenységünkre, emlékezve erre a lelki képre. Ahányszor csak csábítást érzünk arra, hogy „engedelmeskedjünk” vagy reagáljunk egy „félelem-csengőre”

vagy „aggódás-csengőre”, mondjuk magunkban: „Hagyom, hogy csörögjön a telefon!”

Ezután használjuk

képzeletünket

a

nemválaszolás

gyakorlására

különböző

élethelyzetekben. Képzeljük el, amint csendesen, háborítatlanul ülünk, miközben egy társunk tör-zúz. Képzeljük el magunkat napi tevékenységünk közben, tesszük a dolgunkat, nyugodtan, kapkodás nélkül, egyiket a másik után, noha a tennivalónk nyomasztóan sok.

Képzeljük el magunkat, amint megőrizzük ugyanazt a nyugodt, háborítatlan tartásunkat a különböző „siettető csengők” és „szorító csengők” ellenére. Képzeljük el magunkat olyan

múltbéli helyzetekben, amikor kiborultunk, de most nyugodtak, higgadtak maradunk, alkalmazva a nem válaszolás, a lazítás technikáját.

A lelki hőfokszabályozónk

Szervezetünkben egy beépített hőfokszabályozó működik, amely testünk hőmérsékletét automatikusan 36,6 fokon tartja, függetlenül a környezet hőmérsékletétől. Kint lehet a fagypont alatt vagy akár +40 fok is, a hőmérsékletünk 36,6°C. A szervezet azért képes megfelelően működni, mert nem veszi át a környezet hőmérsékletét, hanem tartja az

„előírt” hőfokot.

De van egy beépített lelki hőfokszabályozónk is, ami lehetővé teszi, hogy stabil értéken tartsuk az érzelmi hőfokunkat, függetlenül a körülöttünk tapasztalható „érzelmi atmoszférától”. Sokan azért nem működtetnek ilyen szabályozót, mert nem tudják, hogy létezik. Nem tudják, hogy az ilyesmi lehetséges, és nem tudják, hogy nem kötelesek átvenni a külső érzelmi atmoszféra „hőmérsékletét”. Pedig érzelmi hőfokszabályozónk legalább olyan fontos a lelki egészségünkhöz, mint a testi hőfokszabályozónk. Kezdjük el ezért a működtetését a fejezetben ismertetett technikák alkalmazásával.

13. fejezet:

Hogyan változtassuk a válságot alkotó lehetőséggé?

Ismerek egy fiatal golfozót, aki ha komolyabb tét nélkül játszik, kifogástalan, kitűnő

teljesítményt nyújt. Amikor azonban nagyobb versenyen vesz részt, teljesítménye elfogadhatatlan. Golfnyelven kifejezve „a nyomástól összeroppan”.

Másrészt vannak sportolók, akiknek feszültség hatására nő a teljesítménye. Mintha maga a helyzet egy erőtöbblet, egy nagyobb pontosság forrása lenne számukra.

Hasonló jelenség figyelhető meg a vizsgákon. Vannak diákok, akiknek teljesítménye csökken, és vannak, akiknek növekszik a vizsgadrukk hatására.

A sikeres kockázatvállalók

E típusok nem valami öröklött, belső képesség megléte vagy hiánya miatt különböznek egymástól. Arról van szó, hogy megtanultak vagy nem tanultak meg a válsághelyzetekre, a kiélezett helyzetekre megfelelően reagálni.

A „válság” olyan helyzet, amely vagy tönkretesz, vagy embert farag belőlünk. (A

„crisis” is a situation which can either make you or break you.) Ha megfelelően reagálunk a kihívásra, a „válság” olyan erőt, olyan képességeket szabadíthat fel bennünk, amelyekkel egyébként nem rendelkeznénk. Ha reakciónk nem megfelelő, a válság megfoszt még azoktól a képességeinktől, lehetőségeinktől, hatalmunktól, erőnktől is, amelyeket normális körülmények között magunkénak mondhatunk.

Azok, akik akár a sportban, akár a vállalkozásban, akár közösségi aktivitásban magasabb teljesítményeket nyújtanak, amikor egy kihívásnak kell megfelelniük, olyan emberek, akik tudatosan vagy öntudatlanul elsajátították, hogyan kell sikeresen reagálniuk válsághelyzetekben.

Ahhoz, hogy válsághelyzetekben megfelelően reagáljunk: (1) Olyan körülmények között kell megtanulnunk bizonyos dolgokat, amikor hiányoznak a feszültségteremtő

tényezők, vagyis nem áll fenn „túlmotiváltság”. Laza körülmények között kell gyakorolnunk! (2) Meg kell tanulnunk határozottan, támadó szellemben szembenézni a válsággal, nem pedig visszariadva, védekező módon! Meg kell tanulnunk, hogy válsághelyzetben a kihívásra, a lehetőségekre, és ne a veszélyekre összpontosítsunk! Meg kell tanulnunk állandóan magunk előtt látni a pozitív célt! (3) Meg kell tanulnunk az ún.

„válsághelyzeteket” összefüggéseikbe ágyazva értékelni, ügyelve a dolgok helyes arányaira! Nem szabad a bolhából elefántot csinálnunk, vagy úgy reagálnunk, mintha minden apróbb kihívás élethalál kérdése lenne!

(1) GYAKORLÁS FESZÜLTSÉGMENTES KÖRÜLMÉNYEK KÖZÖTT

Lehet, hogy válsághelyzetekben gyorsan tanulunk, de nem tanulunk helyesen. Dobjunk egy embert a vízbe, aki nem tud úszni, és a válságos helyzet erőt adhat neki, hogy valahogy kievickéljen a partra. Gyorsan tanul, és valahogy megtanul úszni. De így sosem fog megtanulni annyira, hogy bajnok legyen. A durva, célszerűtlen mozdulatok, amelyek megmentették őt, „beidegződnek”, és később nehéz lesz egy jobb stílust elsajátítania. Ez a rossz, célszerűtlen stílus aztán a végzetét okozhatja egy tényleges válsághelyzetben, amikor hosszú távot kell leúsznia, hogy megmeneküljön.

Dr. Edward C. Tolman, aki pszichológus, és az állatok viselkedésének kiváló szakértője, azt állítja, hogy mind az állatok, mind pedig az emberek környezetükről egy

„agytérképet” vagy más szóval „megismeréstérképet” készítenek, miközben tanulnak. Ha motiváltságuk nem túl erős, ha a válság elemei csak kis súllyal vannak jelen a tanulási helyzetben, ezek a térképek kiterjedtek és átfogóak. Ha az állat túlmotivált, a megismeréstérképe szűk és korlátozott. Egyetlen módszert tanul meg a probléma megoldására. Ha ennek alkalmazása akadályokba ütközik, az állat, a sikertelenségtől megzavarodva, nem talál másik megoldást. „Egyreakciós” magatartást fejleszt ki magában, „előítéletes” lesz, és elveszti azt a képességét, hogy spontánul reagáljon új helyzetekben. Nem lesz képes rögtönözni. Csak előre rögzített terv szerint képes eljárni.

A nyomás gátolja a tanulást

Dr. Tolman megfigyelte, hogy ha a kísérleti patkányoknak lehetőségük volt normális, tehát nem válsághelyzetben tanulniuk és gyakorolniuk, a későbbi válsághelyzetekben jobb eredményt mutattak. Ha például jóllakott patkányok szabadon barangolhattak egy labirintusban, szabadon „tanulmányozhatták azt”, úgy tűnt, mintha nem tanultak volna semmit. Később azonban amikor kiéheztetett állapotban tették be őket a labirintusba, kiderült, hogy korábbi barangolásaik során rengeteget tanultak, mert gyorsan megtalálták az élelemhez vezető utat. Szembenézve az éhség által kiváltott válsághelyzettel, ezek a

„képzett” patkányok hatékonyan oldották meg a feladatukat.

Azok a patkányok viszont, amelyeknek kiéhezett állapotban kellett kiismerniük a labirintust, rosszabb eredményt mutattak. Túlmotiváltakká váltak, és az agytérképük beszűkült. Beléjük rögződött a célhoz vezető egyetlen „helyes” út. Amikor ezt az utat elzárták, úrrá lett rajtuk a sikertelenségérzés, és csak igen nehezen tanulták meg, milyen más útvonalon juthatnak el az élelemhez.

Minél súlyosabb az a válsághelyzet, amelynek megoldását meg kell tanulnunk, annál nehezebben és annál kevesebbet tanulunk. Jerome S. Bruner professzor két csoport patkányt tanított arra, hogyan juthatnak el az élelemhez egy labirintuson keresztül. Az egyik csoport, amelynek tagjai már 12 órája nem ettek, hat próbálkozással „fedezték fel” a helyes utat. Egy másik csoportnak, amelyik már 36 órája nem evett, ehhez húsz próbálkozásra volt szüksége.

A „tűzoltó gyakorlatok” lehetővé teszik, hogy válságmentes, normális viszonyok

között megtanuljuk, hogyan viselkedjünk válsághelyzetekben

Az emberek hasonlóan viselkednek, mint az állatok. Ahhoz, hogy megtanulják, hogyan hagyhatják el az égő épületet, általában kétszer-háromszor hosszabb időre van szükség a helyes útvonal megtalálásához, mintha ugyanezt egy nem égő épületben kellene megtanulniuk. A túlmotiváltság gátolja az elemző munkát. Az automatikus

válaszmechanizmus „berág” a túl sok tudatos erőfeszítéstől, a túl nagy igyekezettől.

Valami olyasmi lép fel, mint a „szándékremegés”, és a tisztánlátás képessége eltűnik.

Azok, akik valahogy mégis felfedezik, hogyan kerülhetnek ki az épületből, egy szűk, beidegződött megoldást tanultak meg. Ha egy másik épületbe kerülnek vagy valamelyest megváltoznak a feltételek, ugyanolyan rosszul fognak reagálni, mint az első alkalommal.

De ha ugyanezek az emberek lehetőséget kapnak, hogy ne SOS helyzetben gyakorolják a menekülést, egészen más eredményt fogunk kapni. Mivel nincs válsághelyzet, nincs túlzott negatív visszacsatolás sem, ami zavarná a világos gondolkozást és a helyes cselekvést. Nyugodtan és hatékonyan térképezik fel az épületet. Ha többször is végeztek ilyen gyakorlatot, számítani lehet arra, hogy tűz esetén is gyorsan és pontosan cselekszenek. Az idegeik, az agyuk, a motorikus szerveik egy szélesebb, átfogóbb

„térképet” memorizált, és ez lehetővé teszi a rugalmasabb reagálást a konkrét helyzetekben. A nyugalmat és a világos gondolkodást ötvöző beállítottság — ami a gyakorlás eredménye — „átvivődik” a tűz által kiváltott válsághelyzetre. Mi több, arra vonatkozóan is tanulnak valamit, hogyan hagyhatnak el gyorsan bármilyen épületet, vagy hogyan birkózhatnak meg a feladattal megváltozott körülmények között. Nem kötődnek egy merev mintázatú reakcióhoz, hanem képesek lesznek rögtönözni, vagyis spontánul reagálni a külső feltételek változásától függően.

A levonható tanulság egyértelmű: Gyakoroljunk feszültségmentes, sürgetésmentes körülmények között. Az eredmény: hatékonyabban fogunk tanulni és cselekedni válsághelyzetekben.

Gyakorlás árnyékbokszolással

Jim Corbett úr tette népszerűvé az „árnyékbokszolás” szót. Amikor megkérdezték, hogyan fejlesztette ki híres balkezes „szurkálásának” technikáját, mellyel John L.

Sullivant, a Bostoni Erős Fiút felhasogatta, azt válaszolta, hogy amikor készült a bokszpárbajra, több mint tízezerszer lökte bal kezét saját képmása felé a tükörben.

Gene Tunney, mielőtt találkozott volna a ringben Jack Dempseyvel, szobájának magányában, egy éven át, több mint száz alkalommal küzdött meg egy képzeletbeli Dempseyvel. Tanulmányozta az ellenfelének mérkőzéseiről készült filmeket. Ezt olyan alapossággal tette, hogy már szinte kívülről ismerte annak minden mozdulatát. Ezután kezdődött az árnyékbokszolás. Elképzelte, hogy Dempsey előtte áll. Amikor a képzeletbeli ellenfél mozdult, reagált. Így dolgozta ki a leghatékonyabb elhárító mozdulatokat.

Sir Harry Lauder, a híres skót színész és komikus egyszer bevallotta, hogy egy bizonyos gyakorlatot tízezerszer ismételt el magában, mielőtt egyszer is bemutatta volna a közönségnek. Lauder valójában „árnyékbokszolt” egy képzeletbeli közönséggel.

Billy Graham a ciprusfák tuskóinak mondta prédikációit a floridai mocsárban. Így alakította ki magában azokat a képességeket, amelyek lehetővé tették, hogy mély hatást gyakoroljon nagyszámú hallgatóságára. A legkiválóbb szónokok valamilyen formában mind alkalmazták a gyakorlásnak ezt a technikáját. Az „árnyékbokszolás” legáltalánosabb formája szónokok esetében az, hogy beszédeiket a tükör előtt, önmaguknak mondják el.

Egy ismerősöm pedig hat-nyolc üres széket helyez maga elé, elképzeli, hogy ezekben ülnek, és az ilyen képzeletbeli hallgatóságnak mondja el beszédét.

A laza gyakorlás jobb eredményre vezet

A sportolók között sokan vannak, akik a lehetséges legkevésbé feszült körülmények között, a világ zajától elvonultan edzenek. Kizárják a sajtó képviselőit, nem adnak tájékoztatást. Feszültségmentes feltételek — mindent ennek a szolgálatába állítanak. Az eredmény: a verseny izgalmai, feszültségei közepette, vagyis „válsághelyzetben”, olyan nyugodtak tudnak maradni, mintha nem lennének idegeik. Hidegek, mint a jégcsap,

érzéketlenek minden feszültséggel, nyomással szemben, nem idegeskednek a várható eredmény miatt: a tanult mozgások végrehajtását izmaik „emlékezetére” bízzák.

Az „árnyékbokszolás” vagy más néven „feszültségmentes gyakorlás” technikája annyira egyszerű, eredménye pedig annyira meglepő, hogy vannak, akik ezt egyfajta mágikus hatással hozzák összefüggésbe. Természetesen nem erről van szó.

Emlékszem például egy magas beosztású személyiség feleségére, aki a társasági helyzetekben rendkívül rosszul érezte magát, és mindig izgult. Miután gyakorolta az

„árnyékbokszolást”, a következőt írta nekem: „ ... saját, üres szobámban gyakoroltam a

»grand entrance«-t. Százszor vagy még többször is végigcsinálhattam. Végigmentem a szobán, kezet fogva a számtalan képzeletbeli vendéggel. Mosolyogtam és mindegyikhez volt egy kedves szavam, hangosan szólva »hozzájuk«. Aztán elvegyültem a vendégek között, itt is, ott is csevegve egy kicsit. Gyakoroltam a járást, az ülést, a társalgást —

magabiztosan, elegánsan.

El nem tudom mondani Önnek, hogy a magam számára is váratlanul milyen boldog voltam a G... T... Bálon. Könnyednek és magabiztosnak éreztem magam. Több olyan helyzet is akadt, amire előre nem számítottam, és nem is gyakoroltam, de csodálatosan oldottam meg őket. A férjem meg van győződve, hogy Ön valami varázslatot végzett rajtam…”

Az árnyékbokszolás az önkifejezésre épít

Az „árnyékbokszolás” során az önkifejezést gyakoroljuk, méghozzá gátlásokat kiváltó tényezők kizárása mellett. Megtanuljuk a helyes mozdulatokat, közben egy „lelki térképet” készítünk, amely megmarad az emlékezetünkben. Ez egy átfogó, általános és rugalmas reagálásra lehetőséget adó térkép. Válsághelyzetben aztán, amikor valóságos nehézségek, gátló tényezők merülnek fel, a megtanult helyes, nyugodt módon válaszolunk, cselekszünk. Mi több, mivel laza, külső nyomástól mentes körülmények között gyakoroltunk, tanultunk, képesek leszünk rögtönözni, spontánul reagálni a kihívásokra. Az

„árnyékbokszolásunk” egyidejűleg elősegíti, hogy kialakítsuk a sikeres cselekvésre képes önmagunk lelki képmását. Ennek a sikeres énképnek az emléke további segítség számunkra, hogy jobban teljesítsünk.

A sikeres lövészek egyik titka: a képzeletbeli lőgyakorlatok

A kezdő gyakran azt tapasztalja, hogy a kezét mindaddig stabilan tudja tartani célzás közben, amíg nem akarja meghúzni a ravaszt. Ha egy üres fegyvert tart a kezében, képes azt stabilan a célon tartani, de ha a fegyver töltve van, és szeretne jó eredményt elérni, keze reszketni kezd és a fegyver csöve ellenőrizhetetlenül ugrál. Olyan ez, mint amikor cérnát akarunk befűzni a tűbe. (Ld. a 11. fejezetet.)

A sikeres edzők szinte kivétel nélkül az úgynevezett „üres” lövészetet javasolják a jelenség leküzdésére. A lövész nyugodtan, megfontoltan céloz, és „elsüti” a ravaszt.

Nyugodtan és alaposan tanulmányozza, hogyan tartja fegyverét, ferdén vagy nem; meghúzza, vagy megrántja a ravaszt. Nyugodt feltételek között alakítja ki a helyes rutint.

Nem reszket a keze, mert nem erőlködik, nem idegeskedik, hogy milyen eredményt fog elérni. Ezer meg ezer ilyen „üres” lövés után a kezdő már stabilabban fogja tartani és elsütni a töltött fegyvert, fenntartva ugyanazt a lelkiállapotot, amit az „üres” lövészet során sajátított el. Töltött fegyverrel is képes lesz ugyanolyan nyugodtan, célszerűen kivitelezni a szükséges mozdulatokat.

Egy üzletkötő, aki a „nemeladást” gyakorolta

Egy fiatal üzletkötő panaszkodott nekem, hogy valahányszor szembe kerül egy potenciális vevővel, „leblokkol”. Problémájának lényege az volt, hogy képtelen megfelelő

választ találni a másik kifogásaira. „Amikor az ügyfél kifogásol valamit — bírálja a portékámat — képtelen vagyok bármit is mondani. Később aztán egy sor jó érv jut az eszembe.”

Meséltem neki az „árnyékbokszolásról”. Arról, hogy ha elképzeli előre ezeket a helyzeteket, előre betanulhat egy sor típusválaszt. Ez segít az automatikus sikermechanizmusán, amelynek megfelelő és spontán választ kell találnia minden helyzetben. Ha túl nagy feszültségben vagyunk, túlságosan erősek az indítékaink, vagyis

„túlmotiváltak” vagyunk, ha túlságosan is idegeskedünk a siker miatt, ez az automatikus mechanizmus „berág”. „Ön azért tud utána megfelelő válaszokat találni — folytattam —, mert laza, feszültségtől, sürgetéstől mentes körülmények között gondolkozik. Az ön problémája most az, hogy nem elég gyorsan, nem elég spontánul reagál az ügyfél felvetéseire…”

Elsőként azt tanácsoltam neki, gyakorolja a helyes magatartást különböző képzeletbeli eladási helyzetekben. Hogyan megy be, hogyan mutatkozik be. Aztán találjon ki különböző ellenvetéseket, bármilyen nyakatekerteket is, és válaszoljon rájuk hangosan.

Ezután a gyakorlatot valós helyzetekben kell folytatnia, valóságos ügyfelekkel. Azonban ilyenkor is „üres fegyverrel” kell céloznia, már ami a szándékait illeti. Vagyis ezeknek az

„eladási aktusoknak” ne az legyen a célja, hogy valamit is eladjon, hanem az, hogy az üzlet elmaradása ellenére is elégedett legyen a teljesítményével. A látogatás célja kizárólag csak a gyakorlásnak kell lennie, az „üres fegyverrel” való „lövészetnek”.

Ez az árnyékbokszolás — elmondása szerint — csodát művelt.

Hogyan kényszerítsük az „idegeinket”, hogy minket szolgáljanak?

A „válság” szinonimájaként a magyarban gyakran használják a „krízis” szót. A „krízis”

— görög eredetű, szó szerint „döntési pont”-ot jelent.

A krízis, a válság — útelágazás. Az egyik út a javulás, a másik a rosszabbodás irányába visz. Az orvosi gyakorlatban a krízis olyan fordulópont, ami után a beteg állapota vagy rosszabbra fordul, és meghal vagy jobbra fordul, és felgyógyul.

Tehát minden krízis, minden válság kettős lehetőséget rejt magában. Egyszer megkérdezték Hugh Caseyt, minden idők egyik legeredményesebb krikettjátékosát, mi jár a fejében, amikor játékba küldik válsághelyzetben.

„Mindig arra gondolok, mit fogok csinálni, mi az, amit akarom, hogy megtörténjék, nem pedig arra, mit fog csinálni az ütőjátékos vagy mi történhet velem.” Azt mondta, arra összpontosít, aminek a megtörténtét akarja. Ilyenkor szinte az egész testét átjárja az az érzés, hogy ez meg is történhet — és az eredmény általában nem is marad el.

Ez a beállítottság a válsághelyzetekben való sikeres magatartás egyik kulcsa. Ha energikusan, kezdeményezőén, támadószellemben reagálunk a fenyegetésekre, maga a helyzet válik ösztönzőjévé új, eddig még szunnyadó képességek megnyilatkozásának.

Néhány évvel ezelőtt az újságokban olvashattunk egy „óriás” néger férfiról, aki képes volt arra, amire egy tucat ember sem sem lett volna képes. Felemelte egy teherautó összetört vezetőfülkéjét, melybe beszorult a vezető. Puszta kézzel kiszabadította a fékpedált, amely beszorította a vezető lábát. Csupasz kézzel oltotta el a fülke padlóján a tüzet. Később, amikor ezt az „óriást” megtalálták, kiderült, hogy egyáltalán nem óriás.

Charles Dennis Jones 188 cm magas volt, és 110 kg-ot nyomott. Amikor megkérdezték, mi sarkallta erre a rendkívüli teljesítményre, azt mondta: „Gyűlölöm a tüzet.” Tizennégy hónappal korábban a nyolcéves kislánya halálra égett, amikor leégett a háza. [23]

(2) A VÁLSÁG MEGHOZZA AZ ERŐT

J. A. Hadfíeld kiterjedten tanulmányozta azokat a testi, lelki, érzelmi és szellemi erőket, amelyek a hétköznapok emberének segítségére lehetnek a válságok megoldásában.

„Milyen csodálatos az, ahogyan nekünk, egyszerű embereknek ismeretlen erők sietnek a segítségünkre a rendkívüli helyzetekben — mondja. — Félénk életet élünk, mindaddig visszahúzódunk a nehéz feladatoktól, amíg rá nem kényszerít az élet arra, hogy szembenézzünk velük, vagy amíg magunk nem határozunk úgy, hogy ezt tesszük. És íme, amint nekilátunk, eddig nem látott erők szabadulnak fel bennünk. Amikor veszéllyel kell szembenéznünk, megjön a bátorságunk. Amikor hosszú megpróbáltatást mér ránk a sors, erőt találunk magunkban, hogy elviseljük. Ha bekövetkezik egy katasztrófa, melytől már régen rettegünk, erőt érzünk, amely felfog bennünket a »zuhanásban«, mint egy mentő kar.

A hétköznapok tapasztalata arra tanít bennünket, hogy amikor súlyos problémákkal kell megbirkóznunk, a nehézségek előteremtik a leküzdésükhöz szükséges erőket, képességeket

— ha félelem nélkül elfogadjuk a kihívást, és magabiztosan támaszkodunk az erőinkre.”

[24]

Ez azt jelenti, hogy célratörő, kezdeményező, határozott, nem pedig védekező, problémakerülő, negatív magatartást kell fenntartanunk. A helyes hozzáállás: „Akármi történik, képes leszek megbirkózni a helyzettel, képes leszek végigcsinálni a dolgot”. A helytelen hozzáállás: „Remélem semmi sem fog történni…”

Mindig a cél lebegjen előttünk, szemünket a célra függesszük!

E határozott, kezdeményező, támadószellemű magatartás lényege a célorientáltság, a céltudatosság. Állandóan szem előtt tarjuk pozitív céljainkat. Készek vagyunk keresztültörni a válsághelyzeten, hogy elérjük azt. A válsággal konfrontálva fenntartjuk eredeti célkitűzéseinket, és nem hagyjuk magunkat eltéríteni másodlagos célok irányába.

Nem hatalmasodik el rajtunk a menekülés, a feladás vágya, a félelem. Vagy William James szavaival kifejezve, a harc, nem pedig a félelem és a menekülés szelleme határozza meg magatartásunkat.

Ha képesek vagyunk erre, a válsághelyzet maga is ösztönzőként fog hatni, és új erőket szabadít fel bennünk, amelyek segítenek, hogy célunkat megvalósítsuk.

Lecky azt mondta, hogy az érzelem rendeltetése „erősítés”, többletenergia szolgáltatása, nem pedig az, hogy gyengeségünket jelezze. Meggyőződése volt, hogy egyetlen érzelem létezik csak — az „izgalom” — és az izgalom az, ami hol félelem, hol harag, hol bátorság stb. formájában nyilatkozik meg, saját belső célunktól, vagyis attól függően, hogy belsőleg a probléma leküzdésére, a probléma forrásának lerombolására vagy a problémától való menekülésre szerveződünk-e. „A valódi probléma nem az, hogyan tartsuk ellenőrzésünk alatt az érzelmeket, hanem az, hogyan befolyásolhatjuk, milyen érzelmi tendenciát kell erősítenünk. [1]

Ha a szándékunk vagy az „attitűdcélunk” az, hogy előre megyünk, a maximumot aknázzuk ki a válsághelyzetből és mindennek ellenére nyerni fogunk, akkor a helyzetnek megfelelő érzelem ezt a tendenciát fogja erősíteni — növeli bátorságunkat, növeli erőnket, energiánkat, hogy előre haladjunk. Ha eredeti célunkat szem elől tévesztjük, és az

„attitűdcélunk”, vagyis általános reagálásunk a válságtói való menekülés lesz, annak keresése, hogyan kerülhetjük el, hogyan juthatunk túl rajta anélkül, hogy szembenéznénk vele, akkor azok az érzések jelennek meg, amelyek a menekülés tendenciáját erősítik fel, vagyis a félelem és a szorongás.

Ne keverjük össze az izgalmat a félelemmel!

Sokan elkövetik azt a hibát, hogy az izgalom érzését rendszeresen összekeverik a félelemmel és az aggódással, és ezeket alkalmatlanságuk bizonyítékaként értelmezik.

Bármely normális ember, aki elég értelmes, hogy megértse helyzetét, izgalmat érez, ideges lesz a válság láttán. Mielőtt azonban ezt az izgalmat valamely célra irányítanánk, ez nem félelem, nem aggódás, nem bátorság és nem magabiztosság, vagyis semmi más, mint

érzelmi gőznyomás-növekedés a „kazánunkban”. Ez semmiképpen sem a gyengeség jele.

Sőt: egy olyan többletenergia jele, amelyet az általunk kiválasztott módon használhatunk fel. Jack Dempsey olyan ideges volt mindig a ringbe lépés előtt, hogy képtelen volt borotválkozni. Olyan izgalmat érzett, hogy nem tudott nyugodtan sem ülni, sem állni. De ezt az érzést semmiképpen sem értelmezte félelemként. Nem döntött úgy, hogy elmenekül a feladat elől. Ment a maga választotta úton, és az izgalom többletdinamit volt az öklében.

A tapasztalt színészek tudják, hogy az előadás előtti izgalom jó jel. Vannak, akik a színpadra lépés előtt tudatosan „feltüzelik” magukat.

Sokan annak alapján fogadnak valamelyik lóra, hogy melyik látszik a

„legidegesebbnek” a rajt előtt. Az edzők tudják, hogy az a ló, amelyik közvetlenül a futam előtt izgalomba jön, „fellelkesedik”, a szokásosnál jobb eredményt fog elérni. Az az izgalom, amelyet az ember a válsághelyzetek felismerésekor érez, nem más, mint egyfajta lelki feltöltődés a feladatra, és nem is szabad másként értelmeznünk.

A közelmúltban egy repülőutam alkalmával találkoztam egy régi ismerősömmel, akit évek óta nem láttam. Beszélgetés közben megkérdeztem, most is olyan sok előadást tart még mindig, mint régen.

Igen — válaszolta. Sőt, állást is változtatott, hogy több ideje legyen előadói tevékenységére, és most naponta legalább egy előadást tart. Ismerve, hogy mennyire szereti ezt a tevékenységet, megjegyeztem, milyen jó, hogy ilyen munkája van. „Igen —

mondta — az egyik oldalról nézve jó, a másik oldalról nézve azonban már nem annyira.

Nem tartok olyan sok jó beszédet, mint korábban. Olyan gyakran adok elő, hogy túlságosan is természetessé vált számomra. Nem érzem többé az »apró tűszúrást« a gyomromban, ami tudatja velem, hogy most jó teljesítményt fogok nyújtani.”

Vannak, akik olyan izgalomba jönnek egy-egy fontos írásbeli vizsgán, hogy képtelenek világosan gondolkozni, vagy akár csak határozottan fogni a ceruzát. Mások hasonló körülmények között annyira feltöltődnek érzelmileg, hogy messze felette produkálnak annak, „ami a fejükben van”. Agyuk jobban működik, mint általában, emlékezetük élesebb lesz. Nem önmagában az izgalom a lényeges, hanem az, hogyan hasznosul.

(3) MI AZ A LEGROSSZABB, AMI TÖRTÉNHET?

Vannak, akik hajlamosak minden határon túl felnagyítani azt a „sikertelenséget”, ami egy válsághelyzetben rejlik. Ilyenkor képzeletüket önmaguk ellen használják, és a bolhából elefántot csinálnak. Egyáltalán nem használják a képzeletüket annak becslésére, mit rejt magában valójában az adott helyzet, hanem szokás szerint, és gondolkodás nélkül úgy reagálnak minden apró kellemetlenségre vagy fenyegetésre, mintha élethalálkérdésről lenne szó.

Ha válságban vagyunk, több izgalomra van szükségünk. Ez az izgalom ilyen esetekben előnyünkre használható fel. De ha túlbecsüljük a veszélyt vagy a nehézséget, ha olyan információkra reagálunk, amelyek tévesek, torzak, nem felelnek meg a valóságnak, sokkal nagyobb mennyiségű izgalommal válaszolunk, mint amennyit a helyzet igazán megkövetel. Mivel a valós fenyegetés sokkal kisebb, mint becsültük, a „felhalmozódott”

izgalmat nincs módunk megfelelően felhasználni. Nem tudunk megszabadulni tőle alkotó cselekvés útján. Bennünk marad „palackba zártan” mint idegfeszültség. A szükségesnél jóval nagyobb mennyiségű izgalom nem segíti, hanem inkább gátolja a teljesítményt, mivel nincs összhangban a helyzetből fakadó követelményekkel.

A filozófus és matematikus Bertrand Russell olyan technikát ismertet, amelyet sikeresen alkalmazott a túlzott izgalom csillapítására. „Amikor valamilyen szerencsétlenség fenyeget, mérlegeld komolyan, mi a lehető legrosszabb, ami bekövetkezhet. Miután így szembenéztél a lehető legrosszabbal, sorakoztass fel magadban józan érveket annak igazolására, hogy ez mégsem olyan szörnyű. Mindig vannak ilyen

érvek, mivel az egyénnel történő lehető legrosszabbnak nem lehet kozmikus jelentősége.

Miután egy ideig komolyan szembenéztél a lehetséges legrosszabbal, és azt mondtad magadnak: »Végül is az nem olyan szörnyű«, azt fogod tapasztalni, hogy idegességed és szorongásod rendkívüli mértékben alábbhagy. Előfordulhat, hogy ezt a fogást többször is meg kell ismételned, de végül — ha semmi elől sem bújtál ki, amikor a lehető legrosszabb eshetőségeket mérlegelted — tapasztalni fogod, hogy idegeskedésed eltűnik, és egyfajta örömteli hangulat lép a helyére.” [10]

Hogyan talált rá Carlyle a bátorságra?

Carlyle leírja, hogyan változtatta meg ugyanezzel a módszerrel a világról vallott felfogását: hogyan lett az „örök nem”-ből „örök igen”. Súlyos lelki válság állapotában volt.

„Vezérlő csillagaim elhomályosultak. Azon a félelmetes, tüzes boltozaton nem látszott csillag … A mindenség egy óriási, halott gőzgépnek tűnt, amely lomhán, halálos érzéketlenséggel közeledik felém, hogy apróra zúzzon. Váratlanul, a lelki csőd közepette, egy új élet lehetősége villant fel bennem. Azt kérdeztem magamról: »Mitől vagy úgy megrettenve? Miért vagy kedvetlen, miért sopánkodsz állandóan, mint egy gyáva ember?

Miért reszketsz, miért rettegsz? Megvetendő kétlábú! Mi a teljes összege annak a legrosszabbnak, ami várhat rád? A halál? Rendben van: a Halál. És mondjuk, még a pokol gyötrelmei. És mindaz, amit ördög és ember tehet, ha akar és képes tenni ellened!

Nincs neked szíved? Nem vagy képes szenvedni, bármi legyen is a kín? És mint a Szabadság Gyermeke, bár számkivetett, nem teperheted magad alá magát a poklot is, miközben az elemészt? Jöjjön hát, és szembenézek vele! És lefogom Győzni!«

És ahogy így elmélkedtem, éreztem, tűz járja át az egész lelkem, és ez elűzi tőlem a rettegést, örökre. Erő költözött belém, eddig ismeretlen energia járt át, egy szellem, szinte az Isten. Ettől kezdve a szerencsétlenségem érzése megváltozott. Többé nem Félelem vagy jajgató Bánat volt, hanem Felháborodás és bősz, tűzszemű Ellenállás.” [25]

A Russell és Carlyle által elmondottak illusztrálják, hogyan alakíthatunk ki és tarthatunk fenn magunkban támadószellemű, célra irányuló, önmeghatározásra épülő

beállítottságot még nagyon komoly fenyegetések és veszélyek közepette is.

Hegymászás a bolhadombon

Legtöbben azonban hagyják, hogy apró képzelt veszélyek kizökkentsék őket a

„kerékvágásból”, eltérítsék őket céljuktól, mert ezeket minden áron élethalálkérdésként akarják kezelni.

Valaki egyszer azt mondta, hogy a gyomorfekély leggyakoribb oka: hegymászás a bolhadombon.

Egy fontos tárgyalás előtt álló üzletember élethalálkérdésként kezelheti annak kimenetelét, és ennek megfelelően viselkedik.

Egy első bálos fiatal hölgy úgy tekinthet várható sikerére vagy sikertelenségére, mintha az egész életére kiható dologról lenne szó stb.

Lehet, hogy ez az „élet vagy halál” érzés, mely válsághelyzetekben sok embert elfog, a messze távolba vesző, homályos múltunk öröksége. Annak a múltnak az öröksége, amikor a „kudarc” az ősember számára valóban egyet jelentett a halállal.

Függetlenül azonban ennek az érzésnek az eredetétől sok-sok páciensem tapasztalata azt mutatja, hogy ez a szokás gyógyítható, a helyzet nyugodt, logikus elemzésével.

Kérdezzük meg magunktól: „Mi a legrosszabb, ami történhet, ha kudarcot vallok?” Ne reagáljunk automatikusan, vakon, irracionálisán a veszélyhelyzetekre!

Mit veszíthetünk?

Egy részletes vizsgálat kimutatta, hogy a hétköznapi „válsághelyzetek” többsége egyáltalán nem „élethalálkérdés”, hanem vagy az előrelépésnek, vagy annak a lehetősége, hogy ott maradjunk, ahol vagyunk. Például mi a legrosszabb, ami a mi üzletkötőnkkel történhet? Vagy kap egy megrendelést, és akkor a korábbinál előnyösebb helyzetbe kerül, vagy nem kap, és akkor ott van, ahol a látogatás előtt volt. Az első bálos hölgy esetében a legrosszabb ami történhet, hogy ugyanolyan helyzetben lesz, mint a bál előtt, vagyis viszonylag ismeretlen marad.

Kevesen értik meg, milyen lehetőségeket rejt magában a beállítottságnak egy ilyen egyszerű változása. Egy üzletkötő képes volt duplájára növelni a jövedelmét, miután a pánikra hajlamos, beijedt, „minden ettől függ!” felfogásra épülő magatartását a „mindent nyerhetek és semmit sem veszíthetek” felfogásra épülő stílusra cserélte.

Walter Pidgeon, a színész elmondta, hogy az első színpadi fellépése tökéletes csőd volt.

Szó szerint „halálra” rémült. Az első felvonás után azonban meggyőzte magát, hogy miután már úgyis kudarcot vallott, nincs mit veszítenie. Ha abbahagyná a színészkedést, akkor sem lehet már nagyobb a kudarc. Ezért aztán semmi oka sincs az idegeskedésre, ha visszamegy a színpadra. Kiment, lazán, nyugodtan, magabiztosan, és — nyert.

Minden körülmények között tudnunk kell, hogy válsághelyzetünk megoldásának kulcsa MI MAGUNK vagyunk. Gyakoroljuk az e fejezetben ismertetett egyszerű technikákat, és mi is, mint már olyan sokan előttünk, megtanuljuk, hogyan használhatjuk ki a válságban rejlő alkotó lehetőségeket.

14. fejezet:

Hogyan tehetünk szert arra a bizonyos „nyerő érzésre”?

Automatikus mechanizmusunk teleológiai elven, vagyis a célkövetés elve alapján működik, célokban és eredményekben kifejezhető kategóriákkal operál. Ha egy határozott célt tűztünk elé, nyugodtan hagyatkozhatunk erre az automatikus vezérlő rendszerre.

Sokkal biztosabban eljuttat minket a célba, mint bármilyen tudatos erőfeszítés. Mi szolgáltatjuk a célt, a végeredmény kategóriáiban kifejezve, az automatikus mechanizmusunk szolgáltatja hozzá az „eszközöket”. Ha izmainknak valamilyen mozdulatot kell végrehajtaniuk, hogy az eredmény biztosítva legyen, automatikus mechanizmusunk pontosabban és finomabban vezérli ezt a folyamatot, mintha ez tudatos gondolkodással történne. Ha ötletekre van szükségünk, automatikus mechanizmusunk szolgáltatni fogja azokat is.

A lehetőség kategóriáiban gondolkozzunk!

De ahhoz, hogy ez sikerüljön nekünk, szolgáltatnunk kell a célt. Ahhoz viszont, hogy szolgáltassuk azt a célt, ami képes mozgásba hozni az alkotó mechanizmusunkat, a végeredményt jelenlegi lehetőségünk kategóriáiban kell megfogalmaznunk. A cél megvalósíthatóságának világosan láthatónak kell lennie, annyira, hogy idegrendszerünk és agyunk számára a cél megvalósulása „valós ténnyé” válhasson. Olyan reálissá, hogy életre hívhatóak legyenek a sikernek azok az érzései, amelyeket átélnénk, ha a célunkat már elértük volna.

Ez nem olyan lehetetlen, nem olyan misztikus dolog, mint amilyennek első pillanatra tűnik. Naponta csináljuk ezt. Itt van például az idegeskedésünk egy esetleges jövőbeni kudarc miatt. Ezt az aggódás, a kisebbrendűség vagy éppen a megaláztatás érzései kísérik.

Vagyis ugyanazokat az érzéseket éljük át előre, amelyeket éreznénk, ha ténylegesen sikertelenek lennénk. Élénken elképzeljük magunknak a kudarcot — nem általában, nem

általános, ködös kategóriákban, hanem konkrétan, részletekbe menően. Újból és újból felidézzük magunkban a kudarc képét. Előássuk emlékezetünkből a régi kudarcok képét.

Emlékezzünk arra, amit már korábban hangsúlyoztunk: agyunk és idegrendszerünk képtelen különbséget tenni a „valódi” tapasztalat és a képzeletünkben élénken,

részleteiben felidézett „történés” tapasztalata között. Automatikus mechanizmusunk mindig a környezetünknek, a feltételeknek és a helyzetnek megfelelően reagál. A feltételekre, a helyzetre és a környezetre vonatkozóan egyetlen számára elérhető

információ pedig az, amit mi ezekről igaznak hiszünk, igaznak képzelünk el.

Idegrendszerünk képtelen megkülönböztetni a valós kudarcot az elképzelt kudarctól

Ezért aztán, ha gondolatban egy lehetséges kudarccal foglalkozunk, újból és újból magunk elé képzeljük a sikertelenség képét, olyan élénken és részletesen, hogy az

„reálissá” válik az idegrendszerünk számára, azokat az érzéseket fogjuk átélni, amelyek a kudarcot kísérik.

Másrészt, ha szemünket a pozitív céljainkon tartjuk és olyan élénken képzeljük el ezek megvalósulását, hogy szinte „reálissá” váljanak az idegrendszerünk számára, ha ezekről a célokról a megvalósulás kategóriáiban gondolkozunk, akkor azokat a bizonyos „nyerő

érzéseket” fogjuk átélni, amelyek a siker kísérői: az önbizalmat, a bátorságot, a dolgok pozitív kimenetelében való mély bizalmat.

Képtelenek vagyunk bekukucskálni az alkotó mechanizmusunkba, és megnézni, a

„siker” vagy a „kudarc” állásába van-e kapcsolva. De érzéseinkkel meghatározhatjuk a jelenlegi beállását. Amikor ez a siker irányába mutat, akkor tapasztaljuk azt a bizonyos

„nyerő érzést”.

Állítsuk mechanizmusunkat a siker irányába!

Sikermechanizmusunk működtetésének legfontosabb, és talán egyetlen kulcsa a következő: idézzük fel, tartsuk fenn magunkban a siker érzését. Amikor sikeresnek, magabiztosnak érezzük magunkat, sikeresen fogunk cselekedni. Amikor ez az érzés erős, szinte képtelenek vagyunk valamit rosszul csinálni.

A „nyerő érzés” önmagában nem biztosítja a sikeres működést, de egyfajta jele annak, hogy a siker irányába álltunk be: hasonlóan a hőmérőhöz, amely nem oka a hőmérsékletnek, hanem csak érzékelője. Ezt a hőmérőt azonban nagyon gyakorlatias módon használhatjuk fel. Emlékezzünk rá: amikor tapasztaljuk ezt a „nyerő érzést”, a belső gépezetünk a siker irányába beállva működik.

Ha túlságosan is tudatosan törekszünk arra, hogy spontának legyünk, ez megöli a spontaneitást. Sokkal könnyebb és hatékonyabb egyszerűen meghatározni a célunkat vagy a kívánatos végeredményt. Ezután képzeljük ezt magunk elé olyan élénken és világosan, amennyire csak képesek vagyunk rá! Ragadjuk meg azt az érzést, ami elfogna, ha a cél már megvalósult tény lenne! Az eredmény konkrét, részletekbe menő, képzeletbeli felidézése lehetővé teszi ezt. Ha így járunk el, képesek leszünk spontánul, alkotó módon cselekedni. Képesek leszünk kihasználni a tudatalattiban rejlő erőket. Ha így járunk el, belső gépezetünk a siker irányába áll be: vezérel, hogy izmaink a megfelelő műveleteket végezzék; alkotó gondolatokat, elképzeléseket szolgáltat, és minden mást is elvégez, ami biztosítja, hogy célunkat megvalósult eredményekké változtassa.

„Ez lehet, hogy nehéz, de nem lehetetlen!”

Varázslatos hatása van ennek a „nyerő érzésnek”. Úgy tűnik, valóban képes elhárítani az akadályokat, és lehetségessé teszi a lehetetlent. A siker érdekében képes kihasználni a hibákat és tévedéseket. J. C. Penney meséli, hogy hallotta, amint édesapja a halálos ágyán azt mondta: „Én tudom, hogy Jimnek sikerülni fog!” Ettől kezdve Penney úgy érezte,

sikeres lesz. Valahogy sikeres lesz — hiszen nem voltak nyilvánvalóan előnyös adottságai, nem volt pénze, nem voltak iskolái. A J. C. Penney-bolthálózat a lehetetlen körülmények és a sikertelen mozzanatok sokaságára épült. Ahányszor csak Penney elbátortalanodott, visszaemlékezett apja jóslatára. Úgy érezte, valahogy le fogja győzni az akadályokat.

Létrehozva egy vagyont, elvesztette az egészet, méghozzá olyan életkorban, amikor mások már a visszavonulást fontolgatják. Ott állt egy fillér nélkül, túl az élet delelőjén, és kevés kézzelfogható reménnyel a sikerre. De ismét eszébe jutottak az apai szavak, és ezek visszaadták neki a „nyerő érzést”. Ez az érzés mára már szokásává, második természetévé vált. Újra gazdag lett, és néhány év múlva több boltja volt, mint valaha.

Henry J. Kaiser így nyilatkozott: „Ha egy nehéz, komoly kihívást jelentő munkát kell elvégezni, olyan ember után nézek, aki lelkesedéssel és optimizmussal tekint az életre, aki lendületesen és magabiztosan indul csatába a hétköznapi gondok leküzdésére. Olyan embert keresek, akiben van bátorság, van képzelőerő, aki gazdag szellemét kemény munkával, gondos tervezéssel láncolja a realitásokhoz. Olyan embert keresek, aki azt mondja: »Ez lehet nehéz, de nem feltétlenül lehetetlen.«”

Hogyan segítette ez a „ nyerő érzés” Les Giblint, hogy sikeres legyen?

Les Giblin, a híres Les Giblin Emberi Kapcsolatok Klinikájának alapítója, a How to Have Power and Confidence in Dealing with People (Hogyan legyen erőnk és önbizalmunk a másokkal való kapcsolataink alakításához) c. könyv szerzője — elolvasva e fejezet piszkozatát — elmondta, milyen mágikus hatással volt karrierjére a képzelőerővel párosuló „nyerő érzés”.

Les sikeres üzletkötő és értékesítési menedzser volt éveken át. PR-munkával is foglalkozott, és bizonyos tekintélyre tett szert, mint az emberi kapcsolatok szakértője.

Szerette a munkáját, de szeretett volna átfogóbban foglalkozni vele. Különösen az emberek érdekelték, és sokéves elméleti és gyakorlati vizsgálódás után úgy gondolta, rendelkezik megoldással egy sor olyan problémára, amelyek az emberek egymás közötti kapcsolatában felmerülnek. Előadásokat akart tartani az emberi kapcsolatokról. Ennek akadálya azonban az volt, hogy nem voltak előadói tapasztalatai.

„Egyik este — mesélte nekem Les — ágyban fekve a nagy vágyamról elmélkedtem. Az egyetlen tapasztalat, amire mint előadó szert tettem, onnan származott, hogy néha előadásokat tartottam a hozzám tartozó üzletkötők kis csoportjának. Halálos rémülettel töltött el már maga a gondolat is, hogy népes hallgatóság elé kell állnom. Képtelen voltam elképzelni, hogy sikerrel vegyem ezt az akadályt. Ugyanakkor a saját beosztottjaimhoz minden nehézség nélkül, idegeskedés nélkül tudtam szólni. Az ágyban fekve hirtelen elfogott a sikernek és az önbizalomnak egy csodálatos érzése — az, amit éreztem, amikor kisebb csoportok előtt beszéltem. Emlékezetemben felidéztem az apró részleteket, azokat, amelyeket a higgadtság érzése kísért. És akkor ott, képzeletemben megláttam magam egy óriási hallgatóság előadójaként, amint az emberi kapcsolatokról beszélek — ugyanazt a higgadtságot, önbizalmat érezve, mint a kisebb csoportok előtt. Részletesen magam elé képzeltem, hogyan fogok kiállni. Lábam alatt éreztem a padlót, követtem az emberek arckifejezését, hallottam a tapsot. Láttam magam sikeres előadóként.

Mintha valami bekapcsolt volna a koponyámban. Emelkedett érzés fogott el. Ott, ebben a pillanatban megéreztem, hogy képes leszek megcsinálni. A magabiztosság és a siker múltbéli érzéseit ötvözni tudtam jövő sikereim képzeletbeli képével. A siker érzése olyan reális volt számomra, hogy ott, azonnal úgy éreztem, meg tudom csinálni. Elfogott, amit ön annak a bizonyos »nyerő érzésnek« nevez, és azóta sem hagyott el. Noha akkor nem volt látható olyan ajtó, amely nyitva állt volna előttem, és az álom megvalósulása lehetetlennek tűnt, alig három év múlva megvalósult — majdnem pontosan olyan módon, ahogy elképzeltem és átéreztem ott az ágyban. Mivel viszonylag ismeretlen voltam és

tapasztalatlan, a nagyobb szervezőirodák nem akartak kiközvetíteni. Ez engem nem tartott vissza. Magam szerveztem az előadásaimat, és most is ezt teszem. Több igény van az előadásaimra, mint amennyit tartani tudok.”

Napjainkban Les Giblin az emberi kapcsolatok ismert szakértője. Nem ritka, hogy egyetlen este több ezer dollárt keres. Mintegy 200 nagy amerikai cég fizet neki sok-sok ezer dollárt, hogy alkalmazottjai számára tanfolyamokat tartson az emberi kapcsolatokról.

És mindez annak a bizonyos „nyerő érzésnek” a felidézésével kezdődött.

Mivel magyarázza a tudomány a „nyerő érzést«?

A kibernetika választ ad arra, hogyan működik ez a „nyerő érzés”. Korábban már szó volt arról, hogyan használja fel az elektronikus számítógép az emberi emlékezethez hasonló, tárolt információkat, hogy „emlékezzék” a sikeres akciókra, és megismételje azokat.

Egy képesség elsajátításának lényege a „próba–tévedés” elve alapján történő gyakorlás: gyakorlás, amíg elégséges számú „találat” vagy sikeres akció bevésődik a memóriába.

A kibernetikusok létrehoztak egy „elektronikus egérnek” nevezett szerkezetet, amely képes megtanulni, hogyan juthat ki egy labirintusból. Amikor először teszi meg az utat, sok hibát vét. Állandóan beleütközik a falba és a különböző akadályokba. De ahogy falba ütközik, 90 fokos fordulatot csinál, és kezdi elölről a próbálkozást. Ha a másik falba ütközik, ismét fordul, és ismét indul előre. Sok, sok tévedés, megállás és fordulat után a labirintuson keresztül kijut a nyílt térre. Az elektronikus egér ezután már „emlékszik” a sikeres fordulatokra, és a következő alkalommal a sikeres mozdulatok „visszajátszásával”

gyorsan és eredményesen megy át a labirintuson.

A gyakorlás célja az ismételt próbálkozás a hibák állandó javításával, amíg biztos a

„találat”. Amikor a cselekvés sikeres mintázata kialakul, a teljes cselekvési mintázat nemcsak a tudatos emlékezetben raktározódik el, hanem magában az idegrendszerünkben és a szöveteinkben is. A népnyelv ösztönösen és találóan írja le ezt, amikor azt mondja:

„csontjaimban éreztem, hogy meg tudom csinálni”.

Hogyan rögzíti az agy a sikert és a kudarcot?

Dr. John C. Eccles és Sir Charles Sherrington agyműködési szakemberek szerint az ember agykérge mintegy tízbillió neuronból áll. Mindegyik számtalan axont tartalmaz. Ez utóbbiak biztosítják a neuronok közötti kapcsolatot. Amikor gondolkozunk, emlékezünk vagy elképzelünk valamit, a neuronok elektromos töltéseket bocsátanak ki, bioáram keletkezik, és ez mérhető. Amikor megtanulunk vagy tapasztalunk valamit, a neuronok egy része bizonyos láncot, mintázatot alakít ki az agy szövetében. Ez a mintázat nem olyan, mint egy mechanikus „bevésődés” vagy „bemetszés”, sokkal inkább egy

„elektromos kapcsolási séma” jellegét ölti — egy rögzített elektromos kapcsolatrendszer a neuronok között. Olyasmi, mint a mágnesezés mintázata egy felvételt tartalmazó magnetofonszalagon. Ugyanaz a neuron több eltérő mintázat alkotórésze is lehet, és ennek következtében az emberi agy képessége a tanulásra és az emlékezésre elméletileg végtelen.

Ezeket a mintázatokat vagy más néven „engramokat” az agy későbbi célokra elraktározza, és valahányszor a múlt eseményeit felidézzük, ezeket reaktiválja,

„visszajátssza”.

Dr. Eccles a következőket írja: „A szürkeállomány sejtjei közötti kapcsolatok pazar bősége minden képzeletet felülmúl. Végső soron olyan átfogó, hogy az egész agykéregre úgy tekinthetünk, mint egy integrált tevékenység egységes szervére. Amikor arról beszélünk, hogy az agyra úgy tekintünk, mint egy gépezetre, akkor meg kell mondanunk, hogy ez a »gépezet« messze a legbonyolultabb az eddig létezők közül. Az ember kísértést

érez, hogy kijelentse: elképzelhetetlenül bonyolultabb, mint a legbonyolultabb ember alkotta gép, az elektronikus számítógép.” [26]

Röviden: a tudomány azt tanúsítja, hogy az agyban minden általunk a múltban végzett sikeres műveletnek engramok formájában megvan a neki megfelelő „tetovált” képe, cselekvési mintázata. És ha valamilyen „szikrával” ezt a mintázatot életre tudjuk kelteni,

„vissza tudjuk játszani”, önmagától beindul a mechanizmus, a helyes billentyűt az ujj

„magától” üti le, a természet a saját útját fogja járni.

Amikor sikeres cselekvési mintákat idézünk vissza a múltból, egyben felidézzük azokat az érzéseket is, amelyek ezeket kísérik. Ezen túlmenően ha felidézzük ezt a „nyerő érzést”, felébresztjük, bevetésre felkészítjük mindazokat a „nyerő cselekvéseket”, amelyek ezen érzések kísérői. Így függ össze az érzés és a cselekvés.

Véssünk be sikermintákat a szürkeállományunkba!

Eliot, a Harvard Egyetem elnöke egyszer tartott egy előadást, melynek címe: „A siker szokása” („The Habit of Success”). Az általános iskolában tapasztalható bukások jelentős része — mondta — annak a következménye, hogy a tanulók indulásnál nem kapnak elégséges mennyiségben olyan feladatokat, amelyek megoldásában sikeresek lehetnének, ezért nem volt lehetőségük, hogy kifejlesszék magukban a „siker atmoszféráját”, a „siker érzését”, vagyis azt, amit mi itt „nyerő érzésnek” hívunk. Szerinte azoknak a tanulóknak, akik korábban sosem tapasztalták a sikert, nincs alkalmuk, hogy kifejlesszék magukban a

„siker szokását” — a bizalom és a magabiztosság szokásszerűen megjelenő érzését, amikor egy új feladat megoldásába kezdenek. Arra buzdította a tanárokat, hogy az első

években úgy szervezzék a tanulók munkáját, hogy lehetőségük legyen tapasztalni a sikert.

A feladatok nehézségi fokának a tanulók képességein belül kell lenniük, ugyanakkor elég érdekesek legyenek, hogy kíváncsiságot és ösztönzést váltsanak ki a gyerekekben. Ezek az apró sikerek — mondta Dr. Eliot — lehetővé teszik a tanulóknak, hogy „tapasztaljak a siker érzését”, és ez rendkívül értékes szövetségesük lehet életük vállalkozásaiban.

Nincs akadálya annak, hogy elsajátítsuk a siker szokását. Dr. Eliot tanácsát követve bármikor és bármilyen idős korban képesek vagyunk beépíteni a szürkeállományunkba a siker cselekvési mintáit, és a siker érzését. Ha a kudarc szokásszerűen kudarcérzéseket vált ki bennünk, hajlamosak vagyunk kialakítani magunkban a „kudarc szokását”, ami minden új vállalkozásunk során árnyékként fog kísérni bennünket. De ha úgy rendezzük a dolgokat, hogy kis dolgokban sikeresek leszünk, kialakíthatjuk magunkban a siker atmoszféráját, amelyet aztán a nagyobb léptékű vállalkozásainkra is átvihetünk.

Fokozatosan egyre nehezebb feladatokba vághatunk, és sikeresen megoldva ezeket, olyan helyzetbe kerülünk, hogy lehetővé válik számunkra új, komolyabb kihívásokkal is szembenézni. A siker szó szerint a sikerre épül, ezért sok igazság van abban a szólásban, hogy semmi sem sikeresebb a sikernél (Nothing succeeds like success).

A kulcs: a fokozatosság

A súlyemelők olyan súlyokkal kezdenek, amelyeket fel tudnak emelni, és egy adott időn belül fokozatosan növelik a terhet. A jó edzők az új bokszolót először könnyebb ellenféllel hozzák össze, és fokozatosan egyre erősebb ellenféllel ütköztetik meg. Az erőfeszítést igénylő tevékenységeknek szinte minden területére alkalmazható ez az elv. A lényeg az, hogy olyan „ellenfelet” kell választani, hogy sikeresek tudjunk lenni, és fokozatosan egyre nehezebb feladatokat kell vállalni, egyre nehezebb célokat kell kitűzni.

A haldokló Pavlovot arra kérték tanítványai, adjon egy utolsó tanácsot arra vonatkozóan, mi a siker titka. A válasza ez volt: „Szenvedély és fokozatosság.”

Még azokon a területeken is érdemes kicsit „visszaesnünk”, kicsit alacsonyabb mércét állítanunk, amelyeken már kimagasló képességekre tettünk szert, hogy a könnyedség, a

felszabadultság érzésével, erőfeszítés nélkül gyakorolhassunk. Ez különösen érvényes arra az esetre, amikor valaki átmenetileg megrekedt a fejlődésben, helyben topog, „leragadt”.

Ilyenkor az erőlködés, a fokozott erőfeszítés hiábavaló. A küzdelem, hogy túljussunk a kritikus ponton nagy valószínűséggel nemkívánatos „érzelmi beidegződéseket” vált ki, erősíti bennünk a tehetetlenség és a kétségbeesés érzését. Ilyen esetben a súlyemelők csökkentik a terhet, és egy ideig „könnyű munkát” végeznek. Amikor a bokszolok a

„leragadás” tüneteit mutatják, néhány könnyű ellenféllel állítják ki őket. Albert Tangora, aki sok éven át a gépírás gyorsasági világrekordere volt, ha olyan platóhoz ért, amikor a sebesség növelése lehetetlennek tűnt számára, „lassú gyakorlásba” fogott, fél sebességgel ütötte a billentyűket. Ismerek egy üzletkötőt, aki hasonló technikával emeli ki magát a gödörből. Ha leragad, nem próbál nagy üzleteket kötni. Nem próbál eladni „nehéz partnereknek”. Arra összpontosít, hogy kis üzleteket kössön olyan vevőkkel, akiket

„könnyűeknek” ismer.

Hogyan játszhatjuk vissza beépült sikermintáinkat?

Mindenki volt már sikeres valamikor valamiben. Nem kellett ennek feltétlenül óriási sikernek lennie. Lehetett ez egy olyan jelentéktelen dolog például, hogy kiálltunk az iskola verekedőse ellen, akitől mindenki félt, és elláttuk a baját, vagy megnyertünk egy iskolai futóversenyt, vagy nyertünk a zsákbanfutásban a vállalati pikniken, vagy tizenévesként meghódítottuk a kislányt, aki tetszett nekünk. De lehet, hogy egy megkötött nagy üzlet, vagy akár egy nagy felfedezés, egy nagy gondolat születése. Nem az a fontos, hogy miben voltunk sikeresek, hanem a sikerérzés, ami ezt kísérte. Mindössze egyetlen olyan esetre van szükségünk, ahol sikerült azt csinálnunk, amit akartunk, ahol elértük, amit célul tűztünk ki, valamire, ami az elégedettség érzésével töltött el.

Kutassunk emlékezetünkben, és tárjuk fel ezeket az eseteket. Idézzük fel képzeletünkben a történteket, olyan részletességgel, amilyen részletességgel csak képesek vagyunk. Ne csak a siker tárgyát lássuk — az előadást, az üzlet megkötését vagy bármi mást. Próbáljuk meg felidézni, milyen hangokat hallottunk? Milyen volt a környezet? A berendezés? Mi történt közben körülöttünk? Milyen évszakban történt? Meleg volt, hideg volt? stb. Minél több részlet jut eszünkbe, annál jobb. Ha képesek vagyunk megfelelő

részletességgel emlékezni mindarra, ami akkor történt, amikor sikeresek voltunk valamiben, azt fogjuk érezni, amit akkor. Különösen fontos, hogy próbáljuk visszaidézni az akkori érzéseinket. Ha képesek leszünk ezekre emlékezni, elő fognak jönni a jelenben is. Magabiztosnak fogjuk magunkat érezni, mert a magabiztosság a múlt sikereinek emlékére épül.

Miután felidéztük „a siker átfogó érzését”, kezdjünk meditálni azon a feladaton (ez lehet egy fontos üzlet, egy előadás, bármi) amiben most szeretnénk sikeresek lenni.

Vessük be alkotó képzeletünket, hogy felidézzük, mit fogunk csinálni, hogyan fogunk érezni, miután már elértük a sikert.

A pozitív, konstruktív aggódás

Lelkileg játszadozzunk el a gondolattal, hogy a teljes siker elkerülhetetlenül bekövetkezik. Ne erőlködjünk. Ne próbáljuk kényszeríteni a gondolkozásunkat. Ne próbáljuk akaraterővel kényszeríteni magunkat, hogy megerősödjék bennünk a kívánatos meggyőződés. Csináljuk mindössze azt, amit akkor csinálunk, amikor aggódunk a jövő

miatt. Csakhogy most a pozitív cél miatt „aggódjunk”, annak kívánatos kimenetele miatt, ne pedig egy negatív cél, egy nemkívánatos lehetőség miatt rágjuk magunkat.

Ne próbáljuk kényszeríteni magunkat arra, hogy tökéletesen, fenntartás nélkül higgyünk az óhajtott sikerben. Ez túlságosan is nagy feladat, legalábbis az elején. Ezt nem

sikerül rögtön megemészteni, túlságosan is nagy falat. Alkalmazzuk a fokozatosság elvét!

Ennek „hogyanja” a következő:

Általában azzal kezdjük, hogy „tételezzük fel”.

„Tételezzük fel, hogy ez és ez történik” — kezdjük magunkkal a lelki társalgást. Újból és újból elismételjük magunkban ezt a gondolatot. Játszadozunk vele. Következő

lépésként a „lehetőség” gondolata következik. „Végül is — mondod magadnak — ez és ez a dolog lehetséges. Megtörténhet.” Aztán a lelki képalkotás következik. Elképzeljük magunkat a különböző kedvezőtlen lehetőségek közben. Újból és újból visszajátsszuk magunknak a képzeletbeli „filmet”. Újabb és újabb apró részletekkel, pontosítva, finomítva. Annak mértékében, ahogy a képzelt esemény egyre reálisabbnak tűnik számunkra, megjelennek a kísérő érzelmek. Pontosan úgy, mintha a feltételezett dolog már megtörtént volna. Ez az a mechanizmus, ahogyan kifejlődik a félelem és az aggódás is.

Hogyan fejlesszük ki magunkban a hitet és a bátorságot?

A hit és a bátorság érzése pontosan így alakul ki. Csak a célkitűzéseink mások. Ha már mindenképpen aggódással akarjuk tölteni az időnket, miért ne aggódjunk konstruktív módon? Próbáljuk magunknak felvázolni és meghatározni a legkívánatosabb változatot!

Kezdjük el a „tételezzük fel”-lel. „Tételezzük fel, hogy a lehetséges legjobb változat szerint alakulnak a dolgok.” A következő, hogy emlékeztetjük magunkat arra, hogy végül is ez tényleg megtörténhet. Nem arra, természetesen, hogy ez fog történni, hanem arra, hogy megtörténhet. Emlékeztessük magunkat arra, hogy a dolgok ilyen kívánatos kimenetele végül is lehetséges.

Lelkileg képesek vagyunk megemészteni az optimizmusnak és a bizakodásnak ezeket a fokozatosan növekvő adagjait. Miután úgy gondolkozunk a kívánatos eredményről, mint ami határozott lehetőség, kezdjünk azon elmélkedni, hogy ez a kívánatos eredmény konkrétan hogy is nézne ki. Lelkileg idézzük fel újból és újból, egészítsük ki, finomítsuk a részleteket. „Játsszuk vissza” magunknak újból és újból! Annak mértékében, ahogy ezek a lelki képek egyre konkrétabbak és részletesebbek lesznek, ahogy újból és újból visszajátsszuk magunknak, azt fogjuk tapasztalni, hogy megjelennek a megfelelő érzések,

vagyis azok az érzések, mintha a kívánatos esemény már megtörtént volna. A megfelelő

érzések ebben az esetben a bizakodás, a magabiztosság és a bátorság lesz — egy csokorba fogva: az a bizonyos „nyerő érzés”.

Ne hallgassunk arra, amit a félelmünk tanácsol!

George Pattont, a második világháború félelmet nem ismerő tábornokát egy ütközet előtt megkérdezték, érzett-e félelmet már életében? Igen, válaszolta, gyakran érzett félelmet egy-egy fontos hadművelet előtt vagy csata közben, de, tette hozzá, „sosem hallgatok arra, hogy mit tanácsol nekem a félelem”.

Ha egy fontos vállalkozásunk előtt félelem és aggódás gyötör minket — és ez időről időre mindenkivel előfordul —, ezt nem szabad annak jeleként értékelnünk, hogy elkerülhetetlenül sikertelenek leszünk. Ez attól függ, hogyan reagálunk ezekre az érzelmekre. Ha hallgatunk rájuk, engedelmeskedünk nekik, ha hallgatunk a „tanácsukra”, valószínűleg rossz teljesítményt nyújtunk. De ennek nem kell így lennie!

Először is fontos megértenünk, hogy a kudarcérzések — a félelem, az aggódás, a kishitűség — nem valamilyen kozmikus erő sugalmazására alakulnak ki bennünk.

Nincsenek „megírva” a csillagokban, nem is valamilyen eleve elrendeltetett Sors titokzatos előjelei, mutatva, hogy a kudarc elkerülhetetlen és hogy „nem menekülhetünk a sorsunk elől”. Ezek az érzések bennünk születnek, a mi lelkünkben. A mi lelki

beállítottságunkra vonatkozóan nyújtanak tájékoztatást, nem pedig az ellenünk működő

külső tényezőkről. Mindössze azt tanúsítják, hogy lebecsüljük saját képességeinket,

túlbecsüljük az előttünk tornyosuló nehézségeket, és kezdjük felidézni a régi kudarcok emlékeit, ahelyett, hogy a régi sikerek visszaidézésével foglalkoznánk. Ez minden, amit ezek az érzések jelentenek, amit jeleznek. Semmiféle érdemi információt nem tartalmaznak a jövő esemény kimenetelére vonatkozóan. Csak azt mutatják, milyen lelki beállítottsággal közelítünk ehhez az eseményhez.

Tudva ezt, szabadon dönthetünk arról, elfogadjuk vagy elvetjük ezeket a kudarcérzéseket, engedelmeskedünk-e nekik, hallgatunk-e a tanácsaikra, vagy figyelmen kívül hagyjuk őket és megyünk az utunkon előre. Mi több, olyan helyzetben vagyunk, hogy ezeket az érzéseket a saját előnyünkre használhatjuk fel.

Kezeljük kihívásként a negatív érzelmeket!

Ha kezdeményezően, határozottan reagálunk ezekre a negatív érzésekre, olyan kihívásokká válnak, amelyek növelik az erőnket, új képességeket hívnak életre. A nehézségek, a fenyegetések, a bajok — ha ezekre határozottan, aktívan, támadószellemben, nem pedig passzívan, megadóan válaszolunk — új erőket szabadítanak fel bennünk. Az előző fejezetben láttuk, hogy egy bizonyos mennyiségű „izgalom” — ha helyesen értelmezzük és helyesen alkalmazzuk — inkább segíti, mint gátolja a teljesítményt.

Az egyéntől és a beállítottságától függ, hogy ezeket a negatív érzéseket előnyös vagy hátrányos tényezőkként kezeli-e. Ennek szembetűnő bizonyítéka az a kísérlet, amit Dr. J.

B. Rhine, a Duke Egyetem Parapszichológiai Laboratóriumának vezetője végzett.

Általában — mondja Dr. Rhine — a negatív szuggesztiók, a figyelem elterelése, a megfigyelők részéről megnyilatkozó kétkedés hátrányosan befolyásolja a szubjektum telepatikus teljesítményét, például amikor próbálja „kitalálni” a kártyák sorrendjét egy pakliban. Ugyanakkor a dicséret, a bátorítás legtöbbször növeli a kísérleti alany teljesítményét. A negatív sugallatok, az elbátortalanítás majdnem mindig a teljesítmény hirtelen csökkenésére vezetnek. Esetenként azonban az alany az ilyen negatív sugallatokat kihívásként kezeli, és teljesítménye nem csökken, hanem növekszik. Egy Pearce nevezetű

alany például rendszeresen jobb eredményt ért el, mint amit a puszta véletlen alapján várni lehetett. Dr. Rhine elhatározta, hogy egyfajta kihívással próbálja tovább javítani a teljesítményét. Minden próba előtt fogadott vele, hogy a következő kártyát nem fogja eltalálni. „Nyilvánvaló volt, hogy Pearce a kísérlet alatt ezzel a kihívással fokozott izgalmi állapotba került. A fogadás alkalmas módszer volt arra, hogy rábírjam, teljes lelkesedéssel vesse bele magát a kísérletbe” — írja Dr. Rhine. Pearce mind a 25 kártyát helyesen nevezte meg!

Saját „negatív tanácsainkra” reagáljunk határozottan, aktív támadószellemben!

Mindenki ismer olyan embereket, akiket elbátortalanít, lever, ha másoktól azt hallja, „te ezt nem tudod megcsinálni”. Másrészt vannak olyanok, akik ugyanilyen „tanácsot” hallva fordítva reagálnak: felnőnek a helyzethez, és még határozottabban törekednek a sikerre.

Henry J. Kaiser egyik munkatársa a következőket mondta: „Ha nem akarod, hogy Henry megcsináljon valamit, nem szabad elkövetned azt a hibát, hogy lehetetlennek tartod a dolgot vagy azt mondod, hogy szerinted nem tudja megcsinálni. Mert vagy megcsinálja, vagy kikészül.”

Nemcsak lehetséges, de nagyon is célszerű, ugyanazzal a határozottsággal ugyanolyan támadószellemben, pozitív módon reagálnunk saját érzéseink „negatív tanácsaira”, mint mások kétkedéseire.

Győzzük le a rosszat jóval!

Az érzelmeket nem lehet akaraterővel közvetlenül befolyásolni. Nem lehet tetszésünk szerint előidéznünk őket. De ha parancsolni nem is lehet nekik, udvarolni azért igen. Ha nem is vonhatók ellenőrzésünk alá akaraterővel, közvetett módszerekkel befolyásolhatóak.

Egy „rossz” érzést nem űzhetünk el tudatos erőfeszítéssel vagy akaraterővel, de kiűzhetjük egy másik érzéssel. Ha nem is tudunk megszabadulni egy negatív érzéstől frontális támadással, de elérhetjük ezt, ha helyettesítjük egy pozitív érzéssel. Ne feledjük, hogy az érzés a képzeletet követi. Az érzéseink azzal esnek egybe, annak megfelelően ébrednek, hogy idegrendszerünk mit fogad el valósnak, igaznak a környezetre vonatkozóan. Valahányszor kellemetlen érzések hatalmába kerülünk, nem szabad ezekre összpontosítanunk, még abból a célból sem, hogy elűzzük őket. Ehelyett azonnal valamilyen pozitív képet kell felidéznünk. Lelkünket, gondolatainkat meg kell töltenünk egészséges, pozitív, kívánatos képekkel, elképzelésekkel és emlékekkel. Ha ezt tesszük, a negatív érzések maguktól távoznak. Egyszerűen elpárolognak. Új érzések, új hangulat kerít hatalmába. Olyan érzések, melyek ezeknek a pozitív képeknek, emlékeknek felelnek meg.

Másrészt ha a „rossz” érzések elűzésére koncentrálunk vagy „támadjuk” ezeket, szükségszerűen a negatív érzésekre kell összpontosítanunk a figyelmünket. És ha még sikeresek is vagyunk az aggódás, szorongás elűzésében, helyükre más nemkívánatos érzések tódulnak be, mert az általános lelkiállapotunk negatív maradt. Jézus óvott attól, hogy lelkünkből kifüstöljük a démont, hogy még több tóduljon a helyére, amikor őrizetlenül hagyjuk a „házat”. Azt is mondta, ne álljunk ellen a gonosznak, egyszerűen győzzük le jóval.

Az aggódás gyógyítása a helyettesítés módszerével

Dr. Matthew Chappell pszichológus pontosan ugyanezt javasolja a „Hogyan győzzük le az aggódást?” c. könyvében. Azt mondja, azért vagyunk aggódósak, mert addig aggódunk, amíg jártasságot nem szerzünk benne. Szokásunkká válik, hogy negatív képeket idézzünk fel a múltunkból, és negatív képeket vetítsünk bele a jövőbe. Az eredmény: feszültség, stressz. Az aggódó személy aztán elszánja magát, hogy egy nagy „erőbedobással” végez az aggódással, és egy ördögi kör alakul ki. Az erőfeszítés tovább növeli a feszültséget, a feszültség aggódással teli atmoszférát teremt. Az aggódás gyógyításának egyetlen sikeres módja — írja — ha kialakítjuk magunkban azt a szokást, hogy a „kellemetlen képeket”

azonnal kellemes, egészséges lelki képekkel helyettesítjük. Amikor csak az egyén aggódni kezd, ezt arra utaló „jelzésként” kell kezelnie, hogy gondolkozását, érzéseit azonnal ki kell töltenie a múltból vett kellemes lelki képekkel, vagy a jövőben várható kellemes eseményekre kell összpontosítania. Idővel az aggódás le fogja győzni önmagát, mert

„aggódásellenes mechanizmus indítógombjaként” kell működnie. Az aggódó ember dolga nem az, hogy az aggódás valamelyik konkrét forrásának a legyőzésére törekedjék, hanem megváltoztassa lelki szokásait. Amíg a lelket egy passzív, védekező, „remélem, semmi sem történik”-beállítottság uralja, mindig lesz elégséges „ok” az aggódásra. [8]

David Seabury pszichológus szerint a legjobb tanács, amit apjától kapott, az volt, hogy amikor csak negatív érzések kerítik hatalmukba, a pozitív képzelőerő azonnali bevetésével kell reagálnia. A negatív érzések szó szerint önmagukat semmisítik meg, ha egyfajta

„csengőként” a pozitív lelkiállapot feltételes reflexét váltják ki.

Diákkori emlékem, hogy egy alkalommal felelnem kellett patológiából. Valahogy elfogott a félelem, és nem tudtam megfelelően válaszolni a kérdésekre. Amikor viszont a következő alkalommal a mikroszkópba nézve kellett válaszolnom az előttem lévő gépelt lapon lévő kérdésekre — már ti. hogy mit látok a tárgylemezen —, teljesen más ember voltam. Nyugodt, magabiztos, határozott, mert tudtam az anyagot. Átjárt a „nyerő érzés”, és kiválóan feleltem.

A szemeszter múlásával fokozatosan összeszedtem magam, és amikor felálltam, hogy szóban feleljek, úgy tettem, mintha a mikroszkópba néznék, és nem látnám a népes hallgatóságot, amely zavart. Nyugodt voltam, és a negatív érzéseket „nyerő érzésekkel”

helyettesítettem. A szemeszter végén mind a szóbeli, mind az írásbeli vizsgán jól szerepeltem.

A negatív érzés végül egyfajta „csengővé” vált, ami feltételes reflexként életre hívta azt a bizonyos „nyerő érzést”.

Ma már a legkisebb szorongás nélkül beszélek népes hallgatóság előtt, bárhol a földön, mert nyugodt vagyok, laza, és amikor megszólalok, tudom, hogy miről beszélek. Sőt, másokat is bevonok a beszélgetésbe, és el tudom érni, hogy ne izguljanak.

A 25 éves plasztikai sebészi praxisom során végeztem műtéteket sebesült katonákon, testi hibával született gyermekeken, balesetet szenvedett nőkön, gyermekeken, férfiakon.

Ezek a szerencsétlen emberek úgy érezték, képtelenek lesznek bármikor is megízlelni a

„nyerő érzést”. De a rehabilitáció után, miután visszanyerték normális kinézésüket, többségük a jövőbe vetett reménnyel szorította ki magából a negatív érzéseket.

Miközben másokat segítettem, hogy megtanulják felidézni ezt az érzést, magam is jártasságot szereztem a megszerzésében. Miközben segítettem másokat, hogy megjavítsák az énképüket, megjavítottam a sajátomat. Ezt kell tennünk mindnyájunknak a belső

sebhelyekkel, a negatív érzésekkel, ha több örömet akarunk kicsikarni az életből.

Rajtunk áll, hogy mit választunk

A múlt tapasztalatainak — sikereinek, kudarcainak — és érzéseinek óriási tárháza rejlik bennünk. A szalagon lévő passzív felvételekhez hasonlóan ezek az engramjainkba vannak bevésve. Vannak felvételek olyan történetekről, amelyek jól végződnek, vannak felvételek olyanokról, amelyeknek szomorú a vége. Mindkettő igaz, mindkettő valós.

Rajtunk áll, hogy melyik csoportból „játszunk vissza”.

Az engramokkal kapcsolatos másik érdekes tudományos felfedezés, hogy új anyag

„beírásával” módosíthatóak, ti. ha a régi felvételt egy új, ugyanolyan tárgyú felvétellel

„töröljük”.

Dr. Eccles és Dr. Sherrington szerint az emberi agy engramjai, ahányszor csak

„visszajátsszuk” őket, csekély mértékben mindig változnak. Átfestődnek a felidézés pillanatában hozzájuk tapadó hangulattal, gondolatokkal és beállítottsággal. Mi több, minden különálló neuron talán száz elkülönült és egyértelmű minta része is lehet, mint ahogyan egy gyümölcsöskertben lévő fa része lehet egy négyzetnek, egy négyszögnek, vagy bármilyen más alakzatnak. Az eredeti engram részét képező neuron felveszi azoknak az engramoknak a sajátosságait, amelyeknek része lesz, és eközben az eredeti engram is változik valamit. Ez nemcsak rendkívül érdekes, hanem mindenképpen optimizmusra ad okot. Megalapozza azt a reményünket, hogy a szomorú gyermekkori tapasztalatok,

„traumák” hátrányai nem annyira tartósak és végzetesek, mint ahogy korábban a pszichológusok gondolták. Ma már tudjuk, hogy nemcsak a múlt befolyásolja a jelent, hanem a jelen is a múltat. Másszóval: a múlt nem kísért bennünket valamiféle végzetként.

Az, hogy szomorú gyermekkori tapasztalataink ilyen engramokat hagytak hátra, nem jelenti, hogy mi ezek hatásának ki vagyunk szolgáltatva, hogy beállítottságunk és viselkedésünk örök időkre ezek függvénye. Jelen gondolkozásunk, jelen lelki szokásaink, a múlt tapasztalataihoz való viszonyunk, a jövővel kapcsolatos beállítottságunk —

mindezek hatással vannak a régi engramokra. A régi megváltoztatható, módosítható, és helyettesíthető annak segítségével, ahogyan „ma” gondolkodunk.

A régi felvételeket meg lehet változtatni

Egy másik érdekes felfedezés, hogy minél gyakrabban aktiválunk, „játszunk vissza”

egy engramot, ez annál erősebbé válik. Eccles és Sherrington szerint az engramok tartóssága az egyes neuronok közötti kapcsolatok hatékonyságának függvénye: nő, ha ezeket a kapcsolatokat működtetjük, és csökken, ha nem működtetjük. Ez elégséges tudományos alapot szolgáltat ahhoz, hogy elfelejtsük és elhanyagoljuk a múlt kellemetlen tapasztalatait, és a kellemes, a boldog élményeinkre gondoljunk. Ha ezt tesszük, erősítjük a sikerhez és a boldogsághoz tartozó engramokat, gyengítjük azokat, amelyek a kudarc és a boldogtalanság érzéseit, élményeit rögzítették.

Ezek az elképzelések nem valamiféle önkényes spekuláció eredményei, nem egy természetfeletti rituálé egy olyan fantázia szülte szalmabáb körül, mint az Idnek, Super Egónak nevezett vagy a hozzájuk hasonló dolgok, hanem az agypszichológia kutatásaira alapozott tudományos nézetek. Tapasztalati megfigyeléseken, tényeken, nem pedig kiagyalt hipotéziseken nyugszanak. Nagy lépést jelentenek ezek a felismerések annak a méltóságnak a helyreállításában, amire az embernek, mint Isten felelős gyermekének joga van. Amire joga van annak az embernek, aki képes megbirkózni a múlttal, képes tervezni a jövőjét. Ez a méltóság nem egyeztethető össze egy olyan felfogással, amely szerint az ember tehetetlen áldozata múltbéli tapasztalatainak.

Az új felfogás azonban felelősséget is jelent. Ezek után már nem biztosíthatjuk a nyugalmunkat úgy, hogy hibáztatjuk a szüleinket, a társadalmat, saját múltunkat, vagy a mások részéről minket ért igazságtalanságokkal magyarázzuk mai problémáinkat, nehézségeinket. Ezek megértése segíthet, és segítenie is kell bennünket abban, hogy megértsük, minek következtében jutottunk oda, ahol ma vagyunk. De akár ezeket, akár magunkat hibáztatjuk a múltban elkövetett hibáinkért, nem hoz megoldást, nem fogja kellemesebbé tenni számunkra a jelent és a jövőt. Nincs sok értelme hibáztatnunk magunkat. A múlt magyarázza, hogyan kerültünk a jelenlegi helyzetünkbe, de a kiutat belőle nekünk magunknak kell megtalálnunk. A választás rajtunk áll. Hasonlóan egy átszakadt barázdájú hanglemezhez, játszhatjuk tovább a múlt régi „átszakadt” lemezét, feléleszthetjük a múlt igazságtalanságait, sajnálhatjuk magunkat az elkövetett hibákért.

Mindez azonban olyan kudarcmintákat, kudarcérzéseket elevenít fel, amelyek negatív módon színezik át mind a jelenünket, mind a jövőnket.

De dönthetünk úgy, hogy egy új lemezt teszünk fel, és felidézzük a sikermintákat, azt a bizonyos „nyerő érzést”. Ez segíteni fog, hogy eredményesebbek legyünk a jelenben, és meghozza egy boldogabb jövő ígéretét.

Amikor a lemezjátszónk olyan zenét játszik, amit nem szeretünk, nem erőitetetjük, hogy jobbat játsszék. Nem használunk akaraterőt. Nem csapdossuk a berendezést. Nem próbáljuk megváltoztatni magát a zenét. Felteszünk egy másik lemezt, és a zene „magától”

megváltozik. Használjuk ugyanezt a technikát arra a „zenére”, ami a belső

mechanizmusunkból származik. Ne szegezzük szembe az akaraterőnket közvetlenül a

„zenével”. Amíg ugyanaz a lelki kép (az ok) köti le figyelmünket, bármekkora legyen is az erőfeszítés, a bevetett akaraterő, nem fog megváltozni a „zene” (az eredmény). Ehelyett próbáljunk feltenni egy új lemezt. Változtassuk meg lelki képeinket, és az érzések maguktól meg fognak változni.

15. fejezet:

Hosszabb élet, több öröm

Lehetséges, hogy mindenkiben ott rejtőzik az ifjúság forrása?

Lehetséges, hogy a sikermechanizmusod képes fiatalon tartani téged?

Lehetséges, hogy a kudarcmechanizmusod gyorsítja az öregedésed?

Az orvostudománynak nincsenek egyértelmű válaszai ezekre a kérdésekre. Meg vagyok azonban győződve arról, hogy nemcsak lehetséges, hanem célszerű levonnunk néhány következtetést mindabból, amit már tudunk. Ebben a fejezetben olyan dolgokról kívánok szólni, amelyekben hiszek, és amelyek hasznosnak bizonyultak számomra az életben.

William James valamikor azt mondta, hogy mindenki — maguk a tudósok is —

rendelkeznek egy sor olyan „belső meggyőződéssel”, amelyeket maguk a tények nem igazolnak. Ezek egyfajta feltételezések az életről, bizonyos dolgokról, amelyeknek fontos szerepe van gyakorlati tevékenységünkben. Egy jövőre vonatkozó homályos, ma még világosan nem megfogalmazható cél meghatározóan befolyásolja mai viselkedésünket, tetteinket. Kolumbusznak, mielőtt felfedezte Amerikát, fel kellett tételeznie, hogy nyugat felé egy nagy kiterjedésű földrész van. Ha ebben nem hitt volna, nem szállt volna vízre, vagy ha mégis elindul, nem tudhatta volna, merre tartson, délnek, keletnek, északnak vagy nyugatnak.

A tudományos kutatás csak azért lehetséges, mert a kutatók hisznek a feltételezéseikben. A kísérletezés nem holmi összevissza keresgélés, hanem célirányos tevékenység. A kutató először felállítja a dolgok valódi természetére vonatkozó hipotézisét, elképzelései alapján, és csak ezután van lehetősége annak eldöntésére, milyen kísérleteket fog végezni, vagy milyen tények után fog kutatni, amelyek igazolhatják feltételezésének — hipotézisének — helyességét.

Ebben az utolsó fejezetben néhány ilyen „belső meggyőződésemmel”, hipotézisemmel ismertetem meg az olvasót, méghozzá nem mint orvos vagy kutató, hanem mint laikus, mint egy másik ember. Dr. Selye János egyszer azt mondta, hogy vannak olyan igazságok, amelyeket az orvostudomány nem használhat, de amelyek ennek ellenére használhatnak a betegnek.

Életerő — a gyógyulás és a fiatalság titka

Meggyőződésem, hogy a testünk, az agyat és az idegrendszert is magába foglalóan, valójában egy olyan gépezet, amely nagyszámú kisebb mechanizmusból áll. Ezek mind célra orientált, cél irányába törekvő mechanizmusok. Nem hiszem azonban, hogy az EMBER gép lenne. Meggyőződésem, hogy az EMBER lényege az a valami, ami életre kelti, lakja, irányítja, ellenőrzi ezt a gépezetet, és egyfajta „járműként” használja azt. Az ember maga nem a gép, mint ahogyan a vezeték sem az elektromosság, és a gép sem az, amelyet ez mozgásba hoz. Meggyőződésem, hogy az EMBER lényege az, amit Dr. J. B.

Rhine „extrafizikai”-nak nevez, vagyis az életereje, a tudata, az intelligenciája, az azonosságtudata — tehát mindaz, amit úgy nevez, hogy ÉN.

Pszichológusok, fiziológusok, biológusok évek óta gyanítják, hogy létezik valamilyen egyetemes „energia”, életerő, ami „működteti” ezt az emberi gépet, és hogy az elérhető

energia mennyisége és felhasználási módja határozza meg, miért más és más az embereknek a betegséggel szembeni ellenállása, miért öregszenek egyesek gyorsabban, mások lassabban, miért más és más az emberek életkora. Kézenfekvőnek tűnt, hogy ennek az energiának a forrása — legyen az bármilyen természetű — valami más, mint az a

„felszíni energia”, amelyet a táplálkozásból nyerünk. A kalorikus energia nem magyarázza, miért áll talpra az egyik ember gyorsan egy műtét után, miért képes tartósan elviselni a stresszállapotot, és miért képes a másiknál tovább élni.

Néhány évvel ezelőtt Dr. J. A. Hadfield a következőket írta: „Kétségtelen, hogy bizonyos mennyiségű energiát tárolunk fiziológiailag, és ennek forrása a táplálék és a levegő ... , de néhány kiemelkedő pszichológus, különösen pedig azok, akik klinikai tapasztalatokkal rendelkeznek, hajlanak arra, hogy az energiaforrást egy rajtank keresztül megnyilatkozó impulzusként kell felfognunk, és nem pedig valami olyasmiként, amit mi

hozunk létre. Az, amit Janet »lelki energiának« nevez, olyan erő, amely elapad a lelki betegnél, és gazdagon árad az egészséges emberben. Jung libidó nak vagy ösztönzés nek nevezi azt az erőt, ami életünk során hol csökken, hol növekszik, egyik esetben táplálkozási, másik esetben szexuális ösztönként nyilatkozva meg. Aztán ott van Bergson élan vital ja. Ezek a nézetek azt sugallják, hogy nem csak tartályai vagyunk az energiának, hanem csatornái is. Az élet és az erő nem annyira bennünk van, mint inkább átáramlik rajtunk. Az ember erejét nem egy kút állóvízéhez kell hasonlítanunk, hanem az ég felhőiből táplálkozó kimeríthetetlen tartalékhoz ... Kozmikus energiaként vagy életerőként kell-e felfognunk ezt az impulzust, vagy létezését a természetben működő isteni erőnek kell tulajdonítanunk — mindennek megválaszolása a kutatók feladata.” [24]

A tudomány felfedezi az életerőt

Dr. Selye János tudományosan is igazolta ennek az „életerőnek” a létezését. Dr. Selye már 1936 óta tanulmányozza a stressz jelenségét. Klinikailag és számtalan laboratóriumi kísérlettel bizonyította egy alapvető életenergia létezését. Ezt „alkalmazkodási energiának” nevezte el. Életünk során, a bölcsőnktől a sírunkig folytonosan

„alkalmazkodnunk” kell a különböző stresszhelyzetekhez. Maga az élet folyamata is állandó stressz — vagy más oldalról nézve, állandó alkalmazkodás. Dr. Selye azt tapasztalta, hogy az emberi szervezetben kétféle védekezési mechanizmus létezik. Az egyik a specifikus stresszhatások ellen véd — ez a lokális adaptációs szindróma — a másik a nem specifikus stresszel szemben véd — ez az általános adaptációs szindróma. A

„stressz” mindent magába foglal, ami alkalmazkodást igényel a szervezettől. Ilyen például a szélsőséges környezeti hőmérséklet, a betegségeket okozó mikroorganizmusok támadása, az érzelmi feszültségek és az ún. „öregedési folyamatok”.

„Az »alkalmazkodási energia« kifejezést annak az energiának a jelölésére vezettem be, amelyet a tartós alkalmazkodás emészt fel, így utalva arra, hogy ez valami más, mint az a hőenergia, amit a táplálékból nyerünk. Ez azonban csak egy elnevezés, és egyelőre nincs világos képünk arról, mi is ennek az energiának a valódi természete. Az ezzel kapcsolatos kutatások nagyon ígéretesnek tűnnek, mert elvezethetnek az öregedési folyamatok megértéséhez” [27]

Dr. Selye tizenkét könyvet és többszáz cikket írt. Ezekben ismerteti klinikai vizsgálatait, az egészség és a betegség „stresszkoncepcióját”. Rossz szolgálatot tennék neki, ha itt próbálnám bizonyítani az igazát. Legyen elég annyit mondanom, hogy felfedezéseit a szakemberek az egész világon elismerik. Ha valaki többet akar megtudni ezekről a dolgokról, annak azt tanácsolom, olvassa el a nagyközönség számára írt könyvét, amelynek címe: „Életünk és a stressz.”

Számomra az a fontos, hogy Dr. Selye bebizonyította: a szervezet rendelkezik olyan mechanizmusokkal, melyeknek feladata az egészség fenntartása, a szervezet

„öngyógyítása”, fiatalon tartása, hogy sikeresen megbirkózzék azokkal a tényezőkkel, amelyek kiváltják az „öregedést”. Nemcsak azt bizonyította be, hogy a szervezet képes meggyógyítani önmagát, hanem azt is, hogy végső soron ez az egyetlen „gyógyulás”, ami egyáltalán lehetséges. Az orvosságok, a műtétek, a különböző gyógymódok többnyire vagy azáltal gyógyítanak, hogy ösztönzik a szervezet saját védőmechanizmusát, ha az alacsony szinten működik, vagy csillapítják, ha túlságosan aktív. Az alkalmazkodási energia az, ami végül is legyőzi a betegséget, begyógyítja a sebet, vagy győz más

„stressztényezőkkel” szemben.

Ez hát a fiatalság titka?

Ez az élan vital, életerő vagy más nevén alkalmazkodási energia — de nevezd, aminek akarod — a legkülönbözőbb módokon nyilatkozik meg. Az az energia, ami begyógyít egy

sebet, ugyanaz az energia, amelyik fenntartja szerveink működőképességét. Amikor ennek értéke optimális, szerveink jobban működnek, jó a közérzetünk, a sebek gyorsabban forrnak be, ellenállóbbak vagyunk a betegségekkel szemben, bármilyen stresszből hamarabb épülünk fel, fiatalosabban cselekszünk és érzünk — biológiailag is fiatalabbak vagyunk. Mindez lehetővé teszi, hogy feltárjuk az életerő különböző megnyilatkozásai közötti kapcsolatot, és feltételezzük: bármi, ami növeli a rendelkezésünkre álló életerőt, bármi, ami lehetővé teszi, hogy nagyobb mennyiség áramoljon belénk ebből az

„életanyagból”, bármi, ami segíti, hogy jobban hasznosítsuk — szó szerint „egész testünkben” segíteni fog bennünket.

Levonhatjuk tehát azt a következtetést, hogy bármilyen gyógymód, amely segíti, hogy sebünk gyorsabban összeforrjon, segít abban is, hogy fiatalabbnak érezzük magunkat.

Bármilyen gyógymód, amely segít leküzdeni a fájdalmat javíthatja pl. a látásunkat.

Pontosan ebben az irányban fejlődik ma az orvostudomány, ez az az irány, amely a legígéretesebbnek tűnik.

Egy sor orvosság, biológiailag aktív anyag és eljárás ismert, amelyeknek ilyen általános, az egész szervezetre kiterjedő gyógyító, fiatalító hatása van. Nem egy esetben az egyéb hatásokon túl ezek gyorsítják a műtéti sebek gyógyulását is.

Azok a vizsgálatok, amelyeknek során a sebek gyógyulását befolyásoló tényezőket tanulmányozták, érdekes összefüggésekre vezettek. Azt mutatták például, hogy érzelmi feszültség állapotában a kisebb sebek gyorsan gyógyulnak, de a nagyobb sebek csak nehezen hegednek be. Mi több, a kudarcérzés, a frusztráció néha egyenesen megakadályozza a gyógyulást.

Hogyan sebezhet a kudarcmechanizmusunk?

Így tehát azt mondhatjuk, hogy a kudarcélmény, az érzelmi stressz (tehát azok a tényezők, amelyeket az előzőekben „kudarcmechanizmusként” írtunk le), a szó szoros értelmében „bántalmazza a sebet”. Ha a sebesülés jelentéktelen, egy bizonyos mennyiségű

érzelmi stressz felaktiválhatja a védekezési mechanizmust, de ha súlyosabb sebesülésről van szó, ez a stressz súlyosbítja az állapotot. Mindez elgondolkoztató. Ha az „öregedés”

nem más, mint alkalmazkodási energiánk elhasználódása — ahogy a szakemberek többsége gondolja —, akkor ha elmerülünk „kudarcmechanizmusunk” negatív hatásaiban, ez szó szerint idő előtt öreggé tehet bennünket. A filozófusok már régóta hangoztatják, és mára az orvostudomány vizsgálatai is bizonyítják, hogy a harag, a gyűlölet többet árt annak, aki így érez, mint aki ellen ezek az érzések irányulnak.

Mi a „gyorsan gyógyulók” titka?

Azoknak a betegeknek, akiknek a műtéti sebe az átlagosnál gyorsabban gyógyult, volt egy közös vonása: optimisták, vidámak voltak, „pozitív kategóriákban” gondolkoztak.

Nem egyszerűen csak várták, hogy gyorsan meggyógyuljanak, hanem volt valamilyen kényszerítő okuk, szükségletük, hogy gyorsan talpra álljanak. Volt valami fontos számukra, ami felgyógyulásuk után várta őket, valami , ami nem egyszerűen csak annyira fontos, hogy „érdemes érte élni”, hanem valami, „amiért érdemes gyorsan felgyógyulni”.

„Vissza kell mennem dolgozni!”, „Ki kell innen jutnom, hogy befejezzem, amit elhatároztam!” — általában ezeket lehetett tőlük hallani.

Röviden, koncentráltan birtokolták azokat a vonásokat, azt a beállítottságot, amelyeket korábban a „sikermechanizmus” összetevőiként írtam le.

Nem állok egyedül ezekkel a megfigyelésekkel. Dr. Clarence William Lieb a következőket írja: „A tapasztalat megtanított arra, hogy a pesszimizmusra úgy tekintsek, mint az idő előtti öregedés tünetére. Általában a fizikai leépülés első tüneteivel együtt jelentkezik.” Dr. Lieb így folytatja: „Vizsgálták, hogyan befolyásolják a

személyiségzavarok a gyógyulást. Az egyik kórház adatai szerint az átlagos kórházi tartózkodás időtartama 40 százalékkal növekedett az ilyen ok következtében.” [28]

A gondolatok mind szervezeti, mind pedig működési változások okozói

Annyit már tudunk, hogy a lelkiállapot képes befolyásolni a test gyógyulási mechanizmusait. A placébók, azaz „cukortabletták” (semleges anyagokat tartalmazó tabletták) hatása már régen foglalkoztatja az orvostudományt. Ezek semmiféle olyan hatóanyagot nem tartalmaznak, amelyeknek gyógyító hatása lenne, mégis, amikor egy kontrollcsoportnak placébó tablettákat adnak, hogy mérjék egy új gyógyszer hatását, a hamis tablettákat szedő csoport tagjainál majdnem mindig tapasztalható bizonyos mértékű

javulás, ami gyakran nem marad el attól a hatástól, amit a valódi gyógyszert szedőknél tapasztalnak. Például placébót szedő diákok nagyobb ellenállást mutattak a megfázással szemben, mint az a csoport, amelyiken egy új gyógyszer hatását próbálták ki.

1946-ban a New York Journal of Medicine vitát rendezett a placébók hatásáról. A betegek a legkülönbözőbb esetekben számoltak be a pozitív hatásról. A placébók hatásosnak bizonyultak az álmatlanság, az étvágytalanság gyógyításában. „Erősebbnek érzem magam. Jobb a gyomorműködésem. Többet tudok gyalogolni anélkül, hogy szorítást éreznék a mellemben.” Bizonyítékokat hoztak fel, hogy a placébók egyes esetekben „ugyanolyan hatásosak voltak a krónikus rheumatoid arthritis esetében, mint az oltás”.

A második világháború idején a Kanadai Királyi Haditengerészetnél egy új gyógyszert próbáltak ki a tengeribetegség ellen. Az 1. csoport az új szert szedte. A 2. csoportból, amelyik csak „cukortablettákat” kapott, csupán 13 százalék lett tengeribeteg, míg a 3.

csoportból, amelyik semmit sem szedett, 30 százalék.

Sok orvos szerint a szemölcsök gyógyításában az ehhez hasonló „szuggesztív gyógymódok” adják a legjobb eredményt. A szemölcsöket tintával vagy bármilyen ártalmatlan festékkel kékre, esetleg pirosra festik, vagy „színes fénnyel” kezelik. A Journal of the American Medical Association a következőket írja: „A szuggesztív terápia sikere a szemölcsök gyógyításában meggyőző bizonyítékként szolgál arra, hogy ilyen folyamatok ténylegesen lejátszódnak.”

A „szuggesztió” semmit sem magyaráz meg

Ha placébót vagy szuggesztív gyógymódot alkalmazunk valaminek a gyógyítására, a betegeknek nem szabad tudniuk arról, hogy „csalásról” van szó. Azt hiszik, valódi gyógyszert szednek. Az, hogy a placébók hatását a szuggesztiónak tudjuk be, semmit sem magyaráz meg. Ésszerűbbnek tűnik az a következtetés, hogy valamilyen „gyógyszer”

szedése a javulás vágyát ébreszti fel. Az egyénben kialakul az egészség célképe, és az alkotó mechanizmusa működésbe lép, hogy a test gyógyító mechanizmusain keresztül megvalósítsa ezt a célt.

Előfordulhat, hogy beleszuggeráljuk magunkat az öregségbe?

Valami hasonlót csinálunk, csak az ellenkező irányban, amikor tudat alatt azt várjuk, hogy egy bizonyos korban már „öregek leszünk”.

Általános megfigyelés, hogy egyesek 40 és 50 között kezdenek „öregnek” kinézni, és öregesen cselekedni, míg mások továbbra is fiatalnak néznek ki. Egy nemrégi vizsgálat kimutatta, hogy az „öregedők” 45 évesen már középkorúnak tartották magukat, túl a delelőn, míg a „fiatalosak” 45 éves korukban is úgy gondolkoztak magukról, mint aki a

„domb” innenső oldalán van.

Könnyen beleszuggerálhatjuk magunkat az öregségbe. Azzal, hogy egy bizonyos korra azt várjuk, hogy öregek leszünk, tudattalanul is egy negatív célképet állítunk az alkotó

mechanizmusunk elé. Vagyis várva az „öregség” beköszöntét, félve tőle, akaratlanul is azokat a dolgokat csináljuk, amik gyorsítják az öregedést. Visszafogjuk mind a fizikai, mind a lelki tevékenységünket. Felhagyva a komolyabb fizikai erőfeszítésekkel, kezdjük elveszíteni ízületeink mozgékonyságát. A mozgás csökkenése miatt a kapillárisok összehúzódnak, szinte eltűnnek, és az életet adó vér áramlása jelentősen csökken a testszövetekben. A mozgás elengedhetetlen a kapillárisok kitágításához és a bomlástermékek eltávolításához.

Az aktivitás életet jelent

Amikor úgy döntünk, hogy csökkentjük a szellemi és társasági aktivitásunkat, redukáljuk önmagunkat. Lemerevedünk, és fokozatosan hatalmába kerít az unalom, feladjuk „nagy álmainkat”.

Nincs kétségem aziránt, hogy egy 30 éves egészséges ember 5 év alatt „öreg emberré”

válhat, ha valahogy meggyőzzük őt arról, hogy ő már öreg, hogy a testmozgás már veszélyes számára, a lelki és szellemi erőfeszítései pedig meddő próbálkozások. Ha valahogy rábírnánk, hogy egész nap egy hintaszékben üljön, feladja a jövőre vonatkozó minden elképzelését, álmát, egyetlen új gondolat se érdekelje többé, úgy tekintsen önmagára, mint aki kiürült, kiégett, értéktelen, eredménytelen, biztos vagyok abban, hogy kísérletileg produkálható lenne az eredmény: az öreg ember.

Dr. John Schindler, a „Hogyan éljünk 365 napot egy évben?” c. híres könyvében felsorolja, hogy szerinte mi az a hat alapszükséglet, ami minden ember esetében meghatározóan hat: [9]

1. Szeretetszükséglet;

2. Biztonságszükséglet;

3. Az alkotó kifejezés lehetőségének szükséglete;

4. Elismerésszükséglet;

5. Új élmények, új tapasztalatok szükséglete;

6. Önbecsülés-szükséglet.

Ezekhez egy további szükségletet is csatolnék … a több élet szükségletét. Annak a szükségletét, hogy várjunk valamit a holnaptól, várakozással és örömmel tekintsünk a jövőbe.

Tekints előre és élj!

Mindezek elvezetnek egy másik személyes meggyőződésemhez.

Meggyőződésem, hogy az élet maga is alkalmazkodó jellegű, hogy az élet nem egyszerűen egy cél önmagában, hanem eszköz, egy cél elérésére. Az élet egyike azoknak az „eszközöknek”, amelyeket fontos célok eléréséhez alkalmazhatunk. Láthatjuk, hogyan működik ez az elv az amőbától az emberig. A jegesmedvének például vastag bundára van szüksége, hogy fennmaradhasson a hidegben. Olyan színűnek kell lennie, hogy beleolvadjon a környezetbe, el tudjon bújni az ellenségeitől. Az életerő csak eszközként szolgál e célok elérésében, és fehér bundát biztosít a jegesmedvének. Az életnek ez az

»alkalmazkodóképessége«, amely lehetővé teszi a környezetből fakadó problémák megoldását, szinte végtelen. Szükségtelen sorolnom a példákat. Mindössze az elvet akartam bemutatni, hogy levonhassak egy fontos következtetést.

Ha az élet olyan sokféleképpen alkalmazkodik, hogy egy cél elérésének eszközeként működhessen, nem ésszerűe feltételeznünk, hogy ha egy olyan célkövető helyzetbe kényszerítjük magunkat, ahol több életre van szükség, akkor több élethez is jutunk?

Ha az emberre úgy tekintünk, mint egy cél felé törekvő lényre, akkor az alkalmazkodási energiát vagy az életerőt olyan mozgató erőként, „üzemanyagként”

foghatjuk fel, amely a cél irányába visz bennünket. Egy raktárban álló autónak nincs

szüksége benzinre. Egy olyan célra orientált lénynek, amelynek semmilyen célja sincs, nincs szüksége sok életerőre.

Úgy vélem, hogy ezt a szükségletet úgy alakíthatjuk ki magunkban, ha örömmel, várakozással tekintünk a jövőbe, ha arra számítunk, hogy élvezni fogjuk a holnapot, és mindenekelőtt, ha van valami fontos célunk, ami felé törekszünk, valami fontos dolog, amit csinálni akarunk.

Ébreszd fel magadban a több élet iránti szükségletet!

Az alkotóképesség természetesen az életerő egyik jellemző megnyilvánulása. Az alkotóképesség lényegi eleme, hogy van egy célunk, amit el akarunk érni. Az alkotó embernek több életerőre van szüksége. A statisztikai adatok pedig igazolni látszanak, hogy rendelkezik is vele. Az alkotó emberek — a tudósok, a kutatók, a felfedezők, a festők, az írók, a filozófusok — nemcsak hosszabb ideig élnek, hanem hosszabb ideig aktívak, mint a nem alkotó foglalkozást űzők. (Michelangelo legjobb képeinek egy részét 80 évesen festette. Goethe 80 éves elmúlt, amikor megírta a Faustot, Edison 90 évesen még felfedezést tett, Picasso még 85 évesen is meghatározó a festészetben, Shaw még 90

évesen is írt stb.)

Ez a magyarázata annak, hogy a pácienseimnek azt tanácsolom „fejlesszék ki magukban a jövő iránti nosztalgiát”, a múlt iránti nosztalgia helyett, ha aktívak és produktívak akarnak maradni. Fejlesszék ki magunkban a lelkesedést az élet iránt, a több élet iránti szükségletet, és akkor több életet fognak nyerni.

Gondolkoztál már azon, miért van, hogy sok színész 50 évesen és még afölött is fiatalnak néz ki? Lehet, hogy ez azért van, mert szükségletként jelentkezik náluk, hogy fiatalnak látsszanak, érdekeltek abban, hogy jó megjelenésük legyen. Egyszerűen nem mondhatnak le arról a céljukról, hogy fiatalabbnak nézzenek ki.

„Nem az évek öregítenek, hanem az események és az ezekkel kapcsolatos érzelmeink —

mondta Arnold A. Hutschnecker. — A pszichológus Rubner megfigyelte, hogy a parasztasszonyoknak, akik nehéz munkát végeznek a földeken, korán ráncosodik az arcuk, de sokáig nem veszítik el fizikai erőnlétüket és szívósságukat. Ez egy példa az öregedésben való szakosodásra. Feltételezhetjük, hogy ők feladták a női mivoltuk elismertetéséért folyó versenyt. A dolgos méh szerepére korlátozzák magukat. Nincs szükségük arra, hogy szépek legyenek, csupán arra, hogy fizikailag megfeleljenek a követelményeknek.” [29]

Hutschnecker foglalkozik azzal is, hogy az özvegység egyeseket öregít, másokat nem.

Ha az özvegy úgy érzi, hogy élete véget ért, nincs miért élnie, megjelennek beállítottságának „külső bizonyítékai: fokozatosan ráncosodni kezd, őszül... Ugyanakkor egy másik asszony, aki esetleg még öregebb is nála, kivirul. Versenyre kel egy következő

férfiért, vagy szakmai karrierbe kezd, de lehet, hogy egyszerűen csak valami hobbival foglalja el magát, amire eddig nem volt ideje”.

A hit, a bátorság, az érdeklődés, az optimizmus, az előretekintés új életet hoz, több életet hoz. A hiábavalóság, a pesszimizmus, a kudarcélmény, a múltban élés nemcsak jellemző vonásai az öregségnek, hanem elősegítik annak beköszöntét.

Visszavonulhatsz a munkától, de sose vonulj vissza az élettől!

Sokan, visszavonulva a munkától, gyorsan csúsznak lefelé a „domb” másik oldalán.

Úgy érzik, életük termékeny szakasza lezárult, a munkát elvégezték. Nincs semmi, amit még várhatnának a jövőtől, unatkozni kezdenek, tétlenné válnak, és gyakran elvesztik az önbecsülésüket, mert úgy érzik, kívül kerültek az eseményeken, többé már nem fontosak.

Olyan énképet fejlesztenek ki magukról, melyben haszontalanságuk, értéktelenségük, kiégettségük foglalja el a fő helyet. És nem kevesen halnak meg közülük egy-két évvel nyugdíjba vonulásuk után.

Nem a nyugdíjba menetel öli meg az embert, hanem az élettől való visszahúzódás. A haszontalanság, a kiégettség, az önbecsülés, a bátorság, az önbizalom megingása, és ezeket a folyamatokat társadalmunk mai beállítottsága gerjeszti, erősíti. Tudnunk kell, hogy ezek idejétmúlt és tudománytalan nézetek. Ötven évvel ezelőtt a pszichológusok úgy gondolták, hogy az egyén szellemi képességei 25 éves korban tetőznek, és utána fokozatosan csökkennek. A legutóbbi kutatások azt bizonyítják, hogy ez az életkor 35 év körül van, és ezután az ember úgy 70 éves koráig megőrzi szellemi képességeinek maximális szintjét. Sajnos még mindig hatnak az olyan ostobaságok, hogy „öreg kutyáknak nem lehet új trükköket tanítani”, noha mint számtalan vizsgálat eredménye mutatja, az ember képességei 70 évesen semmivel sem rosszabbak, mint 17 évesen.

Elavult és megcáfolt orvostudományi nézetek

A fiziológusok úgy gondolták, hogy a fizikai erőfeszítés 40 év felett káros az emberre nézve. Mi orvosok legalább annyira hibáztathatok vagyunk, mint bárki, hogy arra figyelmeztettük a beteget, „kímélje magát”, hagyjon fel a sporttal, és a testmozgás más formáival. Húsz évvel ezelőtt egy híres író még azt is javasolta, hogy negyven év felett sose álljon az, aki ülhet, és sose üljön ha feküdhet, ha meg akarja őrizni erejét és energiáját. A fiziológusok és az orvosok, beleértve a vezető szívspecialistákat is, ma határozottan azon a véleményen vannak, hogy a testmozgás, a fizikai erőfeszítés, még a fokozott fizikai megerőltetés is, nem hogy megengedett bármilyen korban, hanem egyenesen nélkülözhetetlen feltétele az egészségnek. Az ember sosem lehet túl öreg ahhoz, hogy eddzen, mozogjon. Lehet hozzá túl beteg, vagy ha hosszú ideig mozgásképtelen volt, a hirtelen megerőltetés erős stresszhatást válthat ki, ami káros, sőt végzetessé is válhat.

Ha nem vagy hozzászokva a komolyabb fizikai igénybevételhez, helyénvaló a figyelmeztetés: Csak könnyedén! „Csak fokozatosan!” Dr. T. K. Cureton, aki 45 és 80 év közötti férfiak rekondicionálásával foglalkozott, legalább két évet javasol arra, hogy fokozatosan visszanyerjük képességünket erős fizikai megterhelés elviselésére.

Ha túl vagy a negyvenen, felejtsd el azt a súlyt, amit az egyetemen emeltél, és azt, milyen gyorsan futottál. Kezdd azzal, hogy naponta teszel egy sétát a háztömb körül!

Fokozatosan növeld a távot egy mérföldre, aztán kettőre, félév után esetleg ötre! Aztán váltakozva hol sétálj, hol kocogj! Először csak fél mérföldet kocogj, később egyet! Aztán fekvőtámasszal bővítheted az edzést, súlyt emelhetsz. Ilyen programokkal Dr. Cureton elérte, hogy 50, 60 sőt 70 éves, elaggott, legyengült emberek öt mérföldet futottak naponta két és fél év után. Az eredmény: nemcsak jobban érezték magukat, de az orvosi vizsgálatok szerint javult a szívműködésük és más fontos szerveik működése is.

Miért hiszek a csodákban?

A belső meggyőződésemről beszélve, nyugodtan bevallhatom azt is, hogy hiszek a csodákban. Az orvostudomány nem állítja, hogy magyarázat lenne arra, miért működnek a szervezet egyes szervei úgy, ahogy működnek. Egy keveset tudunk arról, hogyan és arról, hogy mi történik. Le tudjuk írni, mi megy végbe, és hogyan működnek a mechanizmusok, amikor a szervezet begyógyít egy sebet. De a leírás nem magyarázat, függetlenül attól, milyen szakzsargonba is legyen ez burkolva. Én magam még mindig nem értem, a végső

miért et és a hogyan t, amikor egy megvágott ujj begyógyul.

Nem értettem meg annak az Életerőnek a természetét, ami a gyógyulás mechanizmusát mozgatja, és azt sem, hogyan történik ennek az erőnek az alkalmazása és mitől hatásos az.

Nem ismerem azt az értelmet, amely létrehozta ezt a mechanizmust, és azt sem, hogyan működteti azt egy irányító értelem.

Dr. Alexis Carrel, személyes élményeiről írva, a pillanatszerű gyógyulásokkal kapcsolatban azt mondta, orvosként egyetlen magyarázatot tud adni. Ez pedig az, hogy a szervezet saját gyógyító folyamatai — melyek normálisan egy bizonyos időt vesznek igénybe — valahogy „felgyorsulnak” a bizalom és a hit hatására.

Ha ezeket a „csodákat” a szervezeten belül lejátszódó természetes gyógyulási folyamatok felgyorsulása, felerősödése okozza — amint Dr. Carrel írja —, akkor én minden alkalommal egy „kis csoda” tanúja vagyok, amikor egy seb magától begyógyul.

Igényeljen ez két percet vagy két hónapot, mindegy — már ami engem illet. Olyan erő

működésének vagyok tanúja minden esetben, melynek természetét nem értem.

Az orvostudomány, a hit és az élet — mind ugyanabból a forrásból táplálkoznak

Dubois, a híres francia sebész műtőjében egy jól látható felirat volt olvasható: „A sebész összevarrja a sebet, az Isten begyógyítja.”

Ugyanezt mondhatjuk, bármilyen gyógyításról legyen is szó, kezdve az antibiotikumokkal, folytatva a köhögés elleni sziruppal. Ennek ellenére nem vagyok képes megérteni, hogyan utasíthatja el egy ésszerűen gondolkozó ember az orvosi segítséget pusztán azért, mert az szerinte ellentétes a hittel. Meggyőződésem, hogy az orvosi hozzáértést, az orvostudományi felfedezéseket ugyanannak az Intelligenciának, ugyanannak az Életerőnek köszönhetjük, amely a hit által serkentett gyógyulásban megnyilatkozik. Éppen ezért én semmilyen ellentétet sem látok az orvostudomány és a vallás között. Az orvosi gyógyításnak és a hit segítségével bekövetkező gyógyulásnak ugyanaz a forrása, és ezeknek együtt kell működniük.

Egyetlen apa sem állna tétlenül, amikor látja, hogy gyermekét egy dühödt kutya támadja meg, mondván: „Nem tehetek semmit, mert be kell bizonyítanom, hogy őszintén hiszek Isten akaratában!” Nem fogja elutasítani a szomszédja segítségét, aki egy bunkót vagy egy puskát hoz. De ha a dühödt kutyát trilliószorosan lekicsinyítjük, és baktériumoknak vagy vírusoknak fogjuk hívni, ugyanaz az apa el fogja utasítani embertársát, az orvost, aki injekció, szike, tabletta stb. formájában meghozza a segítséget.

Ne korlátozd az életet!

Ez elvezet engem ahhoz a gondolathoz, amellyel búcsúzni szeretnék az Olvasótól. A Bibliában azt olvashatjuk, hogy amikor a próféta a sivatagban éhezett, Isten egy terítőt küldött az égből, rajta mindenféle élelemmel. Csakhogy a próféta számára nem tűnt túlságosan jó ételnek, amit kapott. „Tisztátalan” volt és különböző „csúszómászókat”

tartalmazott. Mire az Isten megdorgálta őt, mondván, ne nevezze „tisztátalannak” azt, amit Isten adott neki.

Manapság az orvosok és a tudósok egy része finnyáskodik, ha szóba kerül a hit vagy a vallás. Néhány vallásnak hasonló a válasza: gyanakszik a tudományra, elfordul tőle.

Minden ember valós célja — amint már beszéltem róla — a több élet. Bárhogyan is határozod meg a boldogságot, csak akkor fogod tapasztalni, ha több életet tapasztalsz. A több élet egyebek mellett több eredményt, több értelmes cél megvalósítását, több adott és kapott szeretetet, több egészséget és örömet jelent, vagyis több boldogságot neked és másoknak.

Meggyőződésem, hogy létezik az EGYETLEN ÉLET, egy végső forrás, és ez az EGYETLEN ÉLET számtalan formában, a legkülönbözőbb csatornákon keresztül nyilatkozik meg. Ha „több életet akarunk kapni az élettől”, nem szabad korlátoznunk azokat a csatornákat, amelyeken keresztül az Élet eljuthat hozzánk. El kell fogadnunk, akár a tudomány, akár a vallás, akár a filozófia vagy bármi más formájában is jöjjön.

Egy másik fontos csatorna: embertársaink. Ne utasítsuk el azt a segítséget, azt a boldogságot és örömet, amit mások adhatnak nekünk, vagy amit mi adhatunk másoknak.

Ne legyünk túl büszkék ahhoz, hogy elfogadjuk mások segítségét vagy túl érzéketlenek, hogy segítsünk másokat. Ne mondjuk valamire azt, hogy „tisztátalan” — csak azért, mert ellentétben van az elképzeléseinkkel, az előítéleteinkkel vagy saját fontosságunk tudatával.

A legjobb énkép

Végezetül az Élet elfogadását ne korlátozzuk saját értéktelenségünk érzésével. Az Isten önmagunk elfogadásával a megbocsátást, a lélek nyugalmát és a boldogságot nyújtja nekünk. Megsértjük a Teremtőt, ha hátat fordítunk ajándékainak vagy azt mondjuk az emberről, az alkotásáról, hogy az „tisztátalan”, értéktelen, tehetségtelen. A legmegfelelőbb és legvalósabb énkép az, amikor önmagunkat „Isten képmásának tekinthetjük”. Dr. G.

Slaughter erről a következőket mondja: „Nem hihetsz őszintén és meggyőződéssel abban, hogy Isten képmása vagy anélkül, hogy ne nyerj új erőt, új energiát az élethez.”

E könyv gondolatai sok betegemet segítették hozzá, hogy „több életet nyerjenek az élettől”. Remélem és hiszem, hogy ugyanezt fogja tenni a te esetedben is, Kedves Olvasó.

Hivatkozások jegyzéke

[1] Prescott Lecky: Self-Consistency, a Theory of Personality, The Island Press

[2] N. Wiener: The Human Use of Human Beings, Houghton Mifflin

[3] Could You Be Hypnotized? Science Digest, 1958. január

[4] Leslie D. Weatherhead: Prescriptionfor Anxiety, Abingdon Press

[5] Maltz: Adventures in Staying Young, N.Y., Thomas Y. Cromwell Co.

[6] „What's on Your Mind?”, Science Digest, 1952. február [7] Knight Dunlap: Personal Adjustment, McGraw-Hill Book Company

[8] Matthew N. Chappell, How to Control Worry, New York Permabooks

[9] John A. Schindler, How to Live 365 Days a Year, Englewood Cliffs, Prentice Hall, Inc.

[10] Bertrand Russell: The Conquest of Happiness, New York, Liveright Publishing Corporation

[11] Daniel W. Josselyn: Why Be Tired? Longmans. Green and Co. Inc.

[12] William James, On Vital Reserves, Henry Holt and Co, Inc.

[13] William James: The Varieties of Religious Experience, Longmans, Green and Company

[14] Anyone Can Be an Idea Man, The American Magazine, 1940. március

[15] William Osler, A Way of Life, Harper and Brothers

[16] Norman Vincent Peale, ed., Faith Made Them Champions, Englewood Cliffs, Prentice Hall

[17] Elwood Worcester and Samuel McComb, Body, Mind and Spirit, New York, Charles Schribner's Sons

[18] William Nichols: Words to Live By, Simon and Schuster

[19] John Dollard at all.: Frustration andAggressiveness, Yale University Press

[20] Winfred Rhoades, „Group Training in Thought Control for Relieving Nervous Disorders”, Mental Hygiene, 1935

[21] A Pan American Congress of Sports Medicine-nek számolt be erről Dr. Michio Ikai a Tokiói Egyetemről és Dr. Arthur H. Steinhaus a chicagói George Williams College-ből.

[22] Marcus Aurelius: Elmélkedések, ford.: Huszti József, Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1991

[23] „A Man Don't Know What He Can Do”, Reader 's Digest, 1952. október

[24] J. A. Hadfield: The Psychology of Power, New York, The Macmillan Co

[25] Thomas Carlyle: Sartor Resartus

[26] „The Physiology of Imagination”, Scientific American, 1958. szeptember

[27] Selye János: Életünk és a stressz, Akadémia Kiadó, Budapest, 1964

[28] William Clarence Lieb: Outwitting Your Years, Englewood Cliffs, Prentice Hall, Inc.

[29] Arnold A. Hutschnecker, The Will to Live, Revised Edition, Englewood Cliffs

A híres plasztikai sebész több nyelvre lefordított klasszikus műve segít, hogy legyőzzük kishitűségünket, megőrizzük szellemi és érzelmi függetlenségünket, alkotó megoldásokat találjunk problémáinkra és „szokásunkká” tegyük a boldogságot.

A könyvben tárgyalt legfontosabb témák:

• Az énkép: egy jobb élet kulcsa

• Az ember belső sikermechanizmusa

• A képzelet — sikermechanizmusunk első kulcsa

• Szabaduljunk meg a hamis hiedelmektől!

• Használjuk fel az ésszerű gondolkozás erejét!

• Lazítsunk és hagyjuk, hogy a sikermechanizmusunk dolgozzék helyettünk!

• A boldogság szokása kialakítható

• A „sikertípusú” személyiség vonásai — és hogyan sajátíthatjuk el őket

• A kudarcmechanizmus: hogyan kényszerítsük, hogy nekünk dolgozzék, ne pedig ellenünk?

• Hogyan tüntessük el az érzelmi sebek hegeit?

•/ Hogyan tárhatjuk fel a valódi személyiségünket?

• „Csináld magad” nyugtatók, amelyek erősítik lelki békénket

• Hogyan változtassuk a válságot alkotó lehetőséggé?

• Hogyan tehetünk szert arra a bizonyos „nyerő érzésre”?

• Hosszabb élet, több öröm

„Fontos és értékes hozzájárulás az ember önismeretéhez és ahhoz, hogyan képes fejleszteni önmagát.”

Lewis Grube

További ajánlott olvasmányok

Dale Carnegie: Hogyan szerezzünk barátokat és befolyásoljuk az embereket?

Sikerkalauz 1.

Dale Carnegie: Hogyan fejezzük be az aggódást, és kezdjünk el élni? Sikerkalauz 2.

Frank Bettger: Az üzletkötés iskolája

Napoleon Hill: Gondolkozz és gazdagodj!

David J. Schwartz: Gondolj merészet

Og Mandino: A világ legnagyobb üzletkötője

Brian Tracy: Maximális teljesítmény

Jim Rohn: A jólét és boldogság 7 stratégiája

Hyrum Smith: Ami igazán számít

Stephen R. Covey: A kiemelkedően sikeres emberek 7 szokása George S. Clason: Babilon leggazdagabb embere

William H. Danforth: Fogadjunk! Meg tudod csinálni…

Rendeljen Most!

www.baqolyvar.hu

„Délelőtt megrendeli, másnap kézhez kapja!”

Mennyiségi kedvezmények, heti ajándékkönyv!

www.penzmagnes.hu

Keresd a milliókat érő gondolatot!

www.bagolyvar.hu

Délelőtt megrendeli, másnap kézhez kapja!

Table of Contents

Előszó: Hogyan használjuk ezt a könyvet arra, hogy megváltoztassuk az életünket?

1. Az énkép: egy jobb élet kulcsa

2. Az ember belső sikermechanizmusa

3. A képzelet — sikermechanizmusunk első kulcsa

4. Szabaduljunk meg a hamis hiedelmektől!

5. Használjuk fel az ésszerű gondolkozás erejét!

6. Lazítsunk és hagyjuk, hogy a sikermechanizmusunk dolgozzék helyettünk!

7. A boldogság szokása kialakítható

8. A „sikertípusú” személyiség vonásai — és hogyan sajátíthatjuk el e vonásokat?

9. A kudarcmechanizmus: hogyan kényszerítsük, hogy nekünk dolgozzék, ne pedig ellenünk?

10. Hogyan tüntessük el az érzelmi sebek hegeit?

11. Hogyan tárhatjuk fel az igazi személyiségünket?

12. „Csináld magad” nyugtatók, amelyek erősítik lelki békénket

13. Hogyan változtassuk a válságot alkotó lehetőséggé?

14. Hogyan tehetünk szert arra a bizonyos „nyerő érzésre”?

15. Hosszabb élet, több öröm

Hivatkozások jegyzéke