NNCL1616-56Bv1.0

Dale Carnegie

SIKERKALAUZ 2

Ne aggódj, tanulj meg élni!

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Dale Carnegie

How to Stop Worryng and Start Living

Edition: by Dorothy Carnegie

Simon and Schuster, New York

All rights reserved

Copyright 1944, 1945, 1946, 1947, 1948 by Dale Carnegie Copyright © 1984 by Donna Dale Carnegie and Dorothy Carnegie

Fordította: Katona Ágnes

Hungarian translation © Katona Ágnes

A fordítást az eredetivel egybevetette

Barkóczi András

Változatlan utánnyomás

963 ISBN 8043 55 5

AJÁNLÁS:

Ezt a könyvet annak ajánlom, akinek fölösleges elolvasnia - LOWELL THOMAS-nak

ELŐSZÓ

HOGYAN ÍRÓDOTT EZ A KÖNYV

ÉS MIÉRT?

1909-ben én voltam az egyik legboldogtalanabb fickó New Yorkban. Abból éltem, hogy teherautókat árultam. Fogalmam sem volt róla, hogyan működik egy teherautó. Mi több: nem is akartam tudni. Utáltam a munkámat. Utáltam, hogy egy olcsó, bútorozott szobában kellett élnem a Nyugati Ötvenhatodik utcában - és a szobában nyüzsögtek a svábbogarak. Még most is előttem van, hogy a falon lógott egy csomó gallérom, és reggel, mikor odanyúltam, hogy tiszta gallért vegyek, a svábbogarak szanaszét rohantak. Utáltam olcsó, piszkos éttermekben enni, amelyek valószínűleg szintén tele voltak svábbogárral.

Minden este kínzó fejfájással tértem haza magányos szobámba - csalódás, aggodalom, keserűség és lázadás szülte és táplálta fejfájással. Azért lázadtam, mert egyetemista napjaim alatt dédelgetett álmaim rémálmokká váltak. Ez lenne az élet? Ez lenne a nagy kaland, amelyet oly türelmetlenül vártam? Ennyiből fog állni az életem - utált kenyérkeresetből, svábbogaras szobából, förtelmes ételekből - és ilyen kilátástalan a jövőm?... Arra vágytam, hogy legyen időm olvasni és megírni azokat a könyveket, amelyek írásáról már az egyetemen álmodoztam.

Tudtam, hogy mindent megnyerhetek, és semmit sem veszíthetek azzal, hogy otthagyom gyűlölt munkámat. Nem akartam rengeteg pénzt keresni, de nagyon is akartam rengeteget élni. Egyszóval előttem volt a Rubicon - az a döntő pillanat, amellyel szinte mindenki találkozik kenyérkereső élete elején. Döntöttem - és ez a döntés teljesen megváltoztatta az életemet. Legmerészebb elképzeléseimet is meghaladóan boldog és elégedett emberré tett.

Így döntöttem: otthagyom a munkát, melytől irtózom, és mivel négy éven keresztül tanultam Missouriban, Warrensburgben az Állami Tanárképzőben, csak azért, hogy taníthassak, hát a meg-élhetésemért felnőtteket fogok tanítani esti iskolában. Akkor a napjaim szabadok lesznek, olvashatok, készülhetek az óráimra, írhatok regényt és novellát. „Élni - akartam -, hogy írhassak, és írni, hogy élhessek."

De mit tanítsak a felnőtteknek esténként? Ahogy visszagondoltam főiskolai napjaimra, rájöttem, hogy több gyakorlati haszna volt az üzleti életben - és a magánéletemben - a szónoklattan tanulmányozásának és gyakorlásának, mint az összes többi főiskolai tárgynak együtt. És miért? Mert megszabadított a félénkségtől és az önbizalomhiánytól, mert bátorságot és biztonságot adott a többi emberrel való kapcsolatomban. Ráadásul azt is megvilágította, hogy a vezetőszerep rendszerint azoké lesz, akik képesek felállni és elmondani, amit gondolnak.

Jelentkeztem a Columbia Egyetemen és a New York-i egyetemen is, hogy esti kurzusaikon szónoklattant tanítanék, de mindkét egyetem úgy gondolta, elboldogul valahogy nélkülem is.

Akkor nagyon csalódott voltam - de most már megköszönöm Istennek, hogy elküldtek, mert így a Keresztyén Ifjak Egyesületének esti iskolájában kezdtem tanítani, ahol konkrét eredményeket kellett felmutatnom, méghozzá minél gyorsabban. Micsoda kihívás volt! Ezek a felnőttek nem azért jártak az óráimra, mert egyetemi előképzést vagy társadalmi presztízst kívántak. Egyetlen ok vezérelte őket: meg akarták oldani a gondjaikat. Képesek akartak lenni arra, hogy egy üzleti megbeszélésen felálljanak, és néhány szót szóljanak anélkül, hogy összeesnének a félelemtől. Az ügynökök azt szerették volna, ha nem kell háromszor megkerülniük a háztömböt, hogy fel merjenek keresni egy nehéz vevőt. Határozott fellépésre és önbizalomra akartak szert tenni. Szerettek volna előbbre jutni az üzleti életben. Több pénzt akartak keresni a családjuk számára. És mivel a tanulmányaikért részletekben fizettek - és csak akkor fizettek, ha látták az eredményét -, és mivel én nem fizetést kaptam, hanem a haszon bizonyos százalékát, hát gyakorlatiasnak kellett lennem, ha enni akartam.

Akkoriban úgy éreztem, hogy mindez komolyan

akadályoz a tanításban, de most már tudom, megfizethetetlen az a gyakorlat, melyet így szereztem. Rákényszerültem, hogy motiváljam hallgatóimat. Segítenem kellett nekik, hogy meg tudják oldani problémáikat. Minden órát olyan lelkesítővé kellett tennem, hogy legközelebb is el akarjanak jönni.

Izgalmas munka volt. Imádtam. Megdöbbentett, hogy néhány üzletember milyen gyorsan szert tett a magabiztosságra, és némelyikük milyen gyorsan előbbre lépett a ranglétrán, vagy kapott fizetésemelést. Az óráknak legvérmesebb reményeimet is meghaladó sikerük volt. Három szemeszter múltán a Keresztyén Ifjak Egyesülete, amely nem volt hajlandó esténként ötdolláros fizetést adni nekem, a százalékos elv alapján esténként harminc dollárt fizetett. Eleinte csak szónoklattant tanítottam, de az évek során rájöttem, hogy a felnőtteknek szükségük van arra a képességre, hogy barátokat szerezzenek és tudják, hogy bánjanak az emberekkel. Mivel nem találtam megfelelő kézikönyvet az emberi kapcsolatokról, magam írtam egyet. De ez a könyv nem a szokásos módon íródott. Inkább kifejlődött az óráimra járó felnőttek tapasztalataiból. Sikerkalauz. Hogyan szerezzünk barátokat, hogy bánjunk az emberekkel? címet adtam neki.

Saját felnőtt osztályaimnak szóló tankönyvnek szántam, és mivel addigra négy másik könyvet írtam már, amelyekről senki sem hallott, nem is álmodtam, hogy nagy példányszámban fog elkelni: alighanem én vagyok a ma élő legmeglepettebb szerző.

Az évek során arra is rájöttem, hogy ezeknek a felnőtteknek a második legnagyobb gondja az aggodalom. Diákjaim java üzletember volt - menedzserek, ügynökök, mérnökök, könyvelők: minden szakma és hivatás képviselve volt -, és legtöbbjüknek gondjai voltak. Nők is jártak az órákra - üzlet-asszonyok és háziasszonyok. Nekik is gondjaik voltak. Tehát szükségem volt egy tankönyvre arról, hogyan győzzük le aggodalmainkat - ismét keresni kezdtem hát a megfelelőt. Elmentem New York legnagyobb könyvtárába az Ötödik sugárút és a Negyvenkettedik utca sarkára, és őszinte megdöbbenésemre azt tapasztaltam, hogy az AGGODALOM címszó alatt csak huszonkét könyv szerepel. Ahogy nézelődtem, mosolyogva láttam, hogy a FÉRGEK címszónál viszont száznyolcvankilenc mű van felsorolva. Majdnem kilencszer annyi, mint az aggodalomnál! Elképesztő, nemde? Mivel az aggodalom az emberiség egyik legszembetűnőbb baja, azt hihetnénk, hogy minden középiskolában és egyetemen külön kurzust indítanak arról, „Hogyan szabaduljunk meg aggodalmainktól". De ha az ország bármelyik tanintézetében van is ilyen kurzus, én még nem hallottam róla. Nem meglepő hát, hogy David Seabury Hogyan aggódjunk sikeresen című könyvében ezt írja: „Mikor elérjük a felnőtt kort, éppoly kevéssé vagyunk felkészülve a tapasztalatokkal járó gondokra, mint egy könyvmoly a balett-táncosi bemutatkozásra." Mi az eredménye mindennek? Kórházi ágyaink felén ideges és érzelmi panaszokkal gyötrődő betegek fekszenek.

Végigböngésztem a New York-i közkönyvtár polcán sorakozó huszonkét művet az aggodalomról. Ráadásul megvettem minden könyvet, amit csak találtam az aggodalomról, de nem volt köztük egyetlenegy sem, amelyet tankönyvként használni tudtam volna. Így hát írtam egyet magam.

Hét évvel ezelőtt kezdtem készülődni e könyv megírására. Milyen módon? Elolvastam mindent, amit a filozófusok az aggodalomról írtak. Ezenkívül több száz életrajzot is elolvastam, Konfuciustól Churchillig. Meginterjúvoltam rengeteg híres embert az élet legkülönbözőbb területeiről, például Jack Dempsey-t, Omar Bradley és Mark Clark tábornokot, Henry Fordot, Eleanor Rooseveltet és Dorothy Dixet. De ez csak a kezdet volt.

Mást is csináltam, ami sokkal fontosabb volt, mint az interjúk és a könyvek. Öt évet dolgoztam egy laboratóriumban, ahol azt kutattuk, hogyan lehet legyőzni az aggodalmakat - a felnőtt osztályaimmal együtt. Legjobb tudomásom szerint ez volt a világ első és egyetlen ilyen laboratóriuma. A módszerünk a következő volt. A hallgatóknak adtunk egy sor szabályt arra, hogyan kell abbahagyni az aggódást, megkértük őket, hogy alkalmazzák a szabályokat mindennapi életükben, és aztán számoljanak be az osztálynak az elért eredményről. Mások arról beszéltek, ők milyen módszereket használtak régebben.

Mindennek hála, több előadást hallottam arról,

„Hogyan győztem le az aggodalmaimat", mint bár-ki más a földön. Ráadásul még olvastam is több száz előadást ugyanerről - előadásokat, melyeknek szövegét postán kaptam -, a világ minden táján működő osztályaink díjnyertes előadásait. Ez a könyv nem elefántcsonttoronyban született. Nem is akadémikusi értekezés arról, hogyan lehetne legyőzni aggodalmainkat. Arra törekedtem, hogy olvasmányos, rövid, dokumentumokkal alátámasztott művet írjak arról, hogyan győzte le több ezer felnőtt az aggodalmait. Egy biztos: ez gyakorlatias könyv. Segít megadni a kezdő lökést.

„A tudomány - mondta Valéry, a francia filozófus -, nem más, mint sikeres receptek gyűjteménye." Ez a könyv sem egyéb: sikeres és az idő próbáját kiállt receptek gyűjteménye arról, hogyan győzhetjük le aggodalmainkat. De hadd figyelmeztessek mindenkit: nincs benne semmi újdonság, noha sok olyasmit tartalmaz, amit nem gyakorolunk általánosan. De hát nekünk nincs is szükségünk újdonságokra. Mindent tudunk, amire a tökéletes élethez szükségünk lehet. Mindannyian olvastuk az aranyszabályt és a hegyi beszédet. Nem a tudatlanság a mi bajunk, hanem a tehetetlenség. Ennek a könyvnek az a célja, hogy újra elmondjon, illusztráljon, áramvonalasítson és légkondicionáljon, valamint megdicsőítsen sok ősi és alapvető igazságot - azután bokán rúgjon minket, hogy tegyünk már végre valamit.

Nem azért vette a kezébe ezt a könyvet, kedves olvasó, hogy megtudja, hogyan született. A dolog

sűrűjére kíváncsi. Vágjunk hát bele. Kérem, olvassa el e könyv első és második részét - és ha ezek után nem érzi úgy, hogy új erőre és új biztatásra tett szert, hogy aggódás helyett élvezze az életet - akkor hajítsa el. Nem lesz haszna belőle.

DALE CARNEGIE

KILENC TANÁCS, HOGYAN VEHETED A LEGTÖBB HASZNÁT

ENNEK A KÖNYVNEK

1. Ha a legtöbb hasznot szeretnéd kihozni ebből a könyvből, egy elengedhetetlen feltétele van, egyvalami, ami fontosabb minden szabálynál és mód-szernél. Ha ennek az alapvető követelménynek nem teszel eleget, ezer szabály sem segít a tanulásban. Ha viszont megvan benned ez a fontos képesség, akkor csodákra leszel képes anélkül, hogy el kellene olvasnod ezt a fejezetet.

Mi ez a varázslatos feltétel? Nem több, mint komoly, elszánt tanulnivágyás, eltökélt szándék, hogy abbahagyd az aggódást, és kezdj végre élni.

Hogyan lehet ezt az eltökéltséget kibontakoztatni? Úgy, hogy állandóan az eszedbe idézed, milyen fontosak számodra ezek az elvek. Képzeld el, hogy alkalmazásuk mennyit segíthet, hogy gazdagabb és boldogabb legyen az életed. Ismételgesd: „A lelkem nyugalma, a boldogságom, az egészségem és talán a jövedelmem is végső soron attól függ, fel tudom-e használni a nyilvánvaló és örök igazságokat ebből a könyvből."

2.  Először gyorsan fuss át egy-egy fejezetet, hogy nagyjából fogalmad legyen a tartalmáról. Eleinte alighanem kísértésbe esel, hogy rögtön tovább lapozz a következőre. De ne tedd - hacsak nem a puszta szórakozás kedvéért olvasol. Ha viszont azért olvasod ezt a könyvet, mert abba akarod hagyni az aggódást, és el akarsz kezdeni élni, akkor lapozz vissza, és alaposan olvass el újból minden fejezetet. Hosszú távon ez a módszer időt takarít meg, és eredményre vezet.

3.  Állj meg gyakran olvasás közben, hogy átgondolhasd, mit olvastál Fontold meg, hogy a tanácsokat hogyan és mikor használhatnád fel magad is. Az olvasás ezen módja többet segít, mintha úgy rohannál, mint kutya a nyúl után.

4.  Olvasás közben legyen piros ceruza vagy toll a kezedben, és valahányszor olyan tanáccsal találkozol, amelyről úgy érzed, hogy magad is hasznát veheted: húzz mellé egy vonalat a lapszélen. A különösen hasznos tanácsokat húzd alá vagy jelöld meg négy csillaggal. Az ilyen jelzések minden könyvet sokkal érdekesebbé tesznek, és könnyebben vissza tudod keresni a fontos helyeket.

5.  Ismerek egy asszonyt, aki tizenöt éve egy nagy biztosítótársaság titkárságának vezetője. Minden hónapban elolvassa a társaság által kibocsátott összes szerződéseket. Igen, hónapról hónapra, évről évre elolvassa ugyanazokat a szerződéseket.

Miért? Mert a tapasztalat megtanította, hogy csak ezen a módon képes tökéletesen megjegyezni a feltételeket. Egyszer csaknem két évet töltöttem azzal, hogy könyvet írjak a szónoklásról; mégis úgy találom, hogy időről időre ismét végig kell futnom rajta, mert különben nem emlékszem, mit írtam a saját könyvemben. Meglepően gyorsan felejt az ember.

Ha tehát valóságos és tartós hasznot remélsz ettől a könyvtől, ne hidd, hogy az egyszeri, felületes átlapozás elég lesz. Miután alaposan elolvastad, minden hónapban néhány órát az ismétléssel kell töltened. Tartsd a könyvet az íróasztalodon, mindig a kezed ügyében. Nézz bele gyakran. Sohase téveszd szem elől azokat a gazdag lehetőségeket, amelyek az újrafelfedezésben rejlenek. Ne feledd el, hogy a könyv tanácsait csak akkor tudod a gyakorlatban folyamatosan és könnyedén megvalósítani, ha állhatatosan és következetesen újra meg újra tanulmányozod és felhasználod őket. Ez az egyetlen módja!

6. Bernard Shaw azt mondta egyszer: „Ha tanítanod kell valakit valamire, sohasem tanulja meg." Igaza volt. A tanulás cselekvés. Ha tehát el akarod sajátítani azokat az elveket, amelyeket ebben a könyvben ismersz meg, használd is őket minden lehetséges alkalommal. Ha nem így teszel, gyorsan elfeleded őket. Csak a begyakorolt ismeret marad meg az ember agyában.

Valószínűleg nehéznek találod majd, hogy mindenkor felhasználd ezeket a tanácsokat. Tudom,

hiszen még én, az író is gyakran nehéznek találom, hogy mindannak hasznát vegyem, amit ajánlok. Mialatt olvasod a könyvet, gondolj arra, hogy nem csupán ismereteket merítesz belőle, hanem új szokásokat fejlesztesz ki magadban. Igen: új életfelfogást alakítasz ki. Ehhez bizony időre, kitartásra és napi gyakorlásra van szükség.

Forgasd hát gyakran ezt a könyvet. Tekintsd ezt a művet az aggodalom legyőzése gyakorlati kézkönyvének, és valahányszor nehéz problémával kerülsz szembe - ne veszítsd el a fejed. Ne a természetes, ösztönös módon cselekedj. Ez rendszerint helytelen. Ehelyett vedd elő a könyvet, és olvasd el az aláhúzott részeket. Aztán próbáld ki az új módszereket és figyeld meg a csodálatos hatást.

7.  Ajánlj fel családtagjaidnak negyed dollárt minden olyan esetre, amikor rajtakapnak valamelyik itt tanult elv megsértésén. Árgus szemekkel fognak figyelni!

8.  Kérlek, lapozz a 297. és 298. oldalra, és olvasd el, hogy H. P. Howell, a Wall Street-i bankár és az öreg Ben Franklin hogyan javították ki hibáikat. Ugyan miért ne használhatnál te is valami hasonló módszert, hogy ellenőrizd az ajánlott elvek alkalmazását? Ha megteszed, két eredménye lesz.

Először is, kifejleszted a saját önnevelési rendszeredet, amely mindenkiénél értékesebb neked.

Másodszor, tapasztalni fogod, hogy egyre gyakrabban hagyod abba az aggódást, és élvezed az életet.

9. Vezess naplót, amelyben feljegyzed, milyen sikereket értél el ezeknek az elveknek az alkalmazásával. Légy részletes. Jegyezd föl a neveket, az időpontot, az eredményt. A naplóbejegyzések nagyobb erőfeszítésre ösztönöznek majd, és milyen szórakoztató lesz átlapoznod őket, amikor évek múlva egy üres estén a kezedbe akadnak!

DIÓHÉJBAN

KILENC TANÁCS, HOGYAN VEHETED A LEGTÖBB

HASZNÁT ENNEK A KÖNYVNEK

1. Fejlessz ki magadban komoly, elszánt tanulnivágyást, hogy elsajátítsd az aggódás legyőzésének módszereit.

2. Olvass el még egyszer minden fejezetet, mielőtt továbbmennél a következőre.

3. Állj meg gyakran olvasás közben, és kérdezd meg magadtól, hogy tudnád hasznát venni az egyes tanácsoknak.

4. Húzz alá minden fontos gondolatot.

5. Lapozd át a könyvet havonta legalább egyszer.

6. Használd fel a tanácsokat minden alkalommal. Tekintsd gyakorlati kézikönyvnek ezt a kötetet, amely segít a napi problémák megoldásában.

7. Játszva tanuld meg a szabályokat, ajánlj fel a barátodnak negyed dollárt minden alkalomra, amikor rajtakap valamelyik itt tanult szabály megszegésén.

8. Ellenőrizd minden héten a fejlődésedet. Gondolkodj el a hibákon, amelyeket elkövettél, az észlelt eredményeken és a tanulságokon, amiket a jövőre nézve leszűrtél.

9. Vezess naplót, amelyben jegyzed, hogyan és mikor használtad fel a tanácsokat.

ELSŐ RÉSZ

Alapvető tények, amelyeket tudnod kell

az idegességről

1.

ÉLJÜNK NAPRÓL NAPRA

1871 tavaszán egy fiatalember tizennyolc szót olvasott egy könyvben, amelyek meghatározták a jövőjét. Gyakorló medikus volt a montreali köz-kórházban, aki idegeskedett, hogy átmegy-e az államvizsgán, hogy mit fog utána csinálni, hová kerül, lesz-e praxisa, meg fog-e élni.

A tizennyolc szó, amelyet ez a fiatal medikus 1871-ben olvasott, nemzedéke leghíresebb orvosává tette. Ő szervezte meg a világhírű Johns Hopkins orvosegyetemet. Az oxfordi egyetemen az orvostudomány Regius professzora lett - ez a legnagyobb dicsőség, amelyet a brit birodalomban orvos elérhet. A király lovaggá ütötte. Halála után 1466 oldalon, két hatalmas kötetben lehetett csak megírni az életrajzát.

Sir William Osler volt. És íme a tizennyolc szó, amelyeket 1871 tavaszán olvasott - tizennyolc szó Thomas Carlyle egy írásából, melyek segítségével aggódás nélkül tudta leélni az életét: „Nem az a fontos, hogy meglássuk, ami a távol ködébe vész, hanem hogy megcselekedjük, ami most előttünk áll"

Negyvenkét évvel később, egy balzsamos tavaszi estén, amikor az egyetem kertjében javában nyíltak a tulipánok, Sir William Osler beszédet intézett a Yale Egyetem diákjaihoz. Elmondta a diákoknak, hogy állítólag a hozzá hasonló embereknek, és neki is, aki négy egyetemen tanított, és írt egy népszerű könyvet, „különleges agyuk van". Kijelentette, hogy nem igaz. Szerinte közeli barátai tisztában vannak vele, hogy képességei „igencsak közepes színvonalúak".

Akkor mi volt sikereinek titka? Kijelentette, hogy nem más, mint amit úgy nevezett, hogy „napról napra" folytatott élet. Mit értett ezen? Néhány hónappal azelőtt, mielőtt a Yale diákjaihoz beszélt, Sir William Osler átkelt az Atlanti-óceánon egy nagy óceánjárón, amelyen a kapitány a parancsnoki hídon állva csak megnyomott egy gombot, és -hipp-hopp! - fémes csattanások hallatszottak, és a hajó különböző részei lezárultak - megannyi vízhatlan kamra lettek, „Önök mindahányan - mondta dr. Osler a diákoknak - sokkal csodálatraméltóbb szerkezettel rendelkeznek, mint az a hajó, és hosszabb útra indulnak. Arra buzdítom önöket, tanulják ki saját gépezetük kezelését, hogy napról napra vízhatlan kamrákban tudjanak élni, mert ez a módja a biztonságos utazásnak. Menjenek föl a hídra, és győződjenek meg róla, hogy legalább a nagy rekeszfalak működnek-e. Nyomják meg a gombot és hallgassák, életük minden szintjén hogyan zárják ki a vasajtók a múltat - a halott tegnapokat. Nyomjanak meg még egyet, és vasfüggöny ereszkedik a jövő elé - a meg nem született holnapok elé. Ekkor biztonságban lesznek - legalább mára! ... Zárják le a múltat! Hadd temesse el a halott múlt a halottak... Zárják ki a tegnapokat, melyek »csak bolondok útilámpásai voltak / A por halálba.« A holnap terhe, ha a tegnapéra rakják, és ma cipelik, a legerősebb embert is lehúzza. Zárják ki ugyanolyan gondosan a jövőt, mint a múltat. A jövő ma van... Nincs holnap. Ma van az ember üdvözülésének napja. Energiapocsékolás, lelki keserűség, idegesség kíséri annak a lépteit, aki a jövő miatt aggódik.... Zárják hát le a nagy első és hátsó rekeszfalakat, és készüljenek fel rá, hogy napról napra vízhatlan kamrában éljenek."

Azt akarta-e mondani dr. Osler, hogy ne is próbáljunk felkészülni a jövőre? Egyáltalán nem. De azzal folytatta beszédét, hogy úgy készülhetünk a legjobban a holnapra, ha minden intelligenciánkkal és lelkesedésünkkel igyekszünk tökéletesen megoldani a ma feladatát. Ez az egyetlen mód, hogy felkészüljünk a jövőre.

Sir William Osler arra buzdította a yale-i diákokat, hogy a Miatyánkkal kezdjék a napot: „Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma."

Ne felejtsük el, hogy az ima csak a mai kenyerünkről beszél. Nem panaszkodik, hogy a tegnapi szikkadt volt, és nem mondja: „Jaj, Istenem, mostanában száraz idő jár a gabonatermő vidékeken, talán megint aszály lesz - és akkor honnan lesz kenyerem jövő ősszel - vagy elvesztem az állásom -jaj, Istenem, akkor miből lesz kenyerem?"

Nem, ez az ima megtanít arra, hogy csak a mai kenyerünkért könyörögjünk. A mai kenyér az egyetlen, amit meg tudunk enni.

Sok évvel ezelőtt egy ágrólszakadt filozófus vándorolt egy kietlen vidéken, ahol nagyon nehezen éltek az emberek. Egy nap tömeg gyűlt köréje a hegyen, és ő elmondta minden idők talán leggyakrabban idézett beszédét. Van ebben a beszédben tizenhét szó, amelyek századok múltán is hangosan szólnak: „Ne aggódjatok tehát a holnap miatt, a holnap majd gondoskodik magáról. A mának elég a maga baja."

Gondoljatok tehát a holnapra, tervezzetek és készüljetek. De ne aggódjatok.

A második világháború alatt katonai vezetőink készítettek terveket a holnapra, de nem engedhették meg maguknak, hogy aggódjanak. „Felszereltem a legjobb embereinket a legjobb felszereléssel, ami rendelkezésünkre áll - mondta Ernest J. King admirális, az amerikai flotta parancsnoka -, és a legtöbb sikerrel kecsegtető feladatot adtam nekik. Többet nem tehetek. Ha egy hajó elsüllyedt, nem tudom a felszínre hozni. Ha elsüllyed, nem tudom megakadályozni. Jobban hasznosítom az időmet, ha a holnap feladatain töprengek, mintha a tegnapin rágom magam. És ha mindent a lelkemre veszek, akkor nem fogom soká bírni."

Háborúban is, békében is ugyanaz a legnagyobb különbség a helyes és a helytelen gondolkozás között: a helyes gondolkozás okokkal és okozatokkal foglalkozik, és logikus, célratörő tervezéshez vezet, míg a helytelen gyakran feszültséghez és idegösszeomláshoz.

Abban a szerencsében volt részem, hogy meginterjúvolhattam Arthur Hays Sulzbergert, aki 1935 és 1961 között a világ egyik leghíresebb újságjának, a The New York Times-nak a kiadója volt. Sulzberger úr elmondta nekem, hogy mikor a második világháború fellángolt Európában, annyira megdöbbent, annyira aggódott a jövő miatt, hogy szinte képtelen volt aludni. Gyakran felkelt az éjszaka közepén, fogott egy vásznat meg néhány tubus festéket, belenézett a tükörbe, és megpróbált önarcképet festeni. Fogalma sem volt róla, hogyan kell festeni, de azért csak festett, hogy elterelje a figyelmét az idegességéről. Sulzberger úr bevallotta, hogy addig nem volt képes megszabadulni az idegességtől és megtalálni a belső békéjét, míg mottójául nem választott négy szót egy templomi ének-bői : egy lépéssel is beérem

Vígy, drága Fény...

Lábom vezesd; nem vágytam soha én, nem,

A távolt: egy lépéssel is beérem.

(Kiss Zsuzsa ford.)

Nagyjából ugyanekkor egy angyalbőrbe bújt fiatalember - valahol Európában - hasonló felisme-résre jutott. Ted Bengermino volt, Marylandből

Baltimore-ból. Az állandó idegeskedéstől első osztályú harctéri neurózist kapott.

„1945 áprilisában - írta Ted Bengermino - addig idegeskedtem, míg vastagbélgyulladást nem kaptam - ami rendkívül fájdalmas betegség. Ha a háború nem ért volna véget, biztos vagyok benne, hogy fizikailag összeroppanok.

Teljesen kimerültem. A 94. gyalogsági hadosztály altisztje voltam. Munkám során vezetnem kellett minden elesett, harc közben eltűnt és kórházban ápolt katona adatait. Ezenkívül segítenem kellett kihantolni a szövetséges és ellenséges katonák holttesteit, akiket a csata során épp csak elföldeltek. Össze kellett gyűjtenem ezeknek az embereknek a személyes holmiját, és gondoskodnom róla, hogy elküldjék a családjuknak vagy legközelebbi hozzátartozóiknak, akik aztán ereklyeként őrizték. Állandóan idegeskedtem, mert féltem, hogy kínos és komoly hibákat követhetünk el. Aggódtam, hogy túlélem-e mindezt. Aggódtam, hogy megérem-e, hogy a karomban tarthatom egyszülött gyermekem - tizenhat hónapos fiam, akit soha nem láttam. Annyira ideges és kimerült voltam, hogy tizenhét kilót fogytam. Annyit aggódtam, hogy majd beleőrültem. Jól megnéztem a kezem. Jóformán csak csont és bőr volt. Rettegtem tőle, hogy fizikai roncsként kell hazamennem. Úgy zokogtam, mint egy gyerek. Annyira megviselt voltam, hogy mindig elsírtam magam, ha egyedül maradtam. Egy időben, az ardennes-i csata elején annyit sírtam, hogy már nem is reméltem, hogy valaha ismét normális ember lehetek.

Végül katonai kórházba kerültem. Egy katona-orvostól olyan tanácsot kaptam, ami alapjaiban változtatta meg az életem. Miután alaposan kivizsgált, megmondta, hogy a bajom lelki eredetű. »Ted - mondta -, képzeld azt, hogy az életed olyan, mint egy homokóra. Tudod, hogy sok ezer homokszem van az óra felső részében, és lassan és egyenletesen folynak át a középső, szűk nyakon. Sem te, sem én nem tehetünk semmit, hogy gyorsabban folyjanak, csak ha tönkretesszük a homokórát. Te is, én is, mindenki más is olyan, mint ez a homokóra. Reggel mindannyian úgy érezzük, hogy több száz feladatot kell aznap megoldanunk, de ha nem egyenként látunk hozzá, ha nem lassan és egyenletesen végezzük őket a nap folyamán, ahogy a homokszemek peregnek az órában, akkor tönkretesszük testi és lelki mechanizmusainkat.«

A katonaorvos filozófiáját követem azóta is. »Egyszerre csak egy szem homok... egyszerre csak egy feladat.« Ez a tanács mentett meg testileg és lelkileg a háború alatt, és segített jelenlegi munkám során is, mint az Adcrafters Nyomda-és Ofszetvállalat Rt. propaganda-és reklámigazgatója. Az üzleti életben ugyanazokkal a gondokkal találtam szemben magam, mint a háborúban: tucatnyi dolgot kell azonnal elintézni - nagyon rövid idő alatt. Raktárkészleteink kimerülőben. Új bizonylatokkal kell dolgoznunk, új raktározási rendszerrel, megváltozott a címünk, új irodákat nyitottunk, a régieket bezártuk és így tovább. De nem lettem feszült és ideges, mert eszembe jutott az orvos mondása. »Egyszerre csak egy szem homok. Egyszerre csak egy feladat.« Míg ezeket a szavakat ismételgettem magamban, sokkal hatékonyabban dolgoztam és nem kapkodtam zavartan, mint annak idején a csatatéren."

Életmódunk egyik legborzasztóbb jellemzője, hogy egy időben kórházi ágyaink felét olyan ideges és lelki bajoktól szenvedő emberek foglalták el, akik összerogytak a halmozódó tegnapok és az ijesztő holnapok egyesült terhe alatt. Pedig a legtöbben elkerülhették volna a kórházat - boldogan és hasznosan élhettek volna -, ha megfogadják Jézus szavát: „Ne aggódjatok tehát a holnap miatt", vagy Sir William Osler gondolatát: „Éljetek napról napra".

Ebben a pillanatban mindahányan két örökkévalóság találkozási pontján állunk: egyik oldalon a hatalmas múlt, amely örök idők óta tart, a másikon a jövő, mely a feljegyzett történelem utolsó pillanatától kezdődik. Mi egyik örökkévalóságban sem élhetünk, - egy másodperc tört részéig sem. De ha mégis megpróbáljuk, tönkretehetjük testünket és elménket. Legyünk hát elégedettek, és éljünk az egyetlen időtartamban, amelyben képesek vagyunk: mostantól lefekvésig. „Mindenki képes a terhét cipelni, akármilyen nehéz is, estig - írta Robert Louis Stevenson. - Mindenki el tudja végezni a munkáját, akármilyen nehéz is, egy nap. Mindenki képes kedvesen, türelmesen, szeretően, tisztán élni, míg a nap le nem megy. És az élet csak ennyi-bői áll."

Igen, csak ennyit követel az élet; de Mrs. E. K. Shields a michigani Saginaw-ból csak a teljes kétségbeesés - az öngyilkosság - határán tanult meg a mában élni. „1937-ben elvesztettem a férjem - mesélte nekem. - Depressziós voltam - és egy fillérem sem volt. Írtam hajdani főnökömnek, Leon Roach úrnak a Kansas City-beli Roach-Fowler Társasághoz, és visszakaptam a régi állásomat. Akkoriban abból éltem, hogy a World Books kiadó könyveit adtam el városi és falusi iskolaszékeknek. A kocsimat eladtam két évvel korábban, amikor a férjem megbetegedett, de sikerült annyi pénzt összeszednem, hogy ki tudtam fizetni egy használt kocsi árának első részletét, és megint nekiálltam könyvet árulni.

Azt hittem, hogyha úton vagyok, a depresszióm is enyhülni fog; de egyedül vezetni és egyedül enni majdnem többnek bizonyult, mint amennyit el tudtam viselni. A területem egy része nem volt nagyon gyümölcsöző, és bizony nehezemre esett a kocsi részleteit fizetni, akármilyen csekély összeg volt is.

1938 tavaszán Missouri Versailles nevű városából jártam ki eladni. Az iskolák szegények voltak, az utak rosszak; annyira magányos és reményvesztett voltam, hogy még az öngyilkosság is eszembe jutott. A siker elérhetetlennek látszott. Nem volt miért élnem. Minden reggel rettegtem a felkeléstől és az új naptól. Mindentől féltem: féltem, hogy nem tudom fizetni a kocsi részleteit, a szobám bérét,

féltem, hogy nem lesz mit ennem. Féltem, hogy tönkremegy az egészségem, és nem volt pénzem orvosra. Az öngyilkosságtól csak az tartott vissza, hogy a nővéremet megszomorítaná, és nincs pénzem a temetésemre.

Egy nap aztán olvastam egy cikket, ami kiragadott a csüggedésből, és bátorságot adott tovább élnem. Örökké hálás leszek egy inspiráló mondatáért. Így szólt: »Minden nap új életet jelent a bölcs ember számára«. Legépeltem ezt a mondatot, és felragasztottam a kocsim szélvédőjére, ahol vezetés közben állandóan láttam. Rájöttem, hogy nem is nehéz csak a mai napban élni. Megtanultam elfelejteni a tegnapot és nem gondolni a holnapra. Minden reggel ezt mondtam magamnak: »Új nap - új élet«.

Sikerült legyőznöm a magánytól és a nélkülözés-tői való félelmemet. Most boldog vagyok, és meglehetősen sikeres, az élet lelkesít, és örömmel tölt el. Most már tudom, hogy soha többé nem fogok félni, akármit tartogat is számomra az élet. Tudom, hogy nem kell félnem a jövőtől. Most már tudom, hogy az élet csak egy nap a másik után - és »Minden nap új életet jelent a bölcs ember számára«."

Mit gondolnak, ki írta ezt a verset?

... Önmagán

az úr csak és az víg, ki naponta így

kiálthat: „Éltem!"

(Maecenashoz. Bede Anna ford.)

Nagyon modern, nem igaz? Pedig Krisztus születése előtt harminc évvel írta a római költő, Horatius.

Az én szememben az emberi természet legtragikusabb vonása, hogy hajlamosak vagyunk elhalasztani az életet. Mindannyian egy csodálatos rózsalugasról ábrándozunk, amely a látóhatár szélén virul - ahelyett, hogy élveznénk az ablakunk alatt nyíló rózsákat.

Miért vagyunk ilyen ostobák - ilyen tragikusan ostobák?

„Mily különös is életünk kis körforgása! - írta Stephen Leacock. - A gyermek azt mondja: »Majd, ha nagy leszek«. De mikor lesz ez? A nagy fiú azt mondja: »Majd, ha felnőtt leszek«. Aztán felnőtt-ként azt mondja: »Majd, ha megnősülök«. De hát mi is a nősülés? A gondolat arra változik: »Majd, ha nyugdíjas leszek«. Aztán nyugdíjasként végigtekint a megtett úton; a tájon mintha hideg szél fújna; valahogy lemaradt az egészről, és most már késő. Csak akkor tanuljuk meg, amikor már késő, hogy az életet élni kell minden napjában és minden órájában."

A megboldogult Edward S. Evans, Detroitból, majdnem megölte magát az idegeskedéssel, mielőtt megtanulta, hogy „az életet élni kell, minden napjában és minden órájában". Szegény családban született, először újságárulással keresett pénzt, majd segéd lett egy fűszeresnél. Később, mikor hét embert kellett eltartania, segédkönyvtáros lett. Bár csekély volt a fizetése, nem merte otthagyni az állását.

Nyolc évnek kellett eltelnie, mire összeszedte a bátorságát, hogy önálló vállalkozásba fogjon. De mi-kor belevágott, az ötvenöt kölcsönkapott dollárból olyan vállalkozást épített föl, amely évi húszezer dollárt jövedelmezett neki. Aztán jött a mindent tönkretevő fagy. Kezességet vállalt egy barátja nagy összegű kölcsönéért - és a barátja tönkrement. Ezt a csapást gyorsan követte a másik: a bank, amelyben minden pénzét tartotta, összeomlott. Nemcsak elvesztette minden fillérét, de tizenhatezer dollár adóssága maradt. Az idegei nem bírták tovább. „Nem tudtam sem aludni, sem enni - mesélte nekem. - Különös betegség tört ki rajtam. Az idegeskedés és csakis az idegeskedés tett beteggé. Egy nap sétáltomban elájultam, összeestem az utcán. Már járni sem tudtam. Ágyba kerültem, és a testem csupa kelés lett. A fekvés is agónia volt. Minden nappal gyengébb lettem. Végül azt mondta az orvosom, hogy már csak két hetem van hátra. Ez megrázott. Megcsináltam a végrendeletemet, és visszafeküdtem a halálomat várva. Már nem volt értelme küszködni és idegeskedni. Feladtam, megnyugodtam és elaludtam. Az előző hetekben két órát sem voltam képes egyhuzamban aludni; de most, hogy földi bajaim végükhöz közeledtek, úgy aludtam, mint egy csecsemő. Kimerítő levertségem kezdett eltűnni. Étvágyam visszatért. Elkezdtem hízni.

Néhány hét múlva már járni tudtam, mankóval. Hat héttel később munkába állhattam. Évi húszezer dollár jövedelmem volt azelőtt, és most örültem, hogy találtam egy heti harminc dolláros állást. Ékeket árultam, melyeket a kocsik kereke alá tesznek szállítás közben. Megtanultam a leckém. Többet nem idegeskedem - nem sajnálom a múltat -nem félek a jövőtől. Minden időmet, energiámat és lelkesedésemet az ékek eladásába fektetem."

Edward S. Evans gyorsan haladt előre. Néhány éven belül ő lett a vállalat igazgatója - az Evans Products vállalaté. A céget évek óta jegyzik a New York-i tőzsdén. Ha valaha Grönlandra repülnek, a gép az Evans repülőtéren fog leszállni - róla nevezték el. De Edward S. Evans nem győzedelmeskedett volna, ha nem tanul meg napról napra élni.

Az Alice Csodaországban című könyvben azt mondja a Fehér Királynő: „A szabály, hogy lesz lekvár holnap és volt tegnap - de ma nincs." A legtöbben így vagyunk vele - bosszankodunk a tegnapi lekváron, és aggódunk a holnapi miatt - ahelyett, hogy a maival vastagon megkennénk a kenyerünket.

Még Montaigne, a nagy francia filozófus is elkövette ezt a hibát. „Az életem tele volt a legszörnyűbb csapásokkal, melyek java soha nem következett be." Akárcsak az én életem - vagy a tiéd.

„Gondold meg - mondta Dante -, hogy ez a nap soha nem virrad fel még egyszer." Az élet hihetetlen sebességgel rohan. A Föld másodpercenként harminc kilométeres sebességgel száguld a világűrben. A ma a legértékesebb birtokunk. Az egyetlen biztos tulajdonunk.

Ez Lowell Thomas filozófiája is. Nemrégiben egy hétvégét töltöttem a farmján; felfedeztem, hogy rádióstúdiója falán, ahol gyakran látja, a 118. zsoltárnak ezen szavai lógnak bekeretezve: Ezt a napot az Úr szerezte: ujjongjunk és örüljünk benne!

John Ruskinnak, az írónak az íróasztalán egy egyszerű kődarab állt, rávésve egyetlen szó: MA. És bár nekem nincs kő az asztalomon, de a tükrömre, ahol minden reggel borotválkozás közben láthatom, egy vers van ragasztva - egy vers, melyet Sir William Osler mindig az asztalán tartott - a híres indiai drámaíró, Kálidásza alkotása:

Várd ezt a napot!

Az élet ő, az élet élete maga.

Kurta idejében

Léted minden igazsága és valósága benne:

A növekedés öröme,

A tett dicsősége,

A szépség ragyogása,

Hisz a tegnap csak álom,

A holnap csak látomás,

De ha jól éled, a ma boldog álommá tesz minden

tegnapot,

És minden holnapot reménylátomássá.

Várd hát nagyon ezt a napot!

Így szól a hajnal köszöntése.

(Gy. Horváth László ford.)

Tehát a legfontosabb, amit tudnod kell az aggódásról ez: ha nem akarod, hogy helye legyen az életedben, cselekedj Sir William Osler tanácsa szerint:

ZÁRD EL A MÚLTAT ÉS A JÖVŐT VASAJTÓKKAL. ÉLJ NAPRÓL NAPRA.

Tedd fel magadnak ezeket a kérdéseket, és írd le a válaszaid!

1.  Halogatom-e ma az életet azért, hogy a jövőn idegeskedjek, vagy „a látóhatár szélén viruló rózsalugasról" ábrándozzak?

2.  Megkeserítem-e néha a jelent azzal, hogy elmúlt dolgokon bánkódom - olyasmiken, amik régen elmúltak?

3.  Azzal az elhatározással kelek-e föl reggel, hogy megragadom ezt a napot - a lehető legtöbbet hozom ki ebből a huszonnégy órából?

4.  Többet nyújt-e nekem az élet, ha „napról napra élek"?

5.  Mikor kezdem el? A jövő héten?... Holnap?... Ma?

2.

CSODARECEPT IDEGESÍTŐ HELYZETEK MEGOLDÁSÁRA

Szeretnél megismerni egy gyors, bombabiztos módszert az idegesítő helyzetek megoldására -amelyet ráadásul azonnal használhatsz, nem is kell tovább olvasnod a könyvet?

Akkor hadd ismertessem meg veled azt a technikát, melyet Willis H. Carrier dolgozott ki, a légkondicionálást megteremtő zseniális mérnök, a világhírű Carrier Vállalat (Syracuse, New York) feje. Ez az egyik legjobb módszer, amelyet valaha megismertem idegesítő problémák megoldására, és ma-gától Carrier úrtól hallottam, mikor egy nap együtt ebédeltünk New Yorkban a Mérnökklubban.

„Fiatalemberként - mesélte Carrier úr - a Buffalo Vasgyárban dolgoztam a New York állambeli Buffalóban. Én kaptam azt a feladatot, hogy a Pittsburgh Síküveggyár egyik üzemében, a missouri-beli Crystal Cityben - egy több millió dollárt érő üzemben - beépítsek egy gáztisztító berendezést. A berendezés a szennyet szűrte ki a gázból, hogy égés közben ne károsítsa a motorokat. Ez a gáztisztító módszer új volt. Csak egyszer próbálták ki azelőtt - egészen más körülmények között. Munkám során Crystal Cityben előre nem látott nehézségek merültek föl. A berendezés működött - de nem olyan hatásfokon, mint amilyenre garanciát vállaltunk.

A sikertelenség letaglózott. Mintha főbe kólintottak volna. A gyomrom, az egész belsőm görcsbe rándult. Egy darabig olyan ideges voltam, hogy aludni sem tudtam.

A józan eszem végül figyelmeztetett, hogy az idegesség nem segít; úgyhogy kidolgoztam egy módszert, hogyan oldjam meg a gondjaimat idegeskedés nélkül. Tökéletesen bevált. Már több mint harminc éve használom ugyanezt a módszert. Nagyon egyszerű. Bárki bevetheti. Három lépcsője van:

I.  lépcső. Félelem nélkül, őszintén elemeztem a helyzetet, és elképzeltem, mi a legrosszabb, ami ebből a kudarcból következhet. Nem fognak sem lelőni, sem börtönbe csukni. Ez biztos. Igaz, lehetséges, hogy elvesztem az állásom, mint ahogy az is, hogy munkaadómnak le kell szerelnie a berendezést, és elveszíti a befektetett húszezer dollárját.

II. lépcső. Miután elképzeltem, mi a legrosszabb, ami történhet, lélekben felkészültem rá, hogy elfogadjam, ha nincs más megoldás. Azt mondtam magamnak: ez a kudarc folt lesz a személyi kartonomon, és talán az állásom is elvesztem miatta; ha igen, találni fogok másik munkát. A helyzet lehetne rosszabb is, és ami a munkaadóimat illeti - tisztában kell lenniük vele, hogy a gáztisztítás új módszerével kísérletezünk, és ha ez húszezer dollárjukba kerül, kibírják. Elkönyvelhetik kutatási kiadásnak, hiszen kísérlet volt.

Miután elképzeltem, hogy mi a legrosszabb, ami bekövetkezhet, és hajlandó voltam belenyugodni, ha nincs más megoldás, nagyon fontos dolog történt: azonnal megnyugodtam, és olyan belső békét éreztem, amilyet már napok óta nem tapasztaltam.

III. lépcső. Ettől a perctől kezdve nyugodtan annak szenteltem minden időmet és energiámat, hogy megpróbáljak jobb eredményt elérni, mint a legrosszabb, amelynek elfogadására lelkileg készen álltam.

Olyan lehetőségeket és módozatokat kerestem, melyeknek segítségével kevesebbet veszítünk, mint a befektetett húszezer dollár. Több kísérletet végeztem, és végül rájöttem, hogyha további ötezer dollárt költünk kisegítő berendezésekre, megoldódik a gondunk. Meg is tettük, és a cég nem veszített húszezer dollárt, hanem nyert tizenötezret.

Valószínűleg nem lettem volna minderre képes, ha tovább idegeskedem, mert az idegeskedés tönkreteszi koncentrálóképességünket. Mikor idegeskedünk, gondolataink ide-oda-amoda ugrálnak, és nem vagyunk képesek döntéseket hozni. De ha kényszerítjük magunkat, hogy szembenézzünk a legrosszabbal, és hajlandóak vagyunk elfogadni, akkor végét vethetjük a ködös képzelgéseknek, és olyan helyzetbe kerülünk, hogy a gondunkra tudunk koncentrálni.

Amit elmeséltem, már sok éve történt. A módszer olyan jól bevált, hogy azóta is használom;

ennek köszönhetem, hogy szinte sohasem idegeskedem."

Miért olyan értékes és hasznos Willis H. Carrier csodareceptje pszichológiai szempontból? Mert lerángat minket a nagy szürke felhőkből, melyekben tévelygünk, mikor idegesek vagyunk. Arra kény-szerit, hogy mindkét lábunkkal szilárdan a földön álljunk. Végre tudjuk, hol is állunk. És ha nincs szilárd talaj a lábunk alatt, hogy hihetjük, hogy bármit is képesek vagyunk végiggondolni?

William James professzor, az alkalmazott lélektan atyja, 1910-ben meghalt. De ha ma élne, és hallana a legrosszabbal való szembenézés módszeréről, lelkesen helyeselné. Honnan tudom? Mert egyszer ezt mondta tanítványainak: „Nyugodj bele ... nyugodj bele, mert az első lépés bármilyen szerencsétlenség következményeinek legyőzésében az, hogy elfogadjuk, ami történt."

Ugyanezt fogalmazza meg Lin Yutang Bölcs mosoly című népszerű könyvében. „A lélek igazi nyugalma - mondja ez a kínai bölcs - abból származik, ha elfogadja a legrosszabbat. Azt hiszem, pszichológiai szemszögből ez felszabaduló energiát jelent."

Pontosan ez az! Pszichológiai szemszögből felszabaduló energiát jelent! Ha elfogadjuk a legrosszabbat, már nincs mit veszítenünk. És ez automatikusan azt jelenti - hogy csak nyerhetünk! „Miután szembenéztem a legrosszabbal - mondta W. H. Carrier -, azonnal megnyugodtam, és olyan belső békét éreztem, amilyet már napok óta nem tapasztaltam. Ettől kezdve képes voltam gondolkozni."

Világos, ugye? De több millió ember tette tönkre az életét dühös zavarában, mert nem volt hajlandó elfogadni a legrosszabbat; nem volt hajlandó javítani rajta; nem volt hajlandó a roncsok közül kimenteni mindazt, amit még lehetett volna. Ahelyett, hogy vagyonuk újbóli összegyűjtésére törekedtek volna, keserű és „vad harcba bonyolódtak a valósággal" - és végül a búskomorság, a melankólia áldozataivá váltak.

Szeretnéd tudni, hogyan használta valaki más is Willis H. Carrier csodareceptjét saját gondja megoldására? Szívesen szolgálok egy példával, egy New York-i olajügynökével, aki diákom volt.

„Megzsaroltak! - mesélte. - Nem hittem, hogy lehetséges - azt hittem, hogy ilyesmi csak a filmekben történhet -, de megzsaroltak! A következő történt: az olajtársaságnak, melynek a feje voltam, volt egy csomó szállítóautója és egy csomó sofőrje. Akkoriban még érvényben voltak a háborús előírások, és meg volt határozva, mennyi olajat szállíthatunk egy-egy vevőnknek. Én nem tudtam róla, de néhány sofőrünk kevesebb olajat szállított állandó vevőinknek, és a keletkezett többletet saját vevőiknek adták el.

Először akkor hallottam ezekről a törvénytelen akciókról, mikor egy nap egy magát kormányellen-őrnek nevező férfi keresett föl, és pénzt követelt. Írásos bizonyítékai voltak rá, mit művelnek a sofőrök, és azzal fenyegetőzött, hogy átad a kerületi ügyésznek, ha nem fizetek.

Tudtam, persze, hogy nincs miért aggódnom - legalábbis magam miatt. De azt is tudtam, hogy a törvény szerint a cég felelős alkalmazottai cselekedeteiért. Ráadásul azt is tudtam, hogyha bíróság elé kerül az ügy, és a lapok is megszellőztetik, tönkremegy az üzletem. És én büszke voltam a cégemre - az apám alapította huszonnégy évvel azelőtt.

Annyit aggódtam, hogy belebetegedtem! Nem ettem és nem aludtam három nap, három éjjel. Mint az őrült futkostam körbe-körbe. Kifizessem-e a pénzt - ötezer dollárt -, vagy mondjam azt ennek az embernek, hogy csináljon, amit akar? Akármelyik mellett döntöttem gondolatban, rémlátomásaim támadtak.

Vasárnap este aztán a kezembe került a Ne aggódj, tanulj meg élni című könyv, melyet a szónoklástan órán kaptunk a Carnegie-előadáson. Elkezdtem olvasni, és felfedeztem Willis H. Carrier történetét. »Nézz szembe a legrosszabbak - tanácsolta. Megkérdeztem hát magamtól: »Mi a legrosszabb, ami történhet, ha nem vagyok hajlandó fizetni, és ez a zsaroló a kerületi ügyészhez továbbítja a bizonyítékait?«

A válasz ez volt: »Tönkremegy a cégem - ez a legrosszabb. Börtönbe nem csukhatnak. Csak annyi történhet, hogy az újságok hírverése tönkretesz.«

Ezt mondtam magamnak: »Rendben van, a cég tönkrement. Elfogadom. Mi történik ez után?«

Ha a cégem tönkremegy, állás után kell néznem. Ez nem is olyan rettenetes. Sok mindent tudok az olajról - van egy csomó cég, amely szívesen alkalmazna... Kezdtem jobban érezni magam. A sötét kétségbeesés, amely három napja gyötört, enyhült egy kicsit. Lehiggadtam... És legnagyobb meglepetésemre már képes voltam gondolkozni.

Most már volt olyan tiszta a fejem, hogy továbbléphettem a III. lépcsőre -javítok valamit a legrosszabbon. Ahogy a megoldásokon töprengtem, egy vadonatúj gondolat jutott eszembe. Ha elmesélem az ügyvédemnek, ami történt, ő esetleg talál valami kiutat, amire én nem gondoltam. Tudom, hogy ostobaságnak hangzik, de addig nem jutott eszembe - de hát persze nem is gondolkoztam, csak aggódtam! Azonnal eldöntöttem, hogy másnap reggel az első dolgom lesz beszélni az ügyvédemmel - aztán lefeküdtem, és úgy aludtam, mint a bunda!

Hogyan végződött? Másnap reggel az ügyvédem azt javasolta, menjek el a kerületi ügyészhez, és mondjam el neki az igazat. Ezt is tettem. Mikor befejeztem, a kerületi ügyész legnagyobb meglepetésemre azt mondta, hogy ez a zsarolási ügy már hónapok óta tart, és a magát »kormányügynöknek« nevező férfi bűnöző, aki ellen elfogatóparancsot adtak ki. Micsoda megkönnyebbülés volt mindezt hallani, miután három nap, három éjjel kínoztam magam, hogy fizessek-e ötezer dollárt ennek a csalónak!

Megszívleltem az eset tanulságát. Most, ha olyan kérdést kell megoldanom, ami idegesít, előveszem Willis H. Carrier receptjét."

Ha úgy véled, hogy Willis H. Carriernek sok gondja volt, hát tudok olyanról, akinek még több

akadt. Itt van például Earl P. Haney története, aki Massachusetts államban, Winchesterben él. Ő maga mesélte el nekem 1948. november 17-én, a bostoni Statler Szállóban.

„A húszas években annyit idegeskedtem, hogy csupa fekély lett a gyomrom. Egy éjjel szörnyű vérzésem volt. A chicagói Northwestern Egyetem orvosi karának klinikájára szállítottak. Nyolcvanöt kilóról lefogytam negyvenötre. Olyan beteg voltam, hogy figyelmeztettek, még a kezemet se emeljem föl. Három orvos, az egyikük fekélyspecialista, kijelentette, hogy »gyógyíthatatlan« vagyok. Alukolon és egy-egy evőkanál tejen és tejszínen éltem, melyet óránként kaptam. Egy nővér gumicsővel minden reggel és este kimosta a gyomrom.

Hónapokig így ment... Végül ezt mondtam magamnak: »Ide figyelj, Earl Haney, ha már csak a lassú halál áll előtted, hát legalább élvezd a maradék rövid idődet. Mindig is szeretted volna körülutazni a Földet halálod előtt; vagy most teszed meg, vagy soha.«

Mikor megmondtam az orvosaimnak, hogy körül akarom utazni a Földet, és magam mosom majd ki a gyomrom naponta kétszer, felhördültek. Lehetetlen! Ilyet még nem hallottak. Figyelmeztettek, ha elindulok, a tengeren fognak eltemetni. »Engem ugyan nem - feleltem. - Megígértem a rokonaimnak, hogy a családi temetőbe, a nebraskai Broken Bow-ba temetkezem. Magammal viszem a koporsóm.«

Vettem egy koporsót, felrakattam a hajóra, és megállapodtam a gőzhajózási társasággal, hogyha meghalok, holttestemet a fagyasztóba teszik, és ott tartják, amíg a hajó vissza nem tér Amerikába. Omar Khajjám szelleme vezérelt, mikor útra keltem:

Oh élj, siess! A gyönyör oly kevés:

holnapra élted tán a porba vész;

s por és penész közt nem vár majd reád

se bor, se lány, se lant - se ébredés!

(Szabó Lőrinc ford.)

Abban a percben, ahogy felszálltam a President Adams fedélzetére Los Angelesben, már jobban éreztem magam. Fokozatosan felhagytam az Alukollal és a gyomormosással. Nemsokára jóízűen ettem mindenféle ételt - még bennszülött specialitásokat is, amiknek garantáltan meg kellett volna ölniük. A hetek múltak, én már szivaroztam is, és whiskyt ittam szódával. Jobban szórakoztam, mint valaha életemben! Találkoztunk monszunnal és tájfunnal is, de nem vittek a sírba, pedig az ijedtség önmagában elég kellett volna hogy legyen. De a kalandok csak feldobtak.

Sportoltam és játszottam a hajón, énekeltem, új barátokat szereztem, fél éjszakákat töltöttem talpon. Mikor elértük Kínát és Indiát, rájöttem, hogy otthoni üzleti gondjaim ellenére a paradicsomban éltem a keleti szegénységhez és éhezéshez képest. Felhagytam az értelmetlen aggódással, és remekül

éreztem magam. Mire visszaértünk Amerikába, híztam negyvenöt kilót, és el is felejtettem, hogy valaha gyomorfekélyem volt. Jobb erőben voltam, mint valaha életemben. Visszatértem az üzleti élet-be, és egy napot sem voltam beteg azóta."

Earl P. Haney elmondta nekem, hogy öntudatlanul is azokat a módszereket alkalmazta, mint Willis H. Carrier az idegeskedése legyőzésére.

„Először is megkérdeztem magamtól: Mi a legrosszabb, ami történhet? A válasz: meghalok.

Másodszor felkészültem a halálra. Kénytelen voltam. Nem volt más választásom. Az orvosok szerint állapotom reménytelen volt.

Harmadszor megpróbáltam javítani a helyzetemen azzal, hogy kiélvezem azt a rövid időt, amíg még élek... Ha - folytatta - tovább idegeskedem, miután hajóra szálltam, biztos vagyok benne, hogy a visszautat a koporsómban teszem meg. De megnyugodtam - és elfelejtettem a gondjaim. És ez a nyugodt lelkiállapot új energiákat szabadított fel bennem, és megmentette az életem."

Íme tehát a Második Szabály: ha idegtépő problémával találod szemben magad, fordulj Willis H. Carrier csodareceptjéhez, és kövesd a három lépcsőt:

1.  Tedd fel magadnak a kérdést: „Mi a legrosszabb, ami történhet?"

2.  Készülj fel rá, hogy elfogadod, ha nincs más megoldás.

3.  Aztán higgadtan próbálj meg javítani rajta.

3.

MIT TEHET VELED AZ IDEGESKEDÉS?

Akik nem tudják, hogyan győzzék le az idegeskedést, fiatalon halnak meg.

Dr. Alexis Carrel

Sok évvel ezelőtt egy este becsengetett hozzánk a szomszédom, és rábeszélt, hogy oltassam be magamat és a családomat himlő ellen. Egyike volt annak a több ezer önkéntesnek, akik minden New York-ihoz becsöngettek. Az ijedt emberek órákat álltak sorba, várva az oltásra. Oltóállomásokat nyitottak nemcsak a kórházakban, hanem a tűzoltóállomásokon, rendőrőrszobákon és a nagyobb üzemekben. Több mint kétezer orvos és nővér dolgozott éjjel-nappal, lázasan oltva a tömeget. Miért volt ez a nagy izgalom? New Yorkban nyolc ember megbetegedett himlőben - és kettő belehalt. Két halott csaknem nyolcmillió ember közül.

Hosszú ideje élek már New Yorkban, és még soha senki nem csöngetett be hozzám, hogy az idegeskedés nevű lelki betegség következményeire felhívja a figyelmemet - pedig ez a betegség tízezerszer annyi bajt okozott ebben az időben, mint a himlő.

Egy szomszédom sem mondta, hogy az Egyesült Államok minden tizedik lakója idegösszeomlást fog kapni élete során - leggyakrabban a szorongás és az érzelmi konfliktusok következtében. Azért írom hát ezt a fejezetet, hogy ezzel becsöngessek hozzád és figyelmeztesselek.

Dr. Alexis Carrel, az orvosi Nobel-díj birtokosa, ezt mondta: „Azok az üzletemberek, akik nem tudják, hogyan győzzék le az idegeskedést, fiatalon halnak meg." Akárcsak a háziasszonyok és a kőművesek és az állatorvosok.

Néhány évvel ezelőtt szabadságom alatt keresztülautóztam Texason és Új-Mexikón Dr. O. F. Goberrel - a Santa Fe vasút egészségügyi felügyelőinek egyikével. Hivatalos címe a Mexikói-öböl, Colorado és Santa Fe Kórházi Szövetségének főorvosa. Az idegeskedés hatásairól beszélgettünk, és a következőt mondta: „Az orvoshoz forduló betegek hetven százaléka meggyógyulna, ha meg tudna szabadulni félelmeitől és aggodalmaitól. Ne higgye, hogy képzelt betegnek tartom őket. Betegségük olyan igazi, mint egy lüktető fogfájás, és néha százszor súlyosabb. Olyan betegségekre gondolok, mint az ideges gyomorpanaszok, bizonyos gyomorfekélyek, szívbetegségek, álmatlanság, egyes fejfájások és a paralízis némely formái.

Ezek a betegségek valóságosak. Tudom, miről beszélek, mert én is tizenkét évig kínlódtam gyomorfekéllyel.

A félelem aggodalmakhoz vezet. Az aggódás következtében az ember feszült és ideges lesz, a félelem még a gyomor idegeire is hatással van, és képes megváltoztatni az emésztőnedveket is, amelyeknek rendellenes működése gyomorfekélyhez vezet."

Dr. Joseph F. Montague, az Ideges gyomorpanaszok szerzője is ugyanezt mondja. „Nem attól kapunk gyomorfekélyt, amit megeszünk. A gyomorfekély oka az, amin rágódunk."

Dr. W. C. Alvarez, a Mayo klinika orvosa szerint: „A gyomorfekélyek gyakran az érzelmi feszültség hullámhegyeinek és -völgyeinek megfelelően lobbannak fel és gyógyulnak meg."

Ezt a kijelentést a Mayo klinikán gyomorpanaszokkal kezelt 15 000 beteg vizsgálatával támasztották alá. Ötből négynek semmi testi elváltozása nem volt, ami gyomorbajt okozott volna. A félelem, az idegesség, a gyűlölet, az egoizmus és az alkalmazkodó képesség hiánya - okozták gyomor-panaszaikat és -fekélyüket... A gyomorfekélybe be-le lehet halni. A Life hetilap szerint a halálos betegségek listáján a gyomorfekély a tizedik helyen áll.

Nemrég hosszabban leveleztem Dr. Harold C. Habeinnel a Mayo klinikáról. Az Amerikai Ipari Orvosok és Sebészek Szövetségének éves gyűlésén tartott előadást, melyben ismertette, hogy megvizsgált 176 menedzsert, akiknek átlagéletkora 44,3 év volt. Ezeknek az üzletembereknek több mint egyharmada a magasfeszültségű élet három jellegzetes betegségének egyikében szenvedett - szívbajban, emésztőrendszeri fekélyben és magas vérnyomásban.

Gondoljuk el: menedzsereink egyharmada tönkreteszi magát szívbajjal, fekéllyel és magas vérnyomással, mielőtt betöltené a negyvenötöt! Micsoda ár a sikerért! És még csak nem is veszik meg a sikert! Lehet-e sikeres az, aki az előrehaladásáért gyomorfekéllyel és szívbetegséggel fizet? Mit használ az embernek, ha az egész világot megnyeri is -de elveszíti az egészségét? Ha az övé lenne az egész világ, akkor is csak egy ágyban tudna egyszerre aludni, és csak háromszor tudna napjában étkezni. Erre a legfiatalabb alkalmazott is képes - sőt valószínűleg mélyebben alszik, és jobban élvezi az evést, mint a vállalatvezető. Őszintén megmondom, én szívesebben lennék gondtalan ember, akinek semmi felelőssége, minthogy tönkretegyem az egészségem negyvenöt éves koromra, mert egy vasutat vagy dohánygyárat próbálok igazgatni.

A világ leghíresebb dohánygyárosa összeesett, és szívrohamban meghalt a kanadai erdőkben, miközben pihenni próbált. Milliókat szerzett - és hatvanegy évesen meghalt. Az úgynevezett „üzleti sikerért" valószínűleg évekkel fizetett az életéből.

Az én véleményem szerint ez a milliomos dohánygyáros messze nem volt olyan sikeres, mint az apám - egy missouri-beli farmer - aki nyolcvankilenc évesen halt meg, üres zsebbel.

A híres Mayo fivérek szerint kórházi ágyaink felét ideges panaszoktól szenvedő betegek foglalják el. De mikor boncolásnál nagy erejű mikroszkópokkal vizsgálják ezen emberek idegeit, rendszerint olyan egészségesnek látszanak, akár Jack Demp

sey-é. „Ideges panaszaikat" nem idegeik fizikai le-romlása, hanem a fölöslegesség, a frusztráció, az idegesség, az aggodalom, a félelem, a legyőzöttség és a kétségbeesés érzése okozza. Platón szerint: „Az orvosok legnagyobb tévedése, hogy megkísérlik a testet gyógyítani anélkül, hogy gyógyítanák a lelket is; a test és a lélek egy, és nem szabad külön kezelni őket!"

Az orvostudománynak kétezerháromszáz évre volt szüksége, hogy felismerje ezt az igazságot. Csak most kezd fejlődésnek indulni a gyógyítás új ága, az úgynevezett pszichoszomatikus orvoslás -amely a testet és a lelket is kezeli. Épp ideje, hogy ezt tegyük, mert az orvostudomány nagyjából véget vetett a szörnyű járványoknak - a himlőnek, kolerának, sárgaláznak és számtalan egyéb, kórokozók terjesztette istencsapásának, melyek számtalan millió embert vittek időnap előtt sírba. De az orvostudomány nem tudott megbirkózni még az aggodalom, félelem, gyűlölet, frusztráció és kétségbeesés okozta testi és lelki nyavalyákkal. Ezen érzelmek okozta betegségek áldozatainak száma ijesztő sebességgel gyarapodik. A második világháborúban behívóparancsra bevonuló fiatalemberek közül minden hatodik alkalmatlan volt pszichiátriai indokok alapján.

Mi okozza az elmebajt? Senki sem ismeri az összes okát. De nagyon valószínű, hogy sok esetben hozzájárul a félelem és az aggodalom. Az ideges, űzött ember, aki nem képes a kegyetlen valósággal megbirkózni, megszakítja a kapcsolatot környezetével, és visszavonul saját álomvilágába, megoldván ezzel idegesítő gondjait.

Itt van az asztalomon Dr. Edward Podolsky műve, címe Hagyd abba az idegeskedést és gyógyulj meg. Íme, néhány fejezetcím:

MIT TESZ AZ IDEGESSÉG A SZÍVVEL?

A MAGAS VÉRNYOMÁST A SZORONGÁS IS EMELI!

AZ IDEGESSÉG REUMÁT IS OKOZHAT!

IDEGESKEDJ KEVESEBBET, ÉP MARAD A GYOMROD!

HOGYAN LEHET AZ IDEGESSÉGTŐL MEGFÁZÁST KAPNI?

AZ IDEGESSÉG ÉS A PAJZSMIRIGY AZ IDEGESKEDŐ CUKORBETEG

Egy másik érdekes könyv az idegességről Az em ber saját maga ellensége, Dr. Karl Menninger, a „pszichiátria Mayo fivérei" egyikének tollából. Dr. Menninger nem ad receptet, hogyan kerüljük el az idegeskedést; de meglepő felvilágosítással szolgál arról, hogyan tesszük tönkre testünket-lelkünket az aggodalommal, frusztrációval, gyűlölettel, lázadással és félelemmel. Valószínűleg megtalálod egy példányát a legközelebbi könyvtárban.

Az idegességbe a legegykedvűbb ember is belebetegedhet. Erre Grant tábornok is rájött a polgárháború utolsó napjaiban. A történet szerint Grant már kilenc hónapja ostromolta Richmondot. Lee tábornok csapatai rongyosak voltak, éhesek és vereséget szenvedtek. Teljes zászlóaljak dezertáltak. Mások imaösszejöveteleket tartottak sátrukban -kiabáltak, sírtak és látomásaik voltak. Közelgett a vég. Lee katonái felgyújtották a richmondi dohány-és gyapotraktárakat, felrobbantották a fegyverraktárt, és éjjel megszöktek a városból, ahol hatalmas lángoszlopok törtek a sötét égre. Grant a nyomukban volt, szorongatta a konföderációs sereget kétoldalt, és támadta hátul, míg Sheridan lovassága elébük került, felszedte a vasúti síneket, és megakasztotta az utánpótlást szállító vonatokat.

Grant, őrjítő fejfájásától szinte vakon, lemaradt a seregtől, és megszállt egy farmházban. Emlékiratai szerint „egész éjjel mustáros forró vízben áztattam a lábam, a csuklómra és a tarkómra mustártapaszt tettem és reménykedtem, hogy reggelre meggyógyulok".

Másnap reggel egy pillanat alatt meggyógyult. És nem a mustártapasz gyógyította meg, hanem egy lovas, aki vágtában hozta Lee levelét, amelyben megadja magát.

„Mikor a futártiszt elém ért - írta Grant -, még gyilkos fejfájásom volt, de amint elolvastam a levelet, azonnal meggyógyultam."

Grant nyilvánvalóan abba betegedett bele, hogy ideges volt és aggódott. Abban a pillanatban meggyógyult, mihelyt érzelmileg felszabadult, mert megtudta, hogy elérte az áhított eredményt: győzött.

Hetven évvel később ifj. Henry Morgenthau, Franklin D. Roosevelt pénzügyminisztere azt tapasztalta, hogy az idegességtől olyan beteg lesz, hogy szédül. Naplójában feljegyezte, hogy nagyon ideges volt, mikor az elnök, hogy felhajtsa a búza árát, 4 400 000 vékányit vett egyetlen nap. Naplójában ezt írja: „A szó szoros értelmében szédültem, míg tartott a dolog. Hazamentem, és ebéd után két órára lefeküdtem."

Ha látni szeretném, mit tesz az emberekkel az idegeskedés, nem kell sem könyvtárba, sem orvoshoz mennem. Csak kinézek házam ablakán, ahol ezt a könyvet írom, és máris látok egy házat, ahol az idegesség idegösszeroppanást okozott - és néhány méterre egy másikat, amelyben egy ember addig idegeskedett, míg cukorbeteg nem lett. Mi-kor a tőzsde összeomlott, a vér-és vizeletcukra felszökött.

Mikor a híres francia filozófust, Montaigne-t szülővárosa - Bordeaux - polgármesterré választotta, ezt mondta polgártársainak: „Hajlandó vagyok ügyeiket vállamra venni, de májamra és tüdőmre nem."

A szomszédom a tőzsdei ügyeket a véráramába engedte - és majdnem belehalt.

Ha eszembe akarom idézni, mit tesz az emberekkel az idegeskedés, nem kell a szomszédaim házára pillantanom. Elég, ha körülnézek abban a szobában, amelyben írok, és eszembe jut, hogy ennek a háznak egyik előző tulajdonosa a sírba idegeskedte magát.

Az idegességnek hála könnyen tolószékben találhatod magad, reumával és ízületi gyulladással. Dr. Russell L. Cecil, a reuma világhírű szaktekintélye szerint a reuma négy legfontosabb kiváltó oka:

1.  zátonyra futott házasság,

2.  pénzügyi katasztrófa és bánat,

3. magányosság és idegesség,

4.  dédelgetett sérelmek.

Természetesen nemcsak ez a négy érzelmi baj okoz reumát. Sokféle reuma van - és okaik különbözőek. De ismétlem, a legfontosabb kiváltó okok szerepelnek Dr. Russell L. Cecil listáján. Egy barátom például olyan nehéz helyzetbe került a gazdasági válság idején, hogy a gázművek elzárta lakásában a gázt, és a bank lefoglalta jelzáloggal megterhelt házát. Felesége fájdalmas reumarohamot kapott - és a gyógyszerek és a diéta ellenére sem javult az állapota, csak amikor anyagilag talpra álltak.

Az idegesség még fogszuvasodást is okozhat. Dr. William I. L. McGonigle az Amerikai Fogorvosok Szövetségében tartott előadásán kijelentette, hogy „a kellemetlen érzelmek, az idegesség, a félelem és az állandó zsémbelődés következtében ... felborulhat a test kalciumháztartása, ami fogszuvasodáshoz vezethet". Dr. McGonigle mesélt egy pácienséről, akinek tökéletes fogai voltak, míg el nem kezdett aggódni felesége hirtelen betegségén. A három hét alatt, melyet az asszony kórházban töltött, a férjnek kilenc foga lyukadt ki - az aggodalomtól.

Láttak már olyan embert, akinek túlságosan aktív a pajzsmirigye? Én igen, és mondhatom, hogy reszketnek, remegnek, úgy néznek ki, mintha halálra lennének ijedve - és nagyjából erről is van szó. A pajzsmirigy, amely a testműködést szabályozza, megbolondult. Gyorsabb működésre készteti a szívet - a test olyan sebességgel éget el mindent, mint a kályha, melynek összes ajtói nyitva vannak. És ha nem avatkoznak be operációval vagy kezeléssel, a beteg meghal - „elégeti magát".

Egyszer Philadelphiában jártam egy barátom-mai, aki ebben a betegségben szenvedett. Dr. Israel Brammel konzultáltunk, aki harmincnyolc éve szaktekintélye ennek a bajnak. Várószobája falán ez a jótanács lógott - egy nagy fatáblára festve:

NYUGALOM ÉS PIHENÉS

A legmegnyugtatóbb pihentető erők a jó vallás, álom, zene és nevetés

. Higgy Istenben - tanulj meg mélyen aludni - szeresd a jó zenét - lásd meg az élet mulatságos oldalát –

És tiéd lesz az egészség és a boldogság.

Az első kérdés, amelyet barátomnak feltett, így hangzott: „Milyen érzelmi zavar váltotta ki betegségét?" Figyelmeztette, ha nem hagy fel az idegeskedéssel, akkor egyéb betegségeket szerez: szívbajt, gyomorfekélyt vagy cukorbajt. „Mindezek a betegségek - mondta a kiváló orvos - unokatestvérek, első unokatestvérek."

Mikor meginterjúvoltam Merle Oberont, a filmsztárt, azt mondta nekem, hogy nem hajlandó idegeskedni, mert tudja, hogy az tönkretenné legértékesebb vagyontárgyát: a szépségét.

„Mikor megpróbáltam először betörni a filmvilágba - mesélte -, ideges és rémült voltam. Akkor érkeztem Indiából, és senkit sem ismertem Londonban, ahol állást szerettem volna kapni. Találkoztam néhány producerrel, de egyik sem szerzett munkát; kevéske pénzem is fogytán volt. Két hétig kekszen és vízen éltem. Ekkor már nemcsak ideges voltam, hanem éhes is. Azt mondtam magamnak: »Lehet, hogy bolond vagyok. Lehet, hogy soha nem kerülök filmvászonra. Végül is, nincs semmi tapasztalatom, soha nem játszottam - mi mást kínálhatok, mint egy tűrhetően csinos pofit?«

Odamentem a tükörhöz. És mikor belenéztem, megláttam, mit tett az idegeskedés a szépségemmel! Láttam, hogy ráncosodom tőle. Láttam a feszült arckifejezést. Ezt mondtam hát magamnak: »Ezt egyszer és mindenkorra abba kell hagynom. Nem engedhetem meg magamnak, hogy aggódjak. Csak a szépségemben bízhatok, és az idegeskedés tönkre fogja tenni!«"

Kevés dolog van, ami gyorsabban öregíti és csúfítja a nőket, mint az idegesség. Az idegesség megmerevíti az arcot. Megfeszítjük tőle az állkapcsunkat, és ettől ráncosak leszünk. Állandó sanyarú arckifejezést öltünk. Hajunk beleőszül, sőt néha ki is hullik. Tönkreteszi az arcbőrt - pattanások, fekélyek keletkeznek tőle.

A szívbetegség öli meg ma a legtöbb embert Amerikában. A második világháború alatt 300 000 ember halt meg csatában; de ugyanezen idő alatt a szívbetegség kétmillió civilt ölt meg - és egymillió áldozatot az a fajta szívbaj követelt, melyet az idegesség és a feszült élet okoz. A szívbetegség miatt mondta elsősorban Dr. Alexis Carrel, hogy: „Azok az üzletemberek, akik nem tudják, hogyan győzzék le az idegeskedést, fiatalon halnak meg."

„Az Úr megbocsáthatja a bűneinket - mondta William James -, de az idegrendszerünk soha."

Íme, egy meglepő, szinte hihetetlen tény: több amerikai követ el öngyilkosságot évente, mint ahány az öt fő fertőző betegségben meghal.

Miért? A leggyakoribb válasz: „Az idegeskedés miatt."

Mikor a kegyetlen kínai hadurak kínozni akarták foglyaikat, megkötöztették kezüket-lábukat, és a fejük fölé egy tömlő vizet rakattak, amely állandóan csöpögött... csöpp... csöpp... csöpp... éjjel-nappal. Az állandóan hulló vízcsöppek végül olyanok lettek, mint a kalapácsütések - és megőrjítették a foglyot. Ugyanezt a kínzást alkalmazta a spanyol inkvizíció és Hitler koncentrációs táborai is.

Az aggodalom olyan, mint az állandóan csöpögő víz; az állandóan csöpögő idegesség gyakran kerget őrületbe és öngyilkosságba embereket.

Mikor még parasztfiú voltam Missouriban, szinte meghaltam félelmemben, míg hallgattam, milyennek festi Billy Sunday a túlvilágot, a pokol kénköves tüzét. De ő sem említette, milyen pokoli fájdalmakat kell itt és most elviselnie az idegeskedőknek. Például, ha krónikus aggodalmaskodó vagy, egy nap esetleg megtapasztalhatod, milyen a legkínzóbb fájdalom, melyet ember érezhet: az angina pectoris.

Szereted az életet? Szeretnél sokáig élni egészségesen? Elmondom, hogyan érheted el. Ismét Dr. Alexis Carrelt idézem: „Akik képesek belső békéjüket a modern nagyváros tumultusában is megőrizni, azok immunisak az ideges eredetű betegségekkel szemben."

Meg tudod őrizni belső békédet a modern nagyváros tumultusában? Ha normális ember vagy, a válasz „igen". „Határozott igen." Erősebbek vagyunk, mint hinnénk. Olyan rejtett tartalékaink vannak, amelyekről sejtelmünk sincs. Mint Thoreau írja halhatatlan könyvében, a Walden-ben: „Nem tudok annál biztatóbbat, mint hogy az ember kétségbevonhatatlanul képes életét emelkedettebbé tenni tudatos erőfeszítéssel... Ha magabiztosan haladunk álmaink irányába, és megpróbáljuk azt az életet élni, melyet elképzeltünk, a hétköznapokban hihetetlen sikerrel járunk."

Biztos vagyok benne, hogy sokunknak van annyi akaratereje és rejtett tartaléka, mint Olga K. Jarvey-nak, az Idaho állambeli Coeur d'Alene-ből. A legtragikusabb körülmények között fedezte föl, hogy fel tud hagyni az idegeskedéssel. Biztos vagyok benne, hogy mi is képesek vagyunk erre - ha megfogadjuk a régi igazságokat, melyeket e könyvben olvashatunk. Olga K. Jarvey így írta meg történetét: „Nyolc és fél évvel ezelőtt halálra ítéltek -lassú, szörnyű halálra - rákos lettem. Az ország legjobb orvosai, a Mayo fivérek is megerősítették a diagnózist. Zsákutcába kerültem, a végtelen nézett szembe velem! Fiatal voltam. Nem akartam meghalni! Kétségbeesésemben felhívtam az orvosomat Kelloggban, és elsírtam neki a szívemet mardosó kétségbeesést. Ő türelmetlenül rám förmedt: »Mi van, Olga, nincs benned küzdőszellem? Persze, meg fogsz halni, ha csak sírsz! Igen, a legrosszabb történt veled. O.K. - nézz szembe a tényekkel. Hagyd abba az idegeskedést! És aztán csinálj valamit!« Akkor megesküdtem, olyan komolyan, hogy a körmöm a tenyerembe mélyedt, és a hideg futkosott a hátamon, hogy »Nem fogok idegeskedni! Nem fogok sírni! És ha igaz, hogy a lélek a test ura, akkor győzni fogok! ÉLNI fogok!«

Ennyire előrehaladott rák esetében akkoriban rendszerint napi 10 és fél perc besugárzást kapott az ember 30 napig. Én 14 és fél percet kaptam 49 napig; és bár a csontjaim úgy álltak ki sovány testemből, mint sziklák a hegyoldalból, és bár lábam mintha ólomból lett volna, nem idegeskedtem! Egyszer sem sírtam! Mosolyogtam! Igen, kényszerítettem magam, hogy mosolyogjak.

Nem vagyok olyan ostoba, hogy azt higgyem, a mosolygás meggyógyítja a rákot. De abban hiszek, hogy a vidám lélek segít a testnek legyőzni a betegséget. Mindenesetre én a csodával határos módon meggyógyultam. Soha nem voltam olyan egészséges, mint az elmúlt években, amit azoknak a kihívó, harcra buzdító szavaknak köszönhetek: »Nézz szembe a tényekkel; hagyd abba az idegeskedést; aztán csinálj valamit!«"

Ezt a fejezetet azzal fejezem be, hogy megismétlem a mottóját, Dr. Alexis Carrel szavait: „Akik nem tudják, hogyan győzzék le az idegeskedést, fiatalon halnak meg."

Mohamed próféta követői gyakran a Koránból tetováltattak verseket a mellkasukra. Én azt szeretném, ha ennek a fejezetnek a mottója lenne minden olvasó mellkasára tetoválva: „Akik nem tudják, hogyan győzzék le az idegeskedést, fiatalon halnak meg."

Rólad beszélt talán Dr. Alexis Carrel?

Lehet.

AZ ELSŐ RÉSZ DIÓHÉJBAN

ALAPVETŐ TÉNYEK, AMELYEKET TUDNOD KELL AZ IDEGESKEDÉSRŐL

Első szabály: Ha el akarod kerülni az idegeskedést, tégy úgy, mint Sir William Osler: élj „napról napra". Ne     izgulj a jövő miatt. Csak élj mindennap estig.

Második szabály: Mikor a Gond - így nagybetűvel - sarokba szorít, próbáld ki Willis H. Carrier csodareceptjét:

a)  Kérdezd meg: „Mi a legrosszabb, ami történhet, ha nem tudom a gondom megoldani?"

b)   Készülj fel lélekben arra, hogy elfogadod a legrosszabbat - ha muszáj.

c) Aztán próbálj meg higgadtan javítani a helyzeten, a legrosszabbon, amit lélekben már elfogadtál.

Harmadik szabály: Emlékeztesd magadat, milyen csillagászati árat fizetsz az egészségeddel az idegeskedésért. „Akik nem tudják, hogyan győzzék le az idegeskedést, fiatalon halnak meg."

MÁSODIK RÉSZ

Alapvető módszerek az idegeskedés elemzésére

4.

HOGYAN ELEMEZZÜNK ÉS

OLDJUNK MEG IDEGESÍTŐ

HELYZETEKET?

Szolgát tartok, hat jó legényt.

(Nekem mely iskola!)

A nevük: Mit, Mikor, Miért,

Hogyan, Hol, Kicsoda.

(Rudyard Kipling. Kiss Zsuzsa ford.)

Megold-e Willis H. Carrier csodareceptje az első részből minden idegesítő helyzetet? Természetesen nem.

Akkor mi a megoldás? A különböző nehézségek megoldására az elemzés három alapvető lépcsőfokának elsajátításával kell felkészülnünk. A három lépcső a következő:

1.  Ismerd meg a tényeket.

2.  Elemezd a tényeket.

3.  Hozz döntést - és aztán járj el ennek alapján.

Kézenfekvő? Hát persze - Arisztotelész is tanította és alkalmazta. És nekünk is alkalmaznunk

kell, ha meg akarjuk oldani a minket gyötrő, éjünket-napunkat pokollá változtató gondokat.

Lássuk az első szabályt. Ismerd meg a tényeket. Miért olyan fontos ismerni őket? Mert nélkülük remény sincs rá, hogy intelligensen kísérletezhetünk a megoldással. A tények nélkül csak zavartan kapkodunk. Az én ötletem? Dehogyis, a néhai Herbert E. Hawkes ötlete, aki huszonkét évig volt a Columbia Egyetem dékánja. Kétszázezer diáknak segített idegesítő helyzetek megoldásában, és azt mondta nekem, hogy „az idegeskedés legfőbb oka a zűrzavar". Így fogalmazta meg: „A világ összes idegeskedésének a felét az okozza, hogy az emberek úgy akarnak döntéseket hozni, hogy nem rendelkeznek megfelelő ismeretekkel, amelyekre a döntést alapozhatnák. Például, ha nekem jövő kedden háromkor kell majd megoldanom valamit, akkor jövő keddig nem vagyok hajlandó döntést hozni róla. Közben igyekszem minden tényt megismerni, aminek köze van a problémához. Nem idegeskedem, nem aggódom. Nem töltöm miatta álmatlanul az éjszakám. Csak a tényekre koncentrálok. És mire elérkezik a jövő kedd, ha megvan minden tény, a probléma is megoldja magát!"

Megkérdeztem Hawkes dékánt, azt jelenti-e mindez, hogy sikerült tökéletesen legyőznie az idegeskedést. „Igen, azt hiszem, joggal mondhatom, hogy az életem immár tökéletesen mentes az idegeskedéstől. Az a tapasztalatom, hogyha az ember hajlandó elfogulatlanul, objektíven összegyűjteni a tényeket, akkor a tudás fényében gondjai eltűnnek."

Hadd ismételjem meg: „Ha az ember hajlandó elfogulatlanul, objektíven összegyűjteni a tényeket, akkor a tudás fényében gondjai eltűnnek."

Ezzel szemben mit szoktunk mi csinálni? Ha egyáltalán hajlandóak vagyunk a tényekkel vacakolni - és Thomas Edison komolyan gondolta, hogy „nincs olyan fortély, amire az ember hajlandó ne lenne, csakhogy elkerülje a gondolkodás munkáját" -, ha hajlandóak vagyunk a tényekkel vacakolni, akkor vizslaként hajszoljuk azokat a tényeket, amelyek alátámasztják azt, amit hiszünk - és oda se figyelünk a többire! Csak azok a tények kellenek nekünk, amelyek igazolják cselekedeteinket - azok, amelyek kényelmesen beleilleszthetőek vágyainkba, igazolják előre meghozott ítéleteinket!

André Maurois szerint „Minden, ami egyezik személyes vágyainkkal, igaznak tűnik. Ami nem, attól dührohamot kapunk."

Lehet-e akkor csodálkozni rajta, hogy olyan nehezen találjuk meg gondjainkra a megoldást? Nem lenne-e ugyanilyen nehéz a dolgunk, ha úgy akarnánk megoldani egy másodikos számtanpéldát, hogy meg vagyunk győződve arról, hogy kettő meg kettő az öt? Sok ember teszi pedig pokollá a saját életét meg másokét, mert ragaszkodik hozzá, hogy kettő meg kettő az öt - vagy ötszáz!

Hogyan változtathatunk ezen? Az érzelmeinket el kell választanunk  a  gondolkodásunktól;  és Hawkes dékán szavaival „elfogulatlanul, objektíven" kell összegyűjtenünk a tényeket.

Ez nem egyszerű feladat, ha idegesek vagyunk.

Ha idegesek vagyunk, az érzelmeink uralkodnak rajtunk. De íme két gondolat, melyeket hasznosnak találtam, ha egy kis távolságra akartam kerülni a gondjaimtól, hogy tisztán és pártatlanul nézhessem őket.

1. Mikor a tényeket összegzem, úgy teszek, mintha nem magamnak, hanem valaki másnak kellenének. Ez segít világosan és elfogulatlanul vizsgálódni. Segít kikapcsolni az érzelmeimet.

2. Míg tényeket gyűjtök az engem idegesítő problémáról, azt képzelem, hogy én vagyok az ellenfél ügyvédje. Más szóval, igyekszem minden ellenem szóló tényt összegyűjteni - mindet, ami vágyaim ellen szól, amikkel nem szívesen nézek szembe.

Aztán leírom az ügyet a saját szemszögemből, meg az ellenféléből - és rendszerint rájövök, hogy az igazság valahol középen van.

A következőt akarom mindenki fejébe verni. Sem te, sem én, sem Einstein, sem az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága nem elég okos ahhoz, hogy bármiben értelmesen döntsön, ha nem ismeri a tényeket. Thomas Edison tisztában volt ezzel. Mikor meghalt, kétezerötszáz jegyzetfüzetet hagyott hátra, tele az őt foglalkoztató problémákkal kapcsolatos tényekkel.

Tehát gondjaink megoldásának első szabálya: Ismerd meg a tényeket. Cselekedjünk Hawkes dékánhoz hasonlóan: ne is próbáljuk megoldani a problémát, míg össze nem gyűjtöttük elfogulatlanul a tényeket.

De a világ összes tényének begyűjtése sem segít rajtunk, ha nem elemezzük és értelmezzük őket.

Drágán tanultam meg, hogy könnyebb a tényeket elemezni, ha leírjuk őket. Önmagában az, ha leírjuk a tényeket, és világosan megfogalmazzuk, mi is a gondunk, már sokat segít a bölcs döntés meghozatalában. Charles Kettering szavaival: „A jól megfogalmazott kérdés félig már megoldódott."

Megmutatom, hogy működik ez a gyakorlatban. Mivel a kínaiak szerint egy kép többet ér, mint tízezer szó, bemutatom annak az embernek a képét, aki tettekre váltotta azt, amiről én beszéltem.

Galen Litchfielddel történt meg - évek óta ismerem; az egyik legsikeresebb amerikai üzletember a Távol-Keleten. Litchfield úr Kínában volt 1942-ben, mikor a japánok megszállták Sanghajt.

„Nem sokkal Pearl Harbor megtámadása után -mesélte nekem Litchfield úr, mikor egyszer a vendégem volt -, a japánok megszállták Sanghajt. Én az Ázsiai Életbiztosító Társaság igazgatója voltam. A nyakunkra küldtek egy »katonai felszámolót« -valójában egy magas rangú tengerésztisztet -, és megparancsolták, hogy segítsek neki felszámolni kintlévőségeinket. Nem volt választásom. Vagy együttműködöm - vagy jaj nekem. És a »jaj nekem« a biztos halált jelentette.

Kényszerűen végigcsináltam azt, amit parancsoltak, hiszen nem volt más választásom. De volt egy csomag részvényünk, 750 000 dollár értékű, melyet lehagytam az admirális listájáról. Azért hagytam le a listáról, mert a hongkongi szervezetünk tulajdona

volt, semmi köze sem volt a sanghaji tőkéhez. Ennek ellenére féltem, hogy bajba kerülök, ha a japánok rájönnek erre. Gyorsan rájöttek.

Nem voltam benn a hivatalban, mikor felfedezték, de a főkönyvelőm igen. Elmesélte, hogy a japán admirális dührohamot kapott, toporzékolt, káromkodott, és tolvaj árulónak nevezett. Szembe mertem szállni a japán hadsereggel! Tudtam, mit jelent ez. A Bridgehouse-ba kerülök!

A Bridgehouse! A japán Gestapo kínzókamrája! Voltak barátaim, akik inkább öngyilkosok lettek, semhogy odakerüljenek. Voltak, akik tíz napi vallatásba és kínzásba belehaltak. És most én kerülök oda! Mit csináljak? Vasárnap délután tudtam meg. Pánikba kellett volna esnem. És pánikba is estem volna, ha nincs határozott módszerem problémáim megoldására. Ha ideges voltam, már évek óta az írógépemhez ültem és lekopogtam két kérdést - és a válaszokat:

1.  Min idegeskedem?

2.  Mit tehetek?

Eleinte megpróbáltam úgy válaszolni ezekre a kérdésekre, hogy nem írtam le őket. De már évekkel azelőtt felhagytam vele. Rájöttem, hogy tisztábban látok, ha leírok mindent. Ezért e vasárnap délután is azonnal a szobámba mentem a sanghaji Keresztyén Ifjak Egyesületében, és elővettem az írógépem. Gépelni kezdtem:

1. Min idegeskedem?

Azon, hogy talán a Bridgehouse-ba hurcolnak holnap reggel.

Aztán leírtam a második kérdést is:

2. Mit tehetek?

Órákat töltöttem azzal, hogy végiggondoltam és leírtam a négy cselekvési lehetőséget, amelyek előttem álltak - és hogy mire vezetnek.

1.  Megpróbálhatok magyarázkodni a japán admirálisnak. De nem tud angolul. Ha tolmácson keresztül magyarázkodom, esetleg megint felingerelem. Ez a halált jelentheti, mert kegyetlen, és inkább elvitet a Bridgehouse-ba, mint hogy vitatkozzék.

2.  Megpróbálhatok elmenekülni. Lehetetlen. Állandóan figyelnek. Állandóan jelentkeznem kell, ha a szobámba megyek, vagy ha elhagyom. Ha megpróbálok megszökni, biztosan elfognak és agyonlőnek.

3.  Itt maradhatok a szobámban, és messziről elkerülhetem az iroda környékét is. Ha ezt teszem, a japán gyanakodni fog, nyilván katonákat küld értem, hogy a Bridgehouse-ba vitessen, és nem ad lehetőséget a magyarázkodásra.

4.  Szokásom szerint bemehetek hétfő reggel az irodába. Ha bemegyek, megeshet, hogy az admirális olyan elfoglalt lesz, hogy eszébe sem fog jutni, mit tettem. És ha eszébe jut is, talán már lehiggadt, és nem fog zaklatni. Ha ez történik, minden rendben. És ha kérdőre von is, még mindig van esélyem elmagyarázni neki a dolgokat. Tehát, ha szokásom szerint bemegyek hétfőn az irodába, és úgy teszek, mintha minden rendben lenne, akkor kétszeres esélyem van rá, hogy megmeneküljek a Bridgehouse-tól.

Ahogy mindezt végiggondoltam, és a negyedik lehetőség mellett döntöttem, nagyon megkönnyebbültem.

Mikor másnap reggel beléptem az irodába, ott ült a japán, és egy cigaretta fityegett a szája sarkában. Dühösen nézett rám, mint mindig; egy szót sem szólt. Hat héttel később - hála Istennek -visszament Tokióba, és az idegfeszültségnek vége szakadt.

Mint már mondtam, valószínűleg az életemet mentette meg, hogy azon a vasárnap délutánon leültem, és leírtam az előttem álló lehetőségeket, következményeiket, és higgadtan döntöttem. Ha nem így cselekszem, esetleg bizonytalankodom, és a pillanat hatására a rossz megoldást választom. Ha nem gondolom végig a problémámat, és nem döntök, egész vasárnap délután őrülten ideges lettem volna. Nyilván aludni sem tudtam volna. Hétfőn nyúzottan és idegesen mentem volna be; ez egymagában felkeltette volna a japán gyanakvását, és cselekvésre késztette volna.

A gyakorlat ismételten bebizonyította nekem, milyen fontos döntésre jutni. A határozottság hiánya, az őrjítő egy helyben topogás kerget embereket az idegösszeomlásba, a földi pokolba. Az a tapasztalatom, hogy gondjaim fele eltűnik, mihelyt tiszta, világos döntésre jutok; további negyven százalékuk meg akkor, amikor a döntésemnek megfelelően cselekedni kezdek.

Gondjaim kilencven százalékát el tudom hát űzni e négy lépcső segítségével:

1. Pontosan leírom, hogy mi aggaszt.

2.  Leírom, mit tehetek.

3.  Eldöntöm, mit teszek.

4. Azonnal elkezdem megvalósítani a döntésemet."

Galen Litchfield a Starr, Park and Freeman, Inc. távol-keleti igazgatója lett, a cégnek nagy biztosítási és tőkeérdekeltségei vannak. Ennek köszönhetően ő az egyik legfontosabb amerikai üzletember Ázsiában; nekem bevallotta, hogy sikerét nagyrészt annak köszönheti, hogy gondjait ilyen módon elemzi, majd szembeszáll velük.

Miért olyan csodálatos a módszere? Mert hatékony, konkrét és a probléma velejére tapint. Ráadásul megvalósítja a harmadik, nélkülözhetetlen szabályt: Csinálj valamit! Ha nem cselekszünk, minden tényünk és elemzésünk hiábavaló - merő energiapocsékolás.

William James mondta: „Ha egyszer döntésre jutottál, és már csak meg kell valósítani, akkor feledkezz meg az eredménnyel kapcsolatban minden felelősségről és szorongásról." Tehát, ha egyszer a tények alapján megfontolt döntést hoztál -cselekedj! Ne állj meg és gondold végig még egyszer. Ne kezdj el habozni, idegeskedni, hátrálni. Ne ess áldozatul az önbizalomhiánynak, mely kételyeket szül. Ne pislogj folyton a hátad mögé.

Egyszer megkérdeztem Waite Phillipstől, az egyik leghíresebb oklahomai olajkutatótól, hogyan valósítja meg döntéseit. Ezt válaszolta: „Az a tapasztalatom, hogyha egy bizonyos ponton túl is töprengünk a problémánkon, zavar és feszültség támad bennünk. Elérkezik az idő, amikor minden további gondolkodás és ténykeresés káros. Elérkezik az idő, amikor döntenünk kell, cselekednünk, és nem szabad visszanéznünk."

Miért nem használod fel Galen Litchfield módszerét az egyik problémádhoz most azonnal?

Íme, az első kérdés - Min idegeskedem? (Kérlek, írd be az üres helyre ceruzával a válaszod.)

2. kérdés - Mit tehetek? (Írd a válaszod az üres helyre.)

3. kérdés - Ezt fogom csinálni.

4. kérdés - Mikor fogok hozzá?

5.

HOGYAN TÜNTESSÜK EL ÜZLETI GONDJAINK FELÉT?

Ha üzletember vagy, most biztosan azt mondod magadban: „Ennek a fejezetnek a címe nevetséges. Tizenkilenc éve vezetem a vállalatomat; ha valaki tudja, amit tudni kell, az én vagyok. Maga az ötlet, hogy valaki arra próbál tanítani, hogyan tüntessem el üzleti gondjaim felét - egyszerűen abszurd!"

Igaz - ha néhány évvel ezelőtt meglátom e fejezet címét, én sem mondtam volna mást. Sokat ígér -de az ígéret nem kerül pénzbe.

Őszinte leszek: lehet, hogy nem tudok segíteni, hogy eltüntesd üzleti gondjaid felét. Végső soron ezt csak egy ember tudja megtenni: te magad. De megmutathatom, mások hogyan csinálták - és rád bízom a többit!

Emlékszel, hogy a Harmadik fejezet mottójaként idéztem Dr. Alexis Carrelt: „Akik nem tudják, hogyan győzzék le az idegeskedést, fiatalon halnak meg."

Mivel az idegeskedésnek ilyen komoly következménye lehet, nem lennél-e elégedett, ha csak tíz százalékát segítenék eltüntetni az üzleti gondjaidnak?... De igen?... Rendben van! Akkor megmutatom, hogyan takarította meg egy menedzser gondjainak nem a felét, hanem az addig értekezleteken töltött ideje hetvenöt százalékát.

Ráadásul nem „Jones úrról", „X úrról" vagy „egy fickóról, akivel Ohióban találkoztam" mesélek neked - ezek ellenőrizhetetlen mesék. Egy nagyon is élő emberről szól a történet - Leon Shimkinről a Simon and Schuster Kiadó egyik hajdani tulajdonosáról és vezérigazgatójáról.

Íme, Leon Shimkin története a saját elbeszélésé-ben:

„Tizenöt éven át szinte minden munkanap felét értekezéssel töltöttem, itt a problémákat vitattuk meg. Ezt tegyük, vagy azt - vagy semmit? Mindannyian feszültek voltunk, izegtünk-mozogtunk a székünkön, fel-alá sétáltunk, vitatkoztunk, és nem jutottunk dűlőre. Estére teljesen kimerültem. Biztos voltam benne, hogy amíg dolgozom, ezt fogom csinálni minden áldott nap. Már tizenöt éve így ment, és eszembe sem jutott, hogy van jobb megoldás is. Ha valaki azt mondja, hogy az ezeken a zűrös értekezleteken töltött idő és az idegfeszültség háromnegyedét meg tudja nekem takarítani - azt hittem volna, hogy eszelős, hibbant, karosszékben ülő optimista. De aztán kidolgoztam egy tervet, ami éppen ezt érte el. Már nyolc éve bevezettem. Csodát tett a hatékonyságommal, az egészségemmel és a boldogságommal.

Bűvésztrükknek hat - de, mint minden trükk, ez is nagyon egyszerű, ha egyszer megmutatják.

A titka ennyi: megszüntettem azt az eljárást, ami tizenöt éve uralkodott az értekezleteken - amikor is gondterhelt beosztottaim elmondták az összes részletkérdést, ami rosszul sikerült, és végül megkérdezték: »Mit tegyünk?« Másodszor, bevezettem egy új szabályt - aki valamilyen problémával akar fordulni hozzám, annak feljegyzést kell írnia, amelyben a következő négy kérdésre válaszol:

1.  kérdés: Mi a probléma?

(Régen egy-két órát is eltékozoltunk zűrös értekezleteinken úgy, hogy azt sem tudtuk pontosan, mi a gond. Teljesen felhúztuk magunkat, mert annyi fáradságot sem vettünk, hogy pontosan leírjuk, mi a gond.)

2.  kérdés: Mi okozza a problémát?

(Ahogy végigtekintek a karrieremen, elborzadok, hány órát vesztegettem el feszült légkörű értekezleteken, mert nem próbáltam meg tisztázni, mi a baj gyökere.)

3.  kérdés: Mik a lehetséges megoldások? (Régen valaki javasolt az értekezleten egy bizonyos megoldást. Más ellentmondott. A hangulat paprikás lett. Gyakran meg is feledkeztünk arról, min vitatkozunk, és az értekezlet végén kiderült, senki sem jegyezte le, mit tehetnénk a probléma megoldására.)

4.  kérdés: Melyik megoldást javasolja? (Gyakran értekeztem olyan emberekkel, akik

órák óta idegeskedtek valamin, többször körbejárták, de nem gondolták végig a lehetséges megoldásokat, és nem írták le: »Ezt a megoldást javaslom.«)

A beosztottaim ma már ritkán fordulnak hozzám a gondjaikkal. Miért? Mert rájöttek, ahhoz, hogy megválaszolják ezt a négy kérdést, össze kell gyűjteniük a tényeket, és végig kell gondolniuk a problémát. És ha ezt megteszik, az esetek háromnegyed részében már nem is kell hozzám jönniük, mert a megoldás úgy ugrik eléjük, mint a kenyérpirító gépből a pirítós. És ha mégis szükség van a megbeszélésre, a vita csak negyedannyi ideig tart, mint régen, mert rendben, logikusan folyik, és átgondolt eredményre vezet.

A Simon and Schusternél most sokkal kevesebb időt fecsérlünk az idegeskedésre és az üres fecsegésre; és többet teszünk azért, hogy minden rendben menjen."

Frank Bettger barátom, az egyik leghíresebb biztosítási ügynök hasonló módszerrel nemcsak üzleti gondjait csökkentette, hanem jövedelmét is megduplázta.

„Évekkel ezelőtt, mikor elkezdtem kötvényeket árulni, hihetetlen lelkesedéssel és szívesen végeztem a munkámat. Aztán történt valami. Annyira elcsüggedtem, hogy megutáltam, és abba akartam hagyni. Ott is hagytam volna - ha egy szombat reggel nem jut eszembe, hogy leüljek, és megpróbáljak a baj gyökeréig ásni.

Először is megkérdeztem magamtól: Mi is a problémám? Az a bajom, hogy nagyon sok embert keresek föl, de nem elég magas a bevételem. A dolog jól ment, amíg rábeszéltem a leendő klienset a biztosításra, egészen addig, amíg meg nem kellett kötni az üzletet. Akkor az ügyfél rendszerint azt mondta: »Még gondolkozom rajta, Bettger úr. Jöjjön el néhány nap múlva.« A második és sokadik látogatásokra pazarolt idő okozta a depressziómat.

Másodszor azt kérdeztem: Mi a megoldás? De a válaszhoz tisztáznom kellett a tényeket. Elővettem a tavalyi nyilvántartásomat, és áttanulmányoztam az adatokat.

Megdöbbentő következtetésre jutottam! Ott állt fehéren-feketén, hogy üzleteim hetven százalékát az első személyes megbeszélés alatt megkötöttük! További huszonhárom százalékot a másodiknál! És csupán hét százalék maradt a harmadik, negyedik stb. látogatásra, pedig ezek nyomasztottak, és rabolták el az időmet. Más szóval, minden munkanapom felét olyan üzletekre fecséreltem, amelyek kötéseim hét százalékát jelentették!

Harmadszor arra voltam kíváncsi: Mit tegyek? A válasz nyilvánvaló volt. Azonnal felhagytam a második látogatást követő vizitekkel, és a felszabaduló időt új ügyfelek szerzésére fordítottam. Az eredmény minden képzeletet felülmúlt. Rövid időn belül megdupláztam az egy találkozóra jutó kész-pénzbevételt."

Mint mondtam, Frank Bettger az ország egyik legismertebb biztosítási ügynöke. De majdnem feladta. Már ott tartott, hogy beismeri a vereségét -de a probléma elemzése rávezette a siker útjára.

Hasznát tudod-e venni ezeknek a kérdéseknek a saját üzleti gondjaid esetében? Megismétlem az első

állításomat: megszabadíthatnak gondjaid felétől. Íme, megismétlem őket:

1.  Mi a probléma?

2.  Mi okozza a problémát?

3.  Mik a lehetséges megoldások?

4.  Melyik megoldást javasolod?

A MÁSODIK RÉSZ DIÓHÉJBAN

ALAPVETŐ MÓDSZEREK A GONDOK ELEMZÉSÉRE

1. szabály: Ismerd meg a tényeket. Ne feledd, hogy Hawkes, a Columbia Egyetem dékánja azt mondta: „A világ összes idegeskedésének a felét az okozza, hogy az emberek úgy akarnak döntéseket hozni, hogy nem rendelkeznek megfelelő ismeretekkel, amelyekre a döntést alapozhatnák."

2.  szabály: Miután minden tényt számba vettél, hozz döntést.

3. szabály: Ha megfontolt döntést hoztál, cselekedj! Fogj hozzá a megvalósításához -és ne szorongj az eredmény miatt.

4.  szabály: Ha te vagy valamelyik beosztottad idegeskedni kezdenétek egy problémán, írd le és válaszold meg a következő kérdéseket:

a) Mi a probléma?

b) Mi okozza a problémát?

b) Mik a lehetséges megoldások?

c) Melyik a legjobb megoldás?

HARMADIK RÉSZ

Hagyjuk abba az idegeskedést, mielőtt tönkremegyünk bele

6.

HOGYAN FELEDKEZZÜNK MEG AZ IDEGESKEDÉSRŐL?

Soha nem fogom elfelejteni egyik hallgatómat, Marion J. Douglast. (Nem ez az igazi neve. Személyes okból megkért, ne használjam.) De a története igaz, elmesélte nekünk, hogy milyen tragédia történt a családjában, nem is egyszer, hanem kétszer. Először elvesztette ötéves kislányát, akit imádott. Ő és a felesége azt hitték, nem tudják elviselni ezt a csapást; de: „Tíz hónappal később a Jóisten egy másik kislányt adott nekünk - és öt nap múlva meghalt."

Ez a kettős gyász szinte elviselhetetlen volt. „Nem tudtam elfogadni - mondta az édesapa. -Nem tudtam aludni, nem tudtam enni, nem tudtam pihenni. Az idegeim tönkrementek, önbizalmam eltűnt." Végül orvosokhoz fordult; az egyik altatót ajánlott, a másik utazást. Mindkettőt megpróbálta, de egyik sem segített. „Mintha harapófogóba fogták volna a testemet, és a harapófogó két szára egyre szorosabban zárt." A gyász feszültsége - ha valaha is bénított a bánat, tudjuk, miről beszélt.

„De Istennek hála, volt még egy gyermekem -

négyéves kisfiam. Ő segített rajtam. Egy délután csak üldögéltem, és nagyon sajnáltam magam, amikor megkért: »Apu, építs nekem egy hajót.« Nem? volt kedvem hajót építeni, ami azt illeti, semmihez sem volt kedvem. De a fiam makacs kiskölyök. Be kellett adnom a derekamat.

A hajó építése három óráig tartott. Mire elkészült, rájöttem, hogy ez a három óra volt hónapok óta az első időszak, melyben lelkem megnyugodott és békét talált!

Ez a felismerés kimozdított letargiámból, és gondolkodásra késztetett. Hónapok óta először gondolkoztam. Rájöttem, hogy nehéz aggódni, ha közben valami olyasmivel vagy elfoglalva, ami tervezést és gondolkozást igényel. Az én esetemben a hajó építése feledtette az elkeseredést. Elhatároztam, hogy elfoglalom magam.

Másnap este szobáról szobára végigjártam a házat, és listát írtam mindarról, amit meg kell csinálni. Több tucat dolgot kellett megjavítani: könyvespolcokat, lépcsőket, zsalukat, redőnyöket, kilincseket, zárakat, csöpögő csapokat. Hihetetlennek hangzik, de két hét alatt 242 tételből álló listát írtam a javítandó dolgokról.

Az elmúlt két évben a legtöbbet megcsináltam. Az életem megtöltöttem érdekfeszítő tennivalókkal. Heti két este New Yorkba járok esti iskolába. Bekapcsolódtam szülővárosomban a városi ügyekbe, és most az iskolaszék elnöke vagyok. Segítek pénzt gyűjteni a Vöröskeresztnek és másoknak. Olyan elfoglalt vagyok, hogy nincs időm idegeskedni."

Nincs időm idegeskedni! Ugyanezt mondta Winston Churchill is, amikor a háború legválságosabb napjaiban napi tizennyolc órát dolgozott. Mikor megkérdezték, nem aggasztja-e a rettenetes felelősség, azt válaszolta: „Túl sok a dolgom. Nincs időm idegeskedni."

Charles Kettering is hasonló cipőben járt, mikor az autók önindítóját próbálta feltalálni. Nyugdíjba vonulásáig a General Motors alelnöke volt, a világhírű General Motors Kutatóintézet feje. De akkoriban olyan szegény volt, hogy a pajta szénapadlását kellett laboratóriumnak használnia. Ennivalót abból az ezerötszáz dollárból vettek, amit a felesége zongoraórákkal keresett; később az életbiztosítása terhére kölcsönzött ötszáz dollárt. Megkérdeztem a feleségét, nem idegeskedett-e akkoriban. „Dehogynem - felelte -, olyan ideges voltam, hogy aludni sem tudtam, a férjem bezzeg nyugodt volt. Túlságosan belemerült a munkájába."

A nagy tudós, Pasteur beszélt a „békéről, melyet könyvtárban és laboratóriumban találni". Miért találni ott békességet? Mert az emberek annyira belemerülnek feladataikba, hogy nincs módjuk maguk miatt idegeskedni. A kutatók ritkán kapnak idegösszeomlást. Nincs ilyen luxusra idejük.

Miért segít egy olyan egyszerű dolog, mint az elfoglaltság, az aggodalom távoltartásában? Egy törvény miatt - a pszichológusok felfedezte alap-törvény miatt. Nincs az a zseniális elme, amely egy adott időpontban egynél több dologra tudna koncentrálni. Nem hiszik? Akkor tegyünk próbát.

Dőljenek hátra, hunyják le a szemüket, és próbáljanak egyszerre gondolni a New York-i Szabadságszoborra és arra, amit holnap reggel tenniük kell. (Próbálják csak meg!)

Rájöttek, ugye, hogy képesek mindkét dologra gondolni egymás után, de egyszerre nem? Nos, ugyanez igaz az érzelmek terén is. Nem lehetünk izgatottak és lelkesek, mert valami érdekeset kell csinálnunk, és ugyanakkor szomorúak és idegesek valami más miatt. Az egyik érzelem kiveti a másikat. Ez az egyszerű felfedezés segített a katonapszichológusoknak annyiszor csodát tenni a világháború alatt.

Mikor a csatából „pszichoneurotikus" állapotban kerültek ki a katonák, a katonaorvosok ennyit írtak fel: „Foglalják el őket."

Ezeknek a nagy idegi megrázkódtatáson átesett embereknek minden percét kitöltötték - rendszerint szabadban végzett tevékenységgel, horgászattal, vadászattal, röplabdával, golffal, fényképezéssel, kertészkedéssel, tánccal. Nem hagytak időt nekik, hogy szörnyű tapasztalataikon rágódjanak.

A pszichológusok ma „munkaterápiáról" beszélnek, ha ezt a gyógymódot alkalmazzák. Nem új módszer. A görög orvosok Krisztus születése előtt ötszáz évvel már javasolták!

Benjamin Franklin idejében ezt csinálták a kvékerek is Philadelphiában. 1774-ben egy kvéker

szanatórium látogatója felháborodva látta, hogy az elmebeteg páciensek lenszálat fonnak. Azt hitte, a szerencsétleneket kizsákmányolják - míg a kvékerek fel nem világosították, hogy a betegek állapota javul, ha dolgoznak. Megnyugtatja az idegeiket.

Minden pszichiáter megmondhatja, hogy a munka - az elfoglaltság - a beteg idegek legjobb gyógyszere. Henry W. Longfellow is rájött erre, mikor elvesztette fiatal feleségét. Az asszony pecsétviaszt olvasztott egy nap gyertyalángnál, és meggyulladt a ruhája. Longfellow meghallotta segélykiáltásait, és megpróbálta megmenteni, de felesége belehalt égési sérüléseibe. Longfellow-t egy ideig annyira gyötörte a szörnyű élmény, hogy majdnem beleőrült ; de szerencséjére három kisgyermekének szüksége volt az édesapjára. Gyásza dacára megpróbált anyjuk és apjuk lenni. Sétálni vitte őket, mesélt nekik, játszott velük, és halhatatlanná tette kapcsolatukat A gyermekek órája című költeményében. Közben Dantét is fordított; mindeme kötelességek annyira elfoglalták, hogy megfeledkezett magáról, és visszanyerte lelki nyugalmát. Mint Tennyson mondta, amikor elvesztette legjobb barátját, Arthur Hallamet: „Bele kell vetnem magam a tevékenységbe, nehogy elsorvadjak kétségbeesésemben."

Legtöbbünknek nem nehéz „belevetni magunkat a tevékenységbe", amíg a napi munkánkat végezzük. De a munka utáni órák - ezek a veszélyesek. Mikor szabadok vagyunk, hogy megérdemelt pihenésünket élvezzük, mikor a legboldogabbnak kellene lennünk - akkor támadnak az idegesség ördögei. Akkor kezdünk töprengeni, hogy jutunk-e valamire az életben; hogy nem tudunk kitörni a megszokott kerékvágásból; hogy „mit akart mondani" a főnökünk mai megjegyzésével; vagy hogy elvesztettük-e a nemi vonzerőnket.

Ha nem foglaljuk el magunkat, agyunkban szinte légüres tér keletkezik. Aki fizikát tanult, tudja, hogy a természet „irtózik a légüres tértől". A valóban légüres tér, amit mindennap láthatunk, az égő villanykörte belseje. Ha eltörjük a körtét - a természet azonnal levegővel tölti meg az elméletileg üres teret.

A természet az üres agyat is azonnal megtölti. Mivel? Rendszerint érzelmekkel. Miért? Mert az idegesség, félelem, gyűlölet, féltékenység és irigység érzését a dzsungel ősi ereje és energiája hajtja. Ezek az érzelmek olyan erősek, hogy azonnal kiűznek elménkből minden békés, boldog érzést és gondolatot.

James L. Mursell pedagógiaprofesszor a Columbia Egyetem Tanárképző Karáról remekül fogalmazta meg: „Az idegesség nem akkor tesz tönkre, amikor dolgozol, hanem amikor munkádnak vége. Ilyenkor elszabadul a képzeleted, felidéz mindenféle nevetséges lehetőséget, felnagyít minden apró hibát. Ilyenkor olyan az agyunk, mint a teher nélkül járó motor. Felpörög, a csapágyak kiégésével fenyeget, akár széteséssel is. Az idegesség orvossága, ha teljesen elfoglaljuk magunkat valami hasznos tevékenységgel."

Nem kell főiskolai tanárnak lennünk, hogy felismerjük ezt, és meg is valósítsuk. A második világháború alatt találkoztam egy chicagói háziasszonnyal, aki elmesélte, ő hogy fedezte föl ezt az igazságot. Egy vonat étkezőkocsijában találkoztam vele és férjével, mikor New Yorkból missouri-i farmomra utaztam.

A házaspár elmesélte nekem, hogy fiuk Pearl Harbor másnapján lépett be a hadseregbe. Az asszony majdnem tönkretette az egészségét, míg egyetlen fiáért aggódott. Hol van? Biztonságban van? Vagy harcol? Megsebesül-e? Meghal-e?

Mikor megkérdeztem, hogyan győzte le aggodalmát, ezt válaszolta: „Elfoglaltam magam." Először elbocsátotta a szobalányát, és megpróbálta a ház-tartással elfoglalni magát. Ez nem sokat segített. „Az volt a baj, hogy szinte automatikusan tudtam a háztartási munkákat végezni, nem kellett az agyamat használnom. Így hát tovább aggódtam, míg mosogattam és ágyaztam. Rájöttem, hogy valami újfajta munkára van szükségem, ami a nap minden órájában elfoglal testileg és szellemileg. Elárusítónő lettem hát egy nagy áruházban.

Ez volt a megoldás. Lázas tevékenység közepén találtam magam azonnal: rengeteg vevő, mindegyik kérdezősködik, mi mennyi, mekkora, milyen színben van még. Nem volt egy másodpercem, hogy másra gondoljak, mint a munkámra, és mire beesteledett, már csak azt kívántam, hogy leülhessek. Amint megvacsoráztam, azonnal belezuhantam az

ágyamba és elaludtam. Nem volt sem időm, sem energiám aggódni."

Ez az asszony felfedezte saját maga azt, amit John Cowper Powys A kellemetlenség elfelejtésének művészete című könyvében így fogalmazott meg: „Bizonyos kényelmes biztonság, mély belső béke, boldog bénultság csillapítja az emberi állat idegeit, mikor megszabott feladatát látja el."

És micsoda áldás, hogy így van! Osa Johnson, a világ egyik leghíresebb felfedezőnője elmondta nekem, hogyan szabadult meg a bánattól és idegességtől. Talán olvasták az életrajzát. A címe: A kalandhoz mentem feleségül. Tizenhat éves volt, mikor Martin Johnson elvette, és a kansasi Chanute járdájáról Borneo vad dzsungelösvényeire vitte. Negyedszázadon át járta a világot ez a kansasi házaspár, és filmre vette Ázsia és Afrika eltűnőben levő vadjait. Néhány évvel később előadókörúton jártak, és híres filmjeiket vetítették. Repülővel indultak Denverből a nyugati partra. A gép hegynek ütközött. Martin Johnson azonnal meghalt. Az orvosok azt mondták, Osa nem kel fel soha többé. De nem ismerték Osa Johnsont. Három hónappal később már tolószékben ült, és hatalmas közönségnek adott elő. Több mint száz előadást tartott abban az évben - tolókocsiban. Mikor megkérdeztem tőle, miért, azt válaszolta: „Hogy ne legyen időm bánkódni és idegeskedni."

Osa Johnson felismerte azt az igazságot, melyet Tennyson vagy száz évvel előtte vallott: „Bele kell

vetnem magam a tevékenységbe, nehogy elsorvadjak kétségbeesésemben."

Byrd admirális is felismerte, mikor öt hónapig egyedül élt egy kunyhóban, amit betemetett a Déli-sark jégpáncélja - amely a természet legrégebbi titkait őrzi -, e jégpáncél ismeretlen földrészt borít, mely nagyobb, mint az Egyesült Államok és Európa együtt. Byrd admirális öt hónapot töltött ott egyedül. Százhatvan kilométeres körben nem volt egyetlen élőlény. Olyan hideg volt, hogy hallotta, amint a kifújt levegő kristályokká fagy a szélben. Egyedül című könyvében mindent elmesél az öt hónapról, melyet rettenetes, lélekölő sötétségben töltött. Nappal ugyanolyan sötét volt, mint éjszaka. El kellett foglalnia magát, hogy el ne veszítse ép eszét.

„Éjjel, mielőtt eloltottam a lámpát, megszokásból kiporcióztam a másnapi munkát. Nem volt másról szó, mint hogy egy órát engedélyezzek magamnak a vészkijáratra, félórát a hófúvás elegyengetésére, egy órát a tüzelős tartályok felállítására, egy órát, hogy könyvespolcokat vágjak az élelmiszeres folyosó falába, és kettőt, hogy megjavítsam az embervontatta szán törött deszkáját...

Csodálatos volt, hogy így beoszthatta az idejét az ember. Fokozottan éreztem, hogy ura vagyok saját magamnak... Enélkül, vagy valami hasonló nélkül a napoknak nem lett volna céljuk; cél nélkül pedig, mint az ilyen napok általában, a szétesésben értek volna véget."

Hadd ismételjem meg az utolsó gondolatot: „Cél

nélkül pedig, mint az ilyen napok általában, a szétesésben értek volna véget."

Ha idegesek vagyunk, ne feledjük, hogy a régi, jól bevált munka formájában kiváló gyógyszer áll rendelkezésünkre. Nem kisebb szaktekintély állítja ezt, mint a néhai Dr. Richard C. Cabot, a Harvard Egyetem klinikai orvostanprofesszora. Mi élteti az embert című könyvében Dr. Cabot ezt írja: „Orvosi pályámon boldogan láttam, hogy a munka sok olyan embert meggyógyított, aki a lélek reszketős hideglelésében szenvedett, melyet az elviselhetetlen kételyek, bizonytalanság, habozás és félelem okoz... A bátorság, amelyet munkánkból merítünk, olyan, mint az Emerson esszéjében halhatatlanná tett önbizalom."

Ismertem egy üzletembert New Yorkban, aki úgy harcolt a lélek reszketős hideglelése ellen, hogy elfoglalta magát, ne legyen ideje nyugtalankodni. Tremper Longmannek hívják. Egyszer hallgatóm volt, és olyan érdekes, olyan meggyőző volt előadása arról, hogyan győzte le az idegességet, hogy a foglalkozás után meghívtam vacsorázni; éjfél utánig ültünk egy étteremben, és a tapasztalatairól beszélgettünk. Íme, a története: „Tizennyolc évvel ezelőtt olyan ideges voltam, hogy álmatlanná váltam. Feszült voltam, dühös és nyugtalan. Úgy éreztem, az idegösszeomláshoz közeledem.

Volt alapom az idegeskedésre. Én voltam a Crown Gyümölcs és Gyümölcslé Társaság pénztárosa. Félmillió dollárt fektettünk ötliteres konzervekbe csomagolt eperbe. Húsz éve láttuk el a fagy—

laltgyárosokat ezekkel a konzervekkel. Hirtelen el-maradtak a vásárlóink, mert a nagy fagylaltüzemek gyorsan növelték termelésüket, és időt és pénzt takarítottak meg, ha a konzervek helyett nagy mennyiségben vették az epret.

Ráadásul nemcsak ez a félmillió dollár értékű eladhatatlan eperkészletünk volt, hanem szerződés kötelezett további egymillió dollárnyi eper megvásárlására a következő tizenkét hónapban! Már fel is vettünk a bankoktól 350 000 dollár kölcsönt. Ezeket a kölcsönöket nem tudtuk visszafizetni vagy futamidejüket meghosszabbítani. Nem csoda, ha ideges voltam!

Azonnal elutaztam Kaliforniába, Watsonvillebe, a gyárunkba, és megpróbáltam megértetni az igazgatóval, hogy megváltoztak a viszonyok, és a csőd fenyeget. Nem volt hajlandó elhinni. A New York-i fiókot hibáztatta minden bajért - rossz üzletkötők vagyunk.

Több napi könyörgés után rábeszéltem, hogy ne konzerváljunk több epret, hanem adjuk el a San Francisco-i piacon, frissen. Ez majdnem megoldotta a gondjainkat. Meg kellett volna nyugodnom; de nem tudtam. Az idegeskedés sokszor megszokás dolga; nekem pedig szokásommá vált.

Mikor visszatértem New Yorkba, elkezdtem mindenen idegeskedni; az Olaszországból vásárolt cseresznyén, a Hawaiiból vásárolt ananászon, satöbbi. Feszült voltam, nyugtalan, nem aludtam; mint már mondtam, az idegösszeomlás határán álltam.

Kétségbeesésemben olyan életformát választottam, amely meggyógyította álmatlanságomat, és véget vetett idegeskedésemnek. Elfoglaltam magam. Annyira elfoglaltam magam olyan gondokkal, melyek minden figyelmemet lekötötték, hogy nem maradt időm idegeskedni. Addig napi hét órát dolgoztam. Most tizenöt, tizenhat órát. Minden reggel nyolckor bementem az irodába, és ott maradtam majdnem éjfélig. Új feladatokat vállaltam. Mikor éjfélkor hazaértem, olyan fáradt voltam, hogy csak belezuhantam az ágyamba, és már aludtam is.

Körülbelül három hónapig csináltam. Addigra sikerült leszoknom az idegeskedésről, így visszatértem a normális, napi hét-nyolc órai munkára. Ez tizennyolc éve történt. Azóta nem gyötör sem az álmatlanság, sem az idegesség."

George Bernard Shaw-nak igaza volt. Így foglalta össze: „A nyomorúság titka, hogy legyen időd azon merengeni, boldog vagy-e vagy sem." Hát ne merengj rajta! Köpj a markodba és munkára! A véred keringeni kezd; az agyad dolgozni - és nemsokára tested élettel telik meg, és eszedbe sem jut az idegeskedés. Foglald el magad. Ez a világ legolcsóbb orvossága - és a legjobb.

A szokássá vált idegeskedés ellen itt az első tanács:

FOGLALD EL MAGAD. AKI IDEGES, DOLGOZZON, HOGY MEG NE BOLONDULJON KÉTSÉGBEESÉSÉBEN.

7.

NE HAGYD, HOGY AZ APRÓSÁGOK TÖNKRETEGYENEK!

A következő drámai történetet soha nem fogom elfelejteni. Robert Moore, a New Jersey-i Maplewoodból mesélte.

„Életem legfontosabb leckéjét 1945 márciusában tanultam meg. Indokína partjánál, 90 méterrel a tenger felszíne alatt. Egyike voltam a Baya tengeralattjáró nyolcvannyolc főnyi legénységének. A radaron felfedeztük, hogy egy kis japán konvoj tart felénk. Ahogy közelgett a hajnal, lemerültünk, hogy támadjunk. A periszkópon láttam, hogy jön egy romboló, mint kísérő, egy olajszállító és egy aknarakó hajó. Három torpedót lőttünk ki a rombolóra, de nem találtuk el. Mindhárom torpedó szerkezetében valami hiba volt. A romboló nem vette észre, hogy megtámadták és továbbment. Éppen készültünk az utolsó hajót, az aknarakót megtámadni, mikor hirtelen irányt váltott, és egyenesen felénk közeledett. (Egy japán repülőgép észrevett a húszméteres mélységben, és rádión megadta koordinátáinkat az aknarakónak.) Lemerültünk ötven méterre, hogy elkerüljük a felfedeztetést, és felkészültünk a mélyvízi bombákra. Még erősebben lezártuk a fedélzeti nyílásokat, és hogy tökéletesen hangtalan legyen a hajó, kikapcsoltuk a ventillátorokat, a hűtőberendezést és minden elektromos szerkezetet.

Három perccel később elszabadult a pokol. Hat mélyvízi bomba robbant körülöttünk, és lenyomott a tengerfenékre - kilencven méterre. Halálfélelem tört ránk. Kevesebb, mint háromszázötven méter mélységben nagyon nagy a veszély, ha megtámadják a tengeralattjárót - százhetvenöt méter fölött pedig szinte mindig végzetes. És mi alig több, mint fele mélységben voltunk, mint a százhetvenöt méter - a biztonság szempontjából térdig érő vízben. A japán aknarakó tizenöt órán keresztül támadott mélyvízi bombákkal. Ha egy ilyen bomba a tengeralattjárótól hat méterre robban, a robbanás ereje lyukat üt a hajótesten. Több tucat bomba robbant tőlünk legfeljebb tizenöt méterre. Azt a parancsot kaptuk, hogy feküdjünk nyugodtan az ágyunkon, és maradjunk higgadtak. Annyira féltem, hogy alig kaptam levegőt. »Ez a halál - mondogattam magamnak. - A halál... a halál!« A ventillátorok és a hűtőberendezés nélkül a levegő hamarosan harminc fok fölé melegedett; engem viszont a félelem-tői rázott a hideg, pedig pulóvert és szőrmebéléses kabátot vettem. Vacogott a fogam. Ragacsos, hideg verejték öntött el. A támadás tizenöt órát tartott. Aztán hirtelen vége lett. A japán aknarakó nyilván kimerítette mélyvízi bombakészletét és elhajózott. Az a tizenöt óra tizenötmillió évnek tűnt.

Magam előtt láttam közben az egész életem. Eszembe jutott mindaz a rossz, melyet cselekedtem, az a sok ostobaság, amin idegeskedtem. Banktiszt-viselő voltam, mielőtt beálltam haditengerésznek. Idegeskedtem a hosszú munkaidő miatt, a kevés fizetés, az előmenetel kilátástalansága miatt. Idegeskedtem, mert nem tudtam megvenni az otthonom, nem vehettem új autót, a feleségemnek szép ruhát. Hogy gyűlöltem a főnököm, aki mindig kötözködött és szidott! Eszembe jutott, hogy mentem este fáradtan és rosszkedvűen haza, és hogy veszekedtem a feleségemmel apróságokon. Idegeskedtem a homlokomon levő sebhely miatt is - egy karambol emléke volt.

Milyen komolynak láttam mindezt évekkel azelőtt! És milyen abszurddá vált, mikor a mélyvízi bombák robbanása azonnali halállal fenyegetett. Akkor és ott megígértem magamnak, hogyha még egyszer meglátom a napot és a csillagokat, soha nem idegeskedem többé. Soha! Soha!! Soha!!! Többet tanultam az életművészetről abban a tizenöt órában, mint négy év alatt a Syracuse Egyetemen."

Az élet nagy megpróbáltatásaival gyakran bátran nézünk szembe - aztán az apróságok, a „hasfájások" tesznek tönkre. Samuel Pepys például beszámol naplójában Sir Harry Vane lefejezéséről Londonban. Míg Sir Harry fölért a vesztőhelyre, nem az életéért könyörgött, hanem azt kérte a bakótól, hogy vigyázzon a nyakán a fájó, gennyes sebre!

Byrd admirális a sarki éjszaka sötétjében és rettenetes hidegében valami hasonlóra jött rá - az embereit jobban idegesítették a „hasfájások", mint a komoly bajok. Panasz nélkül bírták a veszélyt, a szükölködést, a gyakran hetven fok hideget. „De -írja Byrd admirális - ismertem olyan ágytársakat, akik nem álltak egymással szóba, mert mindkettő arra gyanakodott, hogy a másik igyekszik őt kitúrni a helyéről; és volt valaki, aki csak úgy tudott enni, ha az ebédlőben talált egy olyan helyet, ahonnan nem látta a fletcheristát, aki minden falatot harmincszor rágott meg.

A sarkvidéki táborban az ehhez hasonló apróságok a legnagyobb önuralommal rendelkező embert is képesek az őrületbe kergetni."

Azt is hozzátehette volna Byrd admirális, hogy az apróságok a házasságban is az őrületbe kergetik az embert, és a „világ összes szívfájdalmának felét" ez okozza.

Legalábbis ezt állítják a szakértők. A chicagói Joseph Sabath bíró, aki több mint negyvenezer boldogtalan házasság ügyében döntött, ezt mondja: „A boldogtalan házasság mélyén rendszerint trivialitások bújnak meg"; Frank S. Hogan, New York megye volt főügyésze szerint „a büntetőbíróság elé kerülő ügyek fele valami apróságból indult ki. Részeg hetvenkedés, családi veszekedés, egy sértő megjegyzés, egy lekicsinylő szó, udvariatlan cselekedet - ezek az apróságok vezetnek a súlyos testi sértéshez és a gyilkossághoz. Nem sokunkat ér kegyetlen és méltatlan sérelem. Az önbecsülésünket érő apró csapások, a megaláztatások, hiúságunk

sérelme okozza a világ minden szívfájdalmának felét."

Mikor Eleanor Roosevelt fiatalasszony volt, „napokig idegeskedett", ha a szakácsnő elrontotta az ebédet. „De ha ma ilyesmi történik - mondta Mrs. Roosevelt -, csak megrántom a vállam, és elfelejtem." Még Nagy Katalin cárnő, az önkény-uralkodó is csak nevetett, ha a szakács elrontott valamit.

Mrs. Carnegie és én egy barátunknál vacsoráztunk Chicagóban. Míg a húst szeletelte, valamit rosszul csinált. Én nem vettem észre, és ha észreveszem, akkor sem érdekel. De a felesége meglátta, és azonnal rátámadt. „John! - kiabálta - figyelj már oda, hogy mit csinálsz! Hát soha nem tanulod meg, hogyan kell felszeletelni a húst!"

Aztán hozzánk fordult: „Mindig rosszul csinálja. Még csak meg sem próbálja!" Lehet, hogy a férje nem próbált tökéletesen szeletelni, de minden elismerésem az övé, mert húsz éve próbál ezzel az asszonnyal élni. Őszintén bevallom, inkább ettem volna virslit mustárral - békében -, mint pekingi kacsát és cápauszonyt a szidalomözönben.

Nem sokkal e vendégség után hozzánk jöttek barátok vacsorára. Mielőtt megérkeztek, Mrs. Carnegie észrevette, hogy három szalvéta nem illik az abroszhoz.

„Azonnal a szakácsnőhöz rohantam - mondta nekem később -, de kiderült, hogy a másik három asztalkendő mosodában van. A vendégek már az ajtóban álltak. Nem volt idő újra megteríteni. Legszívesebben sírtam volna! Egyre az járt a fejemben: »Miért kell ennek az ostoba hibának tönkretennie az estémet?« Aztán arra gondoltam, hogy miért kellene? Úgy döntöttem, hogy ma este igenis jól fogom érezni magam. És jól is éreztem. Inkább higgyék a barátaink, hogy gondatlan háziasszony vagyok, minthogy ideges és kellemetlen. És különben is, úgy láttam, senki sem vette észre."

Közismert jogi kifejezés: De minimis non curat lex - „a jog nem foglalkozik apróságokkal". Ha lelki békére vágyunk, nekünk sem szabad.

Az esetek többségében csak arra van szükségünk, hogy az apróságok ne bosszantsanak tovább, hogy más szemszögből nézzük a dolgot, hogy új, kellemesebb nézőpontot alakítsunk ki. Homer Croy barátom, a Párizst látni kell című könyv szerzője remek példát mesélt erre. Míg egy-egy új könyvén dolgozott, majd beleőrült New York-i lakásában a fűtőtestek recsegésébe. A gőz döngött és sziszegett - és ő is sziszegett kínjában az íróasztalánál ülve.

„Nem sokkal később sátoros felfedezőútra indultam a barátaimmal. Ahogy hallgattam a tűzben ropogó fahasábokat, arra gondoltam, mennyire hasonlít ez a hang a fűtőtestéhez. Akkor miért szeretem az egyiket és gyűlölöm a másikat? Mikor hazamentem, ezt mondtam magamban: »A fahasábok ropogása a tűzben kellemes hang; a fűtőtest ropogása majdnem ugyanolyan - most elalszom, és nem idegesítem magam tovább.« El is aludtam.

Néhány napig még hallottam a fűtőtest zörejét, aztán teljesen megfeledkeztem róla.

Így van ez sok más aprósággal is. Nem szeretünk valamit, felidegesítjük magunkat rajta, mert túl nagy jelentőséget tulajdonítunk neki..."

Disraeli mondta: „Az élet rövid ahhoz, hogy kicsinyesek legyünk." André Maurois a This Week c. hetilapban azt írta: „Ezek a szavak sok kellemetlen tapasztalaton átsegítettek: gyakran olyan apróságokon idegesítjük föl magunkat, amelyekkel nem kellene törődnünk, és el kellene felejtenünk... Itt vagyunk ezen a földön, csak néhány évtized az életünk, és sok visszahozhatatlan órát fecsérelünk el olyan bajokon töprengve, melyekre egy év múlva már sem mi, sem más nem fog emlékezni. Szenteljük hát életünket méltó tetteknek és érzéseknek, nagy gondolatoknak, igaz szeretetnek, maradandó vállalkozásoknak. Mert az élet rövid ahhoz, hogy kicsinyesek legyünk."

Még az olyan kiváló ember, mint Rudyard Kipling is elfelejtette néha, hogy „az élet rövid ahhoz, hogy kicsinyesek legyünk". És mi lett az eredménye? Ő és sógora a leghírhedtebb bírósági csatát vívták Vermont történetében - olyan nevezeteset, hogy könyvet is írtak róla: Rudyard Kipling vermonti háborúja.

A történet a következő: Kipling vermonti lányt vett el, Caroline Balestiert, épített magának egy szép házat Brattleboroban, és úgy gondolta, itt éli le hátralevő éveit. Sógora, Beatty Balestier lett a

legjobb barátja. Együtt dolgoztak, együtt szórakoztak.

Aztán Kipling vett némi földet Balestiertől, de megállapodtak, hogy Balestier is takaríthat be róla szénát. Egy nap Balestier látta, hogy Kipling virágoskertet ültet a mezőre. Felforrt a vére. Rögtön a plafonon volt. Kipling se hagyta magát. A vermonti levegő felizzott.

Néhány nappal később Kipling éppen kerékpárral ment valahova, amikor sógora lovasszekérrel hirtelen keresztbefordult az úton és felbuktatta. És Kipling - aki azt írta: „Ha nem veszíted el a fejed, mikor körülötted mindenki elveszíti és téged hibáztat..." - elvesztette a fejét, és letartóztatási parancsot eszközölt ki Balestier ellen! Szenzációs tárgyalás következett. A nagyvárosokból özönlöttek a riporterek. A híreket az egész világ olvasta. Semmi sem dőlt el. A vita következtében Kiplingnek és feleségének örökre el kellett hagynia amerikai otthonát. Tömérdek idegeskedés és keserűség egy apróság miatt! Egy szekérnyi széna miatt.

Periklész kétezernégyszáz évvel ezelőtt azt mondta: „Uraim, túl sokat ülésezünk apróságok miatt". Valóban ezt tesszük.

Íme, Dr. Harry Emerson Fosdick egyik legérdekesebb története: egy erdei óriás nyertes és vesztett csatái.

„Coloradóban, a Long csúcson hever egy hatalmas fa törzse. A természettudósok szerint körülbelül négyszáz évig élt. Csemete volt még, amikor Kolumbusz partra szállt San Salvadorban,

és csak növendék, mikor Plymouth-ben letelepedtek a Zarándok Atyák. Hosszú élete során tizennégyszer csapott bele a villám, és négy évszázad számtalan földcsuszamlása és vihara zúgott el fölötte. Mindet túlélte. Végül azonban egy ármádia bogár támadta meg, és a földre döntötte. A bogarak átrágták magukat a kérgén, és fokozatosan felemésztették a fa belső erejét apró, de állandó támadásaikkal. Az erdő óriása, amelyet a kor nem sorvasztott el, villám nem gyújtott föl, viharok nem csavartak ki, végül olyan apró bogarak áldozata lett, melyeket az ember össze tud roppantani hüvelyk-és mutatóujja között."

Nem vagyunk-e mind olyanok, mint az erdő faóriása? Nem éljük-e túl az élet ritka viharait, földcsuszamlásait, villámcsapásait, míg szívünket végül kirágja az idegeskedés apró bogara - melyeket összeroppanthatnánk hüvelyk-és a mutatóujjunk között?

Átutaztam a Teton Nemzeti Parkon Wyoming államban Charles Seifreddel, az állami utak fel-ügyelőjével és a barátaival. A John D. Rockefeller-birtokot kerestük fel a parkban. De az az autó, amelyben én ültem, eltévedt, és csak egy órával a többi kocsi után érkezett a birtok bejáratához. Seifred úrnál volt a magánterület kapujának kulcsa, úgyhogy egy órát várt a forró, szúnyogfelhős erdőben, míg meg nem érkeztünk. A szúnyogok még egy szentet is megőrjítettek volna. De nem Charles Seifredet! Míg várt minket, levágott egy rezgőnyár-faágat - és sípot faragott. Mikor megérkeztünk, vajon a szúnyogokat kergette? Nem, a sípját fújta. Megtartottam azt a sípot, hogy emlékeztessen egy

olyan emberre, aki pontosan tudja, hogy mekkora fontosságot tulajdonítson az apróságoknak.

Íme a második szabály, hogyan hagyjuk abba az idegeskedést, mielőtt tönkremegyünk bele:

NE HAGYJUK, HOGY FELIZGASSANAK OLYAN APRÓSÁGOK, AMELYEKKEL NEM KELLENE TÖRŐDNÜNK, ÉS AMELYEKET EL KELLENE FELEJTENÜNK. EMLÉKEZZÜNK: „AZ ÉLET RÖVID AHHOZ, HOGY KICSINYESEK LEGYÜNK."

8.

A TÖRVÉNY, AMELY TÖRVÉNYEN

KÍVÜL HELYEZI LEGTÖBB

GONDODAT

Egy farmon nőttem föl Missouriban; egy nap, miközben segítettem cseresznyét magozni az édesanyámnak, elsírtam magam. Édesanyám megkérdezte: „Mi a csudáért sírsz, Dale?" Én azt hüppögtem: „Félek, hogy élve temetnek el!"

Akkoriban csupa aggodalom volt az életem. Ha vihar jött, féltem, hogy belém csap a villám. Mikor rossz idők jártak, féltem, hogy nem lesz mit ennünk. Féltem, hogy a pokolra jutok, ha meghalok. Rettegtem, hogy egy nagyfiú, Sam White, levágja a hatalmas fülem - mert ezzel fenyegetett. Aggódtam, hogy a lányok kinevetnek, ha megbillentem feléjük a kalapom. Remegtem, hogy nem lesz majd lány, aki hajlandó feleségül jönni hozzám. Idegeskedtem, mit mondok majd a feleségemnek, az esküvő után. Úgy képzeltem, hogy egy vidéki templomban esküszünk, utána rojtokkal díszített vászontetejű bricskába ülünk, és úgy hajtunk vissza a farmra... de miről fogunk beszélgetni a hazaúton? Miről? Miről? Ezen a hatalmas problémán órákat gondolkoztam, míg az eke mögött ballagtam.

Ahogy teltek az évek, fokozatosan világossá vált számomra is, hogy az idegesítő dolgok kilencvenkilenc százaléka meg sem történt.

Például, említettem, hogy régen rettegtem a villámcsapástól; ma már tudom, hogy annak esélye, hogy bármelyik évben villámcsapás miatt halok meg, a Nemzeti Biztonsági Tanács szerint egy a háromszázötvenezerhez.

Még ostobább dolog volt attól félni, hogy élve temetnek el: nem hiszem, hogy akkor, amikor még nem terjedt el a balzsamozás, tízmillió emberből egyet is élve temettek volna el; egyszer viszont még sírva is fakadtam, annyira féltem tőle.

Minden nyolcadik ember rákban hal meg. Ha valamin aggódni akartam, ezt kellett volna válasz-tanom - a villámcsapás és az élve eltemettetés helyett.

Persze én a gyermekés ifjúkor félelmeiről beszéltem. De felnőttkori idegességeink jó része is ilyen abszurd. Aggodalmaink kilenctized részét eltüntetné, ha abbahagynánk az idegeskedést legalább annyi időre, míg megtudjuk, hogy a nagy számok törvénye igazolja-e.

A világ leghíresebb biztosítóintézete - a londoni Lloyd's - sok millió dollárt keresett azon, hogy sokan hajlamosak vagyunk olyasmin idegeskedni, ami ritkán következik be. A Lloyd's fogad az emberekkel, hogy a csapások, amelyektől rettegnek, nem fognak bekövetkezni. De nem fogadásnak nevezik. Biztosításnak. Persze valójában nem más ez, mint fogadás a nagy számok törvénye alapján. Ez a nagy

biztosítási cég már több mint kétszáz éve virágzik; ha az emberi természet nem változik meg, még ötven évszázad múlva is virágozni fog, biztosítva cipőktől kezdve hajókon át egészen a pecsétviaszig akármit olyan csapások ellen, amelyek a nagy számok törvénye alapján korántsem esnek meg olyan gyakran, mint az emberek hiszik.

Ha megvizsgáljuk a nagy számok törvényét, elcsodálkozhatunk a tényeken. Ha például tudnám, hogy öt éven belül egy olyan gyilkos csatában kell majd harcolnom, mint a gettysburgi, rettenetesen megijednék. Olyan magas összegre biztosítanám az életem, amilyen magasra csak lehet. Megírnám a végrendeletem, és rendet tennék az ügyeimben. Valószínűleg azt mondanám: „Nem hiszem, hogy túlélem ezt a csatát, élvezem hát a hátralevő néhány évemet. Pedig a nagy számok törvénye alapján ugyanolyan veszélyes, ugyanolyan gyakran halálos az ötven és ötvenöt éves kor közötti élet békeidőben, mint a gettysburgi csata volt. Tehát békeidőben ugyanannyi ember hal meg ezerből ötven és ötvenöt éves kora között, mint ahány a Gettysburgnél harcoló 163 000 katona közül ezerre átszámolva:

Ennek a könyvnek több fejezetét James Simpson Num-Ti-Gah nevű házában írtam, a Bow-tó partján a kanadai Sziklás-hegységben. Egy nyáron itt találkoztam Herbert H. Salinger úrral és feleségével San Franciscóból. Mrs. Salinger, ez a magabiztos, kiegyensúlyozott asszony azt a benyomást keltette bennem, hogy ő soha nem idegeskedett. Egy este a kandalló előtt meg is kérdeztem tőle. „Hogy nem idegeskedtem? - kérdezett vissza. - Majdnem tönkretettem vele az életem. Mielőtt megtanultam legyőzni az idegeskedést, tizenegy év poklot éltem át a saját hibámból. Ingerlékeny voltam és veszekedős. Elviselhetetlen feszültségben éltem. Minden héten elmentem busszal San Mateó-i otthonomból San Franciscóba bevásárolni. De még vásárlás közben is fel tudtam magam idegesíteni: hátha bekapcsolva hagytam a vasalót a vasalódeszkán. Hátha kigyulladt a ház. Hátha elszökött a cseléd, és otthagyta a gyerekeket. Hátha éppen bicikliznek a gyerekek, és elgázolja őket egy autó. A vásárlás közepén annyira ideges lettem, hogy kivert a víz, kirohantam és busszal hazamentem, hogy megnézzem, minden rendben van-e. Nem csoda, ha az első házasságom tönkrement.

Második férjem ügyvéd - csendes, elemző hajlamú ember, aki soha nem idegeskedik. Mikor ideges és feszült lettem, azt mondta: »Nyugodj meg. Gondoljuk végig... Miért is idegeskedsz? Nézzük meg, hogy a nagy számok törvénye alapján mennyi a valószínűsége, hogy bekövetkezik-e.«

Emlékszem, például, mikor autóval mentünk Albuquerque-ből, Új-Mexikóból a Carlsbad-barlang-hoz - földúton -, és szörnyű viharba kerültünk.

A kocsi csúszkált. Nem voltunk már urai. Biztos voltam benne, hogy belecsúszunk az út menti árokba, de a férjem csak azt ismételgette: »Nagyon lassan hajtok. Semmi komoly baj nem történik. Ha a kocsi belecsúszik az árokba, a nagy számok törvénye alapján nekünk nem lesz semmi bajunk.« Nyugalma és magabiztossága engem is megnyugtatott.

Egy nyáron a kanadai Sziklás-hegységben, a Touquin-völgyben kempingeztünk. Egy éjjel ezer-kétszáz méterrel a tengerszint fölött, ahol felvertük a sátrakat, olyan vihar támadt, amely szét akarta tépni őket. A sátrak pányvával voltak egy faemelvényhez rögzítve. A külső sátorlap rázkódott, remegett, fütyült és sikított a szélben. Minden pillanatban vártam, hogy sátrunk elszabadul és elröpül. Rettegtem. De a férjem csak azt mondogatta: »Nézd, kedvesem, Brewster vezetőink vannak. Brewsterék tudják, mit csinálnak. Hatvan éve vernek sátrat ezeken a hegyeken. Ez a sátor is sok éve szolgál itt. Még nem tépte le a szél, és a nagy számok törvénye alapján ma éjjel sem fogja; ha mégis, átmehetünk egy másik sátorba. Nyugodj hát meg...« Megnyugodtam, és édesen aludtam egész éjjel.

Néhány éve gyermekparalízis-járvány tört ki a környékünkön Kaliforniában. Hajdani önmagam hisztérikus rohamot kapott volna. De férjem meggyőzött, hogy higgadtan kell cselekedni. Megtettünk minden óvintézkedést: nem engedtük gyermekeinket tömegbe, iskolába, moziba. Az Egészségügyi Minisztérium azt a felvilágosítást adta kérdésünkre, hogy az addigi legsúlyosabb járvány idején egész Kalifornia államban összesen 1835 gyerek betegedett meg. Rendszerint csak két-vagy háromszáz. Ezek az adatok is tragikusak, de mi a nagy számok törvénye alapján úgy véltük, kicsi az esélye annak, hogy egy adott gyerek megbetegszik.

»A nagy számok törvénye alapján nem történik meg.« Hála ennek a mondatnak, aggodalmaim kilencven százaléka eltűnt, és ez életem elmúlt húsz évét legmerészebb álmaimnál is szebbé és békésebbé tette."

Gyakran hallottam, hogy csaknem összes aggodalmaink és boldogtalanságunk a képzeletünkből fakad, nem a valóságból. Ahogy végigtekintek az elmúlt évtizedeken, látom, hogy az én idegeskedéseim legtöbbje is onnan származott. Jim Grantnak ugyanez a tapasztalata. Az övé volt a James A. Grant Szállítóvállalat New Yorkban. Egyszerre rendszerint tíz-tizenöt vagon floridai narancsot és grapefruitot rendelt. Elmesélte, hogy ilyen gondolatokkal kínozta magát: Mi van, ha kisiklik a vonat? A gyümölcsöm szanaszét szóródik? Ha leszakad egy híd, mikor az én vagonjaim haladnak át rajta? A gyümölcs persze biztosítva volt; attól félt, ha nem szállít időben, elveszti megrendelőit. Annyit idegeskedett, hogy attól félt, gyomorfekélye lesz, és elment az orvoshoz. Az orvos megmondta, hogy semmi baja, csak az idegei rosszak. „Ekkor megvilágosodtam és feltettem magamnak néhány kérdést. »Figyelj ide, Jim Grant, hány vagon áru ment át a kezed alatt eddig? Körülbelül huszonötezer -volt a válaszom. - Hány vagonnak lett bármi baja? Talán ötnek. Ötnek - huszonötezerből? Tudod, mit jelent ez? Ötezer az egyhez arányt! Más szóval, a nagy számok törvénye alapján ötezer az egyhez annak az esélye, hogy a vagonjaidnak baja esik. Akkor min idegeskedsz?«

Ekkor ezt mondtam: »De leszakadhat egy híd! Hány vagont vesztettél már így el? - A válasz: - Egyet sem. Hát akkor nagyon ostoba vagy, ha gyomorfekélyt kapsz, mert olyan hidak miatt idegeskedsz, amelyek nem szakadnak le, és olyan vonatkisiklásokon emészted magad, amelyeknek esélye egy az ötezerhez!«

Ebben a megvilágításban ostobának tűnt minden aggodalmam - mondta Jim Grant. - Akkor és ott elhatároztam, hogy a nagy számok törvényére hagyom az idegeskedést - és azóta sem kínoz a »gyomofekélyem«!"

Al Smith, mikor New York kormányzója volt, ezzel felelt politikai ellenfelei támadásaira: „Nézzük a statisztikát... nézzük a statisztikát." Aztán felsorolta a tényeket. Ha legközelebb azon idegeskedünk, hogy mi történhet, vegyünk példát a bölcs, öreg Al Smithről: nézzük meg a statisztikát, hogy lássuk, van-e alapja a félelmeinknek. Pontosan ezt tette Frederick J. Mahlstedt, amikor már attól félt, hogy a sírjában fekszik. Így mesélte el egyszer a kurzusomon:

„1944 júniusának elején egy keskeny lövészárokban feküdtem. A 999. híradós század katonája voltam, és éppen akkor »ástuk be« magunkat Normandiában. Ahogy szétnéztem a keskeny lövészárokban - egy téglalap alakú lyukban -, azt mondtam: »Pont olyan, mint a sír.« Mikor lefeküdtem, és aludni próbáltam, sírnak is éreztem. Akaratlanul is arra gondoltam: »Hátha tényleg ez a sírom.« Mikor megjelentek a német bombázók éjjel tizenegykor, és hullani kezdtek a bombák, halálra rémültem. Az első két-három éjjel nem is aludtam. A negyedik vagy ötödik éjszakára idegroncs voltam. Tudtam, ha nem csinálok valamit, megőrülök. Megbeszéltem magammal, hogy eltelt már öt éjszaka, és én még nem haltam meg; sőt senki sem halt meg a századból. Csak ketten sérültek meg, ők sem német bombától, hanem a saját légelhárító ágyúinktól. Úgy döntöttem, hogy idegeskedés helyett valami hasznosat csinálok. Vastag fatetőt építettem lövészárkomra, hogy megvédjen a légelhárító lövedékektől. Végiggondoltam, milyen hatalmas területen helyezkedik el a század. Abban a mély, keskeny lövészárokban csak akkor halok meg, ha telibe találnak; ennek esélyét egy a tízezerhez becsültem. Miután néhány éjjel így nyugtattam magam, lehiggadtam, és a bombatámadásokat is átaludtam!"

Az Egyesült Államok haditengerészete is a nagy számok törvényét használta a katonák magabiztosságának erősítésére. Egy volt matróz elmesélte, hogy mikor magas oktánszámú benzint szállító tartályhajóra vezényelték, a többiekkel együtt halálosan megijedt. Mind biztosak voltak benne, hogy egy ilyen tartályhajó torpedótalálat esetén azonnal fölrobban, és mindenki a mennybe repül.

De a haditengerészet jobban tudta; nyilvánosságra hozták hát az adatokat, amelyek szerint száz torpedótalálatot kapott hajóból hatvan nem süllyedt el, a többi negyvenből pedig csak öt, tíz percnél rövidebb idő alatt. Ez azt jelentette, hogy volt idő elhagyni a hajót - és azt is, hogy a balesetek

száma rendkívül alacsony volt. Hogy hatott ez a harci szellemre? „A pontos adatok azonnal kigyógyítottak a rettegésből - mondta Clyde W. Maas a minnesotai St. Paulból, aki a történetet mesélte. -Az egész legénység jobban érezte magát. Tudtuk, hogy van esélyünk, és a nagy számok törvénye alapján valószínűleg életben maradunk."

Íme, a harmadik szabály, hogyan hagyjuk abba az idegeskedést, mielőtt tönkremegyünk bele:

„NÉZZÜK A STATISZTIKÁT." KÉRDEZZÜK MEG MAGUNKTÓL: „A NAGY SZÁMOK TÖRVÉNYE ALAPJÁN MENNYI AZ ESÉLYE, HOGY AMITŐL FÉLEK, BEKÖVETKEZIK?"

9.

NE HADAKOZZ AZ ELKERÜLHETETLENNEL

Mikor kisfiú voltam, néhány barátommal egy elhagyatott faház padlásán játszottam északnyugat Missouriban. Ahogy lefelé másztam a padlásról, megvetettem a lábam egy ablakpárkányon - és leugrottam. Bal mutatóujjamon gyűrű volt; ugrás közben megakadt egy szögben, és letépte az ujjamat.

Sikoltoztam. Kétségbe voltam esve. Biztos voltam benne, hogy meghalok. De mikor begyógyult a seb, egy pillanatig sem idegesített. Mi haszna lett volna?... Belenyugodtam az elkerülhetetlenbe.

Most már gyakran hónapok telnek el, és eszembe sem jut, hogy a bal kezemen csak négy ujj van.

Néhány évvel ezelőtt találkoztam egy férfival, aki a belvárosi irodaépületek egyikében kezelte a teherliftet. Észrevettem, hogy bal keze csuklóból hiányzik. Megkérdeztem, zavarja-e a keze hiánya. „Dehogy, eszembe se jut - felelte. - Nem vagyok nős, és csak akkor veszem észre, ha tűbe akarok fűzni."

Elképesztő, milyen gyorsan el tudunk fogadni

akármilyen helyzetet - ha muszáj -, alkalmazkodunk és megfeledkezünk róla.

Gyakran eszembe jut egy felirat Amszterdam tizenötödik századi katedrálisának romjain. Ez áll rajta flamandul: „Így van. Nem lehet másképp."

Ahogy végigjárjuk életünk évtizedeit, sok kellemetlen helyzettel fogunk találkozni, amelyek így vannak. Nem lehetnek másképp. Miénk a választás. Vagy elfogadjuk őket elkerülhetetlennek, és alkalmazkodunk hozzájuk, vagy tönkretesszük életünket a lázadással, és végül még idegösszeomlást is kapunk.

Álljon itt egy bölcs tanács kedvenc filozófusom-tói, William Jamestől. „Fogadd el, hogy így van -mondta. - Ha belenyugszol abba, ami történt, megtetted az első lépést, hogy legyőzd a balsiker következményét." Elizabeth Connley az oregoni Portlandből keservesen tanulta ezt meg. Íme, hozzám írt levele: „Azon a napon, amelyen egész Amerika hadseregünk észak-afrikai győzelmét ünnepelte, táviratot kaptam a hadügyminisztériumtól: unokaöcsém - akit a legjobban szerettem a világon - harc közben eltűnt. Rövid időn belül megjött a második távirat is: unokaöcsém elesett.

Megbénított a gyász. Addig úgy éreztem, jó volt hozzám az élet. Volt állásom, amelyet szerettem. Segíthettem felnevelni unokaöcsémet. Ő testesített meg a szememben mindent, ami szép és jó az ifjúságban.... Aztán jött ez a távirat. A világ összeomlott. Úgy éreztem, nincs miért élnem. Elhanyagoltam a munkámat és a barátaimat. Semmi sem érdekelt. Keserű voltam és sértődött. Miért kellett szeretett unokaöcsémnek meghalnia? Miért kellett ennek a jó fiúnak elesnie? Hiszen előtte állt az egész élet. Nem tudtam elfogadni a tényt. Olyan mély volt a gyászom, hogy úgy döntöttem, otthagyom a munkámat, és elbújok valahol a könnyeimmel és a keserűségemmel.

Távozásom előtt éppen az íróasztalomat ürítettem ki, és találtam egy levelet, amelyről teljesen megfeledkeztem - elesett unokaöcsém akkor írta, mikor édesanyám néhány évvel azelőtt meghalt. »Természetesen mindnyájunknak hiányozni fog, főleg neked. De tudom, hogy nem adod föl. A saját filozófiád miatt sem. Sosem felejtem el a gyönyörű igazságokat, amelyeket tanítottál nekem. Akárhol legyek, akármilyen messze tőled, mindig emlékszem rá, hogy megtanítottál mosolyogni és mindent férfimódra elviselni.«

Elolvastam a levelet újra és újra. Úgy éreztem, mintha mellettem lenne, és beszélne hozzám. Mintha ezt mondaná: »Miért nem teszed, amit nekem tanítottál? Ne add föl, akármi történik is. Bánatod rejtsd egy mosoly mögé, és folytasd az életed.«

Visszamentem hát a munkahelyemre. Már nem voltam keserű és lázadó. Azt ismételgettem magamban: »Megtörtént. Nem tudom megváltoztatni. De úgy akarok és fogok is élni, ahogy ő elvárja tőlem.« Minden szellemi és testi energiámat a munkámra fordítottam. Leveleket írtam katonáknak -mások fiainak. Beiratkoztam egy esti iskolába – új hobbikat és új barátokat kerestem. Alig tudom elhinni, hogy így megváltoztam. Már nem gyászolom a múltat, ami visszahozhatatlanul elmúlt. Minden nap boldogan élek - ahogy az unokaöcsém várná. Megbékéltem az élettel. Elfogadtam a sor-som. Most teljesebb életet élek, mint valaha."

Elizabeth Connley már megtanulta, amit mindannyiunknak meg kell előbb vagy utóbb: el kell fogadnunk az elkerülhetetlent, és együtt kell vele működnünk. „Így van. Nem lehet másképp," Nem könnyű lecke. Még a királyoknak is újra és újra eszükbe kell idézniük. A néhai V. György ezt a feliratot kereteztette be és akasztotta a Buckingham palota könyvtárának falára: „Taníts meg rá, hogy ne sírjak se a holdért se a kiömlött tej miatt." Schopenhauer ugyanezt így fogalmazta meg: „Egy jó adag beletörődés nélkülözhetetlen az élet útjain.

Nyilvánvaló, hogy a körülmények nem tesznek önmagukban boldoggá vagy boldogtalanná. Érzéseinket az határozza meg, hogyan reagálunk a körülményekre. Jézus mondta, hogy a mennyország bennünk van. Ott van a pokol is.

Mindahányan képesek vagyunk elviselni a bal-sorsot, a tragédiákat, és le is győzzük őket - ha muszáj. Talán nem hisszük, hogy képesek vagyunk rá, de meglepő belső tartalékaink vannak, amik segítenek, ha felhasználjuk őket. Erősebbek vagyunk, mint gondolnánk.

A néhai Booth Tarkington mindig azt mondta: „Bármit elviselek, amit az élet rám kényszerít, egy—

valamit kivéve: a vakságot. Ezt soha nem tudnám elviselni."

Aztán egy nap, mikor már hatvanas éveiben járt, Tarkington lenézett a szőnyegre. A színek összefolytak a szeme előtt. Nem látta a mintát. Szemorvoshoz fordult. A tragikus igazságot tudta meg ekkor: elveszti a szeme világát. Az egyik szeme már teljesen vak volt, a másik is az lesz nemsokára. Amitől a legjobban félt, bekövetkezett.

Hogyan reagált Tarkington erre a csapásra? Úgy érezte-e: „Ez az! Véget ért az életem."? Nem, meglepetésére egészen vidám maradt. Még a humorát sem vesztette el. Nagyon idegesítették az úszó foltok, amelyek feltűntek a szeme előtt, és akadályozták a látásban. De mikor a legnagyobb folt feltűnt a szeme előtt, azt mondta: „Helló! Már megint itt vagy, nagyapó? Hová mégy egy ilyen szép napon?"

Hogy győzhet le a sors ilyen szellemet? Sehogy. Mikor teljesen megvakult, azt mondta: „Rájöttem, hogy el tudom viselni a szemem világának elvesztését. Az ember mindent el tud viselni. Ha mind az öt érzékem elveszteném, tudom, hogy tovább élhetnék az agyamban. Mert az agyunkkal látunk, az agyunkban élünk, akár tudjuk, akár nem."

Látása megmentése érdekében Tarkingtonnak egy év alatt tizenkét műtéten kellett átesnie. Helyi érzéstelenítéssel! Panaszkodott emiatt? Tudta, hogy szüksége van rá. Tudta, hogy nem kerülheti el, és szenvedéseit csak azzal enyhítheti, ha belenyugszik. Nem volt hajlandó különszobában feküdni a kórházban, hanem a közös kórterembe

kérte magát, ahol együtt lehetett más szenvedőkkel. Megpróbálta felvidítani őket. És mikor újabb és újabb műtéteknek kellett alávetnie magát - miközben tudatában volt, hogy mit csinálnak a szemével -, megpróbálta nem elfelejteni, milyen szerencsés is. „Milyen csodálatos! Milyen csodálatos, hogy a tudománynak hála már olyan finom szerveket is lehet operálni, mint az emberi szem!"

Az átlagember idegroncs lett volna, ha el kell viselnie a tizenkét műtétet és a vakságot. De Tarkington ezt mondta: „Nem cserélném el boldogabb élményre." Megtanult belenyugodni. Megtanulta, hogy mindent van ereje elviselni, amit az élet rámérhet. Megtanulta, amit John Milton is tudott: „Nem vaknak lenni nyomorúság, az a nyomorúság, ha nem tudjuk a vakságot elviselni."

Margaret Fuller, a híres New England-i feminista, egyszer így fogalmazta meg krédóját: „Elfogadom a világegyetemet!"

Mikor ezt meghallotta a morgós öreg Thomas Carlyle Angliában, azt dörmögte: „Ajánlom is!" Bizony, én is ajánlom, hogy fogadjuk el az elkerülhetetlent!

Ha panaszkodunk, ágálunk ellene és megkeseredünk, nem változtatjuk meg az elkerülhetetlent, de megváltoztatjuk magunkat. Tudom, kipróbáltam.

Egyszer nem voltam hajlandó elfogadni az elkerülhetetlen helyzetet, amivel szembe kellett néznem. Ostobán viselkedtem, ágáltam és lázadoztam. Az

éjszakáimat pokollá tette az álmatlanság. Minden eszembe jutott, amit el akartam felejteni. Végül egyévnyi önkínzás után el kellett fogadnom, amiről kezdettől fogva tudtam, hogy nem változtathatom meg.

Ezt kellett volna kiáltanom az öreg Walt Whitman szavaival:

Ó, élni éjet, vihart, éhezést,

Megcsúfolást, véletlent, bukást akár a fák,

akár az állatok.

(Kiss Zsuzsa ford.)

Tizenkét évet dolgoztam szarvasmarhák között; soha nem észleltem, hogy egy Jersey tehénnek felszökött a láza, mert a legelő kiszáradt az aszálytól, vagy mert hideg volt és esett, vagy mert a bikája túl sokat foglalkozott egy másik üszővel. Az állatok higgadtan viselik az éjszakát, vihart és éhséget; nem is kapnak idegösszeomlást, gyomorfekélyt, és nem őrülnek meg.

Azt ajánlom hát, hogy hajoljunk meg a balszerencse előtt, ami ér? Csudát! Az csak fatalizmus, vagyis hit a megmásíthatatlan végzetben. Amíg van esély, hogy megmenekülhetünk, harcoljunk! De ha a józan eszünk azt mondja, most olyasmivel állunk szemben, ami úgy van - és nem lehet másképp -, akkor ép eszünk kedvéért ne nézzünk előre, meg hátra, és ne vágyakozzunk arra, ami nincs.

A Columbia Egyetem néhai dékánja, Hawkes úr

elmondta nekem, hogy egy Lúdanyó-versikét választott mottójául:

Ha gyötör akármilyen nyavalya,

Annak vagy van, vagy nincs orvoslata.

Ha van ellenszer, megkeresd.

Ha nincs ellenszer, egyremegy.

(Kiss Zsuzsa ford.)

Míg ezt a könyvet írtam, interjút készítettem Amerika számos vezető üzletemberével: mély benyomást tett rám, hogy hajlandóak voltak elfogadni az elkerülhetetlent, és ezzel nagyrészt megmenekültek az idegeskedéstől. Ellenkező esetben összeroppantak volna. Álljon itt néhány példa:

J. C. Penney, az országos Penney-áruházlánc megalapítója, ezt mondta: „Ha az utolsó fillérig elveszteném a pénzem, akkor sem idegeskednék, mert nem tudom, hogy mit segítene. Igyekszem a lehető legjobb munkát végezni; az eredmény az istenek kegyétől függ."

Henry Ford is hasonlóan gondolkozik. „Ha nem tudom irányítani az eseményeket, hagyom, hadd irányítsák magukat."

Mikor megkérdeztem K. T. Kellert, a Chrysler Corporation akkori elnökét, hogyan kerüli el az idegeskedést, ezt felelte: „Ha nehéz helyzetbe kerülök, és tudok valamit tenni, megteszem. Ha nem, hagyom az egészet. Nem aggódom a jövő miatt, mert tudom, hogy egyetlen élő ember sem láthatja

előre, mi fog történni. Annyi minden befolyásolja a jövőt! Senki meg nem mondhatja, mi irányítja ezeket az erőket - és senki sem értheti. Akkor miért idegeskedjek miattuk?" K. T. Keller zavarba jönne, ha valaki azt mondaná neki, hogy igazi filozófus. Ő csak jó üzletember, de felfedezte azt a gondolatot, amelyet ezerkilencszáz évvel ezelőtt Epiktétosz hirdetett Rómában. „Csak egy út vezet a boldogsághoz, ha nem aggódunk olyasmin, ami akaratunk hatókörén kívül esik,"

Sarah Bernhardt, az „isteni Sarah" tudta, hogyan kell az elkerülhetetlennel együttműködni. Fél évszázadon át ő volt négy kontinensen a színház királynője - a világ bálványozott színésznője. Mi-kor hetvenegy éves volt, és csődbe ment - minden pénzét elvesztette -, orvosa, a párizsi Pozzi professzor közölte vele, hogy amputálni kell a lábát. Egy atlanti-óceáni hajóúton Sarah Bernhardt egy viharban elesett a fedélzeten, és súlyosan megsérült a lába. Visszérgyulladás következett be. Lába összezsugorodott. Olyan fájdalmai voltak, hogy az orvos kénytelen volt az amputáció mellett dönteni. Szegény orvos félt a viharos temperamentumú „isteni Sarah"-nak megmondani, mire kényszerül. Azt várta, hogy a szörnyű hír hisztériás rohamot vált ki. De tévedett. Sarah ránézett, majd halkan ezt mondta: „Ha meg kell lennie, hát meg kell lennie." Így akarta a sors.

Ahogy a műtő felé tolták, ott állt a fia zokogva. Ő vidáman odaintett neki, és ezt mondta: „Ne menj el. Mindjárt visszajövök."

A műtő felé egy darabjából szavalt. Valaki megkérdezte tőle, ezzel igyekszik-e magát felvidítani. „Nem, nem magam, hanem az orvosokat és az ápolónőket. Nagy lehet bennük a feszültség."

Miután felépült, Sarah Bernhardt tovább járta a világot, és hódította a közönséget még hét évig.

„Ha nem harcolunk az elkerülhetetlen ellen - írta Elsie MacCormick a Reader's Digest-ben -, sok energiánk felszabadul, és segít gazdagabb életet teremtenünk."

Egyetlen élő embernek sincs annyi érzelmi energiája és életereje, hogy harcoljon az elkerülhetetlennel, és ugyanakkor új életet kezdjen. Választanunk kell: vagy az egyik, vagy a másik. Vagy meghajlunk az élet elkerülhetetlen viharaiban - vagy ellenállunk nekik, és megtörünk!

Ennek magam is tanúja voltam missouri-i farmomon. Ültettem ott vagy húsz fát. Eleinte hihetetlen gyorsan nőttek. Aztán egy vihar vastag jégkéreggel vonta be minden águkat. Ahelyett, hogy kecsesen meghajoltak volna a teher alatt, büszkén ellenálltak - le is törtek az ágaik, és ki kellett vágni őket. Nem tanulták meg Észak erdeinek bölcsességét. Sok száz mérföldet utaztam Kanada örökzöld erdeiben. De soha nem láttam fenyőt, amelyet eltört a vihar vagy a fagy. Ezek az örökzöldek tudják, hogyan kell hajolni, lehajtani ágaikat, hogyan kell együttműködni az elkerülhetetlennel.

A dzsiu-dzsicu mester arra oktatja tanítványait: „hajolj, mint a fűzfa, ne állj ellent, mint a tölgy".

Mit gondolsz, az autógumi hogy bírja ki az utat és a nagy igénybevételt? Eleinte az üzemek olyan gumit gyártottak, amely ellenállt az út egyenetlenségeinek. Hamarosan csíkokra hasadt. Aztán olyan gumit gyártottak, amely elnyelte az út rázkódásait. Ez a gumi kibírta. Mi is tartósabbak leszünk, és simábban utazunk, ha megtanuljuk elnyelni az élet rögös útjának rázkódásait.

Mi történik, ha nem nyeljük el az élet megrázkódtatásait, hanem ellenállunk? Mi történik, ha nem hajolunk, mint a fűzfa, hanem ellenállunk, mint a tölgy? A válasz kézenfekvő. Egy sor belső konfliktust okozunk. Idegesek leszünk, feszültek és neurotikusak.

Ha még tovább megyünk, és nem fogadjuk el a kellemetlen valóságot, hanem visszahúzódunk saját álomvilágunkba, akkor megőrülünk.

A háború alatt több millió rettegő katonának kellett elfogadnia az elkerülhetetlent, vagy derékba törni a teher alatt. Vegyük William H. Casselius példáját, a New York-i Glendale-ből. Íme, díjnyertes előadása egyik kurzusomról:

„Nem sokkal azután, hogy csatlakoztam a parti őrséghez, az Atlanti-óceán innenső partján a legmelegebb helyre kerültem. Én lettem a robbanóanyagok ellenőre. Képzeljék el! Én! Egy kekszügynök, mint a robbanóanyagok ellenőre! A puszta gondolat, hogy több ezer tonna TNT-n áll, elég ahhoz, hogy a vér megfagyjon egy kekszügynök ereiben. Csak két napig oktattak előtte; amit megtudtam, csak növelte kétségbeesésemet. Soha nem fogom elfelejteni első feladatomat. Egy sötét, ködös, hideg napon kaptam meg a parancsot Caven Point mólóján a New Jersey-i Bayonne-ban.

Hajómat az ötös számú rakodótérbe irányították. Abban a rakodótérben kellett dolgoznom öt dokkmunkással. Erős fiúk voltak, de az égvilágon semmit sem tudtak a robbanóanyagokról. Hatalmas repülőbombákat rakodtak, mindegyikben egy tonna TNT volt - elég ahhoz, hogy az az öreg hajó a felhőkbe röpüljön. A bombákat két kötéllel eresztették le. Azt mondogattam magamnak: mi van, ha az egyik kötél meglazul - vagy elszakad! Jézusom, mennyire féltem! Remegtem. A szám kiszáradt. A térdem rogyadozott. A szívem dörömbölt. De nem szaladhattam el. Dezertálás lett volna. Megszégyenülök - szüleim is megszégyenülnek - sőt, agyon is lőhetnek. Nem menekülhettem. Maradnom kellett. Figyeltem, milyen gondatlanul bánnak a munkások a bombákkal. A hajó bármelyik pillanatban felrobbanhat. Vagy egyórányi rettegés után elővettem a jobbik eszem. Beszéltem a saját fejemmel. »Ide figyelj! Mondjuk, tényleg felrobbansz. És akkor mi van? Észre sem fogod venni. Könnyű halál lesz. Sokkal jobb, mint a rák. Ne légy már hülye! Nem élhetsz örökké. Meg kell csinálnod ezt a munkát - vagy agyonlőnek. Jobban teszed hát, ha élvezed.«

Órákon át beszéltem így magamhoz; és kezdtem lehiggadni. Végül legyőztem az idegességemet és a

félelmemet, mert kényszerítettem magam, hogy elfogadjam az elkerülhetetlent. Ezt a leckét soha nem felejtem el. Most, ha valami olyasmin akarok idegeskedni, amin nem változtathatok, megvonom a vállam, és azt mondom: »Felejtsd el.« És használ - még egy kekszügynöknek is!"

Jézus keresztre feszítése mellett a történelem leghíresebb búcsújelenete Szókratész halála volt. Tízezer évszázad múlva az emberek még mindig meghatódva fogják olvasni Platón halhatatlan leírását

- a világirodalom egyik legszebb és legmegrázóbb passzusát. Néhány athéni - az öreg, mezítlábas Szókratész irigyei, a féltékenyek - koholt vádak alapján bíróság elé állíttatták és halálra ítéltették a filozófust. Mikor a barátságos börtönőr átnyújtotta Szókratésznek a bürökpoharat, ezt mondta: „Próbáld meg könnyedén elviselni, aminek meg kell lennie." Szókratész így is tett. Olyan higgadtan és megadással fogadta a halált, ami szinte az istenek közé emelte.

„Próbáld meg könnyedén elviselni, aminek meg kell lennie" Ezeket a szavakat Krisztus születése előtt 399 évvel mondták, de ennek az idegeskedő vén világnak ma nagyobb szüksége van rájuk, mint valaha: „Próbáld meg könnyedén elviselni, aminek meg kell lennie"

Jóformán minden könyvet és cikket elolvastam, amit találtam az idegeskedés legyőzéséről... Kíváncsi vagy rá, mi a legeslegjobb tanács, amit a rengeteg olvasás alatt találtam? Íme - huszonhárom szó

-  ezeket a szavakat kellene a fürdőszobatükörre ragasztanunk, hogy ahányszor megmossuk az arcunkat, a gondolatainkból is kimossuk az idegeskedést. Ezt a fohászt Dr. Reinhold Niebuhr írta:

Istenem, adj nekem türelmet

Hogy elviseljem, amit nem tudok megváltoztatni,

Bátorságot, hogy megváltoztassam, amit tudok;

És bölcsességet, hogy a kettőt meg tudjam különböztetni.

A negyedik szabály, hogyan hagyjuk abba az idegeskedést, mielőtt tönkremegyünk bele:

NE HADAKOZZ AZ ELKERÜLHETETLENNEL!

10.

„VESZTESÉGCSÖKKENTŐ"

UTASÍTÁSOK

Szeretnéd tudni, hogyan lehet pénzt keresni a tőzsdén? Van még néhány millió ember, aki szeretné tudni - és ha én tudnám, akkor ez a könyv példányonként tízezer dollárért kelne el. De ismerek egy jó módszert, amit sok sikeres ügynök használ. Nekem Charles Roberts, egy befektetési tanácsadó mesélte.

„Texasból jöttem New Yorkba húszezer dollárral, amit barátaimtól kaptam azzal a megbízással, hogy fektessem be az értékpapírpiacon. Azt hittem, hogy jól ismerem a tőzsdét; de az utolsó fillérig elvesztettem a pénzt. Igaz, sokat nyertem bizonyos ügyleteken; de végül minden elúszott.

A saját pénzem nem sajnáltam különösebben, és bár a barátaim nem mentek csődbe ettől, mégis nagyon bántott, hogy az ő pénzüket is elvesztettem. Féltem a szemük elé kerülni, miután vállalkozásunk ilyen csúfos kudarcot vallott, de őszinte meglepetésemre nemcsak félvállról vették a veszteséget, de javíthatatlan optimistáknak is bizonyultak.

Tudtam, hogy mindent vagy semmit alapon játszottam. Főleg a szerencsére és mások véleményére hagyatkoztam. »Hallás után« játszottam a tőzsdén.

Végiggondoltam a hibákat, amiket elkövettem, és úgy döntöttem, hogy mielőtt újra belefogok, megpróbálom megtanulni a tőzsdézést. Megkerestem és nemsokára meg is ismertem az egyik legsikeresebb élő spekulánst: Burton S. Castlest. Úgy gondoltam, tanulhatok tőle, mert az a hír járta, hogy hosszú évek óta nagyon sikeres, és az ilyen hírnév nem a puszta szerencsén alapszik.

Feltett nekem néhány kérdést arról, eddig hogyan csináltam, aztán megtanított egy szabályra, amelyet azóta is az értékpapír-kereskedelem legfontosabb szabályának tartok. Azt mondta: »Veszteségcsökkentő megbízást adok minden tranzakciómhoz. Ha - mondjuk - ötven dollárért veszek részvényt, meghagyom, hogy negyvenöt dollárnál adják el.« Tehát, ha az árfolyam öt pontot esik, a részvényt automatikusan eladják, és így a veszteség csak öt dollár részvényenként.

»Ha megfontoltan fektetsz be - folytatta az idős mester -, a nyereséged legalább tíz, huszonöt vagy akár ötven pont lesz. Tehát ha veszteségeidet öt pontra limitálod, akkor az esetek több mint ötven százalékában tévedhetsz, és még mindig sok pénzt kereshetsz.«

Azonnal megfogadtam a tanácsot, és azóta is felhasználom. Nekem is és megbízóimnak is sok ezer dollárt mentett meg.

Egy kis idő múlva rájöttem, hogy a veszteségcsökkentés nem csak a tőzsdén válik be. Kezdtem

nem csak pénzügyi téren alkalmazni. Mindenféle bosszantó és kellemetlen dolog kiváló ellenszere. Csodát tett.

Például gyakran ebédelek egy barátommal, aki soha nem pontos. Régen az ebédidőm felét azzal töltöttem, hogy idegesen vártam rá. Végül beszéltem neki veszteségcsökkentési elvemről. »Bill, veled kapcsolatban a veszteségcsökkentő utasításom tíz perc. Ha többet késel, ugrott az ebédmeghívás -elmegyek.«"

Istenem! Bár nekem lett volna annyi eszem évekkel ezelőtt, hogy veszteségcsökkentő megbízást adjak türelmetlenségemmel, természetemmel, önigazoló mániámmal, sajnálkozásaimmal, minden szellemi és érzelmi feszültségemmel kapcsolatban. Mi-ért nem voltam képes felmérni a lelki nyugalmamat megbolygató helyzeteket, és kijelenteni: „Ide figyelj, Dale Carnegie, ebben a helyzetben ennyit érdemes idegeskedni - és nem többet"? Miért?

Annyit azonban el kell ismernem, hogy egyszer okosan viselkedtem. Nem is akármilyen helyzetben - életem fordulópontján -, mikor csak nézhettem, hogyan foszlanak szét álmaim és a jövőt illető terveim, hogyan lesz évek munkája semmivé. Harmincas éveim elején úgy döntöttem, a regényírásnak szentelem az életemet. Én leszek a második Frank Norris, Jack London vagy Thomas Hardy. Annyira komolyan gondoltam, hogy két évet töltöttem Európában - ahol jól meg tudtam élni az első világháborút követő konjunktúra idején dollárjaimból. Két évet töltöttem ott, nagy művemen dolgozva.

A hóvihar volt a címe. Jó cím volt, mert a dakotai síkság hóvihara sem lehet hidegebb, mint a könyv fogadtatása a kiadóknál. Mikor irodalmi ügynököm megmondta, hogy könyvem értéktelen, nincs adottságom, nincs tehetségem az íráshoz, majdnem megállt a szívverésem. Önkívületben hagytam el az irodáját. Akkor sem lettem volna jobban meglepve, ha jól fejbe vág egy bunkósbottal. Meg voltam döbbenve. Rájöttem, hogy keresztúton állok, fontos döntést kell hoznom. Mit tegyek? Merre forduljak? Hetek teltek el, míg magamhoz tértem. Akkoriban nem tudtam, hogy a gondokat csökkenteni lehet. De ahogy visszatekintek, látom, hogy pontosan ezt csináltam. A két munkás évet, amit a regény megírásának szenteltem, leírtam, mint nemes kísérletet, és újrakezdtem az életemet. Megint szerveztem és oktattam az esti iskolákban, szabadidőmben pedig életrajzokat írtam - életrajzokat és tudományos vagy ismeretterjesztő könyveket, mint ez is, amelyet a kezedben tartasz.

Boldog vagyok-e most, hogy erre az elhatározásra jutottam? Boldog? Ahányszor eszembe jut, szeretnék örömömben kiabálni! Őszintén bevallom, soha egy napra, egy órára nem bántam meg, hogy nem vagyok a második Thomas Hardy.

Száz évvel ezelőtt, míg a kuvik sivított a Walden tavacska partján az erdőben, Henry Thoreau belemártotta lúdtollát házi készítésű tintájába, és ezeket a szavakat írta naplójába: „Mindennek az árát az szabja meg, hogy milyen mennyiségű - az én kifejezésemmel - életet kell érte adni most vagy hosszú távon."

Más szóval: ostobán viselkedünk, ha valamiért túl sokat adunk az életünkből.

Gilbert és Suliivan éppen ezt csinálta. Vidám verseket és vidám zenét szereztek, de sajnálatosan keveset tudtak arról, hogyan tegyék az életüket vidámmá. Az ő művük néhány olyan operett, amely elbűvölte a világot: A mikádó, Türelem, Pinafore fregatt. De nem tudtak az indulataiknak parancsolni. Megkeserítették az életüket - egy szőnyeg ára miatt. Suliivan új szőnyeget rendelt a színházukba. Mikor Gilbert meglátta a számlát, majdnem megütötte a guta. Bíróság elé vitték a dolgot, és soha többet nem beszéltek egymással. Mikor Suliivan megírta egy új darab zenéjét, postán elküldte Gilbertnek; ő postán küldte vissza a verseket. Egyszer együtt kellett meghajolniuk a függöny előtt, de a színpad két szélén álltak meg, és különböző irányba hajlongtak, hogy ne is lássák egymást. Nem volt annyi eszük, hogy csökkentsék a sértődöttségüket, mint Lincoln.

Egyszer a polgárháború idején Lincoln barátai szidták előtte esküdt ellenségeit, mire ő csak azt mondta: „Bennetek több a személyes neheztelés, mint bennem. Talán bennem túl kevés van; de nem tartom kifizetődőnek. Az embernek nem kell fél életét veszekedéssel töltenie. Ha valaki felhagy az ellenem intézett támadásokkal, soha nem hozom fel neki a múltat."

Bárcsak idős nénémnek is - Edith néninek -olyan megbocsátó természete lett volna, mint Lincolnnak! Ő és Frank bácsi egy jelzáloggal terhelt farmon éltek, amelynek sovány talaját csak a konkoly szerette. Nehéz dolguk volt - minden fillért meg kellett nézniük. De Edith néni szívesen vásárolt függönyt és egyéb apróságokat, hogy vidámabbá tegye sivár otthonukat. Ezeket az apró luxuscikkeket hitelbe vette Dan Eversole üzletében a missouri-i Maryville-ben. Frank bácsi idegeskedett az adósságaik miatt. Mint minden farmer, rettegett tőle, hogy tartozzon valakinek, ha nem muszáj, így titokban beszélt Dan Eversole-lal, hogy ne hitelezzen többet Edith néninek. Mikor Edith néni megtudta, majdnem megpukkadt - és ötven évvel később még mindig dühös volt érte. Hallottam tőle a történetet - nem is egyszer. Mikor utoljára láttam, már hetvenes évei végén járt. Azt mondtam neki: „Edith néni, Frank bácsi hibázott, mikor megszégyenített; de nem gondolod, hogy sokkal rosszabb, hogy ötven év múltán még mindig panaszkodsz miatta?" (Akár a falnak beszéltem volna.)

Edith néni drágán fizetett az el nem felejtett sértésekért és keserű emlékekért. Saját lelke nyugalmával.

Mikor Benjamin Franklin hétéves volt, elkövetett egy hibát, amit hetven évig nem felejtett el. Hétévesen belebolondult egy sípba. Annyira izgatta, hogy bement a játékboltba, kirakta a pultra minden fillérjét, és a sípot kérte, meg sem kérdezve, mi az ára. „Aztán hazamentem - írta hetven évvel

később egy barátjának -, és sípolva jártam fel-alá a házban, annyira örültem a sípomnak." De mikor bátyjai és nénjei megtudták, hogy sokkal többet fizetett a sípért, mint amennyi az ára volt, kinevették; „én pedig sírtam mérgemben", írta.

Sok évvel később, mikor Franklin már világhírű volt, francia követ, még mindig emlékezett rá, hogy „több bosszúságot" szerzett neki a tény, hogy túlfizette a sípot, „mint örömet".

De végül is olcsó lecke volt. „Ahogy felnőttem és kiléptem a világba - írta Franklin -, megfigyelhettem az emberek cselekedeteit, és úgy gondoltam, sok, nagyon sok olyan emberrel találkoztam, aki túlfizette a sípot. Az emberiség nyomorúsága nagy részét magának köszönheti, a dolgok értékéről alkotott téves elképzeléseinek, a síp túlfizetésének."

Gilbert és Suliivan túlfizette a sípot. Edith néni is. Dale Carnegie is - nem is egyszer. És a halhatatlan Tolsztoj Leó is, a Háború és béke és az Anna Karenina szerzője. Az Encyclopaedia Britannica szerint élete utolsó húsz évében Lev Tolsztoj „a világ talán legjobban tisztelt embere volt". 1890 és 1910 között a csodálók végeláthatatlan sora zarándokolt el otthonához, hogy megpillanthassa arcát, meghallhassa hangját, vagy megérinthesse ruhája szegélyét. Minden szót, melyet kiejtett, azonnal feljegyeztek, mintha „isteni kinyilatkoztatás" lenne. Pedig, ha az életről - egyszerű, hétköznapi életről - volt szó, Tolsztojnak hetvenévesen sem volt annyi esze, mint Franklinnak hétévesen. Nagyon is ostobán viselkedett.

Be is bizonyítom. Tolsztoj elvett egy fiatal lányt, akit forrón szeretett. Olyan boldogok voltak, hogy gyakran térden állva kérték Istent, hadd éljenek továbbra is ilyen mennyei gyönyörűségben. De a leány, akit Tolsztoj elvett, féltékeny természetű volt. Időnként parasztruhába öltözött, úgy kémkedett utána, még az erdőben is. Szörnyű veszekedések robbantak ki. A feleség annyira féltékeny volt még saját gyermekeire is, hogy egyszer egy puskával átlőtte lánya fényképét. A földön hempergett, szájához ópiumos üvegcsét szorítva, és azzal fenyegetőzött, hogy öngyilkos lesz, míg a gyerekek a szoba sarkában reszkettek és sikoltoztak félelmükben.

És Tolsztoj mit csinált? Nem hibáztatnám, ha összetörte volna a berendezést - végül is őt provokálták. De sokkal rosszabbra vetemedett. Naplót írt! Igen, naplót, amelyben mindenért a feleségét hibáztatta! Ez volt a „sípja"! Biztos akart lenni benne, hogy az eljövendő generációk felmentik őt, és a feleségét ítélik el. És mit tett válaszul a felesége? Hát természetesen kitépett oldalakat a naplóból és elégette. Ő maga is naplót kezdett vezetni, amelyben férje volt az ördög. Még egy regényt is írt, Kinek a hibája? címmel, amelyben férjét házi zsarnoknak, magát mártírnak festette le.

Miért tették mindezt? Miért csináltak az otthonukból „elmegyógyintézetet", ahogy Tolsztoj nevezte? Nyilván több oka is volt. Az egyik, hogy szenvedélyesen szerettek volna mély benyomást gyakorolni rád és rám. Igen, mi vagyunk az utókor, amelynek véleményére annyit adtak. Érdekel minket egy cseppet is, melyikük volt a hibás? Nem, túlságosan is elfoglalnak a saját gondjaink ahhoz, hogy sokat töprengjünk Tolsztojékon. Micsoda árat fizetett ez a két szerencsétlen a sípjáért! Ötven évet éltek a földi pokolban - csak azért, mert egyiknek sem volt annyi esze, hogy azt mondja: „Hagyjuk abba!" Mert egyiknek sem volt kellő arányérzéke, hogy kijelentse: „Próbáljuk már meg ezt a dolgot elfelejteni. Elpocsékoljuk az életünket. Mondjuk már ki, hogy »Elég«!"

Biztos vagyok benne, hogy az igazi lelki béke legnagyobb titka az arányérzék. Azt hiszem, idegeskedéseink ötven százalékától azonnal megszabadulnánk, ha személyes aranyalapot állítanánk föl - megszabva, hogy bizonyos dolgok az életünkhöz viszonyítva mennyit érnek nekünk.

Az ötödik szabály, hogyan hagyjuk abba az idegeskedést, mielőtt tönkremegyünk bele:

HA KÍSÉRTÉSBE ESÜNK, HOGY JÓ PÉNZT ÖLJÜNK EGY ROSSZ ÜZLETBE -A SAJÁT ÉLETÜNKBE, AKKOR ÁLLJUNK MEG EGY PERCRE, ÉS TEGYÜK FEL MAGUNKNAK EZT A HÁROM KÉRDÉST:

1. MENNYIRE FONTOS NEKEM VALÓJÁBAN AZ, AMI IDEGESÍT?

2. MELYIK PONTON AKAROM A VESZTESÉGET CSÖKKENTENI - ÉS ATTÓL KEZDVE ELFELEJTENI?

3. PONTOSAN MENNYIT FIZETEK EZÉRT A SÍPÉRT? TÚLFIZETTEM-E MÁR?

11.

NE FŰRÉSZELJ FÜRESZPORT!

Ahogy ezt a mondatot írom, kinézek a kertbe, és néhány dinoszaurusznyomot látok - kőbe és palába ágyazódott nyomokat. A Yale Egyetem Peabody múzeumától vettem őket; van egy levelem is a múzeum kurátorától, amely igazolja, hogy a nyomok 180 millió évesek. Még egy elmebeteg sem akarna 180 millió évet visszamenni az időben, hogy megváltoztassa a nyomokat. Pedig ez sem lenne őrültebb ötlet, mint azon idegeskedni, hogy nem mehetünk vissza, és nem változtathatunk meg valamit, ami 180 másodperccel ezelőtt történt - mégis nagyon sokan pontosan ezt tesszük. Persze, a 180 másodperccel ezelőtt történt dolog következményeit befolyásolhatjuk; de magát az eseményt nem változtathatjuk meg.

Csak egy lehetőség van e minden világok legjobbikában a múlt hasznosítására; ha nyugodtan elemezzük a hibáinkat, tanulunk belőlük - és elfelejtjük őket.

Tudom, hogy így van; de volt-e mindig eszem és bátorságom így cselekedni? Hogy erre a kérdésre

válaszoljak, hadd meséljek el egy fantasztikus emléket. Hagytam, hogy több mint háromszázezer dollár folyjon ki a kezemből anélkül, hogy egy fillér haszonra tettem volna szert. Így történt: nagyszabású felnőttoktatási vállalkozásba fogtam, különböző városokban nyitottam irodákat, és bőkezűen szórtam a pénzt rezsire és reklámra. Annyira elfoglalt a tanítás, hogy nem volt sem időm, sem kedvem a pénzügyekkel foglalkozni. Naivitásomban nem jöttem rá, hogy egy ügyes könyvelőre lenne szükségem, aki ellenőrzi a kiadásokat.

Végül úgy egy év múlva szembe kellett néznem a kijózanító és megrázó igazsággal. Hatalmas bevételeink ellenére semmi nyereségünk sem volt. Mi-kor erre rájöttem, két dolgot tehettem volna. Vagy azt, amit George Washington Carver tett, mikor negyvenezer dollárt vesztett a bank csődje miatt -egy élet munkájának megtakarítását. Mikor valaki megkérdezte tőle, tudja-e, hogy tönkrement, annyit felelt: „Igen, hallottam" - és tovább tanított. Tökéletesen elfelejtette a veszteséget, nem is emlegette soha.

A másik, amit tehettem volna: elemezhettem volna a hibáimat, és tanulhattam volna belőlük.

Őszintén bevallva, egyiket sem tettem. Ehelyett idegeskedni kezdtem. Hónapokig szinte önkívületben éltem. Nem aludtam, és nem ettem. Ahelyett, hogy tanultam volna a hibámból, még egyszer elkövettem, egy kisebb összeggel!

Szégyellem magam, hogy be kell vallanom ostobaságom; de már régen rájöttem, hogy „egyszerűbb húsz diákot tanítani arra, mi a helyes, mint a húsz egyikének lenni és megfogadni saját tanításom".

Bárcsak a New York-i George Washington Középiskolába járhattam volna, és engem is Dr. Paul Brandwine tanított volna, mint Allen Saunderst!

Saunders úr elmesélte nekem, hogy Dr. Paul Brandwine, az egészségtan tanára, életének egyik legfontosabb tanulságával szolgált. „Még csak tizenéves voltam, de már akkor is idegeskedő természet. Gyakran dühöngtem elkövetett hibáim miatt. Ha dolgozatot írtunk, éjjel nem bírtam aludni, és a körmöm rágtam idegességemben, hogy megbukom. Mindig újraéltem, amit csináltam, és azt kívántam, bár másképp jártam volna el; újragondoltam mindazt, amit mondtam, és azt kívántam, bár a válaszom csattanósabb lett volna.

Egy reggel aztán osztályunk bevonult a laboratóriumba, ahol várt minket a tanár, Dr. Paul Brandwine és egy üveg tej az asztalán. Leültünk és a tejet bámultuk: vajon mi köze lehet az egészségtanhoz? Dr. Brandwine hirtelen felállt, nagy csörömpöléssel a lefolyóba lökte a tejet, és így kiáltott: »Ne sírja-tok a kiömlött tej miatt!«

Oda kellett mennünk megnézni a cserepeket a lefolyóban. »Jól nézzétek meg, mert azt szeretném, ha ezt a leckét soha nem felejtenétek el. A tej kiömlött - látjátok, már le is folyt; akármennyit tépitek a hajatokat és idegeskedtek, nem jön vissza egy cseppje sem. Egy kis előrelátással és figyelemmel meg lehetett volna menteni. De most már késő -

nem tehetünk mást, mint hogy leírjuk, megfeledkezünk róla és továbblépünk.«

Ez az egyszerű demonstráció akkor is megmaradt a fejemben, amikor a latint és a geometriát már rég elfelejtettem. Többet tanultam belőle a való életről, mint a középiskola négy éve alatt bár-miből. Megtanított, hogy ne öntsem ki a tejet, ha tudom; de ha kiömlött és lefolyt, akkor ne gondoljak rá többet."

Lehet, hogy sok olvasóm most morog, minek ilyen nagy feneket keríteni egy elcsépelt közmondásnak. Tudom, hogy lapos, banális, közhely. Hallották már ezerszer. De azt is tudom, hogy ezek az elcsépelt közmondások évszázadok bölcsességét szűrték le. Az emberiség felhalmozott tapasztalataiból születtek, és számtalan generáció hagyományozta az utána következőre. Ha mindent elolvasunk, amit az elmúlt korok legnagyobb tudósai aggodalmainkról írtak, nem találnánk alapvetőbb és mélyebb bölcsességeket, mint ezeket az elcsépelt közmondásokat: „Azt az árkot akkor ugrom át, ha odaérek" és „Ne sírj a kiömlött tej miatt". Ha megfogadnánk ezt a két közmondást - ahelyett hogy gúnyolódunk rajtuk -, akkor egyáltalán nem lenne szükség erre a könyvre. Ami azt illeti, ha minden közmondást megfogadnánk, akkor szinte tökéletes életet élnénk. De a tudás csak akkor hatalom, ha használjuk; ennek a könyvnek pedig nem az a célja, hogy bármi újat mondjon neked. A célja annyi, hogy eszedbe juttassa azt, amit amúgy is tudsz, bokán rúgjon és rávegyen, hogy alkalmazd mar végre.

Mindig csodáltam azokat, akik, mint a néhai

Fred Fuller Shedd, képesek voltak örök igazságokat új, meglepő formában elmondani. Ő volt az aki

a Philadelphia Bulletin szerkesztőjeként megkérdezte egy érettségiző osztálytól: „Hányan fűrészeltek

mar fát közületek? Emeljétek fel a kezeteket " Legtöbbjük fűrészelt már. Akkor ezt kérdezte:  És

hányan fűrészeltek közületek fűrészport ?" Egy kéz sem emelkedett föl.

„Persze, hogy senki, hiszen fűrészport nem is lehet fűrészelni! - kiáltott föl Shedd úr. - És ugyanez áll a múltra is. Ha olyan dolgokon kezdtek idegeskedni, amelyek elmúltak, csak fűrészport próbáltok fűrészelni."

Connie Mack, a baseball nagy öregje nyolcvanegy  éves  volt,   mikor  megkérdeztem   tőle hogy idegeskedett-e valaha az elvesztett meccsek miatt.

„Igen, régen idegeskedtem - válaszolta. - De már sok éve nem vagyok ilyen ostoba. Rájöttem hogy semmi haszna. Azzal a vízzel, ami már lefolyt a folyón, nem lehet búzát őrölni."

Nem, azzal a vízzel nem lehet búzát őrölni - és fát fűrészelni -, ami lefolyt a folyón. De ráncokat véshet az arcunkra, és fekélyeket vájhat a gyomrunkba, ha mégis megpróbáljuk.

Egy Hálaadás-napon Jack Dempseyvel vacsoráztam. A pulyka és az áfonyamártás mellett elmesélte nekem azt a meccset, amelyen elvesztette a nehézsúlyú bajnoki címét Gene Tunneyval szemben. Természetesen nagy csapás volt ez az önérzetének. „A meccs közepén - mesélte - hirtelen rájöttem, hogy megöregedtem... A tizedik menet végén még talpon voltam, de épphogy csak. Az arcom püffedt volt és sérült, a szemem bedagadt... Láttam, hogy a bíró felemeli a győztes Tunney kezét... Már nem voltam világbajnok. Elindultam az esőben - keresztül a tömegen az öltözőm felé. Ahogy mentem, néhányan megpróbálták megszorítani a kezem. Másoknak könny ült a szemében.

Egy évvel később megint kiálltam Tunney ellen. Nem sikerült. Végem volt. Nehéz volt nem idegeskedni rajta, de azt mondtam magamnak: »Nem fogok a múltban élni és a kiömlött tejen sírni. Nem fog a padlóra vinni ez a horogütés.«"

Nem is vitte. Hogy érte el? Úgy, hogy mindennap elmondta magának „Nem idegeskedek a múlt miatt"? Nem, ez csak eszébe juttatta volna. Elfogadta a vereségét, túltette magát rajta, és a jövő terveit szőtte. Megnyitotta a Jack Dempsey éttermet a Broadwayn, és ő vezette a Great Northern Szállót az Ötvenhetedik utcában. Ökölvívó-mérkőzéseket szervezett, és bemutatókon bokszolt. Úgy elfoglalta magát hasznos dolgokkal, hogy sem ideje, sem kedve nem maradt a múlton rágódni. „Az elmúlt tíz évben jobban éreztem magam, mint ami-kor bajnok voltam" - mondta.

Dempsey úr elmondta nekem, hogy nem sok

könyvet olvasott; de tudtán kívül Shakespeare tanácsát követte:

bölcs nem ül s sír veszteségén, derülten néz, a bajt hogy üsse helyre.

(Shakespeare: VI. Henrik. Németh László ford.)

Míg történelmi és életrajzi munkákat olvasok és emberpróbáló nehézségekkel küzdő embereket figyelek, mindig elképedek és fellelkesülök, mikor látom, hogy egyesek képesek túltenni magukat gondjaikon és tragédiáikon, és normális, boldog életet élnek.

Egyszer ellátogattam a Sing Singbe, és a legjobban az lepett meg, hogy a rabok ugyanolyan boldognak tűntek, mint az átlagos szabad ember. Beszéltem is róla Lewis E. Lawes-nak - ő volt az akkori börtönigazgató -, és ő elmondta, hogy ami-kor a bűnözők odakerülnek, rendszerint sértődöttek és keserűek. De néhány hónap múltán az intelligensebbek túlteszik magukat balszerencséjükön, megnyugszanak, elfogadják a börtönéletet, és igyekeznek a legtöbbet kihozni belőle. Beszélt nekem egy rabról - egy kertészről - aki énekelt, míg a börtön falain belül ápolta a virágokat és a veteményeket.

A Sing Sing énekelve virágot ápoló rabja több

józan észről tett tanúbizonyságot, mint amennyi legtöbbünknek van. Tudta, hogy

A Nagy Kéz ír s tovább megy; és a holt

egek zúgják a lángoló sikolyt:

millió könny egy sort le nem törül;

millió jaj egy betűt ki nem olt!

(Omar Khajjám: Rubáíját.

Szabó Lőrinc ford.)

Ne pazaroljuk hát a könnyeket. Hát persze, hogy követtünk el hibákat és butaságokat! Na és? Ki nem? Még Napóleon is elvesztette fontos csatáinak egyharmadát. Talán a mi statisztikánk sem rosszabb, mint az övé. Ki tudja?

„Hiába száz ló, száz katona, nem rakják" a múltat „össze soha". Ne feledjük hát a hetedik szabályt:

NE FŰRÉSZELJ FŰRÉSZPORT.

A HARMADIK RÉSZ DIÓHÉJBAN

HAGYJUK ABBA AZ IDEGESKEDÉST, MIELŐTT

TÖNKREMEGYÜNK BELE

1. szabály: Száműzd agyadból az idegeskedést sok

munkával. Az elfoglaltság a legjobb módszer az aggodalom gyógyítására.

2. szabály: Ne idegeskedj apróságokon. Ne hagyd,

hogy kis dolgok - az élet termeszhangyái - tönkretegyék a boldogságod.

3. szabály: Használd a nagy számok  törvényét

gondjaid törvényen kívül helyezésére. Kérdezd meg magad: „Mi az esélye annak, hogy ami idegesít, bekövetkezik?"

4.  szabály: Ne hadakozz az elkerülhetetlennel! Ha

tudod, hogy nem tudsz változtatni vagy javítani valamin, mondd el magadnak: „Így van; nem lehet másképp."

5. szabály: Adj veszteségcsökkentő megbízást az

idegességednek. Döntsd el, mennyi idegeskedést ér meg neked valami - és ne legyél hajlandó többet fordítani rá.

6.  szabály: A múlt elmúlt. Ne fűrészelj fűrészport.

NEGYEDIK RÉSZ

A béke és boldogság elnyerésének hét

módszere

12.

ÖT SZÓ, AMELY MEGVÁLTOZTATHATJA AZ

ÉLETEDET

Néhány évvel ezelőtt erre a kérdésre kellett egy rádióműsorban válaszolnom: „Mi volt a legfontosabb, amit életében megtanult?"

Könnyű kérdés volt; életem legnagyobb tanulsága az volt, hogy rájöttem; milyen fontos, mit gondolunk. Ha tudnám, hogy mit gondolsz, tudnám, hogy ki vagy. A gondolataink formálják jellemünket. Szellemi beállítottságunk az ismeretlen tényező, amely sorsunkat irányítja. Emerson szerint „az ember nem más, mint amit egész nap gondol"... De hogyan is lehetne más?

Most már minden kétséget kizáróan bizonyos vagyok benne, hogy a legnagyobb gond, amellyel meg kell birkóznunk - szinte az egyetlen gond, amellyel birkóznunk kell - a megfelelő gondolatok kiválasztása. Ha erre képesek vagyunk, minden nehézségünket meg tudjuk oldani. A Római Birodalom nagy filozófus uralkodója, Marcus Aurelius öt szóban foglalta össze - öt szóban, amely meghatározhatja a sorsod: „Életünk olyan, amilyenné gondolataink teszik."

Igen, ha gondolataink vidámak, mi is vidámak leszünk. Ha gondolataink nyomorultak, mi is nyomorultak leszünk. Ha ijedtek, félni fogunk. Ha betegesek, megbetegedhetünk. Ha a balsikerre gondolunk, pechünk lesz. Ha elmerülünk az önsajnálatban, mindenki igyekszik majd elmenekülni és elkerülni minket. Norman Vincent Peale szerint „Nem azok vagyunk, akinek hisszük magunkat, de amit hiszünk, olyanok vagyunk."

Azt akarom ajánlani, hogy félvállról vegyük minden problémánkat? Nem, sajnos az élet nem ilyen egyszerű. De azt ajánlom, hogy igyekezzünk pozitívan, nem pedig negatívan felfogni az életet. Más szóval helyes, ha gondjaink foglalkoztatnak, de az nem, ha idegesítenek. Mi a különbség? Hadd magyarázzam meg. Ahányszor átkelek New York forgalmas utcáin, foglalkoztat, amit csinálok - de nem idegesít. Ha gondjaink foglalkoztatnak, akkor tisztában vagyunk velük, és nyugodtan megpróbálunk úrrá lenni fölöttük. Ha idegeskedünk, csak fölösleges, őrjítő köröket rovunk.

Valakit foglalkoztathatnak komoly gondjai, és mégis képes lehet emelt fővel, szegfűvel a gomblyukában járni. Thomas Lowellt is láttam így. Egyszer abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy segíthettem neki bemutatni híres filmjeit az Allenby-Lawrence hadjáratokról az első világháborúban. Ő és asszisztensei vagy egy tucat hadszíntéren forgattak: ráadásul sikerült mozgóképen megörökíteniük T. E. Lawrence-et és színes arab hadseregét, valamint azt is, hogyan hódította meg Allenby a Szentföldet. Filmekkel illusztrált előadásai „Allenbyvel Palesztinában és Lawrenceszel Arábiában" szenzációt keltettek Londonban - és mindenütt a világon. A londoni operaévadot elhalasztották hat héttel, hogy tovább mesélhessen e hihetetlen kalandokról, és tovább vetíthesse a képeket a Covent Gardenben. Fantasztikus londoni sikere után sok országot érintő előadókörútra indult. Aztán két évet filmezett Indiában és Afganisztánban. Szörnyű balszerencse-sorozat után bekövetkezett az elképzelhetetlen: Londonban találta magát egy fillér nélkül. Én is vele voltam akkoriban. Emlékszem, a Lyons' Corner House éttermeiben kellett étkeznünk, mert ez olcsó volt. Még ott sem ehettünk volna, ha Thomas úr nem kér kölcsön egy skóttól - James McBeytől, a híres művésztől. És most jön a történet tanulsága: még amikor hatalmas adósságokkal és csalódásokkal kellett szembenéznie, Lowell Thomas akkor sem volt ideges, csak foglalkoztatta a dolog. Tudta, ha hagyja, hogy a balszerencse úrrá legyen rajta, akkor semmi értéke sem marad, még hitelezői szemében sem. Ezért minden reggel indulás előtt vett egy virágot, a gomblyukába tűzte, és emelt fővel, energikus léptekkel ment végig az Oxford Streeten. Pozitív, bátor gondolatai voltak, és nem hagyta, hogy a vereség legyőzze. Az, hogy a padlóra került, neki a játék része volt -hasznos gyakorlat, melyre számítani kell, ha a csúcsra akar jutni az ember.

Szellemi beállítottságunk hihetetlen hatással van még testi erőnkre is. A híres angol pszichiáter, J. A.

Hadfield emlékezetesen illusztrálja ezt 54 oldalas könyvecskéjében, Az erő pszichológiájában. „Megkértem három férfit - írja -, hogy segítsenek tesztelni, milyen hatással van a szuggesztió az erejükre, melyet dinamométerel mértünk." Utasította őket, hogy minden erejükkel szorítsák meg a dinamométert. Három különböző helyzetben kapták ugyanezt az utasítást.

Mikor természetes helyzetben, ébren tesztelte őket, átlagos erejük 50 kilogramm volt.

Mikor úgy mérte erejüket, hogy előzőleg hipnotizálta őket, és azt mondta nekik, hogy gyengék; csak 15 kilogramm erőkifejtésre voltak képesek -normál erejük harmadára. (A három közül egy hivatásos ökölvívó volt; mikor hipnotizált állapotban azt mondták neki, hogy gyenge, megjegyezte, hogy a karja „apró, mint egy kisgyereké".)

Mikor Hadfield százados harmadszor tesztelte őket, hipnotizált állapotban azt mondva nekik, hogy erősek, 70 kilogramm erőkifejtésre voltak képesek. Amikor erejükkel kapcsolatos pozitív gondolatok töltötték meg fejüket, majdnem ötven százalékkal tudták erőkifejtésüket növelni.

Ilyen hatása van a szellemi beállítottságnak.

Hogy bizonyítsam a gondolat mágikus erejét, hadd meséljem el Amerika történetének egyik legelképesztőbb epizódját. Könyvet is írhatnék róla, de rövidre fogom. Egy fagyos októberi éjszakán, nem sokkal a polgárháború vége után, egy otthontalan, koldusszegény, földönfutó nő, bekopogott Webster „anyó"-hoz egy nyugalomba vonult hajóskapitány

feleségéhez Amesburyben, Massachusetts államban.

Webster „anyó" ajtót nyitott, és egy girhes kis teremtést látott, „ötvenkilónyi ijedt csontot és bőrt". Az idegen, egy bizonyos Mrs. Glover, magyarázni kezdte, hogy otthont keres, ahol végiggondolhat és kidolgozhat egy problémát, amely éjjel-nappal foglalkoztatja.

„Maradjon itt - mondta Mrs. Webster. - Egyedül vagyok ebben a nagy házban".

Mrs. Glover örökké ottmaradhatott volna Webster „anyónál", ha ennek veje, Bill Ellis, nem jön ide szabadságra New Yorkból. Amikor meglátta Mrs. Glovert, kiabálni kezdett: „Nem tűrök csavargókat a házban"; és kilökte a hajléktalan asszonyt az ajtón. Ömlött az eső. A nő néhány pillanatig reszketve állt az esőben, majd elindult az utcán menedéket keresve.

Most jön a történet elképesztő része. A „csavargó", akit Bill Ellis kivert a házból, akkora hatást gyakorolt a világ gondolkodásmódjára, mint kevés nő előtte vagy utána. Sok millió lelkes híve ma Mary Baker Eddy néven tiszteli - ő a Christian Science alapítója.

De addig a pillanatig élete csak betegségből, szomorúságból és tragédiából állt. Első férje nem sok-kai házasságkötésük után meghalt. Második férje elhagyta, megszökött egy férjes asszonnyal. Később szegényházban halt meg. Mary Baker Eddynek egy fia volt; a szegénység, betegség és mások irigysége arra kényszerítette, hogy örökbe adja, mikor a kisfiú csak négyéves volt. Minden kapcsolat megszakadt köztük, nem is látta harmincegy évig.

Saját gyenge egészsége miatt Mrs. Eddy már évek óta érdeklődött a „lelki gyógyítás tudománya" iránt. De élete nagy fordulópontja a massachusettsi Lynnben következett be. Egy hideg napon a belvárosban sétálva megcsúszott és elesett a jeges járdán - és elvesztette az eszméletét. Gerince annyira megsérült, hogy görcsök kínozták. Még az orvos is azt hitte, meg fog halni. Ha valami csoda folytán mégis életben marad, soha nem tud majd járni, mondta az orvos.

Míg állítólagos halálos ágyán feküdt, Mary Baker Eddy kinyitotta a Bibliáját, és szerinte isteni sugallatra ezeket a szavakat olvasta Máté evangéliumában: „Egy hordágyon fekvő bénát hoztak hozzá. Jézus e szavakkal fordult a bénához: »Bízzál, fiam, bocsánatot nyernek bűneid!... Kelj föl, fogd ágyadat és menj haza.« Az fölkelt és hazament."

Jézus e szavai, mondta Mrs. Eddy, olyan erővel, olyan hittel, és olyan gyógyító erővel töltötték el, hogy „azonnal fölkelt és járt".

„Ez a tapasztalat - mondta -, volt a jel, amely rávezetett, hogyan legyek egészséges, és hogyan gyógyítsak másokat... Tudományos bizonyosságot szereztem arról, hogy mindennek oka a lélek, és minden lelki jelenségekre vezethető vissza."

Így lett Mary Baker Eddy egy új vallás alapítója és főpapnője: az egyetlen nagy vallásé, melyet nő alapított, és amely hódít szerte a világon.

Most biztosan arra gondolnak: „Ez a Carnegie híveket toboroz a Christian Science-nek." Tévednek. Nem vagyok e vallás híve. De minél tovább élek, annál szilárdabban hiszek a gondolat elképesztő erejében. Sok évet töltöttem felnőttek tanításával és tudom, hogy az ember el tudja űzni a gondot, a félelmet és a különböző betegségeket, megváltoztathatja az életét, ha megváltoztatja gondolkodását. Tudom! Tudom! Tudom!!! Sok százszor láttam ilyen elképesztő átalakulást. Annyiszor láttam, hogy már nem is csodálkozom rajta.

A gondolat erejét bizonyító elképesztő átalakulások egyike egy diákommal esett meg. Idegösszeomlást kapott. Mitől? Az állandó aggódástól. „Mindenen idegeskedtem: mert sovány voltam, mert azt hittem, kopaszodom, mert attól féltem, soha nem fogok annyit keresni, hogy megnősülhessek, mert úgy éreztem, nem leszek jó apa, mert attól féltem, elvesztem a lányt, akit el akartam venni, mert azt hittem, nem élek helyesen. Idegeskedtem, hogy milyen benyomást gyakorolok az emberekre. Aggódtam, mert azt hittem, gyomorfekélyem van. Már dolgozni sem tudtam; otthagytam az állásomat. Úgy nőtt bennem a feszültség, mint egy biztonsági szelep nélküli kazánban. A feszültség elviselhetetlen lett, valaminek engednie kellett - és megtörtént. Ha még nem volt idegösszeomlása, imádkozzon Istenhez, ne is legyen, mert semmilyen testi fájdalom nem hasonlítható a kétségbeesett elme kínjaihoz.

Összeomlásom olyan súlyos volt, hogy saját családtagjaimmal sem tudtam beszélni. Nem tudtam gondolataimat irányítani. Csupa félelem voltam. A legkisebb zajra is összerezzentem. Mindenkit kerültem. Időről időre minden ok nélkül sírva fakadtam.

Minden nap szenvedés volt. Úgy éreztem, mindenki elhagyott - még Isten is. Kísértést éreztem, hogy a folyóba ugorjak, és véget vessek az egésznek.

Ehelyett úgy döntöttem, hogy elmegyek Floridába, reménykedtem, hogy a változás jót tesz majd. Ahogy beszálltam a vonatba, apám egy borítékot adott azzal, hogy ne nyissam ki, míg Floridába nem érek. A turistaszezon közepén érkeztem. Szállodában nem kaptam szobát, így egy garázsban béreltem egyet. Megpróbáltam munkát szerezni egy miami teherhajón, de nem jártam szerencsével. Így a strandon töltöttem az időm. Floridában még nyomorultabbul éreztem magam, mint otthon; kinyitottam hát a borítékot, lássuk, mit írt édesapám. »Fiam, 2500 kilométerre vagy az otthonodtól, és ugyanúgy érzed magad, igaz? Tudtam, hogy így lesz, mert magaddal vitted minden bajod okozóját, azaz saját magadat. Sem testednek, sem lelkednek nincs semmi baja. Nem abba betegedtél bele, amivel szemben találtad magad, hanem abba, amit minderről gondoltál. ,Ahogy az ember szívében gondolkodik, olyanná válik.' Mikor felismered ezt, fiam, gyere haza, mert meggyógyultál.«

Apám levele feldühített. Együttérzést vártam, nem kioktatást. Olyan dühös lettem, hogy akkor és ott elhatároztam, nem megyek haza soha többé. Aznap éjjel, ahogy egy miami mellékutcában sétáltam, egy templomhoz értem, ahol istentisztelet folyt. Nem volt hova mennem, hát beosontam és hallgattam a prédikációt, amely a következő leckéhez kapcsolódott: »Aki legyőzi saját magát, hatalmasabb, mint aki meghódoltat egy várost«. Isten házában ülve és ugyanazt hallva, amit édesapám írt - mindez kisöpörte agyamból a felgyülemlett szemetet. Életemben először képes voltam világosan és józanul gondolkozni. Rájöttem, milyen ostoba voltam. Megrázkódtatás volt olyannak látni magam, amilyen igazából voltam: én akarom megváltoztatni a világot és benne mindenkit, mikor csak az agyamnak nevezett fényképezőgép lencséje szorul fókuszbeállításra.

Másnap reggel csomagoltam és hazaindultam. Egy héttel később visszamentem az állásomba. Négy hónappal később feleségül vettem azt a lányt, akit féltem elveszíteni. Ma már öt szép gyermekünk van. Isten kegyes volt hozzám, anyagilag és lelkileg. Idegösszeomlásom idején éjszakai művezető voltam egy kis osztályon, tizennyolc ember főnöke. Most a dobozgyártás felügyelője vagyok, több mint négyszázötven emberrel a kezem alatt. Az életem teljesebb és kellemesebb. Azt hiszem, most már tudom értékelni az élet fontos dolgait. Mikor aggodalmas pillanatok próbálnak erőt venni rajtam (ez mindenkivel megesik), csak annyit mondok magamnak, állítsd be annak a fényképezőgépnek a fókuszát, és minden rendbe jön.

Most már őszintén mondhatom, hogy örülök az idegösszeomlásomnak, mert megtanított rá, milyen hatalma van gondolatainknak testünk és lelkünk fölött. Ma már elértem, hogy a gondolataim értem dolgozzanak és ne ellenem. Tudom, hogy apámnak igaza volt; nem a helyzet okozta a szenvedésem, hanem amit gondoltam róla. Amint erre rájöttem, meggyógyultam - és soha nem estem Vissza." Nos, ezt tapasztalta a tanítványom.

Mélyen meg vagyok győződve róla, hogy lelki békénk és életörömünk nem attól függ, hol vagyunk, mink van, vagy kik vagyunk, hanem csakis szellemi beállítottságunktól. A külső körülményeknek alig van közük hozzá. Vegyük az öreg John Brown esetét, akit felakasztottak, mert Harper's Ferry-ben elfoglalta az Egyesült Államok fegyver-raktárát, és megpróbálta fellázítani a rabszolgákat. A koporsóján ülve kocsizott az akasztófa felé. A mellette ülő börtönőr ideges volt. De az öreg John Brown nyugodt és hűvös maradt. Felnézett a virginiai Blue Ridge-hegységre, és így kiáltott föl: „Milyen gyönyörű vidék! Még soha nem volt alkalmam alaposan megnézni."

Vagy vegyük Robert Falcon Scott és társai esetét - ők voltak az első angolok, akik elérték a Déli-sarkot. A visszaútjuknál keservesebb talán nem volt még az emberiség történetében. Élelmük elfogyott - akárcsak a tüzelőjük. Nem mehettek tovább, mert tizenegy napon és éjszakán át üvöltő hóvihar dühöngött - olyan erős szél fújt, hogy a sarki jégbe árkokat vájt. Scott és társai tudták, hogy meghalnak; vittek is magukkal egy adag ópiumot erre az esetre. Egy nagy adag ópium bevétele után lefekhettek volna, hogy kellemes álmokat lássanak, és soha föl ne ébredjenek. De nem nyúltak a kábítószerhez, hanem „harsány hangon vidám dalokat énekeltek". Tudjuk, hogy így haltak meg, mert megfagyott testük mellett egy búcsúlevelet találtak, akik nyolc hónap után keresésükre indultak.

Igen, ha bátor, nyugodt, kreatív gondolatokat keresünk, akkor a koporsónkon ülve is élvezhetjük a szép vidéket, míg az akasztófa felé kocsizunk; vagy „harsány hangon vidám dalokat énekelhetünk" sátrunkban, míg meg nem fagyunk, és éhen nem halunk.

Háromszáz évvel ezelőtt ugyanezt fedezte fel Milton, mikor megvakult:

Saját világa a szív, önmagában

Eget Pokollá tehet: Poklot Éggé.

(Milton: Elveszett Paradicsom.

Szabó Lőrinc ford.)

Napóleon és Helen Keller gyönyörűen illusztrálja Milton mondását: Napóleon elért mindent, amire csak vágyhat az ember - dicsőséget, hatalmat, vagyont -, mégis azt mondta Szent Ilona szigetén: „Egész életemben nem volt hat boldog napom" míg Helen Keller - aki vak volt és süketnéma kijelentette: „Az élet olyan gyönyörű".

Ha fél évszázadnyi élet megtanított valamire, hát arra igen, hogy „Békét nem hozhat neked semmi, csak önmagad".

Csak azt ismétlem, amit Emerson olyan szépen fejezett ki Önbizalomról szóló esszéje utolsó szavaival: „Politikai győzelem, a házbér emelkedése, betegeid felgyógyulása vagy távollevő barátod hazatérése, vagy valami egészen más külső esemény felderíti kedved, és azt hiszed, jó napok várnak rád. Ne hidd. Nincs így. Semmi más nem hozhat békét neked, csak tenmagad."

Epiktétosz, a sztoikus bölcselő figyelmeztet rá, hogy fontosabb a rossz gondolatokat kivetni elménkből, mint testünkből „a tumorokat és tályogokat" eltávolítani.

Ezerkilencszáz évvel ezelőtt mondta ezt Epiktétosz, de állítását a mai orvostudomány is megerősíti. Dr. G. Canby Robinson kijelentette, hogy a Johns Hopkins kórház minden öt betege közül négy részben érzelmi feszültség és stressz kiváltotta betegségben szenved. Ez még szervi bajok esetében is gyakran így volt. „Végső soron - mondta -, ezeket az élethez és a gondokhoz való helytelen viszonyra lehet visszavezetni."

Montaigne, a nagy francia filozófus ezt a tizenöt szót választotta élete mottójául: „Az ember baja nem abból származik, ami történt, hanem abból, hogy mi a véleménye róla." És az, hogy mi a véleményünk arról, ami történt, csak tőlünk függ.

Mire gondolok? Olyan egetverően szemtelen lennék, hogy a szemedbe mondjam - akkor, amikor agyonnyomnak a gondok és az idegeid olyanok, mint az elhasznált rugó -, olyan egetverően szemtelen vagyok, hogy ilyen helyzetben azt mondom, csak akarni kell, és meg tudod változtatni szellemi beállítottságod? Igen, pontosan erről van szó! És ez még nem minden. Azt is megmutatom, hogyan érheted el. Lehet, hogy némi erőfeszítést követel, de a titok nyitja egyszerű.

William James, akinél többet senki sem tudott a gyakorlati pszichológiáról, egyszer megjegyezte: „Úgy tűnik, előbb jön az érzés, aztán a tett, de a valóságban együtt járnak; ha szabályozzuk a cselekedetet, ami az akaratnak van alávetve, akkor közvetett módon az érzést is szabályozni tudjuk, ami akaratunktól független."

Más szóval William James azt mondja, hogy nem tudjuk azonnal megváltoztatni az érzelmeinket csak azzal, hogy elhatározzuk - de a tetteinket igen. És ha változtatunk cselekedeteinken, érzelmeink is rögtön megváltoznak.

„Tehát - mondja -, hajókedvedet elvesztetted, a legbiztosabb szándékos út a vidámsághoz az, ha vidáman felülsz, és úgy beszélsz és cselekszel, mintha máris jókedvű lennél."

Beválik-e ez az egyszerű trükk? Próbáld ki. Mosolyodj el szélesen, elégedetten; húzd ki magad; végy jó, mély lélegzetet; és gyújts rá egy nótára. Ha nem tudsz énekelni, fütyülj. Ha nem tudsz fütyülni, dúdolj. Hamarosan rájössz, mire gondolt William James - fizikai lehetetlenség szomorúnak vagy depressziósnak lenni, mikor eljátszod, hogy sugárzóan boldog vagy!

Ez az egyik apró természeti alapigazság, mely könnyen csodákat tehet mindannyiunk életében. Ismerek egy asszonyt Kaliforniában - a nevét nem árulom el -, aki huszonnégy óra alatt minden bánatától megszabadulna, ha ismerné ezt a titkot. Már nem fiatal és özvegy - elismerem, hogy ez szomorú állapot -, de megpróbál-e úgy tenni, mintha boldog lenne? Nem; ha megkérdezik, hogy van, azt válaszolja: „Köszönöm, remekül" - de arckifejezése és nyafogós hangja azt sugallja: „Istenem, ha tudnád, mennyi bajom volt életemben!" Majdhogynem szemrehányást tesz, mert valaki boldog mer lenni előtte. Sok száz asszony van nála rosszabb helyzetben : a férje után elég pénze maradt élete végéig, és házas gyermekei vannak, akiknél lakhat. De ritkán láttam mosolyogni. Panaszkodik, hogy mindhárom veje fukar és önző - noha hónapokat vendégeskedik mindegyiknél. És panaszkodik, hogy a lányaitól soha nem kap ajándékot - noha ő gondosan őrizgeti pénzét „öreg napjaimra". Nagy csapás saját maga és a családja számára! De így kell ennek lennie? Ez az igazán szomorú - hiszen megváltozhatna, szánalmas, keserű és boldogtalan öregasszonyból a család tisztelt és szeretett tagja lehetne - ha meg akarna változni. És ehhez az átalakuláshoz csak annyit kellene tennie, hogy elkezd vidáman viselkedni; úgy tesz, mintha más számára is lenne benne szeretet - ha nemcsak saját boldogtalan, megkeseredett személyére pazarolná mind.

H. J. Englert az indianai Tell Cityből ma is él, mert felfedezte ezt a titkot. Tíz évvel ezelőtt Englert úrnak skarlátja volt; mikor meggyógyult, kiderült, hogy vesegyulladása van. Mindenféle orvossal megpróbálkozott, még „kuruzslókkal" is, mesélte nekem, de senki sem tudott segíteni rajta.

Nemrégiben aztán egyéb komplikációk léptek föl. Vérnyomása fölszökött. Orvoshoz fordult és megtudta, hogy vérnyomása elérte a 214-et. Megmondták neki, hogy ez végzetes - állapota romlani fog, és helyesen teszi, ha sürgősen rendet tesz földi dolgaiban.

„Hazamentem és meggyőződtem róla, hogy a biztosításommal nem vagyok hátralékban, Isten bocsánatát kértem minden bűnömért, és sötét gondolataimba merültem. Mindenkit boldogtalanná tettem. Feleségem és családom szerencsétlen volt, és én is mély depresszióba süllyedtem. De egy hét önsajnálat után ezt mondtam magamnak: »Úgy viselkedsz, mint egy bolond! Lehet, hogy élsz még egy évet, hát igyekezz boldog lenni, amíg még itt vagy!«

Kihúztam magam, mosolyogtam és megpróbáltam úgy viselkedni, mintha minden rendben lenne. Elismerem, hogy eleinte nehezemre esett - de kényszerítettem magam, hogy kedves és vidám legyek; ez nemcsak a családomnak segített, hanem nekem is.

Először azt vettem észre, hogy kezdem jobban érezni magam - majdnem olyan jól, mint ahogy tetettem. A javulás folytatódott. Ma pedig - hónapokkal azután, hogy sírba kellett volna szállnom -nemcsak boldog vagyok, és eleven, hanem a vér-nyomásom is lement! Egyvalamiben biztos vagyok: az orvos jóslata valóra vált volna, ha tovább is »halálra készülő«, a vereséget elfogadó gondolataim vannak. De lehetővé tettem a testemnek, hogy meggyógyuljon, egyszerűen azzal, hogy megváltoztattam szellemi beállítottságom!"

Hadd kérdezzek valamit: ha ennek az embernek megmentette az életét, hogy vidáman viselkedett, és egészséges, bátor gondolatokat ébresztett magában, akkor mi miért tűrjük csak egy percig is apró bánatainkat és depresszióinkat? Miért tesszük magunkat és a körülöttünk élőket boldogtalanná és szomorúvá, amikor boldogságot tudnánk teremteni egyszerűen azzal, hogy vidáman viselkedünk?

Évekkel ezelőtt olvastam egy könyvet, amely maradandó és mély benyomást gyakorolt életemre. Amint az ember gondolkozik volt a címe, az írója James Allen, a lényege pedig a következő:

„Az ember rájön, hogy amint megváltoztatja gondolatait a dolgokról és más emberekről, a dolgok és más emberek megváltoznak vele szemben... Radikálisan változtassuk meg gondolatainkat, és el fogunk képedni, milyen hatással lesz életünkre. Az ember nem azt vonzza, amit szeretne, hanem ami rá hasonlít... Az istenség, amely sorsunkat alakítja, mi vagyunk. Saját magunk... Amit az ember elér,

az gondolatai egyenes következménye... Csak akkor emelkedhetünk fel, győzhetünk és lehetünk sikeresek, ha gondolatainkat is felemeljük. Csak akkor maradunk gyengék, alávetettek és nyomorultak, ha nem vagyunk hajlandóak gondolatainkat felemelni."

A Teremtés Könyve szerint a Teremtő az egész világ urává tette az embert. Hatalmas ajándék. De én nem ilyen királyi előjogokra vágyom. Csak annyit szeretnék, ha önmagam ura lehetnék - gondolataim, félelmeim, tudatom és lelkem ura. És csodálatos tudni azt, hogy hihetetlen mértékben ura is lehetek mindezeknek, amikor csak akarom, ha irányítani tudom a cselekedeteimet - amelyek reakcióimat irányítják.

Tartsuk hát észben William James szavait: „Amit rossznak tartunk... gyakran élénkítő és erősítő jóra változtatható, ha a szenvedő belső beállítottsága gyávából harcosra változik."

Harcoljunk a boldogságunkért!

Harcoljunk a boldogságunkért mindennap vidám és előrevivő gondolatokkal. Még programot is tudok adni hozzá. A címe: Csak Ma. Én olyan lelkesítőnek találtam, hogy több száz példányt szétosztottam belőle. Írója a néhai Sybil F. Partridge. Ha eszerint élünk, megszabadulunk aggodalmaink nagy részétől, és rengeteget meríthetünk abból, amit a franciák la joie de vivre-nek neveznek.

CSAK MA

1. Csak ma boldog leszek. Hiszem, hogy Lincolnnak igaza volt: „a legtöbb ember olyan boldog, amennyire elhatározza magát". A boldogság belülről jön, nem külsőségektől függ.

2. Csak ma megpróbálok alkalmazkodni az adott helyzethez, és nem vágyaimhoz igazítani mindent. Úgy veszem családomat, üzleti ügyeimet és szerencsémet, ahogy jön, és én alkalmazkodom hozzájuk.

3. Csak ma törődni fogok a testemmel. Megdolgoztatom, vigyázok rá, táplálom, nem élek vele vissza, és nem hanyagolom el, hogy tökéletesen engedelmeskedjen parancsaimnak.

4. Csak ma megpróbálom csiszolni az elmémet. Tanulok valami hasznosat. Nem leszek szellemileg tunya. Olvasok valamit, ami erőfeszítést, gondolkodást és figyelmet kíván.

5. Csak ma edzeni fogom a lelkem háromféle módon; jót teszek valakivel, és titokban tartom. Megcsinálok legalább két dolgot, amihez nincs kedvem, ahogy William James mondja, csak az edzés kedvéért.

6. Csak ma kedves leszek. Olyan jól fogok kinézni, ahogy csak tudok, csinosan öltözöm, halkan szólok, udvariasan viselkedem, bőkezű leszek a dicsérettel, senkit sem bírálok, nem találok hibát semmiben, és nem próbálok meg senkit sem megrendszabályozni vagy megjavítani.

7. Csak ma megpróbálok csak a mai napnak élni, nem akarom életem minden gondját egyszerre megoldani. Tizenkét órán át képes vagyok megtenni olyan dolgokat, amelyeket egy életen át képtelen lennék.

8. Csak ma programot készítek. Leírom, mit akarok csinálni minden egyes órában. Lehet, hogy nem tartom bes de meglesz. Ez megszabadít két nyűgtől, a sietségtől és a bizonytalanságtól.

9. Csak ma szakítok magamnak egy fél órát, és pihenni fogok. Ebben a fél órában néha Istenre fogok gondolni, hogy egy kicsit távlatokban is gondolkodjak.

10. Csak ma nem fogok félni, főleg attól nem félek, hogy boldog legyek, élvezzem a szépet, szeressek és higgyem, hogy akiket szeretek, viszontszeretnek.

Ha olyan szellemi beállítottságot szeretnék elérni, amely békét és boldogságot ad, íme az első szabály:

GONDOLKOZZ ÉS CSELEKEDJ VIDÁMAN

ÉS VIDÁM LESZEL.

13.

A BOSSZÚÁLLÁS MEGBOSSZULJA

MAGÁT

Évekkel ezelőtt egy éjjel néhány más turistával együtt ültem a Yellowstone Parkban egy magaslesen, és a sűrű fenyvest figyeltem. Hamarosan megjelent, amire vártunk, az erdő rettegett ura, a grizzlymedve, és a vakító fényű lámpák világánál elkezdte felhabzsolni a hulladékot, amelyet az egyik hotel konyhájáról szállítottak oda. Egy erdész, Martindale őrnagy, lován ülve előadást tartott az izgatott turistáknak a medvékről. Elmondta, hogy a grizzly a nyugati félteke bármely állatát legyőzi - a kodiakmedve és a bölény kivételével -, de megfigyeltem, hogy egy állatnak, de csak egynek, a medve megengedte, hogy vele együtt egyen: egy szkunknak. A grizzly tudta, hogy mancsa egyetlen csapásával megölhetné. Miért nem tette meg? Mert a tapasztalat megtanította rá, hogy rosszul jár.

Én is megtanultam. Paraszfiúként csapdával vadásztam a négylábú változatra a missouri sövényekben; férfikoromban kétlábúakkal találkoztam New York utcáin. Keserves tapasztalatok tanítottak meg rá, hogy mindkét változatot jobb békén hagyni.

Ha gyűlöljük ellenségeinket, hatalmat adunk nekik magunk fölött - hatalmukba kerül az álmunk, az étvágyunk, a vérnyomásunk, az egészségünk és a boldogságunk. Táncolnának örömükben, ha tudnák, mennyire idegesítenek, kínoznak minket, hogy kitolnak velünk. A gyűlöletünk őket nem bántja, de a mi napunkat és éjszakánkat pokollá teszi.

Mit gondolsz, ki írta ezt? „Ha önző emberek kihasználnak, felejtsd el őket, de ne próbáld meg visszaadni a kölcsönt. Ha megpróbálsz bosszút állni, többet ártasz magadnak, mint a másiknak."... Mintha valami csillogó szemű idealista beszélne. Pedig nem az. Ezeket a szavakat a milwaukeei rendőrség körlevelében olvastam.

Milyen módon árt neked, ha megpróbálod visszaadni a kölcsönt? Sokféleképpen. A Life hetilap szerint még az egészséged is tönkreteheti. „A magas vérnyomásban szenvedő emberek legfőbb jellem-vonása a harag - írta a Life. - Az idült harag következménye az idült magas vérnyomás és a szívbetegség."

Most már láthatod, hogy mikor Jézus azt állította: „Szeressétek ellenségeteket", akkor nemcsak alapvető erkölcsi elveket hirdetett, hanem a huszadik századi orvostudományt is. Mikor azt mondta, „Bocsáss meg hetvenhétszer", arra tanított, hogyan kerüljük el a magas vérnyomást, a szívbetegséget, a gyomorfekélyt és még sok más betegséget.

Egy barátom, egy asszony, nemrég szívrohamot kapott. Orvosa ágyba parancsolta, és megtiltotta neki, hogy bármin felizgassa magát. Az orvosok tudják, hogyha gyenge a szíved, egy dühroham megölhet. Azt mondtam, hogy megölhet?'Egy dühroham megölt egy étteremtulajdonost a Washington állambeli Spokane-ben néhány éve. Itt fekszik előttem egy levél Jerry Swartouttól, az akkori spokane-i rendőrkapitánytól. Ezt írja: „Néhány éve a hatvannyolc éves Willian Falkaber, akinek kávézója volt, meghalt, mert dührohamot kapott azon, hogy a szakács a csészealjból itta a kávéját. A férfi úgy feldühödött ezen, hogy pisztolyt ragadott, üldözőbe vette a szakácsot, és szívrohamban holtan esett össze - kezében a pisztollyal. A boncolás eredménye szerint a dühroham okozta a szívrohamot."

Mikor Jézus azt tanította: „Szeressétek ellenségeiteket", akkor azt is elárulta, hogyan szépülhetünk meg. Ismerek olyan embereket - és biztosan te is -, akiknek arca ráncos és vonásaik élesek a gyűlölettől és a haragtól. Semelyik kozmetikai mű-tét sem szépítené meg őket úgy, mint a megbocsátással, gyöngédséggel és szeretettel teli szív.

A gyűlölet még abban is akadályoz, hogy élvezzük az ételünket. A Biblia így fogalmazza meg ezt: „Jobb egy tál főzelék és szeretet hozzá, mint egy kövér ökör gyűlölettel."

Nem dörzsölnék-e ellenségeink kezüket örömükben, ha tudnák, hogy az irántuk érzett gyűlölet kimerít minket, fáradttá és idegessé tesz, csúnyává, szívbeteggé, és talán az életünket is megrövidíti?

Ha nem is tudjuk ellenségeinket szeretni, szeressük legalább saját magunkat. Szeressük magunkat annyira, hogy ne szolgáltassuk ki ellenségeinknek boldogságunkat, egészségünket és szépségünket. Shakespeare is megírta:

Ajánlom, ellenségednek se fűts

Kemencét oly tüzesre, hogy megégj

(Shakespeare: VIII. Henrik.

Weöres Sándor ford.)

Mikor Jézus azt mondta, bocsássunk meg ellenségeinknek „hetvenszer hétszer" is, jó üzleti tanácsot is adott. Itt van például előttem George Rona levele Svédországból, Uppsalából. George Rona évekig ügyvéd volt Bécsben; a második világháború alatt Svédországba menekült. Nem volt pénze, égető szüksége volt munkára. Mivel több nyelven beszélt és írt, remélte, hogy el tud helyezkedni egy export-import cégnél levelezőként. A legtöbb cég azt válaszolta, hogy a háború miatt nincs szüksége levelezőre, de felírták a nevét, ha... stb. Egy ember azonban a következő levelet írta neki: „Mit képzel maga a cégemről! Maga téved is és bolond is. Nincs szükségem levelezőre. Ha szükségem lenne, sem venném fel magát, mert nem is tud jól svédül. A levele tele van hibával."

Mikor George Rona elolvasta a levelet, nagyon dühös lett. Mit képzel ez a svéd, hogy azt meri írni, nem tud jól svédül! Hiszen a svéd levele van tele hibával! Így hát írt egy válaszlevelet, azzal, hogy a

svéd nem teszi ki az ablakba. Ekkor elgondolkozott. Ezt mondta magának: „Várj csak egy pillanatot. Honnan tudod, hogy nincs igaza? Tanultam svédül, de nem ez az anyanyelvem, lehet hát, hogy elkövetek hibákat, és nem is veszem észre. Ha ez igaz, akkor még sokat kell tanulnom, hogy valaha állást kapjak. Ez az ember szívességet tett nekem, bár nem annak szánta. Az, hogy undok levelet írt, nem befolyásolja, hogy lekötelezettje vagyok. Írok hát neki és megköszönöm."

Eltépte hát a sértő levelet, és írt egy másikat: „Nagyon kedves volt Öntől, hogy írt nekem, főleg, ha nincs levelezőre szüksége. Sajnálom, ha tévedtem a cégét illetően. Azért írtam, mert érdeklődtem, és az Ön nevét adták meg nekem, mint a terület egyik legjelentősebb emberéét. Nem tudtam, hogy nyelvtani hibák vannak a levelemben. Sajnálom és szégyellem magam. Mostantól még komolyabban tanulok svédül, és megpróbálom kijavítani a hibáimat. Szeretném megköszönni, hogy rámutatott, van még mit tanulnom."

Néhány nap múlva George Rona levelet kapott ettől az embertől, hogy keresse föl. Fölkereste - és állást kapott. George Rona rájött, hogy a szelíd válasz lefegyverzi a dühöt.

Nem vagyunk szentek, nem szeretjük ellenségeinket, de egészségünk és boldogságunk érdekében bocsássunk meg legalább nekik, és felejtsük el őket. Ez az okos viselkedés. „Ha megbántanak vagy kirabolnak - mondta Konfuciusz -, nem számít, hacsak nem rágódsz rajta." Egyszer megkérdeztem

Eisenhower tábornok fiát, Johnt, hogy édesapja táplált-e magában valaha huzamosabban haragot. „Dehogyis - válaszolta. - Apám egy pillanatot sem fecsérel arra, hogy azokra gondoljon, akiket nem szeret."

Van egy régi mondás, hogy bolond, aki nem tud haragudni, de bölcs, aki nem hajlandó.

Így cselekedett William J. Gayner, New York egykori polgármestere is. A sajtó kígyót-békát összehordott róla, egy őrült pedig rálőtt, és majdnem megölte. Kórházi ágyán az életéért küzdve ezt mondta: „Minden este megbocsátok mindent mindenkinek." Túlságosan idilli? Túl szép és fényes? Ha így gondolod, forduljunk a nagy német filozófushoz, Schopenhauerhez, a Tanulmányok a pesszimizmusról szerzőjéhez. Csak úgy sugárzott belőle a mélabú, ahogy járt-kelt; de kétségbeesése mélyéről így kiáltott fel: „Ha lehetséges, senki iránt ne viseltessünk ellenséges érzülettel!"

Egyszer megkérdeztem Bernard Baruchtól - aki hat elnök megbecsült tanácsadója volt: Wilsoné, Hardingé, Coolidge-é, Hooveré, Roosevelté és Trumané -, hogy ellenségeinek támadása izgatta-e valaha. „Senki sem tud megalázni vagy felizgatni -válaszolta. - Nem hagyom."

Minket sem tud senki megalázni vagy felizgatni - csak ha hagyjuk.

Ha sújt a bot, csontom ropog,

De rossz szó nem fog engem...

Az idők kezdete óta tisztelte az emberiség azokat a Krisztushoz hasonló egyéneket, akik nem viseltettek rosszindulattal ellenségeik iránt. Gyakran álltam Kanadában a Jasper Nemzeti Parkban, és bámultam a nyugati félteke egyik legszebb hegyét - amely nevét Edith Cavellről kapta, az angol ápolónőről, aki szentként halt meg a német kivégzőosztag golyóitól 1915. október 12-én. Mi volt a bűne? Belgiumi otthonában elrejtett, táplált és ápolt sebesült angol és francia katonákat, és segített nekik Hollandiába menekülni. Mikor az angol lelkész belépett azon az októberi reggelen a cellájába a brüsszeli katonai börtönben, hogy előkészítse a halálra, Edith Cavell két mondatot mondott, amelyeket bronz és gránit őriz: „Rájöttem, hogy a hazaszeretet nem elég. Nem szabad senkit sem gyűlölnöm vagy megvetnem." Négy évvel később holt-testét Angliába szállították, és gyász-istentiszteletet tartottak érte a Westminster apátságban. Egyszer egy évet töltöttem Londonban; gyakran megálltam Edith Cavell szobránál a National Portrait Gallery előtt és olvastam gránitba vésett halhatatlan szavait; „Rájöttem, hogy a hazaszeretet nem elég. Nem szabad senkit sem gyűlölnöm vagy megvetnem."

Van egy biztos módja annak, hogy megbocsássunk ellenségeinknek és elfeledkezzünk róluk: ha belevetjük magunkat egy ügybe, amely sokszorta túlnő rajtunk. Akkor nem számítanak a sértések és az ellenségesség, mellyel találkozunk, mert az ügyünkön kívül minden más iránt érzéketlenek leszünk. Vegyünk egy drámai példát 1918-ból a mississippi fenyőerdőkből. Lincselés! Meglincselik Laurence Jonest, egy fekete tanárt és prédikátort. Néhány éve felkerestem az általa alapított iskolát - Piney Woods Country School -, és beszédet mondtam a diákoknak. Ezt az iskolát ma az egész ország ismeri, de a történet, amelyet elmesélek, régen esett meg. Az első világháború túlfűtött napjaiban történt. A Mississippi középső vidékén az a hír terjengett, hogy a németek lazítják a négereket. Laurence Jones, akit majdnem meglincseltek, mint már mondtam, maga is néger volt, és azzal vádolták, hogy társait segít lázadásra buzdítani. Egy csoport fehér egyszer megállt a templom előtt és hallotta, hogy Laurence Jones ezt ordítja a híveknek: „Az élet harc, amelyben minden négernek páncélt kell öltenie és harcolnia kell, hogy életben maradjon, és sikeres legyen."

„Harcolni!" „Páncélt ölteni!" Ennyi elég! Az izgatott fehérek lóra pattantak, összegyűjtöttek egy csomó embert, majd visszatértek a templomhoz, kötelet vetettek a lelkész nyakába, egy mérfölddel odébb hurcolták, egy rakás gyújtósra állították, gyufát gyújtottak, fel is akarták akasztani, és meg is akarták égetni egyszerre, amikor valaki így kiáltott: „Beszéljen a... (becsületsértő kifejezés helye), mielőtt megégetjük! Halljuk! Halljuk!" Laurence Jones a gyújtósrakáson állt, kötéllel a nyakában és beszélt, az életéért és az ügyéért. Az iowai egyetemen végzett 1907-ben. Kiváló jelleme, nagy tudása és zenei tehetsége népszerűvé tette a diákok és a tanárok körében egyaránt. Mikor végzett, elutasí

totta egy hoteltulajdonos azon ajánlatát, hogy segít neki az indulásnál az üzleti életben és visszautasított egy gazdag embert, aki viselte volna zenei tanulmányai költségét. Miért? Mert egy látomás tüzében égett. Elolvasta Booker T. Washington életrajzát, és ez arra ösztönözte, hogy életét a szegény, analfabéta négerek tanításának szentelje. Elment hát a legelmaradottabb vidékre, amit csak talált Délen - a Mississippi állambeli Jacksontól negyven kilométerre délre. Egy dollár hatvanöt centért zálogba csapta az óráját, és megnyitotta iskoláját az erdőben; egy rönk volt a tanári asztal. Laurence Jones beszélt a lincselni készülő dühös tömegnek arról, mennyit küszködött, hogy ezekből a tanulatlan gyerekekből jó farmert, szerelőt, szakácsot és házvezetőnőt neveljen. Beszélt a fehérekről, akik segítettek neki megalapítani a Piney Woods Country Schoolt - földet adtak, deszkát, malacokat, teheneket és pénzt, hogy segítsék nevelőmunkáját.

Mikor később megkérdezték tőle, nem gyűlölte-e azokat, akik fel akarták akasztani, és meg akarták égetni, azt felelte, hogy túlságosan elfoglalta az ügye, semhogy gyűlölködni tudjon - túlságosan belemerült valamibe, ami túlnőtt rajta. „Nincs időm veszekedni-mondta -, bánkódni, és senki sem kényszeríthet arra, hogy olyan mélyre süllyedjek, hogy gyűlöljem."

Laurence Jones őszinte, megható ékesszólással beszélt, nem magáért, hanem ügyéért érvelt, a tömeg lassan a hatása alá került. Végül egy konföderációs veterán azt mondta: „Ez a fiú igazat mond.

Ismerem a fehéreket, akiket említett. Nagyszerű munkát végez. Hibáztunk. Nem kell felkötnünk, hanem segítenünk kell neki." Körbeadta a kalapját, és ötvenkét dollár negyven centet gyűjtött azoktól, akik meg akarták lincselni a Piney Woods alapítóját - azt az embert, aki azt mondta: „Nincs időm veszekedni, bánkódni és senki sem kényszeríthet arra, hogy olyan mélyre süllyedjek, hogy gyűlöljem."

Ezerkilencszáz évvel ezelőtt Epiktétosz rámutatott, hogy azt aratjuk, amit vetettünk, és a sors valahogy megfizetteti velünk minden bűnünket. „Végül mindenki megfizet minden rossz cselekedetéért. Aki nem feledkezik meg erről, az nem haragszik senkire, nem lesz méltánytalan senkivel, nem szid, nem hibáztat, nem sért meg, nem gyűlöl senkit."

Az amerikai történelemben talán senkit sem szidtak, gyűlöltek és gáncsoltak annyira, mint Lincolnt. De Herndon klasszikus életajza szerint Lincoln „soha nem személyes rokon-vagy ellenszenve alapján ítélte meg az embereket. Ha egy meghatározott feladatról volt szó, tisztában volt vele, hogy ellensége legalább annyira képes rá, mint bárki más. Ha valaki rosszakat terjesztett róla, vagy minősíthetetlenül viselkedett vele, de a legmegfelelőbb ember volt az adott helyre, Lincoln kinevezte, és nem személyes barátait pártfogolta... Azt hiszem, soha nem mozdított el senkit azért, mert az ellensége volt, vagy mert nem kedvelte."

Lincolnt még azok is szidták és sértegették, akiket a legmagasabb posztokra nevezett ki - McClelilan, Seward, Stanton és Chase. De Lincoln, legalábbis Herndon szerint, akivel közös ügyvédi irodája volt, úgy tartotta, hogy „senkit sem kell a mennybe meneszteni azért, amit csinált; vagy bírálni azért, amit nem tett meg, mert mindahányan a körülmények, lehetőségek, nevelés, szerzett szokások és örökölt tulajdonságok gyermekei vagyunk, ezek alakítják az embert örök idők óta, és ezentúl is ezek fogják".

Lincolnnak talán igaza volt. Ha mi azokat a testi, lelki és érzelmi tulajdonságokat örököltük volna, mint ellenségeink, ha úgy bánt volna velünk az élet, ahogy velük, akkor mi is úgy cselekednénk, mint ők. Legyünk olyan megbocsátóak, hogy elmondjuk a sziú indiánok imáját: „Nagy Szellem, ne hagyd, hogy megítéljek és bíráljak valakit, akinek nem sétáltam a mokaszinjában két hétig." Ne gyűlöljük hát ellenségeinket, hanem sajnáljuk őket, és köszönjük meg Istennek, hogy az élet nem tett hozzájuk hasonlóvá. Ne ítéljük el ellenségeinket, ne álljunk rajtuk bosszút, hanem próbáljuk meg megérteni őket, érezzünk velük együtt, segítsünk nekik, bocsássunk meg és imádkozzunk értük.

Olyan családban nőttem föl, amely minden este olvasta a Bibliát, vagy elmondott belőle egy verset, aztán letérdelt, és együtt imádkozott. Még most is hallom apámat egy magányos missouri farmházban Jézus szavait ismételni - amelyeket ismételni fognak, amíg csak az ember ragaszkodik eszményeihez: „Szeressétek ellenségeiteket, tegyetek jót haragosaitokkal. Azokra, akik átkoznak benneteket, mondjatok áldást, és imádkozzatok rágalmazóitokért."

Apám megpróbált Jézus szavai szerint élni, és ez olyan belső békét adott neki, amilyenre a föld urai hiába vágyakoznak.

Ha olyan szellemi beállítottságot szeretnénk elérni, amely békét és boldogságot ad, jegyezzük meg a második szabályt:

SOHA NE PRÓBÁLJUNK BOSSZÚT ÁLLNI ELLENSÉGEINKEN, MERT TÖBBET ÁRTUNK VELE MAGUNKNAK, MINT NEKIK. TEGYÜNK ÚGY, MINT EISENHOWER TÁBORNOK: GONDOLATBAN SE FECSÉRELJÜNK EGY PILLANATOT SEM AZOKRA, AKIKET NEM SZERETÜNK.

14.

NE AGGASSZON A HÁLÁTLANSÁG

Nemrég találkoztam egy üzletemberrel Texasban, aki mélységesen fel volt háborodva. Figyelmeztettek, hogy megismerkedésünk után egy negyedórával elejétől a végéig el fogja mesélni nekem. Igazuk volt. Tizenegy hónappal azelőtt történt mindaz, amin dühöngött, de még akkor sem tudta elfelejteni. Másról sem beszélt. Harmincnégy alkalmazottjának tízezer dollárt adott karácsonyi jutalomként - vagy háromszáz dollárt fejenként -, és senki sem köszönte meg. „Sajnálom -mondta keserűen -, hogy egy fillért is adtam!"

„A dühös ember - mondta Konfuciusz - mérgező anyagokkal van tele." Ez az ember annyira tele volt méreggel, hogy őszintén megsajnáltam. Hatvanéves lehetett. Az életbiztosítási társaságok szerint átlagosan egy kicsivel tovább élünk, mint a jelenlegi életkorunk és a nyolcvanadik évünk közötti különbség kétharmada. Ez az ember - ha szerencséje van - még tizennégy vagy tizenöt évet fog élni. Néhány hátralevő évéből máris elfecsérelt egyet keserűen és sértődötten olyasvalami miatt, ami már elmúlt. Megsajnáltam.

Ahelyett, hogy megsértődik, és magamagát sajnálja, talán megkérdezhette volna, miért nem hálásak neki. Talán keveset fizetett alkalmazottainak, és rengeteget dolgoztatta őket. Talán nem ajándéknak tartották a karácsonyi jutalmat, hanem olyasminek, amit megszolgáltak. Talán annyira fensőbbséges és elérhetetlen volt, hogy senki sem merte vagy akarta megköszönni neki. Talán azt gondolták, azért ad jutalmat, mert a nyereség nagy részét úgyis elviszi az adó.

Másrészről viszont lehet, hogy az alkalmazottak önzők voltak, irigyek és modortalanok. Talán így volt. Talán úgy. Annyit tudok az egészről, amennyit te. De azt tudom, hogy dr. Samuel Johnson szerint „A hála gondos nevelés gyümölcse. Nem terem alantas emberek között."

És éppen erre szeretném felhívni mindenki figyelmét : ez az ember elkövette azt a gyarló és szomorú hibát, hogy hálát várt. Nem ismerte az emberi természetet.

Ha megmented egy ember életét, elvárod, hogy hálás legyen? Hát csak várd, de Samuel Leibowitz, aki híres védőügyvéd volt, mielőtt bíró lett, hetvennégy embert mentett meg a villamosszéktől! Mit gondolsz, hány köszönte meg, vagy hány küldött egy karácsonyi lapot? Tippelj... Helyes a válasz: egy sem.

Krisztus tíz leprást gyógyított meg egy délután -és hány köszönte meg? Egy. Megtalálod Lukács

evangéliumában. Mikor Krisztus a tanítványaihoz fordult és megkérdezte: „Hol a többi kilenc?" már mind elrohant. Egy köszönöm nélkül eltűnt! Hadd kérdezzek valamit: Miért várnánk mi - vagy az a texasi üzletember - több hálát apró szívességeinkért, mint amennyit Jézus Krisztus kapott?

Hát még, ha pénzről van szó! Akkor a dolog még reménytelenebb. Charles Schwab elmesélte nekem, hogy egyszer megmentett egy bankpénztárost, aki a bank pénzével játszott a tőzsdén. Schwab kifizette az összeget, hogy a pénztáros ne kerüljön börtönbe. Hálás volt érte? Eleinte igen. Aztán Schwab ellen fordult, szapulta és szidta - azt az embert, aki megmentette a börtöntől!

Ha egymillió dollárt adnál egy rokonodnak, elvárnád-e, hogy hálás legyen? Andrew Carnegie megtette. De ha ki tudott volna kelni a sírjából, megdöbbent volna, mert ez a rokon átkozta! Miért? Mert Öreg Andy 365 millió dollárt hagyott jótékony célra - neki meg egy nyomorult millióval kiszúrta a szemét.

Így megy ez. Az emberi természet mindig ilyen volt - és valószínűleg a te életed alatt sem változik meg. Miért nem fogadod el? Miért nem vagy olyan józan, mint Marcus Aurelius, a legbölcsebb római császár? Egy nap ezt írta a naplójába: „Ma olyan emberekkel fogok találkozni, akik túl sokat beszélnek - akik önzők, kicsinyesek, hálátlanok. De nem lepődöm meg vagy háborodom fel, mert el sem tudom képzelni a világot ilyen emberek nélkül."

Józan álláspont, ugye? Ha morgunk, mert az emberek hálátlanok, ki a hibás? Az emberi természet - vagy tudatlanságunk? Ne várjunk hálát. Akkor kellemes meglepetés lesz, ha mégis kapunk. Ha nem, nem fogunk megbántódni.

Az első dolog, amit meg szeretnék értetni mindenkivel ebben a fejezetben az, hogy természetes dolog, ha az emberek elfelejtenek hálásak lenni; ha tehát elvárjuk tőlük, csak magunknak szerzünk szívfájdalmat.

Ismerek egy asszonyt New Yorkban, aki mindig a magányát panaszolja. Egy rokona sem megy a közelébe - és nem is csoda. Ha meglátogatod, órákon át meséli majd, mi mindent tett unokahúgaiért kislánykorukban: ápolta őket, mikor kanyarósak, mumpszosak és szamárköhögősek voltak; évekig laktak nála; segített az egyiknek elvégezni a kereskedelmit, otthont adott a másiknak, amíg férjhez nem ment.

Meglátogatják-e az unokahúgai? Igen, néha, kötelességből. De rettegnek a látogatásoktól. Tudják, hogy órákon át leplezett szemrehányásokban lesz részük. Keserű panaszok és önsajnáló sóhajok litániáját hallgathatják. És ha már sem erőszakkal, sem fenyegetéssel nem tudja rávenni unokahúgait a látogatásra, akkor „belebetegszik". Szívrohamot kap.

Valóságos-e a szívrohama? Igen. Az orvosok szerint „ideges szívpanaszai" vannak. De az orvosok azt is megmondják, hogy nem tehetnek érte semmit - baja érzelmi eredetű.

Ez az asszony igazából szeretetre és figyelemre vágyik. De „hálának" nevezi. És soha nem fog sem szeretetet, sem hálát kapni, mert követeli. Azt hiszi, jár neki.

Sok ezer hozzá hasonló ember él, akik belebetegszenek a „hálátlanságba", magányba és elhagyatottságba. Arra vágynak, hogy szeressék őket; de ebben a világban csak akkor várhatunk szeretetet, ha nem követeljük, hanem a viszonzás reménye nélkül adni kezdjük.

Merő idealizmusnak hangzik? Pedig nem az. Egyszerűen csak józan belátás. Ha boldogok akarunk lenni, nekünk is így kell cselekednünk. Tudom. Megfigyelhettem a családomban. Édesapám és édesanyám örömét lelte benne, ha segíthetett másokon. Szegények voltunk - mindig úsztunk az adósságban. De akármilyen szegények voltunk is, szüleim minden évben küldtek pénzt egy árvaháznak - a Christian Home-nak Council Bluffsba, Iowába. Soha nem látogattak el az árvaházba. Valószínűleg senki sem köszönte meg nekik adományaikat - vagy legfeljebb levélben -, de kamatostul visszakapták, mert örültek, hogy kisgyerekeken segíthettek - és cserébe nem követeltek vagy vártak hálát.

Miután elköltöztem otthonról, minden karácsonykor küldtem a szüleimnek egy csekket, és biztattam őket, vegyenek maguknak valamit. De ritkán vettek. Mikor néhány nappal karácsony előtt hazamentem, apám rendszerint elmesélte, hogy élelmet és tüzelőt vettek a városban valami özvegyasszonynak, akinek rengeteg gyereke volt, és nem volt pénze szénre és ételre. Milyen örömüket lelték ezekben az ajándékokban - a segítés örömét és nem vártak cserébe semmit!

Apám, azt hiszem, megfelelt Arisztotelész meghatározásának az ideális emberről - a boldogságra legméltóbb emberről. „Az ideális ember örömét leli abban, ha másoknak szívességet tehet."

A második dolog, amit meg szeretnék értetni mindenkivel ebben a fejezetben az, hogyha boldogságra vágyunk, ne gondoljunk hálára vagy hálátlanságra, hanem az adakozás öröméért adjunk.

A szülők már tízezer éve tépik a hajukat a gyermekek hálátlansága miatt.

Shakespeare Lear királya is így kiáltott föl:

Élesben fáj, mint a kígyó foga,

Hálátlannak tudni gyermekét.

(Shakespeare: Lear király.

Vörösmarty Mihály ford.)

De miért lennének hálásak a gyermekek - ha nem neveljük arra őket? A hálátlanság természetes - akár a gyom. A hála olyan, mint a rózsa. Táplálni kell, öntözni és ápolni, szeretni és óvni.

Ha gyermekeink hálátlanok, ki a hibás? Talán mi. Ha nem tanítottuk meg őket arra, hogy másoknak hálásak legyenek, hogyan várhatnánk, hogy nekünk hálásak lesznek?

Ismertem egy embert Chicagóban, aki joggal panaszkodott mostohafiai hálátlanságára. Egy dobozgyárban robotolt, és ritkán keresett heti negyven dollárnál többet. Elvett egy özvegyasszonyt, aki rábeszélte, hogy vegyen fel kölcsönt, és küldje két felnőtt fiát egyetemre. Heti negyven dolláros fizetéséből fizette az élelmet, lakbért, tüzelőt, ruhákat és tartozása részleteit. Négy évig csinálta, úgy dolgozott, mint egy rabszolga, és soha nem panaszkodott.

Megköszönte neki valaki? Nem; a felesége természetesnek vette - akárcsak a fiuk. Nem is álmodták, hogy tartoznak valamivel a mostohaapjuknak - legalább köszönettel.

Ki volt a hibás? A fiúk? Igen, de az anyjuk még inkább. Azt gondolta, fiatal életüket kár lenne a „lekötelezettség érzésével" megterhelni. Nem akarta, hogy fiai „tartozással induljanak az életben". Tehát esze ágában sem volt azt mondani: „Milyen csodálatos dolog nevelőapátoktól, hogy segít nektek az egyetemet elvégezni!" Ehelyett viselkedése ezt sugallta: „Ez a legkevesebb, amit megtehet."

Szegény asszony azt hitte, segít a fiainak, pedig valójában azzal a veszélyes elképzeléssel indította őket életútjukra, hogy a világ dolga ajnározni őket. És valóban veszélyes elképzelés volt - mert az egyik fiú „kölcsönvett" a munkaadójától, és börtönbe került!

Ne feledjük, hogy gyermekeink olyanok, amilyenné alakítjuk őket. Édesanyám testvérének -Viola Alexandernek, Minneapolisból - például soha nem kellett panaszkodnia gyermekei hálátlansága miatt. Mikor kisfiú voltam, Viola néni magához vette édesanyját, hogy szerethesse és gondoskodhasson róla; ugyanígy férje édesanyját is. Ha becsukom a szemem, még most is látom a két idős hölgyet Viola néni farmházában a kandalló előtt ülni. „Gondot" okoztak Viola néninek? Valószínűleg sokszor. De a viselkedéséből ki nem találtad volna. Szerette a két öregasszonyt - így hát kényeztette őket, és otthont teremtett számukra. Viola néninek hat gyereke volt; soha nem jutott eszébe, hogy valami különösen nemeset cselekszik, vagy hogy dicsfényt érdemel a feje köré, mert befogadta a két idős édesanyát. Számára természetes volt, az egyetlen lehetséges viselkedési mód.

Hol van ma Viola néni? Már több mint húsz éve özvegy, és van öt felnőtt gyereke - öt különböző helyen -, és mindegyik azt akarja, hozzá menjen, velük éljen! A gyerekei imádják; nem kaphatnak eleget belőle. Hálásak lennének? Ugyan már! Szeretik. Ezek a gyerekek az otthon levegőjével szívták magukba a meleg, sugárzó emberszeretetet. Csoda-e, hogy most, mikor megfordultak a szerepek, szeretetet adnak vissza?

Ne feledjük hát, hogy ahhoz, hogy hálás gyerekeket neveljünk, nekünk is hálásnak kell lennünk. Minden gyerek csupa fül - és figyel minket. Ha legközelebb le akarunk valakit szólni a gyerekeink

előtt, ne tegyük. Soha ne mondjuk: „Nézd csak ezeket a törlőruhákat, amiket Sue kuzin küldött karácsonyra. Ő kötötte őket. Egy fillérbe sem kerültek!" Egy ilyen megjegyzés önkéntelenül kicsúszik a szánkon - de a gyerekek hallják. Jobb hát, ha ezt mondjuk: „Hány órájába kerülhetett Suenak, míg elkészült velük! Hát nem kedves tőle? Köszönjük meg azonnal!" És gyerekeink szinte öntudatlanul szívják magukba a dicséret és elismerés szokását.

Hogy ne bántson és idegesítsen a hálátlanság, íme a harmadik szabály:

A.  VÁRJUNK HÁLÁTLANSÁGOT, ÉS NE IDEGESKEDJÜNK MIATTA. NE FELEDJÜK, HOGY JÉZUS TÍZ LEPRÁST GYÓGYÍTOTT MEG EGY DÉLUTÁN - ÉS CSAK EGY KÖSZÖNTE MEG. MIÉRT VÁRUNK MI TÖBB HÁLÁT, MINT AMENNYIT Ő KAPOTT?

B.  NE FELEDJÜK, HOGY CSAK AKKOR LESZÜNK BOLDOGOK, HA NEM VÁRUNK HÁLÁT, HANEM AZ ADAKOZÁS ÖRÖMÉÉRT ADUNK.

C.  NE FELEDJÜK, HOGY A HÁLA „TERMESZTETT"    TULAJDONSÁG;    HA    AZT AKARJUK,   HOGY   GYEREKEINK   HÁLÁSAK LEGYENEK, MEG KELL RÁ ŐKET TANÍTANUNK.

15.

ELADNÁD-E, AMID VAN, EGYMILLIÓ DOLLÁRÉRT?

Évek óta ismerem Harold Abbottot. Missouriban, Webb Cityben élt. Ő volt hajdan előadókörútjaim menedzsere. Egy nap Kansas Cityben találkoztunk, és autóval mentünk beltoni farmomra, Missouriba. Útközben megkérdeztem tőle, hogyan kerüli el az idegeskedést; soha nem fogom elfelejteni a történetet, amit válaszul mesélt.

„Régen sokat idegeskedtem, de 1934 egy tavaszi napján, amint a West Dougherty utcán sétáltam Webb Cityben, olyasmit láttam, ami egy életre véget vetett idegeskedésemnek. Nem tartott tovább tíz másodpercnél, de ebben a tíz másodpercben többet tudtam meg az életről, mint a megelőző tíz évben. Két éve egy zöldségüzletet vezettem Webb Cityben - mesélte Harold Abbott. - Nemcsak minden megtakarított pénzemet vesztettem el, hanem olyan adósságokba keveredtem, amelyeknek a törlesztése hét évig tartott. A zöldségüzletemet az előző szombaton kellett bezárnom; most a Merchants és Miners Bankba mentem pénzt kölcsönözni, hogy Kansas Citybe mehessek munkát keresni. Úgy kullogtam, mint akit megvertek. Elvesztettem a hitemet és a küzdőképességemet. Ekkor hirtelen megláttam egy szembejövőt, akinek nem volt lába. Egy görkorcsolyakerekeken guruló deszkán ült. Kezében egy fadarabot tartott, azzal hajtotta magát. Mikor találkoztam vele, éppen átkelt az úttesten, és emelte magát, hogy fel tudjon ugratni a járdára. Ahogy megemelte a deszkáját, a szemembe nézett. Hatalmas vigyorral üdvözölt. »Jó reggelt, uram. Szép napunk van, ugye?« - mondta lelkesen. Ahogy álltam és néztem, rájöttem, hogy milyen gazdag vagyok. Van lábam. Tudok járni. Elszégyelltem magam önsajnálatom miatt. Azt mondtam, ha ő boldog, vidám és magabiztos tud lenni láb nélkül, akkor én sokkal inkább az kell hogy legyek lábbal. Már éreztem is, hogy kihúzom magam. Összesen száz dollárt akartam kölcsönözni a banktól. Most már volt bátorságom kétszázat kérni. Azt akartam mondani, hogy Kansas Citybe megyek állást keresni. Most kijelentettem, hogy Kansas Citybe megyek állást találni. Megkaptam a kölcsönt és az állást is.

A következő szavak vannak a fürdőszobai tükrömre ragasztva, és minden reggel elolvasom őket borotválkozás közben:

„Szemembe' könny, hogy nincs cipőm,

De kimentem az utcára,

és egy embernek nem volt lába."

Egyszer megkérdeztem Eddie Rickenbackert, mi volt a legfőbb tanulsága életveszélyes kalandjának, amikor társaival huszonegy napig hányódott a Csendes-óceánon egy mentőtutajon. „A legfőbb tanulsága az volt ennek a kalandnak, hogyha van elég édesvized és elég ennivalód, akkor semmire sem szabad panaszkodni."

A Time-ban jelent meg egy cikk egy őrmesterről, aki megsebesült Guadalcanalnál. A torkán sebesült meg egy gránátrepesztől, és hét vérátömlesztést kapott. Egy papíron ezt kérdezte az orvosától: „Életben maradok?" Az orvos ezt felelte: „Igen." Írt egy másik cédulát: „Tudok majd beszélni?" A válasz megint igenlő volt. Ekkor írt egy harmadik cédulát: „Akkor mi a fenén idegeskedem?"

Állj hát meg, és kérdezd meg magadtól: „Mi a fenén idegeskedem?" Alighanem rájössz, hogy valami jelentéktelen apróságon.

Életünkben a dolgok körülbelül kilencven százaléka rendben megy, és tíz százaléka rosszul. Ha boldogok akarunk lenni, akkor a rendben levő kilencven százalékra kell koncentrálnunk, és el kell felejtenünk a maradék tízet. Ha idegesek akarunk lenni, keserűek és gyomorbajosak, akkor a tíz százalék bajra kell koncentrálnunk, és figyelmen kívül kell hagynunk a csodálatos kilencven százalékot.

Anglia Cromwell idején épült templomaiban rendszerint ki van írva: „Gondolkozz és adj hálát." Ezeket a szavakat kell a szívünkbe vésnünk: „Gondolkozz és adj hálát." Gondolkozzunk azon, mennyi mindent kaptunk, és adjunk hálát Istennek mindezért.

Jonathan Swift, a Gulliver utazásai szerzője az angol irodalom legsötétebb pesszimistája volt. Annyira sajnálta, hogy megszületett, hogy születésnapján fekete ruhát öltött és böjtölt; de az angol irodalom e kiemelkedő pesszimistája még borulátásában is dicsérte a vidámság és a boldogság egészségadó erejét. „A világ legjobb orvosai Doktor Diéta, Doktor Csend és Doktor Elégedettség."

Mi a nap minden órájában ingyen részesülhetünk Doktor Elégedettség szolgálatában, ha figyelmünket hihetetlen gazdagságunkra fordítjuk -mert gazdagabbak vagyunk, mint Ali Baba a barlangban. Eladnád-e a két szemed egy billió dollárért? Mit kérnél a lábadért? A kezedért? A hallásodért? A gyermekeidért? A családodért? Add mindezt össze és rájössz, nem adnád el, amid van, Rockefeller, Ford és Morgan minden aranyáért sem.

Értékeljük-e mindezt? Dehogyis. Mint Schopenhauer megmondta: „Ritkán gondolunk arra, amink van, és gyakran arra, amink hiányzik." Igen, a legnagyobb tragédia a Földön ez a hajlam, hogy „ritkán gondoljunk arra, amink van, és gyakran arra, amink hiányzik". Több nyomorúságot okozott már, mint az összes háború és járvány.

Emiatt lett John Palmer „kedves fickóból igazi morgómedvévé", és majdnem tönkretette vele a házasságát. Tudom, mert elmesélte.

Palmer úr a New Jersey-beli Patersonban él. „Nem sokkal azután, hogy leszereltem, saját üzletet nyitottam. Éjjel-nappal dolgoztam. A dolgaim jól mentek. Aztán jött a baj. Nem tudtam alapanyagot és alkatrészeket szerezni. Attól féltem, be kell csuknom a boltom. Annyit idegeskedtem, hogy kedves fickóból igazi morgómedvévé váltam. Olyan savanyú és rosszkedvű lettem - akkor ugyan nem jöttem rá, de ma már tudom, hogy majdnem elvesztettem miatta boldog otthonomat. Egy nap aztán egy fiatal hadirokkant, aki nálam dolgozott, ezt mondta nekem: »Szégyelld magad, Johnnie. Úgy viselkedsz, mintha a világon csak neked lenne bajod. Lehet, hogy tényleg be kell csuknod a boltot egy időre - na és akkor mi van? Újra kinyithatsz, ha rendbe jönnek a dolgok. Egy csomó mindenért hálásnak kellene lenned. De te csak morogsz. Bárcsak a te cipődben lehetnék! Nézz rám. Fél karom van, és a fél arcomat elvitte egy lövés, de nem panaszkodom. Viszont, ha te nem hagyod abba a morgást és dörmögést, akkor nemcsak a boltot veszíted el, hanem az egészségedet, az otthonodat és a barátaidat is!«

Ezek a szavak mellbe vágtak. Rájöttem, milyen jó dolgom is van. Akkor, ott elhatároztam, hogy megváltozom, és megint a régi önmagam leszek -és lettem is."

Egy barátom, Lucile Blake, csak akkor tanult meg hálás lenni mindazért, amije van, és nem idegeskedni azon, ami hiányzik, mikor majdnem tragikus fordulatot vett az élete.

Évekkel ezelőtt ismertem meg Lucile-t, mind a ketten novellaírást tanultunk a Columbia Egyetem újságírói szakán. Néhány éve szörnyű megrázkódtatás érte. Ekkoriban Arizonában, Tucsonban élt. Így mesélte nekem:

„Őrült forgatagban éltem: orgonálni tanultam az arizonai egyetemen, logopédusként dolgoztam a városban, és zeneélvezet-órát tartottam a Desert Willow Ranch-en, ahol laktam. Partikra jártam táncolni, éjszaka sétalovagolni. Egy reggel összeestem. A szívem! »Egy évig ágyban kell feküdnie, hogy tökéletesen kipihenje magát« - mondta az orvos. Nem biztatott, hogy valaha is teljesen felépülök.

Egy évig ágyban feküdni! Betegnek lenni - talán meghalni! Kétségbe estem. Miért éppen velem kellett ennek történnie? Mivel érdemeltem ki? Sírtam és panaszkodtam. Elkeseredtem és lázongtam. De lefeküdtem, ahogy az orvos tanácsolta. Egy szomszédom, Rudolf úr, egy művész, ezt mondta nekem: »Most azt hiszi, tragédia, hogy egy évet ágyban kell töltenie. Pedig nem az. Lesz ideje gondolkozni és megismerni magát. Lelkileg többet fog fejlődni a következő hónapokban, mint eddig egész életében.« Egy kicsit megnyugodtam, és megpróbáltam új értékrendet kialakítani. Felemelő könyveket olvastam. Egy nap ezt hallottam egy rádiókommentátortól : »Csak azt tudja kifejezni az ember, ami a tudatában van.« Már sokszor hallottam ehhez hasonlókat, de most gyökeret vertek bennem a szavak. Úgy döntöttem, hogy csak olyan gondolataim lesznek, amilyenné az életemet szeretném tenni: örömteli, boldog, egészséges gondolatok. Minden reggel, amikor felébredtem, végiggondoltam mindazt, amiért hálásnak kell lennem. Nincsenek fájdalmaim. Gyönyörű kislányom van. Látok. Hallok. Szép zene szól a rádióban. Van időm olvasni. Finomakat eszem. Jó barátaim vannak. Olyan vidám voltam, és annyi látogatóm volt, hogy az orvos kiakasztott egy táblát, hogy egyszerre csak egy látogató jöhet be hozzám - és csak a megadott időben.

Sok év telt el azóta, és ma már teljes életet élek. Most már hálás vagyok azért az évért, amit ágyban töltöttem. A legértékesebb és legboldogabb év volt arizonai éveim közül. Az a szokásom, hogy minden reggel számba veszem, mi mindenért lehetek hálás, a mai napig megmaradt. Ez az egyik legértékesebb tényező az életemben. Szégyellem, hogy csak akkor tanultam meg élni, amikor megijedtem a haláltól."

Drága Lucile Blake, talán nem tudja, de ugyanazt tanulta meg, amit dr. Samuel Johnson kétszáz évvel ezelőtt. „Minden esemény jó oldalát nézni olyan tulajdonság, ami többet ér évi ezer fontnál."

Ezeket a szavakat nem egy hivatásos optimista mondta, hanem olyan ember, aki megismerte a szorongást, a rongyokat és az éhséget - húsz ilyen év után lett nemzedéke egyik legkiválóbb írója és a leghíresebb csevegő az angolszáz világban.

Logan Pearsall Smith nagy bölcsességet fejezett ki kevés szóval: „Két dologra kell törekednünk életünkben: először arra, hogy megszerezzük, amit akarunk, másodszor arra, hogy élvezzük. Csak a legbölcsebb emberek érik el a másodikat."

Szeretnéd tudni, hogyan lehet a mosogatásból érdekfeszítő tevékenységet csinálni? Ha igen, olvasd el Borghild Dahl hihetetlen bátorságról tanúskodó könyvét. A címe: Látni akartam.

Ezt a könyvet egy olyan asszony írta, aki egy fél évszázadig szinte vak volt. „Csak fél szemem volt - írta -, és azt olyan vastag hegek borították, hogy csak a bal sarkából láttam ki egy kicsiny nyíláson. A könyvet csak akkor láttam, ha közel tartottam az arcomhoz, és annyira balra fordítottam a szemem, amennyire csak tudtam."

De nem hagyta, hogy sajnálják, hogy „másnak" tekintsék. Gyerekkorában ugróiskolázni akart a többi gyerekkel, de nem látta a vonalakat. Ezért, amikor a többi gyerek este hazament, ő lefeküdt a földre, és szemét a vonalakra szegezve végígmászott rajtuk. Agyába véste az egész földdarabot, ahol a barátaival játszott, és nemsokára mestere lett a játéknak. Olvasni otthon olvasott; nagy betűkkel szedett könyvét olyan közel tartotta a szeméhez, hogy a szempillája súrolta a lapot. A minnesotai egyetemet végezte el, doktorátusát a Columbia Egyetemen szerezte.

Minnesota egy apró falvában, Twin Valleyben kezdett tanítani, és végül az irodalom és újságírás professzora lett az Augustana College-ban, Sioux Fallsban, Dél-Dakotában. Tizenhárom évig tanított ott, női klubokban tartott előadásokat, és rádióműsora volt: könyvekről és szerzőkről beszélt. „Agyam titkos rekeszében - írja - ott maradt a félelem,  hogy egyszer  teljesen megvakulok.   Le

akartam győzni, ezért vidám, szinte bolondos módon éltem."

1943-ban, ötvenkét éves korában, csoda történt: a híres Mayo klinikán megműtötték. Azóta sokkal jobban lát.

Új, izgalmas, gyönyörű világ nyílt meg előtte. Most azt is elbűvölőnek találja, ha mosogat. „Játszom a mosogatóban a fehér habbal. Belemerítem a kezem, és kiemelek egy labdányi szappanbuborékot. Feltartom a fénybe, és mindegyikben egy miniatűr szivárvány színeit látom."

Ahogy kinézett a mosogató fölötti ablakon, látta „a verebek csapkodó, szürke-fekete szárnyát a sűrű hóesésben".

Úgy elragadta a szappanbuborékok és a verebek látványa, hogy könyvét e szavakkal fejezte be: „Édes Istenem, suttogom, mi atyánk, ki vagy a mennyekben, köszönöm. Köszönöm."

Képzeld el, hogy azt köszönöd meg Istennek, hogy mosogathatsz, szivárványt nézhetsz a szappanbuborékban, és látod a hóesésben a repkedő verebeket!

Szégyellnünk kellene magunkat. Egész életünkben tündérszép világban élhettünk, de vakok voltunk, és nem láttuk, elkényeztetettek voltunk, és nem élveztük.

Ha abba akarjuk hagyni az idegeskedést, és el akarunk kezdeni élni, a negyedik szabály ez:

TARTSD SZÁMON A JÓT -ÉS NE A BAJAIDAT!

16.

TALÁLD MEG ÖNMAGAD, ÉS

LÉGY ÖNMAGAD: NINCS A FÖLDÖN HOZZÁD HASONLÓ

Kaptam egy levelet Mrs. Edith Alfredtől, az észak-karolinai Mount Airy-ből: „Gyerekként félénk és gátlásos voltam - írja. - Mindig kövér voltam, és kerek arcom miatt még kövérebbnek látszottam. Anyám régimódi asszony volt, aki ostobaságnak tartotta a csinos ruhákat. Mindig azt mondogatta: »A bő ruha kiszolgál, a szűk csak elhasad«; és ennek megfelelően öltöztetett. Soha nem mentem partikra; soha nem bolondoztam; mikor iskolába kerültem, soha nem csatlakoztam a többi gyerekhez a szabadtéri játékokban, még az atlétikában sem. Rendkívül gátlásos voltam. Úgy éreztem, »más« vagyok, mint a többiek, és egy cseppet sem vonzó.

Mikor felnőttem, egy nálam jóval idősebb férfihoz mentem feleségül. De nem változtam meg. Apósom és anyósom elegáns volt és magabiztos. Olyanok voltak, amilyennek nekem kellett volna, de nem lehettem. Mindent elkövettem, hogy hasonlítsak hozzájuk, de nem sikerült. Minden igyekezetük, hogy önbizalmat öntsenek belém, csak még gátlásosabbá tett. Ideges lettem és ingerlékeny. Elkerültem a barátaimat is. Annyira rossz állapotba kerültem, hogy még az ajtócsengő hangjától is féltem! Magam voltam a csőd. Én tudtam; féltem attól, hogy a férjem is rájön. Ezért ahányszor társaságban voltunk, igyekeztem vidám lenni, és túljátszottam a szerepemet. Tudtam, hogy túljátszottam; napokig nyomorultul éreztem magam utána. Végül olyan boldogtalan lettem, hogy nem láttam értelmét meghosszabbítani az életemet. Az öngyilkossággal kezdtem foglalkozni gondolatban."

Mi változtatta meg ennek a boldogtalan asszonynak az életét? Egy véletlenül meghallott megjegyzés !

„Egy véletlenül meghallott megjegyzés megváltoztatta egész életemet. Anyósom egy nap arról beszélt, hogyan nevelte gyermekeit, és azt mondta: »Akármi történt is, mindig ragaszkodtam hozzá, hogy önmaguk legyenek.«... »Önmaguk legyenek.. Ez az! Egy pillanat alatt rájöttem, hogy magamnak köszönhetem minden nyomorúságom, mert más akartam lenni, mint amilyen vagyok.

Egyik napról a másikra megváltoztam! Elkezdtem önmagam lenni. Igyekeztem saját személyiségemet tanulmányozni. Megpróbáltam rájönni, milyen vagyok. Tanulmányoztam vonzó vonásaimat. Mindent megtanultam a színekről és szabásokról, amit csak lehetett, és úgy öltöztem, ahogy csinosnak találtam. Igyekeztem barátokat szerezni. Csatlakoztam egy társasághoz - először egy kicsihez -, és megbénultam a félelemtől, mikor felszólítottak, hogy beszéljek. De ahányszor előadást tartottam, mindig nyertem egy kis bátorságot. Sokáig tartott - de ma boldogabb vagyok, mint amilyen boldognak valaha képzelni tudtam magam. Gyermekeimet nevelve mindig azt tanítottam nekik, amit én olyan keserves tapasztalatok árán tanultam meg: Akármi történik is, mindig légy önmagad!"

A probléma, hogy olyan akarj lenni, amilyen vagy, Dr. James Gordon Gilkey szerint „ősi, mint a történelem, és egyetemes, mint az emberi élet". Sok neurózisnak, pszichózisnak és gátlásnak éppen az a forrása, hogy nem olyan akarsz lenni, amilyen vagy. Angelo Patri tizenhárom könyvet és sok ezer cikket írt a gyereknevelésről, és ez a véleménye: „Az a legnyomorultabb, aki más akar testben-lélekben lenni, mint az, aki."

Ez a vágy, hogy más legyél, mint aki vagy, főleg Hollywoodban tombol. Sam Wood, az egyik legismertebb rendező szerint a legnehezebb dolga a feltörekvő ifjú színészekkel éppen ez: olyanok legyenek, amilyenek. Mind másodrendű Lana Turner és harmadrendű Clark Gable szeretne lenni. „A közönség ezt az ízt már ismeri - magyarázza nekik Sam Wood -, most valami újra vágyik."

Mielőtt olyan filmeket kezdett rendezni, mint a Goodbye, Mr. Chips és az Akiért a harang szól, Sam Wood az ingatlanüzletben dolgozott, eladók személyiségét formálta. Szerinte az üzleti életben ugyanazok az elvek érvényesülnek, mint a mozi világában. Nem jutsz előre, ha majomkodsz. Nem lehetsz papagáj. „A tapasztalat megtanított rá - mondta -, hogy a legbiztosabb dolog azonnal ejteni azokat az embereket, akik másnak akarnak látszani, mint akik."

Megkérdeztem Paul Boyntont, egy nagy olajtársaság akkori személyzeti vezetőjét, mi a legnagyobb hiba, amit az emberek elkövetnek, amikor állást keresnek. Ő csak tudja: több, mint hatvanezer álláskeresővel beszélt; írt egy könyvet is Hat módszer állást szerezni címen. Ezt válaszolta: „A legnagyobb hiba, ha nem önmagukat adják. Ahelyett, hogy őszinték lennének, gyakran igyekeznek azokat a válaszokat adni, amikről azt hiszik, hogy neked tetszik." De ez nem válik be, mert senkinek sincs szüksége hamispénzre.

Egy villamoskalauz lánya is nehezen tanulta meg ezt az igazságot. Énekesnő akart lenni. De nem volt szerencsés az arca. Nagy szája volt és előreálló foga. Mikor először énekelt közönség előtt - egy New Jersey-i éjszakai klubban - megpróbálta felső ajkával eltakarni a fogát. Megpróbált „szép" lenni. Mi volt az eredménye? Nevetséges lett. Majdnem megbukott.

De volt ebben az éjszakai klubban egy ember, aki hallotta énekelni, és tehetségesnek vélte. „Ide figyelj - mondta nyersen -, hallgattam az előadásodat, és tudom, mit akarsz titkolni. Szégyelled a fogad." A lány zavarba jött, de a férfi folytatta: „Mit számít? Bűn, ha valakinek előreáll a foga? Ne próbáld takargatni! Nyisd ki a szád, és a közönség imádni fog, ha látja, hogy nem szégyelled. Mellesleg - mondta ravaszul -, azok a dugdosnivaló fogaid még szerencsét hozhatnak!"

Cass Daley megfogadta a tanácsot, és elfeledkezett a fogáról. Ettől kezdve csak a közönségre gondolt. Kinyitotta a száját, és olyan lelkesen énekelt, hogy nagy film-és rádiósztár lett. Más énekesek próbálták utánozni őt!

A híres William James olyan emberekről beszélt, akik soha nem találták meg önmagukat, mikor azt mondta, hogy az átlagember képességeinek csak tíz százalékát használja fel. „Ahhoz képest, hogy mik lehetnénk, csak félig vagyunk ébren. Testi-lelki lehetőségeinknek nagyon kicsiny részét hasznosítjuk. Általánosságban szólva az emberek bőven képességeik határán belül élnek. Különböző erőforrásaikat rendszeresen kihasználatlanul hagyják."

Ilyen képességeink vannak, ne pazaroljunk hát egy pillanatot se arra, hogy szorongunk, mert nem olyanok vagyunk, mint mások. Te valami újdonság vagy ebben a világban. Az idő kezdete óta nem volt olyan egyén a Földön, mint te; nem is lesz soha az eljövendő korokban. A genetika tudománya szerint azért vagy olyan, amilyen, mert huszonnégy kromoszómát örököltél az apádtól és huszonnégyet az anyádtól. Ez a negyvennyolc kromoszóma dönti el, mit örököltél. Amram Scheinfeld szerint minden kromoszómában „több tucattól több százig terjedő számú gén van - bizonyos esetekben egyetlen gén meghatározza egy ember életét." Csodálatos lény az ember, valóban.

Mikor szüleid találkoztak és egyesültek, egy a 300 000 billióhoz volt az esélye annak, hogy éppen te jössz a világra! Vagyis, ha 300 000 billió testvéred lenne, mind különbözne tőled. Szerinted ez csak becslés, ugye? Pedig nem. Ha többet akarsz olvasni róla, vedd elő Amram Scheinfeld könyvét, Te és az örökléstan a címe.

Meggyőződéssel nyilatkozhatok arról, hogy az ember legyen önmaga, mert tudom, miről beszélek. Keserű és drága tapasztalatok árán tanultam meg. Amikor a missouri búzamezőkről először New Yorkba érkeztem, beiratkoztam az Amerikai Színművészeti Akadémiára. Színész szerettem volna lenni. Azt hittem, van egy remek ötletem, ami biztos sikert jelent, olyan egyszerű, olyan megbízható ötlet, hogy nem értettem, más ambiciózus fiatalok hogy nem fedezték már rég föl. Tanulmányozni fogom, mi a kor híres színészei - John Drew, Walter Hampden, Otis Skinner - sikereinek titka. Aztán utánozni fogom mindegyik legsikeresebb vonását, és magamból mindannyiuk fényes, sikeres kombinációját alakítom ki. Milyen ostoba ötlet! Milyen abszurd! Eveket pocsékoltam el az életemből másokat utánozva, mielőtt vastag missouri-i koponyámat megjárta, hogy önmagam kell legyek, mert nem lehetek senki más.

Ennek a kétségbeejtő tapasztalatnak egy életre meg kellett volna értetnie velem ezt az igazságot. De nem így történt. Makacs voltam. Újra meg kellett tanulnom. Évekkel később belefogtam, reményem szerint, a legjobb szónoklattani könyvbe, amelyet üzletembereknek valaha írtak. Ugyanaz a

buta ötletem támadt az írással kapcsolatban, mint hajdan a színészettel: kölcsönveszem egy csomó más író ötletét, és egy könyvben összesítem - és ebben a könyvben minden benne lesz. Több tucat szónoklattani munkát kölcsönöztem a könyvtárból, és egy évet szenteltem az ötletek összegezésének saját kéziratomban. De végül felismertem, hogy megint ostobán cselekszem. Amit mások gondolatait összezagyválva írtam, olyan mesterkélt volt, olyan unalmas, hogy egyetlen üzletember sem fogja soha átrágni magát rajta. Kidobtam hát a szemétkosárba egy év munkáját, és elölről kezdtem. Most viszont kijelentettem: „Dale Carnegie leszel, minden hibájával és korlátjával. Nem lehetsz senki más." Felhagytam hát azzal, hogy mások összessége akarjak lenni, nekigyürkőztem, és azt tettem, amivel kezdenem kellett volna: saját szónoki és tanári tapasztalataim, megfigyeléseim és meggyőződéseim alapján írtam meg a könyvem. Most már remélem örökre megtanultam, amit Sir Walter Raleigh. {Nem arról a Sir Walter Raleigh-ről beszélek, aki a királynő elé terítette a sárba a köpenyét. Az én Sir Walterem Oxfordban volt az angol irodalom tanára 1904-ben.) „Nem írhatok Shakespearehez mérhető könyvet, de írhatok egy eredetit."

Légy önmagad. Fogadd meg a bölcs tanácsot, amit Irving Berlin a néhai George Gershwinnek adott. Mikor először találkoztak, Berlin híres volt már, Gershwin pedig csak egy küszködő kezdő zeneszerző, aki heti harmincöt dollárt keresett. Berlinre mély benyomást gyakorolt a fiatalember tehetsége, és felajánlotta neki, legyen a zenei titkára majdnem háromszor akkora fizetésért. „Ne fogadja el az állást - figyelmeztette Berlin. - Ha elfogadja, másodrendű Berlin lesz magából. De ha ragaszkodik ahhoz, hogy önmaga legyen, akkor egy nap elsőrangú Gershwin lehet."

Gershwin megfogadta a tanácsot, és lassan nemzedéke egyik legkiemelkedőbb zeneszerzője lett.

Charlie Chaplin, Will Rogers, Mary Margaret McBride, Gene Autry és még sok millió ember tanulta meg a leckét, amit ebben a fejezetben próbálok mindenki agyába vésni. És ők is tapasztalatból tanulták meg, mint én.

Mikor Charlie Chaplin filmezni kezdett, a rendező ragaszkodott hozzá, hogy a kor egy népszerű német komikusát utánozza. Charlie Chaplinből nem is lett addig senki, amíg önmagát nem játszhatta. Bob Hope-pal is hasonló történt: éveket töltött táncoskomikusként - és csak akkor kezdett sikeres lenni, mikor vicceket mondott, és önmaga lehetett. Will Rogers lasszóval lépett föl varietékben évekig, és meg sem szólalt. Csak akkor lett sikeres, mikor felfedezte humorérzékét, és beszélni kezdett lasszó-pörgetés közben.

Mikor Mary Margaret McBride először szerepelt a rádióban, ír komika szeretett volna lenni, és nem sikerült neki. Mikor az akart lenni, ami valójában volt - egyszerű vidéki lány Missouriból -, az egyik legnépszerűbb rádiósztár lett New Yorkban.

Gene Autry megpróbált megszabadulni texasi akcentusától, úgy öltözött, mint a városiak, és azt

mondta, New York-i, az emberek meg a háta mögött kinevették. De amikor pengetni kezdte a bendzsóját, és cowboynótákat énekelt, akkor karriert csinált, és ő lett a világ legnépszerűbb cowboy filmen és a rádióban.

Te egyedi vagy a világon. Örülj neki. Hozd ki a legtöbbet abból, amit a természet adott neked. Végsősoron minden művészet önéletrajzi. Csak azt énekelheted meg, ami vagy. Azt festheted meg, ami vagy. Annak kell lenned, amivé tapasztalataid, környezeted és öröklött tulajdonságaid tettek. Jóban-rosszban saját kertecskédet kell művelned. Jóban-rosszban saját kis hangszereden kell játszanod az élet zenekarában.

Emerson is megírta Önbizalom című esszéjében: „Minden ember neveltetésében eljön az az idő, mikor meggyőződik róla, hogy az irigység tudatlanság; az utánzás öngyilkosság; hogy el kell fogadnia magát, akár tetszik neki, akár nem; hogy bár a széles világ tele van jósággal, egyetlen szem tápláló búzához sem jut, csak ha megdolgozik érte azon a földdarabon, amelyet művelnie adatott. A benne szunnyadó erő új a világban, és rajta kívül senki sem tudja, mire képes, és ő is csak akkor, ha megpróbálta."

Így magyarázta Emerson. Egy költő - a néhai Douglas Malloch - így írta le:

Fenyő ha nem lehetsz bérc tetején,

Lehetsz még völgyi bozót,

De leggyönyörűbben hajts ki üdén,

Ha fán nem, légy bokron a lomb.

S ha bokor se lehetsz, légy a füvön az él,

Csak szépítsd az országutat,

Pézsma ha nem vagy, hát légy a sügér,

A tóban a legtáncosabb.

Nem mind kapitány a hajóban a had,

Keresd, a sors rád mit oszt,

Van nagy feladat, van kis feladat,

De a fő, az az itt meg a most.

Ha út nincs, egy ösvény is megteheti,

Légy csillag, ha nem vagy a Nap!

Nem az a fontos, hogy nagy avagy kicsi:

Légy te a legderekabb!

(Kiss Zsuzsa ford.)

Ha olyan szellemi beállítottságot szeretnénk elérni, amely békéssé és nyugodttá teszi életünket, ez az ötödik szabály:

NE UTÁNOZZ MÁSOKAT. TALÁLD MEG ÖNMAGAD, ÉS LÉGY

ÖNMAGAD.

17.

HA CITROMOT KAPSZ, CSINÁLJ

LIMONÁDÉT

Míg ezt a könyvet írtam, egy nap beugrottam a chicagói egyetemre, és megkérdeztem a rektort, Robert Maynard Hutchinst, mit tesz, hogy ne idegeskedjen. Ezt válaszolta: „Megpróbáltam mindig megfogadni azt a tanácsot, amelyet a néhai Julius Rosenwald, a Sears, Roebuck és Társai elnöke adott: »Ha citromot kapsz, csinálj limonádét.«"

Ezt teszi a bölcs. Az ostoba éppen az ellenkezőjét. Ha az életben citromdíjat kap, feladja, és azt mondja: „Vesztettem. A sors keze. Semmi esélyem." Aztán szidja a világot, és valóságos önsajnálat-orgiát rendez. De mikor a bölcs kap citromdíjat, így gondolkozik: „Mit tanulhatnék ebből a szerencsétlenségből? Hogyan javíthatnék helyzetemen? Hogyan csinálhatok ebből a citromból limonádét?"

Miután egy életen át tanulmányozta az embereket és rejtett erőtartalékaikat, Alfred Adler, a nagy pszichológus kijelentette, hogy az emberi lények egyik legcsodálatosabb tulajdonsága, „hogy képesek a mínuszból pluszt csinálni".

Íme, egy ismerős asszony érdekes és felvillanyozó története. Thelma Thompsonnak hívják. „A háború alatt - mesélte nekem élményét - a férjem egy katonai kiképzőtáborban állomásozott, a kaliforniai Mojave-sivatag mellett. Odaköltöztem, hogy közel legyek hozzá. Gyűlöltem azt a helyet. Utáltam. Még soha nem voltam ilyen nyomorult. Mikor a férjem kivonult hadgyakorlatra a sivatagba, egyedül maradtam a kunyhónkban. A hőség elviselhetetlen volt, ötven fok egy kaktusz árnyékában. Sehol egy lélek, akivel beszélgetni lehetne. Állandóan fújt a szél, minden falat étel és minden korty levegő tele volt homokkal, homokkal!

Olyan elhagyatott voltam, annyira sajnáltam magam, hogy írtam a szüleimnek. Megírtam, hogy föladom és hazamegyek. Egy perccel sem bírom tovább. Inkább a börtön! Apám két sorral válaszolt a levelemre - örökké megmaradnak emlékezetemben -, ez a két sor megváltoztatta az életemet:

Ketten nézték a börtönrácsokat:

Egy csillagot látott, egy meg sarat.

Újra és újra elolvastam a két sort. Szégyelltem magam. Elhatároztam, kiderítem, mi jó van jelenlegi helyzetemben; megkeresem a csillagokat.

Összebarátkoztam a bennszülöttekkel, és megdöbbentem, ahogy reagáltak. Mikor érdeklődtem kerámiáik és szőtteseik iránt, nekem ajándékozták kedvenc darabjaikat, amelyeket nem voltak hajlandóak eladni a turistáknak. Tanulmányoztam a kaktuszok, jukkák és józsuafák fantasztikus formáit. Megismertem a prérikutyákat, néztem a sivatagi naplementét, több millió éves kagylókra vadásztam, amelyek akkor rakódtak le, amikor a sivatag még tengerfenék volt.

Mi okozta ezt a változást bennem? A Mojave-sivatag nem változott meg. De én igen. Megváltozott a felfogásom. Ezzel szörnyű megpróbáltatásom átalakult életem legizgalmasabb kalandjává. Annyira lelkes és izgatott lettem az új élettől, amit felfedeztem, hogy írtam róla egy könyvet - egy regényt, amely Fénylő bástyák címen jelent meg... Kinéztem önmagam börtönéből, és megtaláltam a csillagokat."

Thelma Thompson felfedezte azt a régi igazságot, melyet a görögök Krisztus születése előtt ötszáz évvel hirdettek: „A legjobb dolgok a legnehezebbek."

Harry Emerson Fosdick nem győzte ismételgetni a huszadik században: „A boldogság többnyire nem élvezet, hanem győzelem." Igen, győzelem, amely a teljesítmény érzéséből táplálkozik, abból, hogy citromunkból limonádét tudtunk csinálni.

Egyszer meglátogattam egy elégedett farmert Floridában, aki még a mérgezett citromból is limonádét csinált. Mikor először meglátta a farmját, majdnem elment az egésztől a kedve. A föld olyan sovány volt, hogy csak törpe tölgy és csörgőkígyó élt meg rajta. Aztán jó ötlete támadt. Hasznot fog húzni ebből a csapásból: a csörgőkígyókra alapoz mindent.   Mindenki elképedésére csörgőkígyókonzervet kezdett készíteni. Mikor néhány éve meglátogattam, megtudtam, hogy évente húszezer turista özönlik oda csörgőkígyófarmját megnézni. Üzlete ragyogóan ment. Láttam, amint repülőre rakták a csörgőkígyó kifejt mérgét, hogy laboratóriumokban ellenmérget állítsanak elő belőle; kígyóbőrt is kapni lehetett fantasztikus áron, női táskának és cipőnek. Csörgőkígyókonzerv-szállítmányok indultak onnan a világ minden tájára a vevőkhöz. Vettem egy képeslapot is, és feladtam a falusi postán, amelyet „Csörgőkígyó, Florida" névre kereszteltek át, egy olyan ember előtt tisztelegve, aki még a mérgezett citromból is tudott édes limonádét csinálni.

Ahogy keresztül-kasul újra és újra bejártam ezt az országot, abban a kitüntetésben volt részem, hogy több tucat férfival és nővel találkozhattam, aki „képes volt a mínuszból pluszt csinálni".

A néhai William Bolitho, a Tizenketten az istenek ellen szerzője így fogalmazta ezt meg: „Az életben nem az a legfontosabb, hogy a nyereségedből hasznot tudj húzni. Erre az ostoba is képes. Az igazán fontos az, hogy a veszteségedből húzz hasznot. Ehhez intelligencia kell; ez a különbség a bölcs és az ostoba között."

Bolitho akkor mondta ezeket, amikor a fél lábát elveszítette egy vasúti szerencsétlenségben. De ismerek olyan embert is, aki mindkét lábát elveszítette, és ebből a mínuszból is tudott pluszt csinálni. A neve Ben Fortson. Georgiában, Atlantában találkoztam vele egy szállodai liftben. Ahogy beléptem a liftbe, a sarokban megláttam egy vidám férfit egy tolószékben, mert mindkét lába hiányzott. Mikor a lift megállt az emeletén, kedvesen megkért, álljak egy kicsit odébb, hogy jobban elférjen a tolókocsival. „Sajnálom, hogy kényelmetlenséget kell okoznom" - mondta, és széles, szívmelengető mosoly ömlött el az arcán.

Mikor kiléptem a liftből, és a szobámba mentem, ez a vidám nyomorék járt az eszemben. Megkerestem hát, és megkértem, mesélje el a történetét.

„1929-ben történt - mondta mosolyogva. - Elmentem, hogy egy rakomány hikorihusángot vágjak babkarónak a kertembe. Felraktam a husángokat a Fordomra és hazaindultam. Egy husáng a kocsi alá csúszott, és megakasztotta a kormány szerkezetét, éppen mikor éles fordulóban voltam. A kocsi felrohant az árokpartra, és egy fához szorított. Megsérült a gerincem. A lábam megbénult.

Huszonnégy éves voltam akkor, és azóta sem tehettem egyetlen lépést sem."

Huszonnégy évesen örökös tolókocsifogságra ítéltetni! Megkérdeztem, hogyhogy ilyen bátran viseli, és azt válaszolta: „Nem viseltem bátran." Dühöngött és lázongott. Füstölgött a sorsa miatt. De az évek múlásával rájött, hogy lázongása csak keserűséget szül. „Végül felismertem, hogy az emberek kedvesek és udvariasak velem. A legkevesebb, amit cserébe tehetek, ha én is kedves és udvarias leszek."

Megkérdeztem, hogy ennyi év után még mindig szörnyű szerencsétlenségnek tartja-e, ami történt

vele. Azonnal rávágta: „Nem." Így folytatta: „Szinte örülök, hogy így történt." Miután túltette magát a sokkon és a sértődöttségen, más világban kezdett élni. Olvasni kezdett, és kifejlődött az irodalmi ízlése. Tizennégy év alatt vagy ezernégyszáz könyvet olvasott el; ezek a könyvek új látóhatárt nyitottak meg előtte, és gazdagabbá tették életét, mint valaha hitte. Jó zenét kezdett hallgatni; most élvezi a szimfóniákat, amelyek azelőtt untatták volna. De a legnagyobb változást az jelentette, hogy volt ideje gondolkozni. „Életemben először meg tudtam figyelni a világot, és kialakítottam igazi értékrendemet. Lassan felismertem, hogy amiért azelőtt hajtottam, egyáltalán nem érte meg."

Olvasásának hála érdeklődni kezdett a politika iránt, fontos kérdéseket tanulmányozott, és beszédeket mondott tolószékben ülve! Sok embert ismert meg, és őt is megismerték az emberek. És - tolószékben - Georgia állam államtitkára lett!

Miközben esti iskolában tanítottam New Yorkban,, rájöttem, hogy sok felnőtt legnagyobb bánata, hogy nem járhatott egyetemre. Azt hiszik, hátrány, hogy nincs egyetemi diplomájuk. Én tudom, hogy ez nem okvetlenül igaz, mert sok ezer olyan sikeres embert ismertem, aki csak középiskolát végzett. Gyakran mesélek hát diákjaimnak egy ismerősömről, aki még az elemi iskolát sem fejezte be. Rettenetes szegénységben nőtt fel. Mikor édesapja meghalt, a barátai adták össze a pénzt koporsóra. Apja halála után anyja egy ernyőgyárban dolgozott napi tíz órát, de haza is vitt munkát, és este tizenegyig dolgozott.

A fiú, aki ilyen körülmények között nőtt fel, tagja lett a templomi klub színjátszó társulatának. Olyan jól érezte magát a színpadon, hogy úgy döntött, szónokolni fog. Ez vezette a politika irányába. Mire harmincéves lett, beválasztották New York állam parlamentjébe. Készületlenül érte ez a megtiszteltetés. Nekem őszintén megmondta, fogalma sem volt arról, mit kell tennie. Tanulmányozta a hosszú, bonyolult törvényjavaslatokat, amelyekről szavaznia kellett - de tőle akár a choctaw indiánok nyelvén is írhatták volna őket, annyit értett belőlük. Megijedt, amikor beválasztották az erdőügyi bizottságba, mert még soha nem járt erdőben. Megijedt, amikor az állami bankbizottság tagja lett, mert még nem volt folyószámlája soha. Ő maga mondta nekem, hogy annyira elcsüggedt, hogy visszaadta volna képviselői mandátumát, ha nem szégyelli az anyja előtt, hogy veszített. Kétségbeesésében úgy döntött, hogy napi tizenhat órát tanul, és tudatlansága citromából a tudás limonádéját állítja elő. Ennek segítségével helyi politikusból országszerte ismert ember lett, méghozzá olyan kiváló, hogy a New York Times „New York legnépszerűbb emberének" kiáltotta ki.

Al Smithről beszélek.

Tíz évvel azután, hogy Al Smith politikai önképzésbe kezdett, ő volt a legnagyobb élő szaktekintélye New York állam kormányzatának. Négyszer választották meg kormányzónak - akkoriban ez

még senkivel sem esett meg. 1928-ban a demokraták őt állították elnökjelöltnek. Hat nagy egyetem - többek között a Columbia és a Harvard - tüntette ki díszdoktorátussal őt, aki még az elemi iskolát sem fejezte be.

Al Smith maga mondta nekem, hogy mindez nem történik meg, ha nem tanul napi tizenhat órát, hogy a mínuszból pluszt csináljon.

Nietzsche kijelentette a felsőbbrendű emberről, hogy „nemcsak tűri a szükséget, hanem élvezi is".

Minél többet tanulmányozom a sikeres emberek pályafutását, annál biztosabb vagyok benne, hogy meglepően sok közülük azért lett sikeres, mert hátránnyal indult, és ez nagyobb teljesítményre sarkallta, és nagyobb dicsőséget hozott. Mint William James mondta: „Saját gyengeségünk váratlanul nagy segítségünkre lehet."

Nagyon valószínű, hogy Milton jobb verseket írt, mert vak volt, és Beethoven jobb zenét szerzett, mert süket volt.

Helen Keller karrierjét az ösztönözte és tette lehetővé, hogy vak és süket volt.

Ha Csajkovszkijt nem ejti kétségbe - és nem kergeti majdnem öngyilkosságba - elhibázott házassága; ha saját élete nem megrendítő, valószínűleg soha nem írja meg halhatatlan Patetikus szimfóniá-ját.

Ha Dosztojevszkijnek és Tolsztojnak nem lett volna olyan szörnyű élete, alighanem nem írják meg halhatatlan regényeiket.

„Ha nem lettem volna olyan beteges - írta az az ember, aki megváltoztatta a földi élet tudományos felfogását -, ha nem lettem volna olyan beteges, nem tudtam volna ennyi munkát elvégezni." Charles Darwin így vallotta be, hogy gyengesége lett váratlan segítségére.

Azon a napon, amelyen Angliában megszületett Darwin, Kentucky erdeiben egy rönkházban született egy másik csecsemő. Őt is gyengesége segítette. A neve - Abraham Lincoln. Ha arisztokratikus családban nevelkedik, ha harvardi jogászdiplomája és boldog házasélete van, valószínűleg nem törnek föl szíve legmélyéről azok a feledhetetlen szavak, amelyeket Gettysburgben mondott, sem az a szent költemény, amelyet második beiktatásakor mondott - a legszebb és legnemesebb szavak, melyeket valaha emberek ura kiejtett: „Senki iránt sem rosszakarattal; mindenkivel könyörületesen..."

Harry Emerson Fosdick Képes vagy rá! című könyvében ezt írja: „Van egy skandináv mondás, melyet sokan választhatnánk életünk jelszavának: »Az északi szél teremtette a vikingeket.« Miből gondoljuk, hogy a biztos és kényelmes élet, a nehézségek hiánya, a nyugalom kellemessége önmagában jóvá vagy boldoggá teszi az embert? Éppen ellenkezőleg, azok, akik sajnálják magukat, akkor sem hagynak fel vele, ha puha párnára fektetik őket, de a jellem és a boldogság bármilyen történelmi körülmények között élő ember osztályrésze volt, lettek légyen e körülmények jók, rosszak vagy közömbösek, ha vállalták személyes felelősségüket. Ismétlem: A vikingeket az északi szél teremtette."

Tegyük fel, annyira elcsüggedtünk, hogy reménytelennek tartjuk, hogy valaha is csinálunk limonádét a citromunkból - mondok hát két okot, amiért mégis meg kell próbálnunk - két okot, melyek szerint semmit sem veszíthetünk, de mindent megnyerhetünk:

Első ok: talán mégis sikerül.

Második ok: ha nem sikerül is, az igyekezet, hogy a mínuszból pluszt csináljunk, arra késztet, hogy előre nézzünk, és ne hátra; negatív gondolatainkat pozitívakkal váltja föl; teremtő energiát szabadít fel, és arra sarkall, hogy olyan sok dolgunk legyen, hogy se időnk, se kedvünk ne legyen azt sajnálni, ami egyszer s mindenkorra elmúlt.

Egyszer, amikor Ole Bull, a világhírű hegedűművész Párizsban koncertezett, hegedűjén hirtelen elpattant az A-húr. Ole Bull három húron fejezte be a darabot. „Ilyen az élet - mondta Harry Emerson Fosdick -, ha elpattan az A-húr, három húron fejezed be a darabot."

Az élet általában nem ilyen. Ez több mint az élet. Ez a diadalmas élet!

Ha lenne rá módom, bronzba vésetném William Bolitho szavait, és az ország minden iskolájában kifüggeszteném:

Az életben nem az a legfontosabb, hogy a nyereségedből hasznot tudj húzni. Erre az ostoba is képes. Az igazán fontos az, hogy a veszteségedből húzz hasznot. Ehhez intelligencia kell; ez a különbség a bölcs és az ostoba között.

Olyan szellemi beállítottsághoz, amely békét és boldogságot ad, ez a hatodik tanács:

HA A SORSTÓL CITROMOT KAPSZ, CSINÁLJ BELŐLE LIMONÁDÉT.

18.

HOGYAN SZABADULJUNK MEG A DEPRESSZIÓNKTÓL KÉT HÉT

ALATT ?

Mikor írni kezdtem ezt a könyvet, kétszáz dolláros díjat ajánlottam fel a legjobb, leglelkesítőbb igaz történetért arról, „Hogyan győztem le a szorongásomat".

A verseny három bírája: Eddie Rickenbacker, az Eastern Air Lines elnöke; Dr. Stewart W. McClelland, a Lincoln Memorial Egyetem elnöke; H. V. Kaltenborn rádiós hírmagyarázó. De két olyan kiváló tanulmányt kaptunk, hogy nem tudtak köztük választani. Így megosztotuk a díjat. Íme, az egyik díjazott történet - C. R. Burtoné (aki a Whizzer Motor Sales-nél dolgozott Springfieldben, Missouriban).

„Kilencévesen veszítettem el az édesanyámat és tizenkét évesen az édesapámat. Apám szerencsétlenség áldozata lett, de anyám egyszerűen kisétált a házból tizenkilenc évvel ezelőtt; azóta nem láttam. Nem láttam két kishúgomat sem, akiket magával vitt. Levelet is csak hét év múltán írt először. Apám autószerencsétlenségben halt meg három évvel azután, hogy anyám elment. Egy társával vettek egy kávézót egy missouri-i kisvárosban; míg apám üzleti úton járt, a társa eladta készpénzért a kávézót és meglépett. Egy barátja táviratozott apámnak, siessen haza; apám sietett, és meghalt egy autóbalesetben Salinasban, Kansasben. Apám két nővére, akik szegények voltak, öregek és betegek, magukhoz vettek hármat a testvéreim közül. Én és az öcsém nem kellettünk senkinek. A város könyörületességére bíztak minket. Féltünk tőle, hogy árvának neveznek, és árvaként bánnak majd velünk. Félelmeink gyorsan valóra váltak. Egy kis ideig egy szegény családnál laktam. De nehéz idők jártak, a családfő elvesztette az állását, és nem tudtak engem tovább etetni. Akkor Mr. és Mrs. Loftin vett magához, akik a várostól tizennyolc kilométerre laktak a farmjukon. Mr. Loftin hetvenéves volt, és ágyban fekvő beteg, övsömörje volt. Azt mondta, náluk maradhatok, amíg »nem hazudok, nem lopok és megcsinálom, amit mondanak«. Ez a három parancs lett a Bibliám. Ezek szerint éltem. Iskolába kerültem, de az első hét után bőgve mentem haza, mint egy kisgyerek. A többi gyerek piszkált és csúfolt a nagy orrom miatt, azt mondták, hülye vagyok, és »árvakölöknek« neveztek. Annyira fájt, hogy meg akartam verekedni velük; de Mr. Loftin, a farmer, aki befogadott, azt mondta: »Sose feledd, hogy nagyobb ember az, aki inkább elmegy, mint az, aki ottmarad és verekszik.« Nem is verekedtem, csak akkor, mikor egy nap az egyik gyerek egy marék csirkeszart vágott az arcomba az iskolaudvarban. Nagyon megvertem; és szereztem néhány barátot. Azt mondták, megérdemelte.

Büszke voltam az új sapkára, amelyet Mrs. Loftin vett nekem. Egy nap az egyik nagylány lekapta a fejemről, megtöltötte vízzel és tönkretette. Azt mondta, azért töltött bele vizet, hogy »megáztassa a vastag koponyám, nehogy kipattogjon belőle a pattogatott kukorica agyam«.

Az iskolában soha nem sírtam, de otthon kibőgtem magam. Egy nap aztán Mrs. Loftin olyan tanácsot adott, ami egy csapásra megszabadított minden bajtól és szorongástól, és ellenségeimet barátaimmá tette. »Ralph, nem fognak csúfolni és ,árvakölöknek' nevezni, ha érdeklődsz irántuk, és igyekszel segíteni nekik.« Megfogadtam a tanácsát. Sokat tanultam, és nemsokára én voltam a legjobb tanuló, de senki sem irigyelt, mert igyekeztem nekik is segíteni.

Több fiúnak segítettem megírni a fogalmazásait. Néhánynak teljes vitaanyagot írtam. Az egyik szégyellte a szülei előtt, hogy segítek neki. Ezért azt mondta az anyjának, hogy mosómedvére vadászik. Aztán eljött Loftinékhoz, és megkötötte a kutyáit a pajtában, míg tanultunk. Egy másik fiúnak könyvismertetéseket írtam, és sok estém ráment azokra a számtanpéldákra, amelyeket az egyik lánynak segítettem megoldani.

A szomszédságban aratott a halál. Két idős farmer meghalt, egy asszonyt meg elhagyott a férje. Négy családban én voltam az egyetlen férfi. Két évig segítettem az özvegyeknek. Iskolába menet,

iskolából jövet megálltam a farmjukon, fát vágtam, megfejtem a teheneket, és megetettem, megitattam az aprójószágot. Most már nem átkoztak, hanem áldottak. Mindenki barátjának tekintett. Az igazi érzéseiket akkor mutatták meg, amikor megjöttem a haditengerészettől. Több mint kétszáz farmer látogatott meg az első napon, amelyet otthon töltöttem. Volt, aki százhúsz kilométerről jött, és igazán aggódtak értem. Mert elfoglalt és boldoggá tett, hogy igyekeztem az embereken segíteni, kevés az idegeskednivalóm; és tizenhárom éve nem neveztek »árvakölöknek«."

Éljen C. R. Burton! Tudja, hogyan szerezzen barátokat. És azt is, hogyan győzze le a szorongásait, és élvezze az életet.

Akárcsak a néhai Dr. Frank Loope a washingtoni Seattle-ből. Ő ágyban fekvő beteg volt huszonhárom évig. Reuma. De Stuart Whithouse a Seattle Star-tól azt írta nekem: „Sokszor meginterjúvoltam Dr. Loope-ot; nem ismertem nála önzetlenebb embert, sem olyat, aki jobban élvezte volna az életet."

Hogyan élvezte ez az ágyhoz kötött beteg az életet? Kettőt találgathatsz. Panaszkodott és bírált? Nem... lubickolt az önsajnálatban, és azt követelte, hogy mindenki csak vele foglalkozzon, körülötte ugráljon? Nem... most is tévedtél. A walesi herceg jelmondatát választotta mottójául: „Ich dien" - „Szolgálok". Gyűjtötte más betegek nevét és címét, és őket is, magát is elszórakoztatta vidám, biztató leveleivel. Levélíró klubot szervezett betegeknek, és rávette őket, hogy levelezzenek egymással. Végül létrehozott egy országos szervezetet, a Bezártak Társaságát.

Ágyából évi ezernégyszáz levelet írt, és sok ezer betegnek szerzett örömet, mert megszervezte, hogy a bezártak rádiót és könyveket kapjanak.

Mi a legnagyobb különbség Dr. Loope és mások között? Csak ennyi: Dr. Loope-ból sugárzott célja, küldetése. Örömét lelhette benne, hogy egy nála nagyobb és fontosabb elképzelésnek szenteli magát, ahelyett, hogy Shaw szavaival élve „egy önközpontú kis betegségés sértődéscsomag lett volna, aki azon panaszkodik, hogy a világ nem igyekszik őt boldoggá tenni".

A legelképesztőbb kijelentés, amelyet valaha nagy pszichiáter tollából olvastam, a következő. Alfred Adler írta. Ezt mondogatta melankóliás betegeinek: „Két hét alatt meggyógyulnak, ha a javallatomat követik. Igyekezzenek mindennap arra gondolni, hogyan szerezhetnének valakinek örömet."

Olyan hihetetlennek hangzik a mondás, hogy úgy érzem meg kell magyaráznom, idézek hát néhány oldalt Dr. Adler kitűnő könyvéből, Mit jelenthet neked az élet:

A melankólia tulajdonképpen hosszantartó düh és szemrehányás másoknak címezve, bár a páciens, hogy törődést, együttérzést és támogatást szerezzen, látszólag csak saját bűnei miatt bánkódik. A mélakóros első emléke rendszerint valami ilyesmi:

„Emlékszem, szerettem volna lefeküdni a díványra, de már ott feküdt a bátyám. Annyira sírtam, hogy fel kellett kelnie."

A mélakórosok gyakran úgy állnak bosszút magukon, hogy öngyilkosságot követnek el, és az orvos legfontosabb teendője, hogy ne hagyjon nekik ürügyet az öngyilkosságra. Én magam úgy igyekszem a feszültséget oldani, hogy azt ajánlom, mint a kezelés első alapszabályát: „Ne csináljon olyasmit, amihez nincs kedve." Ez nagyon egyszerűnek hangzik, de az hiszem, a probléma gyökeréig hatol. Ha azt csinálhatja, amihez kedve van, kit vádolhat? Miért kell bosszút állnia? „Ha van kedve színházba vagy nyaralni menni, menjen - mondom neki. - Ha útközben rájön, hogy még sincs kedve, forduljon vissza." Ennél előnyösebb helyzetbe nem kerülhet senki. Kielégíti felsőbbrendűségi törekvését. Olyan, mint Isten, azt csinál, amit akar. Másrészről viszont nem nagyon illik az életformájába. Uralkodni akar és másokat vádolni, és ha ők egyetértenek vele, akkor nem uralkodhat rajtuk. Ez az alapszabály bevált, és még egyetlen betegem sem lett öngyilkos.

A beteg általában azt válaszolja: „De nincs semmi, amit szívesen csinálnék." Már felkészültem erre a válaszra, annyiszor hallottam. „Akkor csak attól tartózkodjon, hogy olyasmit csináljon, amihez nincs kedve." Néha viszont azt felelik: „Szeretnék egész nap ágyban maradni." Tudom, ha megengedem, már nem fog rá vágyni. Ha viszont ellenkezem, háborút indítok el. Mindig beleegyezem.

Ez az egyik alapszabály. A másik még határozottabban támadja életformájukat. Azt mondom nekik: „Két hét alatt meggyógyulnak, ha a javallatomat követik. Igyekezzenek mindennap arra gondolni, hogyan szerezhetnének valakinek örömet." Lássuk, mit jelent ez számunkra, mikor a legfőbb gondjuk: „Hogyan idegesíthetnék valakit?" A válaszok nagyon tanulságosak.

Néhányan azt mondják: „Mi sem könnyebb ennél. Egész életemben ezt csináltam." Soha nem csinálták. Megkérem őket, gondolják ismét végig. Nem teszik. Azt tanácsolom hát: „Felhasználhatják azt az időt, amikor nem tudnak aludni, és töprenghetnek, hogyan szerezhetnének valakinek örömet, ez nagyon előmozdítaná gyógyulásukat." Mikor másnap látom őket, megkérdezem: „Gondolkozott azon, amit javasoltam?" Azt felelik: „Tegnap azonnal elaludtam, ahogy lefeküdtem." Mindezt természetesen csendes, barátságos módon kell csinálni, a legcsekélyebb fensőbbség nélkül.

Mások azt felelik: „Nem lennék rá képes. Annyira szorongok." Azt válaszolom nekik: „Ne hagyja abba a szorongást, de egyszer-egyszer másokra is gondolhat közben." Érdeklődésüket mindig a többiekre igyekszem irányítani. Sokan azt mondják: „Miért kellene nekem másoknak örömet szereznem? Mások sem szereznek nekem örömet." „Gondoljon az egészségére -felelem nekik. - A többiek majd később fognak szenvedni." Nagyon ritkán találkozom olyan beteggel, aki azt mondja: „Átgondoltam, amit javasolt." Minden erőfeszítésem arra irányul, hogy a beteg szociális érdeklődését felkeltsem. Tudom, hogy bajának igazi oka az, hogy nem hajlandó együttműködni, és azt akarom, hogy erre ő is rájöjjön. Amint egyenrangú kapcsolatot tud kialakítani embertársaival, és együtt tud működni velük, meggyógyult... A vallás legfontosabb parancsolata mindig is ez volt: „Szeresd felebarátodat"... Annak a személynek, aki nem érdeklődik embertársai iránt, vannak a legnagyobb nehézségei az életben, mindig ő sérti meg a többieket. Ezek közül az emberek közül kerül ki minden sikertelen egyén,.. Azt követeljük egy emberi lénytől, és ez a legnagyobb dicséret is, hogy jó munkatárs legyen, barátságos legyen mindenkivel, és legyen igazi partner a szerelemben és a házasságban.

Dr. Adler arra biztat, mindennap cselekedjünk jót. És mi a jó cselekedet? Mohamed próféta szerint „Jó cselekedet az, ami boldog mosolyt varázsol más arcára."

Miért lesz a napi jó cselekedet ilyen elképesztő hatással arra, aki cselekszi? Mert ha másoknak örömet igyekszünk szerezni, akkor nem gondolunk magunkra: márpedig éppen az önzés okozza a szorongást, a félelmet és a melankóliát.

Mrs. William T. Moon, a New York-i Moon Titkárnőképző Iskola vezetője nem gondolkozott két hétig azon, hogyan szerezzen valakinek örömet, hogy megszabaduljon melankóliájától. Ő nem két hét alatt szabadult meg melankóliájától, hanem egyetlen nap alatt, mert örömet szerzett két árvának.

Így történt: „Öt évvel ezelőtt decemberben csupa szomorúság és önsajnálat voltam. Sok évi boldog házasság után elvesztettem a férjem. Ahogy közeledett a karácsony, egyre bánatosabb lettem. Életemben soha nem töltöttem egyedül a karácsonyt; az ideitől viszont rettegtem. Barátaim meghívtak, töltsem velük az ünnepet. De én nem tudtam volna vidáman viselkedni. Biztos voltam benne, hogy akármilyen partit tönkretennék szomorúságommal. Ezért nem fogadtam el kedves meghívásukat. Ahogy közeledett a szenteste, egyre mélyebbre merültem az önsajnálatba. Igazából hálásnak kellett volna lennem sok mindenért, mint ahogy mindannyian hálásak lehetünk sok mindenért. A karácsony előtti napon délután háromkor hagytam el az irodám, és céltalanul sétáltam az Ötödik sugárúton, remélve, hogy eltűnik önsajnálatom és melankóliám. A sugárút tömve volt boldog, vidám emberekkel - az örökre eltűnt boldog évek emlékét ébresztették fel bennem. Nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy egy üres lakásba kell magányosan hazamennem. Megzavarodtam. Nem tudtam, mit csináljak. Ömleni kezdtek a könnyeim. Miután vagy egy órát barangoltam, egy buszvégállomás előtt találtam magam. Eszembe jutott, hogy a férjem és én gyakran szálltunk fel ismeretlen úticélú buszra a kaland kedvéért, felszálltam hát az első buszra, amelyet ott találtam. Átkeltünk a Hudson folyón, és még mentünk egy darabot, amikor a kalauz azt mondta »Végállomás, asszonyom«. Leszálltam. Még a város nevét sem ismertem. Csöndes, békés hely volt. Míg a hazavivő buszra vártam, egy lakóházak szegélyezte utcán kezdtem sétálni. Ahogy elmentem egy templom mellett, meghallottam a »Csöndes éj« gyönyörű dallamát. Bementem. A templomban csak az orgonista volt. Észrevétlenül leültem az egyik padba. A szépen feldíszített karácsonyfa fényeitől a díszek mintha a holdsugárban táncoló csillagok lettek volna. A széles dallamívek - és hogy reggel óta egy falatot sem ettem -elálmosítottak. Fáradt voltam, nagy terhet hordoztam, és szép lassan elaludtam.

Mikor felébredtem, nem tudtam, hol vagyok. Megijedtem. Magam előtt észrevettem két kisgyereket, akik nyilván a karácsonyfát megnézni jöttek be. A kislány rám mutatott, és azt mondta: »Mit

gondolsz, őt is a Jézuska hozta ?« A gyerekek is megrémültek, mikor felébredtem. Mondtam nekik, hogy nem akarom bántani őket. Szegényesen voltak öltözve. Megkérdeztem tőlük, hol az édesanyjuk és az édesapjuk. »Nincs sem anyánk, sem apánk« - mondták. Két kis árva volt előttem, sokkal rosszabb helyzetben, mint amilyenben én valaha is voltam. Elszégyelltem magam a szomorúságom és az önsajnálatom miatt. Megmutattam nekik a karácsonyfát, aztán elvittem őket egy boltba, ettünk és ittunk, és vettem nekik egy kis édességet meg néhány apró ajándékot. Magányosságom szinte varázsütésre eltűnt. Ennek a két árvának köszönhettem hónapok óta az első igazi boldogságot, és hogy megfeledkeztem magamról. Ahogy beszélgettem velük, rájöttem, milyen szerencsés vagyok. Megköszöntem Istennek, hogy gyerekkori karácsonyaimat bearanyozta a szülői szeretet és kedvesség. A két árva többet tett értem, mint én őértük. Az élmény ráébresztett, hogy másokat kell boldoggá tennünk, ha mi magunk boldogok akarunk lenni. A boldogság fertőz. Ha adunk, mi is kapunk. Örömmel adtam valakinek, és segítettem, és ezzel legyőztem a szorongásom, bánatom és önsajnálatom, és új embernek éreztem magam. És új ember lettem - akkor is, és az elkövetkező években is."

Egy könyvet tudnék megtölteni olyan emberek történetével, akik megfeledkeztek magukról, és egészségesek és boldogok lettek. Itt van például Margaret Tayler Yates története, aki az Egyesült

Államok Haditengerészetében a legnépszerűbb asszony.

Mrs. Yates regényíró, de egy krimije sem olyan érdekes, mint az, amelyik azon a szörnyű reggelen történt vele, amikor a japánok megtámadták hajóhadunkat Pearl Harborban. Mrs. Yates ágyban fekvő beteg volt már egy éve: a szíve miatt. A nap huszonnégy órájából huszonkettőt ágyban töltött. A leghosszabb út, amelyre vállalkozott, az volt, ha kiment a kertbe napozni. Akkor is szobalány karjára kellett támaszkodnia. Ő maga mondta el nekem, hogy akkoriban azt hitte, élete végéig ágyban fekvő beteg lesz. „Nem éltem volna igazán soha többé -mesélte nekem -, ha a japánok nem támadják meg Pearl Harbort, és nem zökkentenek ki önsajnálatomból.

A támadás után mindenhol zűrzavar és káosz volt. Egy bomba olyan közel csapott be a házunkhoz, hogy kiestem az ágyból. Katonai teherautók száguldottak Hickam Fieldre, a Scofield kaszárnyához, a Kaneohe-öböl repülőtérre, hogy beszállítsák a katonák és a tengerészek feleségét és gyerekeit az iskolákba. Onnan a Vöröskereszt telefonált, hogy kinek van üres szobája, ki tudja befogadni őket. A vöröskeresztesek tudták, hogy nekem az ágyam mellett van a telefon, megkértek hát, legyek az információk gyűjtője. Én tartottam számon, hol laknak a feleségek és gyerekek, és a Vöröskereszt azt tanácsolta minden katonának és tengerésznek, engem hívjon, ha tudni akarja, hol a családja.

Azt gyorsan megtudtam, hogy a férjem, Robert Raleigh Yates fregattkapitány biztonságban van. Megpróbáltam felvidítani a feleségeket, akik nem tudták, férjük él-e, hal-e; és megpróbáltam vigasztalni az özvegyeket, akiknek a férje meghalt - sokan voltak. Kétezeregyszáz tizenhét tiszt és közlegény halt meg a haditengerészet és a tengerészgyalogság soraiból és kilencszázhatvan eltűnt.

Eleinte ágyban fekve telefonáltam. Aztán felültem. Végül olyan izgatott, olyan tevékeny lettem, hogy megfeledkeztem a betegségemről, felkeltem, és asztalhoz ültem. Míg segítettem azoknak, akik nálam rosszabb helyzetben voltak, megfeledkeztem magamról; azóta csak a mindennapi nyolc óra alvásom idejére fekszem vissza az ágyba. Most már tudom, ha a japánok nem támadják meg Pearl Harbort, valószínűleg egész életemben beteg maradok. Kényelmes volt az ágyban. Kiszolgáltak és mostanra rájöttem, hogy tudat alatt nem is akartam már meggyógyulni.

A Pearl Harbor-i támadás Amerika történetének egyik legnagyobb tragédiája, de ami engem illet, ennél jobb soha nem történt velem. Ez a szörnyű válság annyi erőt adott nekem, hogy nem hittem, van ennyi. Figyelmemet magamról másokra irányította. Volt valami nagy és életbevágóan fontos, amiért élhettem. Nem maradt időm magamon gondolkozni, magammal törődni."

Azoknak az embereknek egyharmada, akik pszichiáterhez szaladnak segítségért, valószínűleg meggyógyulna, ha Margaret Yates-hez hasonlóan cselekedne: igyekezne segíteni másokon. Én gondo

lom így? Nem, Carl Jung mondta. És ha valaki, hát ő csak tudja. „Betegeim egyharmada nem klinikailag meghatározható neurózistól szenved, hanem élete értelmetlenségétől és ürességétől." Másképp megfogalmazva, mások számlájára szeretnének élni - és végül nem kapnak semmit. Így aztán pszichiáterhez szaladnak kisszerű, értelmetlen, haszontalan életükkel. Lemaradtak a hajóról, a kikötőben állnak, mindenkit hibáztatnak, csak magukat nem, és azt követelik, hogy a világ elégítse ki önös vágyaikat.

Most talán azt mondod magadban: „Engem nem hatnak meg ezek a történetek. Én is érdeklődnék két árva iránt, ha karácsony este találkoznék velük; és ha Pearl Harborban lettem vona, én is szívesen csináltam volna azt, amit Margaret Tayler Yates. De velem másképp állnak a dolgok: unalmas, hétköznapi életet élek. Napi nyolc órát dolgozom egy unalmas állásban. Semmi drámai nem történik velem. Hogyan akarjak másokon segíteni? És miért? Mi a hasznom belőle?"

Jó kérdés. Megpróbálok válaszolni rá. Akármilyen hétköznapi az életed, biztosan találkozol néhány emberrel napjában. Hogy viselkedsz velük? Keresztülnézel rajtuk, vagy érdekelnek? Például a postás - több száz kilométert utazik évente, és kihordja a postád; de megkérdezted-e valaha tőle, hol lakik, vagy megkérted-e, mutassa meg a felesége vagy a gyerekei képét? Megkérdezted-e, nem fáradt-e néha, nem unja-e?

Mi van a fűszeres segédjével, az újságárussal, azzal az emberrel, aki a sarkon a cipődet tisztítja?

Ők is emberek - tele vannak gonddal, álmokkal, ambícióval. Alig várják az alkalmat, hogy megoszthassák valakivel. Hagyod-e? Él-e benned őszinte kíváncsiság irántuk vagy az életük iránt? Ilyesmikre gondolok. Nem kell Florence Nightingale-nek vagy társadalmi reformernek lenned, hogy szebbé tedd a világot - saját kicsiny világod; már holnap reggel elkezdheted, mikor emberekkel találkozol!

Mi hasznod lesz belőle? Több boldogság! Elégedettség és büszkeség. Arisztotelész ezt úgy nevezte, hogy „felvilágosult önzés". Zoroaszter azt mondta: „Másokkal jót tenni nem kötelesség. Öröm, mert saját egészségedet és boldogságodat szolgálja." És Benjamin Franklin egyszerűen foglalta össze: „Ha jó vagy másokhoz, magadhoz vagy a legjobb."

„A modern pszichológia egyetlen felfedezése sem olyan fontos szerintem - írta Henry C. Link, a New York-i Pszichológiai Szolgáltatóközpont vezetője -, mint annak tudományos bizonyítása, hogy az önfeláldozás és a fegyelem elengedhetetlen az önmegvalósításhoz és a boldogsághoz."

Ha másokra gondolsz, nemcsak abban segít, hogy ne idegeskedj magad miatt, hanem abban is, hogy sok barátot szerezz, és jól érezd magad. Milyen módon? Egyszer megkérdeztem William Lyon Phelps yale-i professzort, ő hogy csinálja, és ezt a választ kaptam:

„Soha nem megyek úgy be egy szállodába, vagy a borbélyhoz, vagy egy üzletbe, hogy valami kedveset ne mondanék mindenkinek, akivel találkozom.

Igyekszem mindenkit egyénként kezelni - nem úgy, mint egy gépezet fogaskerekét. Néha bókolok az üzletben a kiszolgáló kislánynak, hogy milyen szép a haja - vagy a szeme. Megkérdezem a borbélyt, nem fárad-e el, hiszen egész nap talpon van. Megkérdezem, miért választotta ezt a szakmát - mióta csinálja, és hány fejet nyírt már meg életében. Segítek neki kiszámolni. Úgy tapasztaltam, ha érdeklődünk az emberek iránt, akkor boldog mosolyt fakasztunk arcukon. Gyakran rázom meg a londiner kezét, aki a bőröndömet cipelte. Ez frissé és elégedetté teszi egész napra. Egy kánikulai napon bementem a New Haven vasúttársaság étkezőkocsijába ebédelni. A kocsi tömve volt, és olyan forró volt, mint egy kályha, a kiszolgálás lassan ment. Mikor a pincér végre odaért hozzám, és átnyújtotta az étlapot, azt mondtam: »A fiúk, akik a forró konyhában főznek, nagyon szenvedhetnek ma.« A pincér káromkodni kezdett. Hangja keserű volt. Először azt hittem, megharagudott. »Jóságos Isten -kiáltott föl -, az emberek jönnek és panaszkodnak az ételre. Dühöngenek a lassú kiszolgáláson, és morognak a meleg és az árak miatt. Tizenkilenc éve hallgatom a morgásukat, és maga az első és egyetlen ember, aki gondolt a szakácsokra a tűzforró konyhában. Bárcsak több ilyen utasunk lenne!«

A pincér elképedt, mert úgy beszéltem a szakácsokról, mintha ők is emberi lények lennének, nemcsak fogaskerekek a vasút nagy gépezetében. Az emberek semmi másra nem vágynak, csak egy kis figyelemre. Ha találkozom az utcán valakivel, aki egy szép kutyát sétáltat, soha nem mulasztom el megdicsérni a kutyát. Ahogy továbbmegyek és visszanézek, gyakran látom, hogy a gazda simogatja a kutyát, és gyönyörködik benne. Elismerésem az ő büszkeségét is növeli.

Egyszer Angliában találkoztam egy juhásszal, és őszintén megcsodáltam hatalmas, intelligens juhászkutyáját. Megkértem, mesélje el, hogyan idomította az állatot. Ahogy továbbsétáltam és hátranéztem, láttam, hogy a kutya mellső lábát a juhász vállára téve áll, a juhász meg simogatja. Mert érdeklődtem a juhász meg a kutyája iránt, boldoggá tettem a juhászt. Boldoggá tettem a kutyát és saját magamat is."

El tudod képzelni, hogy valaki, aki londinerek kezét rázza, együttérez a forró konyhában dolgozó szakácsokkal, aki csodálja mások kutyáját - keserű, szorongó és pszichiáter segítségére szorul? Ugye elképzelhetetlen? Hát persze. Van egy kínai közmondás, amely szerint: „A kéz, amely rózsát ad, mindig illatos."

Billy Phelpsnek nem kellett ezt megmondani. Tudta. Ennek megfelelően élt.

A férfiolvasók nyugodtan hagyják ki a következő bekezdést. Nem fogja érdekelni őket. Arról lesz szó benne, hogyan érte el egy szorongó, boldogtalan lány, hogy több férfi megkérje a kezét. A lány ma már nagymama. Néhány évvel ezelőtt nála és férjénél töltöttem egy éjszakát. Előadást tartottam a városukban; másnap reggel elvitt kocsival hetvenöt kilométerre, arra a vasútállomásra, ahonnan átszállás nélkül utazhattam New Yorkba. Arról beszélgettünk, hogyan lehet barátokat szerezni, ő pedig ezt mondta nekem: „Mr. Carnegie, most bevallok magának valamit, amit eddig senkinek -még a férjemnek sem." Elmesélte, hogy Philadelphiában egy előkelő körökhöz tartozó családban nőtt föl. „Kislány-és fiatal lánykorom tragédiája a szegénységünk volt. Nem tudtunk olyan vendégségeket rendezni, mint a hozzánk hasonló társadalmi osztálybeli családok. A ruháim soha nem voltak jók. Kinőttem őket, vagy lötyögtek rajtam, vagy kimentek már a divatból. Ezt olyan megalázónak, olyan szégyellnivalónak éreztem, hogy esténként többnyire álomba sírtam magam. Végül teljes kétségbeesésemben arra a gondolatra jutottam, hogy vacsoránál mindig kérdezősködni fogok a partnerem élményei, elképzelései és tervei felől. Nem azért kérdezősködtem, mert kíváncsi voltam a válaszukra. Csak azért, hogy ne szegényes ruhámat nézzék. De furcsa dolog történt: ahogy hallgattam ezeket a fiatalembereket, és egyre többet tudtam meg róluk, kíváncsi lettem a mondandójukra. Olyan kíváncsi lettem, hogy gyakran én magam is megfeledkeztem a ruhámról. Ami igazán meglepett, az az volt, hogy mivel jó hallgatóság voltam, és arra biztattam a fiúkat, hogy magukról beszéljenek, boldoggá tettem őket, és lassan én lettem a legnépszerűbb lány, hárman még a kezemet is megkérték." Néhányan, akik ezt a fejezetet olvassák, azt mondják: „Ez a sok duma arról, hogy érdeklődjünk az emberek iránt, merő ostobaság! Vallási blabla! Engem ugyan nem érdekel. Én a saját erszényem fogom megtömni. Megszerzek mindent, amit meg tudok szerezni - minél előbb -, a többi hülye meg tehet egy szívességet!"

Hát, ha ez a véleményed, akkor mit mondhatok? Viszont, ha igazad van, akkor a történelem kezdete óta minden nagy filozófus és nevelő - Jézus, Konfucius, Buddha, Platón, Arisztotelész, Szókratész, Szent Ferenc - mind tévedett. Mivel a vallási vezetők elképzeléseit kineveted, forduljunk hát az ateistákhoz. Vegyük például a néhai A. E. Housmant, a cambridge-i egyetem professzorát, nemzedéke egyik legkiválóbb tudósát. 1936-ban előadást tartott Cambridge-ben „A költészet neve és mibenléte" címmel. Ekkor jelentette ki, hogy „a legnagyobb igazság, melyet valaha kimondtak, a legnagyobb erkölcsi fölfedezés a történelemben Jézus eme szavai voltak: »Aki meg akarja találni életét, elveszíti, aki azonban elveszíti értem életét, az megtalálja."

Egész életünkben hallottuk, hogy a papok ezt prédikálták. De Housman ateista volt, pesszimista, az öngyilkosság gondolatával foglalkozott; és mégis úgy vélte, hogy aki csak magára gondol, nem sokat élvez az életből. Nyomorult lesz. De aki megfeledkezik magáról mások szolgálatában, az megtalálja az élet örömét.

Ha még az sem tetszik, amit Housman mondott, akkor forduljunk tanácsért a huszadik század legkiemelkedőbb amerikai ateistájához: Theodore Dreiserhez. Dreiser dajkamesének csúfolt minden

vallást, és úgy tekintett az életre, mint „egy őrült meséje, zengő tombolás, de semmi értelme nincs". És mégis azt hirdette, amit Jézus - mások szolgálatát. „Ha az ember rövid életében boldogságot akar, akkor nemcsak arra kell gondolnia és azt kell terveznie, hogyan tehetné jobbá a maga számára a dolgokat, hanem mások számára is, mert az ő öröme attól függ, mennyi örömét találja másokban és mások őbenne."

Ha Jobbá akarjuk tenni a dolgokat másoknak", mint Dreiser ajánlotta - siessünk. Az idő rohan. „Csak egyszer járok erre. Ha jót tehetek, vagy kedves lehetek - most van itt az ideje. Ne halogassam és ne hanyagoljam el, mert többet nem járok erre."

Ha tehát meg akarsz szabadulni a szorongástól, és békére és boldogságra vágyódsz, ez a hetedik szabály:

FELEDKEZZ EL MAGADRÓL, AMÍG MÁSOK IRÁNT ÉRDEKLŐDSZ.

MINDENNAP CSELEKEDJ JÓT, ÉS VARÁZSOLJ BOLDOG MOSOLYT VALAKI ARCÁRA.

A NEGYEDIK RÉSZ DIÓHÉJBAN

A BÉKE ÉS BOLDOGSÁG ELNYERÉSÉNEK

HÉT MÓDSZERE

1.  szabály: Gondolataink legyenek békések, bátrak, egészségesek és bizakodóak, mert „életünk olyan, amilyenné gondolataink teszik".

2.  szabály: Soha ne próbáljunk bosszút állni ellenségeinken, mert többet ártunk vele magunknak, mint nekik. Tegyünk úgy, mint Eisenhower tábornok: gondolatban se fecséreljünk egy pillanatot sem azokra, akiket nem szeretünk.

3.  szabály: A) Várjunk hálátlanságot, és ne idegeskedjünk miatta. Ne feledjük, hogy Jézus tíz leprást gyógyított meg egy délután - és csak egy köszönte meg. Miért várunk mi több hálát, mint amennyit Ő kapott?

B) Ne feledjük, hogy csak akkor leszünk boldogok, ha nem várunk hálát, hanem az adakozás öröméért adunk.

C) Ne feledjük, hogy a hála „termesztett" tulajdonság; ha azt akarjuk, hogy gyerekeink hálásak legyenek, meg kell rá őket tanítanunk.

4.  szabály: Tartsd számon a jót - és ne a bajaidat!

5.  szabály: Ne utánozz másokat. Találd meg önmagadat, és légy önmagad, mert „az irigység tudatlanság", az „utánzás öngyilkosság".

6. szabály: Ha a sorstól citromot kapsz, csinálj belőle limonádét.

7. szabály: Feledkezzünk el saját boldogtalanságunkról - igyekezzünk másoknak egy kis boldogságot szerezni. „Ha jó vagy másokhoz, magadhoz vagy a legjobb."

ÖTÖDIK RÉSZ

A szorongás legyőzésének tökéletes módja

19.

HOGYAN GYŐZTEK LE A SZÜLEIM A SZORONGÁST?

Mint mondtam, egy missouri farmon születtem és nevelkedtem. Akkoriban szinte minden farmer nagyon nehezen élt. Anyám tanítónő volt, apám havi tizenkét dollárért dolgozó béres. Anyám nemcsak a ruháimat varrta, hanem a szappant is ő főzte, amivel mosott.

Ritkán volt készpénzünk - csak egyszer egy évben, mikor eladtuk a hízott disznókat. A fűszeresnél becseréltük a vajunkat és tojásainkat lisztre, cukorra, kávéra. Mikor tizenkét éves voltam, nem volt ötven centem egy évben, amit magamra költhettem volna. Még ma is emlékszem, hogy egy július negyediki ünnepségen apám adott tíz centet, amit arra költhettem, amire akartam. Krőzusnak éreztem magam.

Másfél kilométert gyalogoltam az egytantermes általános iskoláig. Akkor is gyalog mentem, mikor nagy hó volt és mínusz harminc fok. Tizennégy éves koromig nem volt sem gumicsizmám, sem hócipőm. A hosszú, hideg teleken mindig nedves és hideg volt a lábam. Gyerekként elképzelni sem tudtam, hogy az embernek télen száraz és meleg is lehet a lába.

A szüleim napi tizenhat órát robotoltak, de mindig adósságok nyomasztották és balszerencse üldözte őket. Egyik első emlékem, hogy figyelem a 102 folyó árját, amint elönti búzatáblánkat és mezőnket, és tönkretesz mindent. Az árvíz hét évből hatban elmosta a termésünket. Disznóink minden évben elhullottak sertésvészben, és el kellett égetnünk őket. Ha behunyom a szemem, még most is érzem az égő disznóhús orrfacsaró bűzét.

Egy évben nem volt árvíz. Hatalmas búzatermésünk volt, marhákat vettünk hizlalni, és saját búzánkkal hizlaltuk. De elvihette volna az árvíz is a búzát, mert a hízott marha ára abban az évben esett Chicagóban; miután felhizlaltuk a marhákat, harminc dollárral kaptunk többet értük, mint amenynyibe kerültek. Harminc dollár egy évi munkáért!

Akármit csináltunk, elveszett a pénzünk. Emlékszem az öszvércsikókra, amelyeket apám vett. Három évig tartottuk őket, embereket fogadtunk, hogy betörjék őket, aztán vonaton Memphisbe, Tennessee-be szállítottuk őket - és kevesebbet kaptunk értük, mint amennyibe három évvel azelőtt kerültek!

Tíz év kemény, gerincroppantó munka után nemcsak hogy nem volt egy fillérünk sem; de adósságaink voltak. A farmon jelzálogkölcsön-teher volt. Akárhogy igyekeztünk, még a jelzálog kamatait sem tudtuk fizetni. A bank, amelyik a kölcsönt adta, sértegette és szidta apámat, azzal fenyegették,

hogy elveszik a farmját. Apám negyvenhét éves volt. Több mint harminc év kemény munka után csak adóssága volt és megalázták. Nem tudta elviselni. Idegeskedett. Az egészsége megromlott. Nem volt étvágya; egész nap keményen dolgozott a földeken, de orvosságot kellett szednie, hogy enni tudjon. Fogyni kezdett. Az orvos azt mondta anyámnak, hat hónapon belül meghal. Apám annyira szorongott, hogy nem volt kedve élni. Gyakran hallottam anyámtól, hogyha apám kiment megetetni a lovakat és megfejni a teheneket, és nem jött vissza időben, mindig utánament az istállóba, és attól félt, hogy egy kötélen lógva találja. Egy nap hazafelé jött Maryville-ből, ahol a bankár a farm elvételével fenyegette, és megállt a lovakkal a 102 folyó hídján, leszállt a kocsiról, nézte a vizet, és azon töprengett, ne ugorjon-e bele, és ne vessen-e véget az egésznek.

Évekkel később apám elmondta, csak azért nem ugrott a folyóba, mert anyám mélyen, őszintén és örömmel hitt abban, hogy ha szeretjük Istent, és megtartjuk a parancsolatait, akkor végül minden rendbe jön. Anyámnak igaza volt. Végül valóban minden rendbe jött. Apám még 42 boldog évig élt, és 1941-ben, nyolcvankilenc évesen halt meg.

Azokban a küzdelmes, szívfájdító években anyám soha nem aggódott. Minden baját Isten elé tárta. Este lefekvés előtt anyám felolvasott egy fejezetet a Bibliából; apámmal együtt gyakran olvasták Jézusnak e vigasztaló szavait: „Az én atyám házában sok lakás van... azért megyek, hogy helyet

készítsek nektek... hogy ahol én vagyok, ti is ott legyetek." Aztán mind letérdeltünk székünk elé abban a magányos missouri farmházban, és Isten szeretetéért és védelméért imádkoztunk.

Mikor William James a filozófia professzora volt a harvardi egyetemen, azt mondta: „Az aggódás legkiválóbb gyógyszere természetesen a hit."

Nem kell a Harvardra járni, hogy erre rájöjjön az ember. Az anyám egy missouri farmon tanulta meg. Sem az árvíz, sem az adósságok, sem a csapások nem tudták megtörni boldog, sugárzó, győzedelmes lelkét. Még most is hallom, ahogy munka közben énekel:

Béke, béke, béke, drága!

Az Atya bocsát le a világra!

Lelkem örökkön mossa át a

Szeretet bőséges árja!

Anyám azt szerette volna, ha a vallásnak szentelem az életemet. Komolyan gondolkodtam azon, hogy misszionárius leszek. Aztán főiskolára kerültem; az évek múlásával fokozatos változáson mentem keresztül. Biológiát, filozófiát és összehasonlító vallástörténetet tanultam. Könyveket olvastam arról, hogyan íródott a Biblia. Kérdésessé váltak számomra a kinyilatkoztatásai. Kételkedni kezdtem sok szűk látókörű tanításban, amit az akkori vidéki lelkészek hirdettek. Összezavarodtam. Mint Walt Whitman, „furcsa, hirtelen kérdések mozdulását" éreztem magamban. Nem tudtam, miben higgyek.

Nem láttam az élet értelmét. Abbahagytam az imádkozást. Agnosztikus lettem. Hittem, hogy az élet céltalan és tervezhetetlen. Hittem, hogy az embert ugyanúgy nem isteni értelem irányítja, mint a kétszázmillió évvel ezelőtti dinoszauruszokat. Úgy éreztem, hogy egy nap az emberi faj is elpusztul -akárcsak a dinoszauruszok. Tudtam, hogy a tudomány szerint a Nap lassan kihűl, és ha hőmérséklete csak tíz százalékot csökken, az élet minden formája megszűnik a Földön. Gúnyosan mosolyogtam a jóságos Isten gondolatán, aki a képére és hasonlatosságára teremtette az embert. Hittem, hogy a billió és billió napot, melyek a fekete, hideg, élettelen űrben keringenek, vak erők hozták létre. Talán nem is kellett létrehozni őket. Talán öröktől fogva vannak - akárcsak a tér és az idő.

Ismerem-e most már a választ mindezen kérdésekre? Nem. Soha egyetlen ember sem tudta megmagyarázni a világmindenség titkát - az élet titkát. Csupa titok vesz körül minket. Tested működése is mélységes titok. És titok az elektromosság is a házadban. És a virág a kőfal hasadékában. És a zöld fű az ablakod alatt. Charles F. Kettering, a General Motors kutatólaboratóriumának vezető géniusza a saját zsebéből adott évi harmincezer dollárt az Antioch College-nak, hogy derítsék ki, miért zöld a fű. Azt mondta, ha megtudjuk, hogyan képes a fű napfényt, vizet és szén-dioxidot cukorrá transzformálni, akkor megváltoztathatjuk a civilizációt.

Még az autód motorjának a működése is mélységes titok. A General Motors kutatólaboratóriuma sok évet és sok millió dollárt szánt arra, hogy kiderítse, hogyan és miért okoz egy szikra a hengerben robbanást, aminek segítségével a motor jár.

Az a tény, hogy nem értjük egészen a testünk, a villamosság, a motor működésének titkát, nem gátol abban, hogy használjuk és élvezzük őket. Az a tény, hogy nem értem az imádság és a hit titkát, már nem tart vissza attól, hogy élvezzem a teljesebb, boldogabb életet, amelyet a vallás nyújt. Végre értem Santayana szavainak bölcsességét: „Az embernek nem értenie, hanem élnie kell az életet."

Visszatértem - azt akartam írni, hogy visszatértem a valláshoz, de ez nem pontos. Előreléptem egy új vallásfogalomhoz. Már egyáltalán nem érdekelnek a hitviták, melyek megosztják az egyházakat. De nagyon is érdekel, amit tesz velem a vallás, mint ahogy az is érdekel, amit tesz értem a villamosság, a jó ételek és a víz. Segítenek gazdagabb, teljesebb, boldogabb életet élnem. De a vallás ennél sokkal többet tesz. Lelki értékeket ad. William James szavaival, „új ízt ad az életnek... a teljesebb, gazdagabb, kielégítőbb életnek". Hitet, reményt és bátorságot ad. Elűzi a szorongást, aggódást, félelmet és idegességet. Célt - és irányt ad az életemnek. Boldogságomat teljesebbé teszi. Kicsattanó egészséget ad. Segít „az élet kavargó homokjában egy békés oázist" teremtenem.

Francis Baconnek igaza volt több mint háromszáz évvel ezelőtt: „Egy kevés filozófia az ember

agyát fogékonnyá teszi az ateizmusra; de a filozófia mélysége visszatéríti a valláshoz."

Emlékszem azokra az időkre, mikor a tudomány és a vallás ellentétéről beszéltek. Ma már nem esik szó róla. A legújabb tudomány - a pszichiátria - azt tanítja, amit Jézus. Miért? Mert a pszichiáterek tudják, hogy az imádság és az erős hit elűzi az idegességet, az aggodalmat, a szorongást és a félelmet, ami bajaink jó felét okozza. Tudják és egyik vezetőjük, Dr. A. A. Brill ki is mondta: „Aki igazán hívő, nem lesz neurotikus."

Ha a vallás nem igaz, akkor az élet értelmetlen. Tragikus bohózat.

Interjút készítettem Henry Forddal néhány évvel a halála előtt. Mielőtt találkoztam vele, azt képzeltem, meglátszik rajta azoknak az éveknek a feszültsége, míg felépített és igazgatott egy világvállalatot. Meglepett hát, hogy milyen nyugodt, egészséges és békés hetvennyolc évesen. Mikor megkérdeztem tőle, szokott-e idegeskedni, ezt válaszolta: „Nem. Hiszek benne, hogy Isten irányítja a dolgokat, és nincs szüksége a tanácsomra. Ha Isten vezet, akkor hiszem, hogy végül minden jóra fordul. Min idegeskednék?"

Ma még a pszichiáterek is evangélistákká válnak. Nem azért hirdetik, hogy éljünk vallásosan, hogy elkerüljük a pokol tüzét a másvilágon, hanem azért éljünk vallásosan, hogy a gyomorfekély, az angina pectoris, az idegösszeomlás és az őrület pokoli kínjait elkerüljük. Ha ismerni akarod, mit tanítanak a

pszichiáterek és pszichológusok, olvasd el Dr. Henry C. Link könyvét: Visszatérés a valláshoz.

A keresztény vallás valóban lelkesítő, egészséges tevékenység. Jézus mondja: „Azért jöttem, hogy életetek legyen." Jézus bírálta és támadta a száraz formákat és halott szertartásokat, melyek az ő idejében a vallást tették. Lázadó volt. Újfajta vallást hirdetett - olyat, amely a világ felfordításával fenyegetett. Ezért feszítették keresztre. Azt hirdette, hogy a vallásnak kell az emberért lennie - nem az embernek a vallásért; hogy a szombatot az emberért teremtették - nem az embert a szombatért. Többet beszélt a félelemről, mint a bűnről. A fölösleges félelem bűn - bűn az egészséged ellen, a gazdagabb, teljesebb, boldogabb, bátor élet ellen, melyet prédikált. Emerson úgy beszélt magáról, mint „az öröm tudományának professzoráról". Jézus is „az öröm tudományát" tanította. Azt parancsolta tanítványainak: „örüljetek és ujjongjatok".

Jézus kijelentette, két fontos dolog van a vallásban: szeresd Istenedet teljes szívedből és embertársadat, mint tenmagadat. Aki így cselekszik, az vallásos, akár tudja, akár nem. Apósom, Henry Price az oklahomai Tulsából jó példa. Az aranyszabály szerint igyekszik élni; nem képes kisszerűen, önzően vagy becstelenül viselkedni. De nem jár templomba, és agnosztikusnak tartja magát. Ugyan már! Mi tesz valakit kereszténnyé? Majd John Baillie felel rá. Ez a kiváló professzor teológiát tanított az edinburgh-i egyetemen. Ezt mondta: „Az embert nem az teszi kereszténnyé, hogy intellektuálisan elfogad bizonyos eszméket, sem az, hogy egy bizonyos szabálynak megfelelően viselkedik, hanem hogy egy bizonyos lélek van benne, egy bizonyos Élet részese."

Ha ez teszi az embert kereszténnyé, akkor Henry Price kiváló keresztény.

William James, a modern pszichológia atyja, így írt barátjának, Thomas Davidson professzornak: ahogy múlnak az évek, egyre kevésbé képes „Isten nélkül boldogulni".

Már említettem ebben a könyvben, hogy amikor a bírák a hallgatóim által küldött legjobb esszét

keresték az idegeskedésről, annyira nehéz választás elé kerültek, hogy végül megosztottuk a díjat. Íme, a másik történet, amely az első helyre került - egy asszony feledhetetlen élménye, aki nehezen tanulta meg, hogy nem képes „Isten nélkül boldogulni".

Mary Cushmannak nevezem ezt az asszonyt, bár nem ez a valódi neve. Gyermekei és unokái vannak, akiknek kínos lenne nyomtatásban olvasni a történetét, ezért hajlandó voltam kilétét eltitkolni. Története a következő:

„A gazdasági válság idején férjem heti átlagkeresete tizennyolc dollár volt. Gyakran ennyit sem kapott, mert nem fizettek, ha beteg volt - és sokszor volt beteg. Egy sor apró baleset érte; ezenkívül mumpszos, skarlátos és többször influenzás is volt, Elvesztettük a házacskát, amelyet magunk építettünk. Ötven dollárral tartoztunk a fűszeresnek - és öt gyereket kellett etetnünk. Mostam és vasaltam a szomszédokra, használt ruhát vettem az Üdvhadsereg boltjában, és átalakítottam a gyerekeknek. Belebetegedtem a szorongásba. Egy nap a fűszeres, akinek ötven dollárral tartoztunk, azzal vádolta a tizenegy éves fiamat, hogy ellopott két ceruzát. A fiam sírva mesélte. Én tudtam, hogy becsületes és érzékeny - és tudtam, hogy mások előtt szégyenítették és alázták meg. Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Elgondoltam, mennyi nyomorúságot éltünk át, és nem láttam semmi reményt a jövőre. Az idegeskedésbe alighanem beleőrültem hirtelen, mert kikapcsoltam a mosógépet, fogtam az ötéves kislányom, bevittem a hálószobába, és papírral meg rongyokkal betömtem minden rést. A kislányom megkérdezte: »Mami, mit csinálsz?« Azt feleltem: »Huzat van.« Aztán kinyitottam a gáz hősugárzót, ami a szobában állt - de nem gyújtottam meg. Lefeküdtem az ágyra a kislányommal, aki ezt mondta: »Mami, de furcsa - hiszen csak most keltünk föl!« De én azt válaszoltam: »Nem baj, most alszunk még egy kicsit.« Aztán behunytam a szemem és hallgattam, hogy ömlik a gáz a hősugárzóból. Sosem fogom elfelejteni a gáz szagát...

Egyszer csak zenét hallottam. Figyelni kezdtem. Nem kapcsoltam ki a rádiót a konyhában. Most már nem számított. De a zene folytatódott, és egy régi templomi éneket énekelt valaki:

Jézusunk be jó barátunk,

Hordja bűnünk, bánatunk!

Istenünkhöz, bármi ránk sújt,

Fohásszal járulhatunk.

Békességünk mily csalóka!

Gyötrődésünk ó, mi rút!

Szenvedésünk írja volna,

Ha Istenhez visz utunk.

Ahogy az éneket hallgattam, rájöttem, hogy szörnyű hibát követtem el. Egyedül próbáltam a csatáimat megharcolni. Nem fordultam Istenhez... Felugrottam, elzártam a hősugárzót, kinyitottam az ajtót, és kitártam az ablakot.

Sírtam és imádkoztam egész nap. De nem segítséget kértem - hanem lelkem legmélyéről hálát adtam Istennek mindazért a jóért, amit kaptam: öt egészséges gyermekemért - mind szép és erős, testben-lélekben. Megígértem, hogy soha többé nem leszek ilyen hálátlan. És meg is tartottam az ígéretemet.

Még amikor elvesztettük otthonunkat, és egy kis vidéki iskolába kellett költöznünk, amelyet havi öt dollárért béreltünk, akkor is hálát adtam az iskoláért; megköszöntem Istennek, hogy tető van a fejünk fölött. Őszintén hálát adtam Istennek, hogy nem mennek rosszabbul a dolgaink - és azt hiszem, meghallgatott. Idővel jobbra fordult minden - nem egyik napról a másikra; ahogy a válság lassan véget ért, egy kicsivel többet kerestünk. Én ruhatáros lettem egy nagy vidéki klubban, és emellett harisnyákat árultam. Egyik fiam, hogy egyetemre járhasson, munkát vállalt egy farmon, tizenhárom tehenet fejt reggel-este. Ma már felnőttek a gyermekeim és házasok; három gyönyörű unokám van.

Ahogy visszatekintek arra a szörnyű napra, amikor kinyitottam a gázt, újra és újra megköszönöm Istennek, hogy időben »fölébredtem«. Mennyi örömöt mulasztottam volna el, ha véghezviszem a tervem! Hány csodálatos évről maradtam volna le! Ha ma olyasvalakiről hallok, aki öngyilkos akar lenni, szeretnék kiabálni vele: »Ne tedd! Ne!« Életünk legsötétebb percei csak rövid ideig tartanak -és vár ránk a jövő..."

Az Egyesült Államokban átlagosan harmincöt percenként követnek el öngyilkosságot. Minden százhúsz másodpercben megőrül valaki. A legtöbb öngyilkosságot - és valószínűleg a legtöbb tragikus elmebajt is - el lehetne kerülni, ha ezeknek az embereknek rendelkezésére állna a vigasz és a béke, amelyet a vallás és az imádság nyújt.

Az egyik legkiválóbb pszichiáter, Dr. Carl Jung ezt írja A lelkét kereső modern ember című könyvében: „Az elmúlt harminc évben a világ minden civilizált országából fordultak hozzám betegek. Sok száz embert kezeltem. Harmincöt évesnél idősebb betegeim közül - tehát azok közül, akik életük második szakaszában voltak - egy sem akadt, akinek a baja végső soron ne az lett volna, hogy nem lelte az életben a vallás nyújtotta vigaszt. Biztosan állíthatom, hogy mindegyik azért betegedett meg, mert elvesztette azt, amit az élő vallás adott minden időben a hívőknek, és egy sem gyógyult meg, aki nem találta meg újra a vallás nyújtotta vigaszt."

Ez az idézet olyan fontos, hogy nagy betűvel szedve megismétlem.

Dr. Carl Jung szerint

„AZ ELMÚLT HARMINC ÉVBEN A VILÁG MINDEN CIVILIZÁLT ORSZÁGÁBÓL FORDULTAK HOZZÁM BETEGEK. SOK SZÁZ EMBERT KEZELTEM. HARMINCÖT ÉVESNÉL IDŐSEBB BETEGEIM KÖZÜL - TEHÁT AZOK KÖZÜL, AKIK ÉLETÜK MÁSODIK SZAKASZÁBAN VOLTAK - EGY SEM AKADT, AKINEK A BAJA VÉGSŐ SORON NE AZ LETT VOLNA, HOGY NEM LELTE AZ ÉLETBEN A VALLÁS NYÚJTOTTA VIGASZT. BIZTOSAN ÁLLÍTHATOM, HOGY MINDEGYIK AZÉRT BETEGEDETT MEG, MERT ELVESZTETTE AZT, AMIT AZ ÉLŐ VALLÁS ADOTT MINDEN IDŐBEN A HÍVŐKNEK, ÉS EGY SEM GYÓGYULT MEG, AKI NEM TALÁLTA MEG ÚJRA A VALLÁS NYÚJTOTTA VIGASZT."

Nagyjából ugyanezt mondta William James is:

„A hit azon erők egyike, amelyek éltetik az embert, és teljes hiánya összeomláshoz vezet."

Mahatma Gandhi, a legnagyobb indiai Buddha óta, összeomlott volna, ha az imádság ereje nem táplálja. Honnan tudom? Mert Gandhi maga megmondta. „Imádság nélkül már régen eszelős lennék."

Sok ezer ember tanúskodhatna ugyenerről. Az édesapám, mint már megírtam, vízbe ölte volna magát, ha anyám nem imádkozik, és nem hisz. Sok ezer megkínzott lélek, akik most az elmegyógyintézetekben sikoltoznak, megmenekült volna, ha egy felsőbb hatalomhoz fordul segítségért, és nem próbálja egyedül megharcolni az élet minden csatáját.

Ha zaklatottak vagyunk, és erőnk végére értünk, akkor sokan fordulunk végső kétségbeesésünkben Istenhez - „aki sarokba szorult, ritkán ateista". De mért várjunk addig, míg kétségbeesünk? Mért ne újítanánk meg erőnket mindennap? Mért várnánk akár csak vasárnapig? Évek óta szokásom hétköznap délután beugrani üres templomokba. Ha úgy érzem, sietnem kell, sok a dolgom, nincs időm lelki dolgokkal foglalkozni, azt mondom magamnak: „Várj egy percet, Dale Carnegie, várj egy percet. Mi ez a lázas sietség, kicsi ember? Ideje, hogy szünetet tarts, és egy kis távlatot keress." Ilyenkor rendszerint bemegyek az első nyitva levő templomba. Noha protestáns vagyok, hétköznap délután gyakran bemegyek a Szt. Patrick-katedrálisba az Ötödik sugárúton, és eszembe jut, hogy harminc év múlva halott leszek, de a nagy lelki igazságok, melyeket minden egyház hirdet, örök életűek. Behunyom a szemem és imádkozom. Ez megnyugtatja az idegeimet, pihenteti a testemet, tisztábbá teszi látásomat és segít újra felfedezni az értékeimet. Ajánlhatom neked is?

Az elmúlt hat évben, míg ezt a könyvet írtam, több száz példát és megtörtént esetet gyűjtöttem össze, hogyan győzték le férfiak és asszonyok a félelmet és a szorongást imádsággal. Vegyük mint tipikus történetet John R. Anthony, egy elkeseredett és elbátortalanodott könyvügynök esetét a texasi Houstonból. Ezt mesélte nekem.

„Huszonkét évvel ezelőtt bezártam saját ügyvédi irodámat, és egy jogi könyveket kiadó amerikai társaság ügynöke lettem Texasban. Egy sorozat olyan jogi alapmunkát árultam ügyvédeknek, amelyek szinte nélkülözhetetlenek.

Megfelelően és alaposan kiképeztek erre a munkára. Ismertem az összes meggyőző szólamokat és minden lehetséges kifogásra a lehengerlő választ. Mielőtt felkerestem egy lehetséges megrendelőt, kiderítettem, milyen az ügyvédi megítélése, milyen ügyekkel foglalkozik, melyik pártot támogatja, mi a hobbija. A beszélgetés során ügyesen használtam fel ismereteimet. De valami nem volt rendben. Alig kaptam megrendelést!

Elvesztettem a bátorságom. Ahogy múltak a napok és a hetek, megkétszereztem és megháromszoroztam erőfeszítéseimet, de nem voltam képes annyi megrendelést szerezni, hogy költségeimet fedezni tudjam. Nyomasztó félelem kerített hatalmába. Féltem felkeresni az embereket. Mielőtt beléptem a lehetséges megrendelő irodájába, olyan rettegés uralkodott el rajtam, hogy fel-alá jártam az ajtó előtt a folyosón - vagy kimentem az épületből, és körbejártam a háztömböt. Aztán, miután rengeteg értékes időt elvesztegettem, és csak az akaraterőmnek köszönhettem, hogy egyáltalán be mertem nyitni, remegő kézzel nyúltam a kilincs után - és reméltem, hogy nincs benn, akit keresek!

Az igazgatóm azzal fenyegetett, hogy nem ad több előleget, ha nem szerzek több megrendelést. A feleségem könyörgött, adjak több pénzt neki és három gyerekünknek, hogy kifizethesse a fűszeresnél a számlát. Elkapott a szorongás. Napról napra jobban elkeseredtem. Nem tudtam, mit csináljak. Mint már mondtam, bezártam ügyvédi irodámat és megváltam klienseimtől. Most egy fillérem sem volt. Annyi sem, hogy a szállodai számlám kifizessem. Annyi sem, hogy vegyek egy jegyet haza; de bátorságom sem volt legyőzöttként hazamenni. Végül, egy újabb rossz nap nyomorúságos végén, visszavonszoltam magam a szállodai szobámba - azt hittem, utoljára. Ami engem illetett, legyőztek. Fájt a szívem, depressziós voltam, nem tudtam, hová fordulhatnék. Az sem érdekelt, élek-e vagy halok. Sajnáltam, hogy egyáltalán megszülettem. Csak egy pohár forró tejet ittam vacsorára. Még ezt sem engedhettem meg magamnak. Azon az éjszakán megértettem, mért ugranak ki elkeseredett emberek a szálloda ablakán. Én is megtehettem volna, ha van hozzá bátorságom. Elkezdtem gondolkozni rajta, mi az élet értelme. Nem tudtam. Nem sikerült rájönnöm.

Nem volt kihez fordulnom, hát Istenhez fordultam. Imádkozni kezdtem. Kértem a mindenhatót, adjon fényt és értelmet, és vezessen a kétségbeesés sötét, sűrű erdejében, ami körülvett. Könyörögtem, segítsen megrendeléseket szereznem, hogy legyen pénzem a feleségemet és a gyerekeimet etetni; Az imádság után kinyitottam a szemem, és az éjjeliszekrényen megláttam egy Bibliát, a Gideon Társaság ajándékát. Felütöttem és elolvastam Jézus gyönyörű, halhatatlan ígéretét, ami számtalan nemzedék magányos, szorongó és legyőzött emberébe öntött lelket - Jézus tanítványaihoz intézett beszédét arról, hogy ne szorongjanak:

Ne aggódjatok életetek miatt, hogy mit esztek vagy mit isztok, sem testetek miatt, hogy mibe öltöztök. Nem több az élet az eledelnél s a test a ruhánál? Nézzétek az ég madarait! Nem vetnek, nem aratnak, csűrbe sem gyűjtenek - mennyei Atyátok táplálja őket. Nem többet értek ti náluk?... Ti elsősorban az Isten országát és annak igazságát keressétek, s ezeket mind megkapjátok hozzá.

Ahogy imádkoztam, és ezeket a szavakat olvastam, csoda történt: ideges feszültségem elmúlt. Szorongásom, félelmem, aggodalmam szívmelengető bátorsággá, reménnyé és diadalmas hitté vált.

Boldog voltam, bár nem volt pénzem a szállodai számlát kifizetni. Lefeküdtem és édesen aludtam - gondtalanul -, ahogy már évek óta nem.

Másnap reggel alig tudtam türtőztetni magam, míg ki nem nyitottak lehetséges megrendelőim irodái. Azon a szép, hideg, esős napon első ügyfelem irodáját merész, határozott léptekkel közelítettem meg. Erős kézzel ragadtam meg a kilincset. Ahogy beléptem, azonnal az én emberemhez siettem, energikusan, emelt fővel, illő méltósággal és mosolyogva azt mondtam: »Jó reggelt, Smith úr! John R. Anthony vagyok, az Össz-amerikai Jogi Könyvtársaságtól.«

»Persze, persze - válaszolta mosolyogva és felállt, hogy kezet nyújtson. - Örvendek, hogy láthatom. Üljön le!«

Több megrendelést szereztem aznap, mint előtte hetekig. Este olyan büszkén tértem meg a szállóba, mint a győztes hős! Új embernek éreztem magam. És új ember is voltam, mert új, győzelmes lelki stratégiám volt. Vacsorára nem forró tejet ittam. Dehogyis! Marhasültet ettem. Attól a naptól kezdve egyre több könyvet adtam el.

Újjászülettem azon az elkeseredett éjszakán huszonkét évvel ezelőtt az amarillói kis szállodában. A látszat másnap is pontosan az volt, mint az előző vesztes heteken, de bennem hatalmas változás történt. Hirtelen tudatára ébredtem Istennel való kapcsolatomnak. A magában álló embert könnyű legyőzni, de az az ember, akiben Isten ereje él, legyőzhetetlen. Tudom. A saját életemben tapasztaltam.

»Kérjetek és kaptok, keressetek és találtok, zörgessetek és ajtót nyitnak nektek.«"

Mikor Mrs. L. G. Beairdnek az illinois-i Highlandből a tragédiával kellett szembenéznie, felfedezte, hogy békét és nyugalmat talál, ha letérdel, és azt mondja: „Istenem, a Te akaratod legyen meg, ne az enyém."

„Egy este megszólalt a telefonunk - írja levelében, ami itt van előttem. - Tizennégyszer csöngött, mielőtt összeszedtem a bátorságomat és fölvettem. Tudtam, hogy a kórház hív és rettegtem. Féltem, hogy haldoklik a kisfiunk. Agyhártyagyulladása volt. Penicillint kapott, de ettől ugrálni kezdett a

láza, és az orvosok attól tartottak, hogy a betegség már megtámadta az agyát, és esetleg agytumort okoz - ami halálos. A telefonhívás pontosan az volt, amitől féltem. A kórházból hívtak; az orvosok arra kértek, menjünk be azonnal.

Talán el tudják képzelni, milyen kínszenvedést álltunk ki a férjemmel a várószobában ülve. Mindenkinek ott volt a gyereke, csak mi ültünk egyedül és nem tudtuk, karunkban tarthatjuk-e még valaha a kisfiunkat. Mikor végre behívtak az orvos szobájába, és megláttuk az arcát, még jobban megrettentünk. A szavai csak fokozták félelmünket. Azt mondta, egy a négyhez az esélye annak, hogy a gyermekünk életben marad. Kérte, ha ismerünk másik orvost, hívjuk be konzultálni.

Hazafelé menet a férjem összeomlott, ököllel verte az autó kormánykerekét, és azt mondta: »Betts, nem tudok belenyugodni.« Láttak már síró férfit? Nem kellemes látvány. Megállítottuk a kocsit, megbeszéltük a dolgokat, és úgy döntöttünk, bemegyünk egy templomba, és ha Isten el akarja venni gyermekünket, akkor akaratunkat az övé alá rendeljük. Térdre omlottam a padban, és zokogva így imádkoztam: »Istenem, a Te akaratod legyen meg, -ne az enyém.«

Ahogy kiejtettem ezeket a szavakat, megkönnyebbültem. Nyugodtabbnak éreztem magam, mint hosszú ideje bármikor. Hazafelé egész úton ezt mondogattam: »Istenem a Te akaratod legyen meg, ne az enyém.« Egy hét után először aludtam nyugodtan. Az orvos néhány nap múlva telefonált,

és azt mondta, Bobby túl van a krízisen. Ma megköszönöm Istennek egészséges, erős négyéves kisfiunkat."

Ismerek férfiakat, akik szerint a vallás nőknek, gyerekeknek és lelkészeknek való. Ők büszkék rá, hogy „férfias férfiak", és egyedül vívják meg csatáikat.

Mennyire meglepődnének, ha megtudnák, hogy a világ leghíresebb „férfias férfiai" közül hányan imádkoznak naponta! Például Jack Dempsey azt mesélte nekem, nem fekszik le úgy, hogy ne imádkozott volna. Minden étkezést megköszön Istennek. Mikor meccsre készült, mindennap imádkozott, és meccs közben is imádkozott, mikor megszólalt a gong a menetek előtt. „Az ima - mondta -segít bátran és magabiztosan küzdenem."

Connie Mack, aki szintén „férfias férfi", nem tud elaludni, ha nem imádkozott.

Eddie Rickenbacker hiszi, hogy életét az ima mentette meg. Naponta imádkozott.

Edward R. Stettinius, igazán „férfias férfi", a General Motors és a United States Steel hajdani vezető tisztségviselője, egykori miniszter minden reggel és este fohászkodott bölcsességért és útmutatásért.

J. Pierpont Morgan, „férfias férfi" és kora legnagyobb pénzembere, gyakran elment szombat délután a Trinity-templomba a Wall Streeten, és térden állva imádkozott.

Mikor Eisenhower Angliába repült, hogy az angol és amerikai hadsereg főparancsnoka legyen, csak egy könyvet vitt magával a repülőn - a Bibliát.

Mark Clark tábornok mesélte nekem, hogy a háború alatt mindennap olvasta a Bibliát, és térden állva imádkozott. Akárcsak Csang Kaj-Sek és Montmogery tábornok - „Monty of El Alamein", Így tett Nelson is Trafalgarnál. Így tett Washington tábornok, Robert E. Lee, Stonewall Jackson és még több tucat magas rangú katona.

Ezek a „férfias férfiak" felismerték, hogy William Jamesnek igaza van: „Nekünk és Istennek közünk vagy egymáshoz; ha kinyílunk a befolyása előtt, sorsunk teljesedik be."

Sok „férfias férfi" ismeri föl ezt. Hetvenkétmillió amerikai jár ma templomba - még soha ennyien. Mint már mondtam, a tudósok is a vallás felé fordulnak. Vegyük például Dr. Alexis Carrelt, Az ismeretlen ember szerzőjét, a világ legnagyobb tudományos elismerésének a Nobel-díjnak birtokosát. Dr. Carrel ezt nyilatkozta: „Az ima a leghatalmasabb energia, amelyet fejleszteni tudunk. Olyan valóságos erő, mint a nehézkedés. Mint orvos láttam, hogy minden terápia kudarca után az emberek kilábaltak a betegségből és a melankóliából az ima megnyugtató ereje által... Az ima, akárcsak a rádium, fénylő, öngerjesztő energia... Az ima segítségével az emberek saját véges energiájukat toldják meg, mert összekapcsolódnak minden energia Végtelen forrásával. Ha imádkozunk, belekapcsolódunk a kimeríthetetlen mozgatóerőbe, amely a világmindenséget forgatja. Azért könyörgünk, hogy

ezen erő egy része rajtunk segítsen. Már a kérés által kiegészülnek emberi fogyatékosságaink, erősen és bizakodva emelkedünk fel... Ha hő imával fordulunk Istenhez, jó irányban változtatjuk meg testünket-lelkünket. Nem eshet meg, hogy valaki, ha csak egy percig imádkozik is, az ima ne legyen rá jó hatással."

Byrd admirális tudta, mit jelent „belekapcsolódni a kimeríthetetlen mozgatóerőbe, amely a világmindenséget forgatja". Élete legkeservesebb megpróbáltatását ez segítette túlélni. Egyedül című könyvében meséli el a történetet. 1934-ben öt hónapot töltött egy kunyhóban az Antarktisz mélyén, a Ross-zátony jégsapkája alatt. A 78-ik szélességi foktól délre ő volt az egyetlen élőlény. Hóviharok zúgtak a kunyhó fölött; a hőmérséklet mínusz hatvanöt fokig szállt le; örök éjszaka vette körül. Ekkor legnagyobb ijedelmére észrevette, hogy a kályhájából szökő szén-monoxid lassan megmérgezi. Mit tehetett? A segítség kétszáz kilométernyire volt, és még sok hónapig nem érhette el. Megpróbálta megjavítani a kályhát és a szellőzőberendezést, de még mindig szökött a füst. Gyakran elvesztette tőle az eszméletét. Ájultan hevert a földön. Nem tudott enni, nem tudott aludni; annyira elgyengült, hogy alig tudott kimászni az ágyából. Sokszor attól félt, hogy nem éri meg a reggelt. Meg volt győződve róla, hogy abban a kunyhóban fog meghalni, és testét elrejti az örök hó.

Mi mentette meg az életét? Egy nap, kétségbeesése legmélyén, elővette naplóját, és megpróbálta

megfogalmazni életfilozófiáját. „Az emberi faj nincs egyedül a világegyetemben." A csillagokra gondolt a fejünk felett, a csillagképek és bolygók rendezett mozgására; hogy az örök Nap végül a Déli-sark elhagyatott vidékét is fölmelegíti. Majd ezt írta naplójába: „Nem vagyok egyedül"

A felismerés, hogy nincs egyedül - még a jég alatt, a világ végén sem - mentette meg Richard Byrdöt. „Tudom, hogy ez segített túlélnem" - írta. Így folytatta: „Életében kevés ember kerül közel ahhoz, hogy a benne levő tartalékokat kimerítse. Vannak olyan mélyen rejlő erőforrásaink, amelyeket soha nem használunk fel." Richard Byrd megtanulta, hogyan csapolja meg ezeket a forrásokat, és használja fel a tartalékokat - Istenhez fordult.

Glenn A. Arnold az illinois-i búzamezőkön tanulta meg azt, amit Byrd admirális a sarki jég alatt. Arnold úr, aki biztosítási ügynök az illinois-i Chillicothe-ban e szavakkal kezdte beszédét arról, hogyan győzte le az aggódást: „Nyolc évvel ezelőtt bezártam magam mögött a bejárati ajtót, mint hittem, utoljára. Beültem a kocsimba, és a folyó felé indultam. Csődöt mondtam. Egy hónappal azelőtt a fejemre omlott egész kis világom. Elektromoskészülék-boltom fizetésképtelen volt. Otthonomban haldoklott az édesanyám. A feleségem második gyermekünket várta. Egyre több pénzt vittek el az orvosok. Mindenünkre, amink volt, jelzálogkölcsönt vettünk föl, hogy meg tudjuk nyitni a boltot - kocsinkra és bútorainkra is. Még az életbiztosításom terhére is kölcsönöztem pénzt. Most minden

elveszett. Nem bírtam tovább. Beültem hát a kocsimba, és a folyóhoz indultam - hogy véget vessek az egész nyomorúságnak.

Néhány kilométerrel odébb mentem, ki a természetbe, az út szélére húzódtam, kiszálltam, és úgy sírtam a földön ülve, mint egy gyerek. Aztán gondolkozni kezdtem - ahelyett, hogy körbe-körbe futottak volna gondolataim az idegességtől, igazán gondolkozni próbáltam. Mennyire rossz a helyzetem? Lehetne-e rosszabb? Igazán reménytelene? Mit tehetek, hogy javuljon?

Akkor és ott úgy döntöttem, hogy az Űr elé viszem minden gondomat és megkérem, segítsen. Imádkoztam. Komolyan imádkoztam. Úgy imádkoztam, mintha az életem függne tőle - mert az is függött. Furcsa dolog történt. Amint egy nálam nagyobb hatalom kezébe tettem a gondjaimat, azonnal olyan megnyugvást éreztem, amilyet már hónapok óta nem. Legalább egy fél órát ülhettem ott sírva és imádkozva. Aztán hazamentem, és úgy aludtam, mint egy gyerek.

Másnap magabiztosan ébredtem. Már nem kellett semmitől sem félnem, az Űr vezetett. Délelőtt emelt fővel elmentem a helyi áruházba; magabiztosan beszéltem, mikor állásért folyamodtam az elektromos készülékek osztályán. Tudtam, hogy megkapom az állást. Meg is kaptam. Jól végeztem a munkámat egészen addig, míg az egész elektromoskészülék-üzlet össze nem omlott a háború miatt. Akkor életbiztosítási kötvényeket kezdtem árulni - még most is Uram vezetésével. Ennek mindössze öt éve. Most minden adósságomat kifizettem; három szép gyermekem van; új kocsim; saját házam; és huszonötezer dollárom életbiztosításban.

Ahogy visszanézek, ma már boldog vagyok, hogy mindenem elveszett, és kétségbeesésemben a folyó felé indultam - mert ez a tragédia tanított meg Istenben bízni; és most olyan nyugodt és magabiztos vagyok, hogy álmomban sem hittem volna."

A vallásos hit miért ad ilyen békét, nyugalmat és kitartást? William James majd megfelel. „A nyugtalanfelszín viharos hullámai nem zavarják meg az óceán mélyét; aki nagyobb és állandóbb realitásokkal van kapcsolatban, annak a szemében személyes sorsának óránkénti változása nem igazán fontos. Az igazán vallásos ember ennek megfelelően higgadt és rendíthetetlen, készen áll bármilyen szolgálatra, amit a nap hozhat.''

Ha aggódunk és szorongunk - miért ne próbálkoznánk Istennel? Mint Immanuel Kant mondta, miért nem „fogadjuk el az istenhitet, ha szükségünk van a hitre"? Miért nem kapcsolódunk bele „a kimeríthetetlen mozgatóerőbe, amely a világmindenséget forgatja"?

Ha természetednél vagy neveltetésednél fogva nem vagy vallásos ember - ha hamisítatlan szkeptikus vagy -, az ima többet segíthet, mint hinnéd, mert gyakorlatias tevékenység. Hogyhogy gyakorlatias? Az ima kielégíti a következő három alapvető pszichológiai szükségletet, amelyek minden emberre jellemzőek, akár vallásos valaki, akár nem:

1. Az ima segít megfogalmazni azt, ami idegesít. A 4. fejezetben láthattuk, hogy szinte lehetetlen megbirkózni   a   bizonytalan   és  megfoghatatlan gonddal. Az ima bizonyos szempontból olyan, mint amikor leírjuk gondjainkat egy papírra. Ha segítséget kérünk gondunkban - akár Istentől -, akkor meg kell fogalmaznunk.

2. Az ima azt az érzést kelti bennünk, hogy megoszthatjuk terheinket, nem vagyunk egyedül. Kevesen vagyunk annyira erősek, hogy legnehezebb terheinket, legégetőbb gondjainkat egyedül viselhetnénk. Bajaink néha annyira személyes természetűek, hogy legközelebbi barátainkkal, családtagjainkkal sem oszthatjuk meg őket. Ekkor az ima a válasz. Minden pszichiáter megmondhatja, ha feszültek vagyunk, ha lelkünk gyötrődik, akkor terápiás szempontból hasznos, ha elmondhatjuk valakinek a bajunkat. Ha másnak nem - Istennek mindig elmondhatjuk.

3.  Az ima a cselekvés elvére épül. Az első lépés a tettek felé. Nem hiszem, hogyha valaki naponta imádkozik vágya teljesüléséért, nem válik hasznára - azaz az illető gyakorlati lépéseket is tesz, hogy vágya valóra váljon. A világhírű tudós, Dr. Alexis Carrel ezt mondta: „Az ima a leghatalmasabb energia, amelyet fejleszteni tudunk." Miért ne használnánk föl? Nevezzük Istennek, Allahnak vagy Szellemnek mit érdekelnek a nevek, amíg kezükbe vesznek a természet titokzatos erői?

Csukd be a könyvet és az ajtót, térdelj le, és könnyíts szíveden! Ha elvesztetted hited, könyörögj a Mindenhatóhoz, hogy újítsa meg; mondd el ezt a gyönyörű imát, melyet hétszáz évvel ezelőtt írt Assisi Szent Ferenc: „Uram, tégy engem békéd eszközévé... Hogy szeretetet vigyek oda, ahol egymást gyűlölik, Hogy kibékülést vigyek oda, ahol egymást bántják, Hogy egyetértést vigyek, ahol viszálykodnak, Hogy hitet vigyek oda, ahol a kétkedés kínoz, Hogy az igazságot vigyem oda, ahol a tévedés uralkodik, Hogy a reményt vigyem oda, ahol a kétségbeesés kerekedett felül, Hogy örömet vigyek oda, ahol szomorúság van, Hogy fényt vigyek oda, ahol homály uralkodik. Ó, Uram, segíts, hogy ne vigasztalásra vágyakozzam, hanem hogy én vigasztaljak, ne megértést keressek, hanem hogy én értsek meg másokat, ne magamnak keressem a szeretetet, hanem hogy én szeressek. Mert aki ad - az kap, aki megbocsát - az nyer bocsánatot, aki meghal - az születik újjá az örök életre."

HATODIK RÉSZ

Ne idegeskedjünk, ha bírálnak

20.

SENKI SEM RÚG EGY DÖGLÖTT KUTYÁBA

1929-ben szenzációs esemény történt, ami lázba hozta az egyetemi köröket. Egész Amerikából özönlöttek a tudósok Chicagóba, hogy tanúi lehessenek. Néhány évvel azelőtt egy fiatalember, Robert Hutchins elvégezte a Yale-t, miközben dolgozott, volt pincér, favágó, házitanító és ruhaszárítókötél-ügynök. Most, alig nyolc évvel később Amerika negyedik leggazdagabb egyetemének, a chicagóinak rektorává készültek beiktatni. Kora? Harminc év. Hihetetlen! Az idősebb tanárok a fejüket csóválták. A „csodagyerekre" lavinaként zúdult a bírálat. Volt ez, és volt az - fiatal, tapasztalatlan -, nevelési elképzelései ferdék. Még az újságok is bekapcsolódtak a támadásba.

Azon a napon, amelyen beiktatták, egy barátja is ezt mondta Robert Maynard Hutchins apjának: „Megdöbbentem, mikor ma reggel a fiadat elítélő vezércikket olvastam az újságban."

„Hát - válaszolta az idősebb Hutchins - kemény bírálat, de ne feledd, senki sem rúg egy döglött kutyába."

Bizony, és minél fontosabb a kutya, annál több élvezettel rugdossák. A walesi herceg, a későbbi VIII. Edward a nadrágja fenekén tapasztalta, A devonshire-i Dartmouth College-ba járt - ez nagyjából megfelel a mi annapolisi Haditengerészeti Akadémiánknak. Tizennégy éves volt. Egy nap egy tengerésztiszt észrevette, hogy sír, és megkérdezte, mi baja. Először nem volt hajlandó válaszolni, de végül bevallotta: a többi kadét rugdossa. A college parancsnoka összehívatta a fiúkat, és elmagyarázta nekik, hogy a herceg nem panaszkodott, de ő szeretné tudni, miért szemelték ki célpontnak éppen őt.

Sok hümmgetést, hááát és vonakodás után a kadétok végül bevallották, hogy amikor majd tengernagyok és hajóskapitányok lesznek a királyi haditengerészetnél, el akarják mondani, hogy belerúgtak a királyba!

Ha beléd rúgnak, ha bírálnak, gondolj arra, gyakran csak azért teszik, mert így magukat is fontosnak érezhetik. Sokszor azt jelenti, hogy elértél valamit, és méltó vagy a figyelemre. Sok embernek szerez vad kielégülést, ha kritizálhatja azt, aki műveltebb vagy sikeresebb nála. Míg például ezt a fejezetet írtam, kaptam egy levelet egy hölgytől, aki az Üdvhadsereg alapítóját, William Booth tábornokot támadta. Egy rádióadásban dicsértem Booth-t; ez az asszony meg írt nekem, és azt állította, hogy Booth ellopott nyolcmillió dollárt abból a pénzből, amit a szegények megsegítésére gyűjtött. A vád természetesen abszurd. De az asszonyt nem érdekelte az igazság. Kicsinyes lelke gyönyörűségét lelte abban, hogy egy magasan fölötte álló embert mocskolhatott. A szemétbe dobtam utálatos levelét, és megköszöntem a Mindenhatónak, hogy nem az én feleségem. A leveléből nem tudtam meg semmit Booth tábornokról, de annál többet róla magáról. Schopenhauer mondta hajdan: „A közönséges emberek hatalmas élvezetüket lelik a nagy emberek hibáiban és gyengeségeiben."

A Yale Egyetem rektora ritkán közönséges ember; de egy hajdani rektora, Timothy Dwight, alighanem hatalmas gyönyörűségét lelte abban, hogy lerántott valakit, aki az Egyesült Államok elnöki székére pályázott. A Yale rektora óva intett mindenkit: ha ezt az embert megválasztják elnöknek, akkor „tanúi lehetünk, hogy asszonyaink és lányaink a legális prostitúció áldozatai lesznek, higgadtan megbecstelenítik, és álnokul megrontják őket; a gyengédséget és az erényt száműzik, és Istent és embert megvetik".

Mintha csak Hitlert szidná, nemde? De nem őt, hanem Thomas Jeffersont szidta. Melyik Thomas Jeffersont? Csak nem a halhatatlan Thomas Jeffersont, a Függetlenségi Nyilatkozat szerzőjét, a demokrácia védőszentjét? Őt bizony.

Mit gondolnak, melyik amerikaira mondták, hogy „képmutató", „csaló" és „alig jobb, mint egy gyilkos"? Egy karikatúra a nyaktilón ábrázolta, a nagy kés éppen készül levágni a fejét. Ha az utcán lovagolt, a tömeg gúnyolta és kifütyülte. Ki volt ő? George Washington.

De ez már régen történt. Talán javult azóta az emberi természet. Lássuk csak. Vegyük például Peary admirálist - azt a felfedezőt, aki meglepte és lázba hozta a világot, mikor 1909. április 6-án elérte az Északi-sarkot kutyaszánnal - évszázadok óta szenvedtek, éheztek és meghaltak emberek ezért a célért. Peary maga is majdnem meghalt a hidegtől és az éhezéstől; nyolc lábujja úgy megfagyott, hogy amputálni kellett. Annyi balszerencse érte, hogy félt, beleőrül. Washingtonban haditengerészeti följebbvalói dühösek voltak, mert annyit foglalkozott vele dicsérőleg a sajtó. Azzal vádolták hát, hogy tudományos felfedezőútra gyűjtött pénzt, aztán „heverészett és lustálkodott az Északi-sarkon". Nyilván el is hitték, mert szinte lehetetlen el nem hinni azt, amit hinni akarsz. Annyira elszántan akarták megszégyeníteni és lehetetlenné tenni Pearyt, hogy csak McKinley elnök parancsa tette lehetővé számára, hogy folytassa sarkvidéki útját.

Támadták volna Pearyt, ha Washingtonban a haditengerészeti minisztériumban dolgozik egy íróasztal mellett? Nem. Nem lett volna olyan fontos ember, akire érdemes féltékenynek lenni.

Grant tábornoknak még rosszabb tapasztalata volt, mint Pearynek. 1862-ben Grant tábornok aratta az első fontos győzelmet az északiaknak - ezt a győzelmet egy délután érték el, és Grant nemzeti hős lett miatta másnapra -, a győzelemnek még a távoli Európában is fontos következményei lettek - e győzelem miatt kondították meg a harangokat és gyújtottak örömtüzeket Maine-től a Mississippi partjáig. De a győzelem után hat héttel Grantot - Észak hősét - letartóztatták, és hadseregét elvették tőle. Sírt kétségbeesésében és szégyenében.

Miért tartóztatták le Grant tábornokot, amikor a győzelmek árja kapta a magasba? Főleg azért, mert dölyfös fölöttesei irigyek és féltékenyek voltak rá.

Ha idegeskedni akarunk a méltatlan bírálat miatt, az első szabály:

NE FELEDD, A MÉLTATLAN BÍRÁLAT GYAKRAN BÓK, ÁLRUHÁBAN. SENKI SEM RÚG EGY DÖGLÖTT KUTYÁBA.

21.

HA ÍGY VISELKEDSZ, NEM BÁNT

A BÍRÁLAT

Egyszer interjút készítettem Smedley Butler dandártábornokkal - az öreg „szúrósszeművel". öreg, „pokol ördöge" Butler! Emlékszel rá? Ő volt a tengerészgyalogosok legszínesebb, leghetvenkedőbb tábornoka.

Elmesélte nekem, hogy fiatalon nagyon szeretett volna népszerű lenni, mindenkire jó benyomást gyakorolni. Akkoriban a legenyhébb bírálat is fájt neki és sértette. De bevallotta, hogy harminc év a tengerészgyalogságnál megvastagította a bőrét. „Lehordtak, sértegettek - mondta -, neveztek gyávának, kígyónak, szkunknak. A káromkodás mesterei átkoztak. Az angol nyelvnek nincs olyan kombinációja a kinyomtathatatlan szitokszavakból, aminek ne neveztek volna. Zavar? Még mit nem! Ha ma azt hallom, hogy valaki szid, oda se nézek, ki az."

Talán az öreg „szúrósszemű" Butler túlságosan érzéketlen a bírálatra; egy dolog biztos: a legtöbben túl komolyan vesszük az apró sértéseket és tűszúrásokat. Emlékszem, hogy évekkel ezelőtt a

New York-i Sun egy riportere részt vett felnőttoktatási bemutató előadásomon, és kigúnyolt engem meg a munkámat. Dühös lettem? Személyes sértésnek tekintettem. Felhívtam Gil Hodgest, a Sun végrehajtó tanácsának elnökét, és gyakorlatilag azt követeltem, jelentessen meg egy cikket a tényekről - ahelyett, hogy nevetségessé tenne. Ragaszkodtam hozzá, hogy a büntetés méltó legyen a bűnhöz.

Ma már szégyellem. Most már tudom, hogy az újságvásárlók fele nem is látta a cikket. Akik olvasták, azoknak a fele ártalmatlan, jókedvre derítő dolognak tartotta. Azoknak a fele, akik élvezték, hogy kigúnyoltak, néhány hét alatt megfeledkezett az egészről.

Ma már tudom, hogy az emberek nem törődnek vele, mi van másokkal, vagy mit mondanak másokról. Magukkal törődnek - reggeli előtt, reggeli után, egészen éjfél után tíz percig. Ezerszer jobban izgatja őket saját fejfájásuk, mint a te halálhíred, vagy az enyém.

Ha hazudik rólunk, ha nevetségessé tesz, átver, hátba döf, elárul hat legjobb barátunk közül egy -ne sajnáljuk magunkat nagyon. Inkább gondoljunk arra, hogy pontosan ugyanez történt Jézussal. Tizenkét legjobb barátja közül elárulta egy annyi pénzért, amennyi ma tizenkilenc dollárt ér. Tizenkét legjobb barátja közül egy másik azonnal elhagyta, amint bajba került, háromszor is kijelentette, hogy nem ismeri - sőt meg is esküdött rá. Hatból egy! Ez történt Jézussal. Miért várunk mi jobbat?

Évekkel ezelőtt rájöttem, hogy abban ugyan nem tudom megakadályozni az embereket, hogy igaztalanul bíráljanak, de képes vagyok valamire, ami| ennél sokkal fontosabb: eldönthetem, zavar-e az igazságtalan támadás.

Egy valamivel legyünk tisztában: nem azt ajánlom, hogy minden bírálatot hagyjunk figyelmen kívül. Távolról sem. Csak azt mondom, meg se halljuk az igazságtalan bírálatot. Egyszer megkérdeztem Eleanor Rooseveltet, mit szól az igazságtalan bírálathoz - Allah a megmondhatója, kapott éppen eleget. Valószínűleg neki volt a legtöbb lelkes barátja és esküdt ellensége a Fehér Házban élő asszonyok közül.

Elmesélte nekem, hogy fiatal lány korában betegesen félénk volt, félt attól, mit mondanak róla az emberek. Annyira félt a bírálattól, hogy egy nap tanácsot kért nagynénjétől, Teddy Roosevelt testvérétől. „Bye néni, ezt meg azt szeretném csinálni. De félek, hogy bírálni fognak."

Teddy Roosevelt testvére a szemébe nézett, és azt válaszolta: „Ne zavarjon, mint mondanak az emberek, amíg szíved mélyén biztos vagy benne, hogy helyesen cselekszel." Eleanor Roosevelt szerint ez a tanács volt a biztonság sziklája számára évekkel később a Fehér Házban. Szerinte a bírálatot csak úgy tudjuk teljesen elkerülni, ha porcelánfiguraként a polcon üldögélünk. „Cselekedj úgy, ahogy szíved mélyén helyesnek érzed - mert úgyis bírálni fognak. Az is baj, ha csinálsz valamit, az is, ha nem."

Mikor a néhai Matthew C. Brush az American International Corporation elnöke volt, megkérdeztem tőle, kényes-e a bírálatra; ezt felelte: „Igen, fiatal koromban nagyon kényes voltam rá. Akkoriban azt szerettem volna, ha minden alkalmazott azt hiszi, tökéletes vagyok. Ha nem hitték, idegesített. Megpróbáltam kiengesztelni az első embert, aki szidott; de amivel meg akartam békíteni, attól más lett dühös. Ha ezt is meg akartam nyugtatni, akkor más darázsfészket bolygattam meg. Végül rájöttem, minél inkább igyekszem megbékíteni és elsimítani a felhevült érzelmeket, annál biztosabban növelem ellenségeim számát. Így hát azt mondtam magamnak: »Ha kiemelkedsz a tömegből, akkor bírálni fognak. Szokd meg a gondolatot.« Ez rengeteget segített. Attól kezdve igyekeztem megtenni, ami tőlem telt, és kinyitottam Öreg esernyőmet, hogy lefolyjon róla a bírálatok esője, ahelyett, hogy a nyakamba csurogna."

Deems Taylor még ennél is tovább ment: hagyta, hogy a nyakába csurogjon a bírálat esője és - nyilvánosan mulatott rajta. Mikor elmondta gondolatait a vasárnap délutáni New York-i filharmonikus-szimfonikus zenekar rádióhangversenye szünetében, egy asszony levelet írt neki és „hazugnak, árulónak, kígyónak és gyengeelméjűnek" nevezte. Taylor úr Emberekről és zenéről című könyvében megírja: „Az a gyanúm, nem tetszett neki, amit mondtam." A következő héten Taylor úr felolvasta ezt a levelet sok millió rádióhallgatónak - és kapott egy másikat ugyanattól az asszonytól néhány nappal később, „amelyben változatlan véleményének adott hangot, hogy tudniillik továbbra is hazug, áruló, kígyó és gyengeelméjű vagyok". Becsülnünk kell az olyan embert, aki így fogadja a bírálatot. Becsülnünk kell nyugalmát, rendíthetetlen higgadtságát és humorérzékét.

Mikor Charles Schwab beszédet mondott a princetoni diákok előtt, bevallotta, hogy a legfontosabbat egy öreg némettől tanulta, aki az acélgyárában dolgozott. Ez az öreg német heves háborús vitába keveredett a többi munkással, akik végül is beledobták a folyóba. „Mikor bejött az irodámba - mondta Schwab úr - vizesen és sárosan, megkérdeztem tőle, mit felelt azoknak, akik a folyóba dobták, és ezt válaszolta: »Nevettem.«"

Schwab úr kijelentette, hogy mottójául az öreg német szavát választotta: „Nevess."

Ez a mottó főleg akkor hasznos, ha igazságtalan bírálatnak vagy kitéve. Megfelelhetsz annak, aki visszabeszél, de mit mondasz annak, aki „nevet"?

Lincoln összeroppant volna a polgárháború súlya alatt, ha nem tudja, bolondság minden feléje irányított vitriolos szidalomra felelni. Irodalmi drágakő - klasszikus, ahogy leírja, miként viselkedett bírálóival. MacArthur tábornok íróasztala felett a főhadiszálláson függött egy példánya a háború alatt; Winston Churchill chartwelli dolgozószobája falán is ott volt, bekeretezve. „Ha megpróbálnám elolvasni, pláne megválaszolni, az ellenem irányuló támadásokat, akkor akár be is zárhatnám a boltot minden más tevékenység előtt. Tudásom - és képességem szerint megteszek mindent; és meg is fogok tenni a végsőkig. Ha végül én győzedelmeskedem, akkor nem számít, mi rosszat mondtak rólam. Ha végül veszítek, akkor nem számít, ha tíz angyal esküszik is rá, hogy igazam volt."

Ha igazságtalanul bírálnak, ne feledd a második szabályt:

TÉGY MEG MINDENT, AMI TELIK TŐLED; AZTÁN NYISD KI ÖREG ESERNYŐDET, HOGY A BÍRÁLAT ESŐJE NE CSUROGJON A NYAKADBA.

22.

MILYEN OSTOBASÁGOT

CSINÁLTAM!

Kartotékszekrényemben van egy dosszié, ezzel a jellel „MOCS" a „Milyen ostobaságot csináltam" rövidítése. Ebben a dossziéban minden ostoba cselekedetnek, amiben bűnös vagyok, írásos nyoma van. A följegyzéseket néha titkárnőmnek diktálom, de néha annyira személyes, annyira buta dolgokról szólnak, hogy szégyellem diktálni, inkább leírom kézzel.

Még ma is emlékszem bizonyos bírálatokra, melyekkel Dale Carnegie-t illettem tizenöt évvel ezelőtt. Ha tökéletesen őszinte lettem volna magammal, akkor ma a kartotékszekrény kipukkadna a „MOCS" feljegyzésektől. Én is elmondhatom a háromezer évvel ezelőtt élt Saul királlyal: „Igen, esztelen voltam és nagyot tévedtem."

Ha előveszem „MOCS" dossziéimat, és elolvasom a bírálatokat, amelyeket saját magamról írtam, akkor könnyebb az előttem álló legnehezebb feladatot véghezvinnem: Dale Carnegie igazgatását.

Régen minden bajomért másokat okoltam; de ahogy öregedtem - és remélem, bölcsebb is lettem -, rájöttem, hogy végső soron majdnem minden balszerencsémet magamnak köszönhetem. Sok ember rájött erre, ahogy megöregedett. „Csak én - mondta Napóleon Szent Ilona szigetén -, csak én tehetek bukásomról. Én voltam saját magam legnagyobb ellensége - balsorsom egyetlen oka."

Hadd meséljek egy olyan emberről, aki az önelemzés és önigazgatás művésze. H. P. Howell volt a neve. Mikor a New York-i Ambassador Szállóban bekövetkezett hirtelen halálának híre bejárta Amerikát 1944. július 31-én, a Wall Street megdöbbent, mert ő volt az amerikai pénzügyi élet egyik vezére - a Commercial National Bank and Trust Company igazgatótanácsának elnöke, több nagyvállalat igazgatója. Fiatalon kevés iskolai oktatásban részesült, egy vidéki bolt segédjeként kezdte pályafutását, és idővel a U. S. Steel hitelmenedzsere lett - elindult a pozíció és hatalom felé vezető úton.

„Évek óta van határidőnaplóm, amelyben benne van a nap minden megbeszélése - mesélte Howell úr, mikor sikere titkát kérdeztem. - A családom soha nem csinál nekem programot szombat estére, mert tudják, hogy minden szombat estét az önvizsgálatnak szentelek, áttekintem és értékelem egész heti munkámat. Vacsora után visszavonulok, kinyitom a határidőnaplóm, és végiggondolok minden megbeszélést, vitát és találkozást, ami hétfő óta történt. Megkérdezem magamtól: »Milyen hibát követtem el?« »Mit csináltam jól - és hogy tudnék még javítani a munkámon?« »Mit tanulhatok a

tapasztalataimból?« Ez a heti áttekintés néha nagyon boldogtalanná tesz. Időnként elképedek saját hibáimon. Persze, ahogy múlnak az évek, a hibák ritkábbak lesznek. Ez az önvizsgálat, melyet évről évre folytatok, többet segített nekem, mint bármi más, amivel kísérleteztem."

H. P. Howell talán Ben Franklintől vette az ötletet. De Franklin nem várt szombat estéig. Minden este komoly önvizsgálatot tartott. Úgy találta, tizenhárom komoly hibája van. Íme közülük három: elvesztegeti az idejét, apróságokon izgatja magát, vitatkozik az emberekkel, és ellentmond nekik. A bölcs öreg Ben Franklin rájött, ha nem javítja ki ezeket a hibáit, akkor nem jut messzire. Ezért egy hetet hadakozott minden egyes hibájával és feljegyezte, ki nyert aznap. A következő héten másik hibát választott, belebújt bokszkesztyűjébe, és amikor megszólalt a gong, azonnal kirontott saját sarkából és verekedni kezdett. Ezt a hibáival vívott heti mérkőzést Franklin több mint két évig folytatta.

Nem csoda, ha ő volt az egyik legszeretettebb, legbefolyásosabb ember, akit ez az ország nevelt!

Elbert Hubbard mondta: „Mindenki kötözni való hülye legalább napi öt percig. A bölcsesség abban áll, ha nem lépjük túl ezt az időt."

A kisember gyakran dührohamot kap a legenyhébb bírálattól, de a bölcs tanulni igyekszik azoktól, akik kritizálták, szidták, és „összeakasztották vele a bajszukat". Walt Whitman így fogalmazta meg: „Csak azoktól tanultál, akik csodáltak, gyengédek voltak veled, és félreálltak előled? Nem tanultál-e sokkal többet azoktól, akik eltaszítottak, ellenálltak neked, és összeakasztották veled a bajszukat?"

Ahelyett, hogy megvárnánk, amíg ellenségeink megbírálnak minket vagy a munkánkat, előzzük meg őket. Legyünk mi saját magunk legkeményebb bírálói. Találjuk meg, és javítsuk ki minden hibánkat, mielőtt ellenségeink egy szót szólhatnának. Charles Darwin is ezt tette. Tizenöt éven át bírálta magát. Mikor Darwin befejezte halhatatlan könyvének, A fajok eredeté-nek írását, tudta, hogy a teremtésről alkotott forradalmi nézeteinek kiadása megrázza a szellemi és vallási világot. Ezért saját maga kritikusa lett, és tizenöt éven át ellenőrizte adatait, támadta gondolatmenetét, bírálta következtetéseit.

Tegyük fel, hogy valaki „hülye alaknak" nevez - mit teszel? Dühös leszel? Felháborodsz? Lincoln a következőt tette: Edward M. Stanton, a hadügyminisztere, egyszer „hülye alaknak" titulálta. Stanton dühös volt, mert Lincoln beleártotta magát az ő ügyeibe. Örömei akart szerezni egy önző politikusnak, ezért Lincoln aláírt egy parancsot, ami más parancsnok alá helyezett bizonyos századokat. Stanton nem volt hajlandó teljesíteni Lincoln parancsát, sőt kijelentette, hogy Lincoln hülye alak, ha egyáltalán aláírt egy ilyen parancsot. Mi történt? Mikor Lincoln megtudta, mit mondott Stanton, higgadtan kijelentette: „Ha Stanton azt mondja, hülye alak vagyok, akkor az is vagyok, mert

neki szinte mindig igaza van. Átmegyek és megbeszélem vele "

Át is ment. Stanton meggyőzte, hogy a parancs tévedés, és Lincoln visszavonta. Lincoln örült a bírálatnak, ha őszinte volt, tudáson alapult és segítő szándék vezette.

Nekünk is örülnünk kellene az ilyen bírálatnak, mert négy esetből legfeljebb háromszor van igazunk. Legalábbis ezt mondta Theodore Roosevelt, mikor elnök volt, Einstein, korunk egyik legnagyobb gondolkodója bevallotta, hogy következtetései az esetek kilencvenkilenc százalékában hibásak!

„Ellenségeink véleménye rólunk - mondta La Rochefoucauld - közelebb áll az igazsághoz, mint a sajátunk."

Ez az állítás gyakran igaz; de mikor valaki bírálni kezd, ha nem vigyázok, azonnal védekezni kezdek - még mielőtt halvány fogalmam lenne arról, mit akar mondani kritikusom. Mindig dühös vagyok magamra, ahányszor ezt csinálom. Mindannyian hajlamosak vagyunk megsértődni a bírálatra és inni a dicséretet, tekintet nélkül arra, hogy akár az egyik, akár a másik megalapozott-e. Nem vagyunk logikus lények. Az érzelmek irányítanak. A logika, mint egy kis fakéregkenu hányódik érzelmeink mély, sötét és viharos tengerén.

Ha halljuk, hogy valaki rosszat mondott rólunk, ne próbáljunk védekezni. Minden ostoba ezt teszi. Legyünk eredetiek - szerények - és zseniálisak! Hozzuk zavarba bírálónkat, és arassuk le mi a

tapsot ezzel: „Ha bírálóm ismerte volna a többi hibámat, sokkal keményebben kritizált volna."

Az előző fejezetekben beszéltem róla, mit tegyünk, ha igazságtalan bírálat ér. De itt egy új ötlet: ha egyre mérgesebb leszel, mert úgy véled, igazságtalan támadás ért, állj meg egy pillanatra és gondolkozz el: „Várjunk csak... nem vagyok tökéletes. Ha Einstein elismeri, hogy az esetek kilencvenkilenc százalékában téved, akkor talán én is tévedek nyolcvan százalékban. Talán megérdemlem a bírálatot. Ha megérdemlem, akkor hálásnak kell lennem érte és hasznomra kell fordítanom."

Charles Luckman, a Pepsodent Company egykori elnöke, évi egymillió dollárt költött Bob Hope rádióműsoraira. Bele se nézett a műsorokat dicsérő levelekbe, de ragaszkodott hozzá, hogy lássa a bírálókat. Tudta, hogy tanulhat belőlük.

A Ford Company annyira kíváncsi volt rá, mi a hiba az igazgatással és gyártással, hogy közvéleménykutatást végzett a munkások között és megkérte őket, bírálják a gyárat.

Ismerek egy egykori szappanügynököt, aki kérte, hogy bírálják. Mikor elkezdett szappant árulni a Colgate-nek, csak csordogáltak a megrendelések. Félt, hogy elveszíti az állását. Mivel tudta, hogy sem a szappan árával, sem a minőségével nincs baj, úgy gondolta, benne lehet a hiba. Ha nem sikerült áruját eladnia, gyakran körbesétált a háztömb körül, és megpróbált rájönni, mit csinált rosszul. Nem volt elég világos? Nem volt elég lelkes? Néha visszament a boltoshoz, és azt mondta: „Nem azért

jöttem, hogy megint szappant próbáljak eladni. Azért jöttem, hogy a tanácsát és a véleményét kérjem. Elmondaná, mit csináltam rosszul, mikor néhány perce el akartam adni a szappant? Sokkal tapasztaltabb és sikeresebb ember, mint én. Kérem, mondja meg. Legyen őszinte. Ne kíméljen."

Ez a viselkedés sok barátot szerzett neki és sok értékes tanácsot.

Mit gondolsz, mi történt vele? Ő lett végül a Colgate-Palmolive Peet Soap Company elnöke - a világ egyik legnagyobb szappangyáráé. E. H. Little a neve.

Nagy embernek kell ahhoz lenni, hogy Ben Franklin, H. P. Howell és E. H. Little módszerével éljünk. Most, amikor senki sem lát, nézz a tükörbe, és kérdezd meg magadtól, ott van-e a helyed ebben a társaságban!

Hogy ne idegesítsen a bírálat, ez a harmadik szabály:

JEGYEZZÜK FÖL, MILYEN OSTOBASÁGOKAT CSINÁLTUNK, ÉS BÍRÁLJUK MEG MAGUNKAT. MIVEL NEM REMÉLHETJÜK, HOGY TÖKÉLETESEK VAGYUNK, KÖVESSÜK E.H. LITTLE PÉLDÁJÁT: KÉRJÜNK ELFOGULATLAN, SEGÍTŐKÉSZ, ÉPÍTŐ BÍRÁLATOT.

A HATODIK RÉSZ DIÓHÉJBAN

NE IDEGESKEDJÜNK, HA BÍRÁLNAK

1.  szabály: A méltatlan bírálat gyakran bók, álruhában. Azt jelenti, hogy irigyelnek és féltékenyek rád. Ne feledd, senki sem rúg egy döglött kutyába.

2.  szabály: Tégy meg mindent, ami telik tőled; aztán nyisd ki öreg esernyődet, hogy a bírálat esője ne csurogjon a nyakadba.

3.  szabály: Jegyezzük föl, milyen ostobaságokat csináltunk, és bíráljuk meg magunkat. Mivel nem remélhetjük, hogy tökéletesek vagyunk, kövessük E. H. Little példáját: kérjünk elfogulatlan, segítőkész, építő bírálatot.

HETEDIK RÉSZ

Hat módszer a fáradtság és az idegesség

elkerülésére, hogy energikusak és

jókedvűek maradjunk

23.

HOGYAN TOLDJUK MEG NAPI

EGY ÓRÁVAL ÉBREN TÖLTÖTT

ÉLETÜNKET?

Mit keres a fáradtság megelőzéséről szóló fejezet abban a könyvben, amely az idegesség megelőzéséről szól? Egyszerű: a fáradtság gyakran okoz idegességet, vagy legalábbis hajlamossá tesz az idegességre. Minden orvostanhallgató megmondhatja, hogy a fáradtság csökkenti a szervezet ellenállóképességét a megfázással és több száz más betegséggel szemben; és minden pszichiáter megmondhatja, hogy a fáradtság csökkenti az ellenállóképességet a félelemmel és idegességgel szemben. Ha tehát megelőzzük a fáradtságot, megelőzhetjük az idegességet.

Azt mondtam, megelőzhetjük? Enyhe kifejezés. Dr. Edmund Jacobson messzebb megy. Dr. Jacobson két könyvet írt a lazításról: Fokozatos lazítás és Nyugodj meg címmel; a chicagói egyetem klinikai fiziológia-laboratóriumának vezetőjeként éveken át kísérletezett a relaxációval, mint az orvosi gyakorlat egy módszerével. Kijelentette, hogy bármilyen ideges vagy túlfűtött érzelmi állapot „megszűnik a tökéletes ellazulás idején". Ez más szóval annyit jelent: Nem tudsz tovább idegeskedni, ha ellazulsz, megnyugszol.

Megelőzendő a fáradtságot és az idegességet, az első szabály így szól: Pihenj gyakran. Pihenj, mielőtt elfáradnál.

Miért olyan fontos ez? Mert a fáradtság elképesztő gyorsasággal kumulálódik. Az amerikai hadsereg ismételt kísérletek eredményeképp rájött, hogy még a fiatal emberek - akiket több év kiképzés edzett meg - is jobban menetelnek, és tovább bírják, ha óránként tíz percre ledobják málhájukat és pihennek. Így a hadsereg erre kényszeríti őket. A szíved tud annyit, mint az amerikai hadsereg. Annyi vért pumpál keresztül a testeden napjában, amennyivel egy vasúti tartálykocsit meg lehetne tölteni. Annyi energiát használ fel, mennyivel húsz tonna szenet lehetne egy méter magasra fellapátolni. Ezt a hihetetlen mennyiségű munkát végzi ötven, hetven, esetleg kilencven évig. Hogy bírja? Dr.Walter B. Cannon, a Harvard orvosi karáról elmagyarázta. Ezt mondta: „A legtöbb ember azt hiszi, a szív szüntelenül dolgozik. Igazából minden összehúzódása után megfigyelhető egy határozott nyugalmi periódus. Ha átlagosan percenként hetvenet ver, akkor a huszonnégy órából csak kilencet dolgozik. Végeredményben nyugalmi periódusai teljes tizenöt órát tesznek ki napjában."

A második világháború alatt Winston Churchill, aki hatvanas évei végén, hetvenes évei elején járt, tizenhat órát tudott napjában dolgozni évről évre, a brit birodalom harci erőfeszítéseit irányítva. Elképesztő teljesítmény. Mi a titka? Ágyban dolgozott minden reggel tizenegyig, jelentéseket olvasott, parancsokat diktált, telefonált, és fontos megbeszéléseket tartott. Ebéd után ismét lefeküdt, és aludt egy órát. Este még egyszer lefeküdt, és aludt két órát mielőtt nyolckor megvacsorázott. Nem gyógyította a fáradtságát. Nem volt szükségre rá. Megelőzte. Mivel gyakran pihent, képes volt frissen és hatékonyan dolgozni éjfél után még sokáig.

John D. Rockefeller két rekorddal is büszkélkedhetett. A világ legnagyobb vagyonát gyűjtötte, és kilencvennyolc éves koráig élt. Hogyan csinálta? A legfőbb oka persze az volt, hogy örökölte a hosszú életre való hajlamot. Egy másik oka meg az, hogy délben az irodájában mindig aludt egy fél órát. Lefeküdt a heverőre - és az Egyesült Államok elnöke sem zavarhatta telefonon, amíg szunyókált.

Daniel W. Josselyn kiváló könyvében, a Miért legyünk fáradtak-ban megjegyzi: „A pihenés nem azt jelenti, hogy nem csinálsz semmit. A pihenés gyógyít." Annyi gyógyítóerő van még a rövid pihenésben is, hogy öt perc szundikálás is segít megelőzni a fáradtságot! Connie Mack, a baseball nagy öregje azt mondta nekem, ha nem aludt délután a meccs előtt, félidőben már alig vonszolta magát. De ha aludt, csak öt percet is, akkor akár két meccset is végig tudott játszani egymás után, és nem fáradt el.

Megkérdeztem Eleanor Rooseveltet, hogy volt képes olyan kimerítő mennyiségű programot lebonyolítani, míg tizenkét évig a Fehér Házban élt, ő pedig azt válaszolta, hogy mielőtt sok emberrel találkozott, vagy beszédet mondott, leült egy karosszékbe vagy egy díványra, lehunyta a szemét, és húsz percig lazított.

Egyszer interjút készítettem Gene Autry-val Madison Square Garden-beli öltözőjében. Észrevettem egy tábori ágyat az öltöző sarkában. „Lefekszem minden délután - mondta Gene Autry -, és alszom egy órát két előadás között. Ha Hollywoodban filmezek, akkor egy nagy nyugágyban szoktam naponta kétszer-háromszor tíz percet aludni. A szunyókálás segít jó erőben maradnom."

Edison annak tulajdonította hatalmas energiáját és kitartását, hogy akkor aludt, amikor csak akart.

Interjút készítettem Henry Forddal nem sokkal nyolcvanadik születésnapja előtt. Meglepett, hogy milyen friss és egészséges. Megkérdeztem, mi ennek a titka. Azt felelte: „Nem állok, ha ülhetek; és nem ülök, ha lefekhetek."

Horace Mann, a „modern nevelés atyja", ugyanígy tett, ahogy öregedett. Mikor az Antioch College igazgatója volt, rendszerint elnyújtózott egy díványon, míg a diákokat faggatta.

Meggyőztem egy hollywoodi filmrendezőt, hogy próbálja ki ezt a módszert. Bevallotta, hogy csodát tett. Jack Chertockról, az egyik legnagyobb hollywoodi rendezőről van szó. Mikor néhány éve fölkeresett, az M-G-M rövidfilmosztályának vezetője volt. Fáradt volt és kimerült, pedig mindent kipróbált: erősítőket, vitaminokat, orvosságot. Semmi sem segített. Én azt ajánlottam, ejtőzzön mindennap. Hogyan? Nyújtózzon ki, és lazítson az irodájában, míg a forgatókönyvírókkal tart megbeszélést.

Mikor két évvel később újra láttam, azt mondta: „Csoda történt. Ezt mondják az orvosaim. Görcsösen és feszülten ültem eddig a székemben, míg megbeszéltük a rövidfilmötleteket. Most kinyújtózom az irodai heverőmön ezeken a megbeszéléseken. Jobban érzem magam, mint húsz éve bármikor. Napi két órával többet dolgozom, de ritkán vagyok fáradt."

Mit tehetsz te? Ha gépíró vagy, nem szunyókálhatsz Edison módján vagy Sam Goldwyn módján az irodában; ha könyvelő vagy, nem nyújtózhatsz el az irodai heverőn, míg megbeszélsz egy tételt a főnökkel. De ha kisvárosban élsz, és hazamész ebédelni, akkor szunyókálhatsz tíz percet ebéd után. George C. Marshall tábornok is ezt tette. Úgy gondolta, annyit dolgozik az amerikai hadsereg parancsnokaként a háború alatt, hogy kénytelen délben pihenni. Ha elmúltál ötven, és úgy gondolod, nincs rá egyszerűen időd, akkor köss akkora életbiztosítást, amekkorát csak bírsz. A temetés drága - és hirtelen jön - manapság; feleséged meg talán vágyik az életbiztosítási összegre, hogy hozzámehessen egy fiatalabbhoz.

Ha nem tudsz délben aludni, akkor legalább az esti étkezés előtt próbálj meg egy órára lefeküdni. Olcsóbb, mint egy koktél, és ha sokáig csinálod, 5467-szer olyan hatásos. Ha tudsz ötkor, hatkor vagy hétkor egy órát aludni, akkor egy órával meghosszabbítod naponta ébren töltött életedet. Miért? Hogyan? Mert egy óra szundítás vacsora előtt meg hat óra alvás éjszaka - azaz összesen hét óra - hasznosabb, mint nyolc óra megszakítás nélküli alvás.

Egy fizikai munkás többet tud dolgozni, ha többet pihen. Frederick Taylor demonstrálta ezt, mikor a Bethlehem Acélműveknél dolgozott, mint tudományos szervezőmérnök. Megfigyelte, hogy a munkások körülbelül napi tizenkét és fél tonna vasöntvényt rakodnak személyenként vasúti kocsikba, és délben hullafáradtak. Tanulmányozta az összes fáradtsági tényezőt és kijelentette, hogy ezeknek az embereknek nem napi tizenkét és fél tonnát kellene rakodniuk, hanem napi negyvenhét tonnát! Úgy számolta, majdnem négyszer annyit kellene teljesíteniük kimerülés nélkül. Hát bizonyítsa be!

Taylor kiválasztott egy bizonyos Schmidt urat, akinek stopperre kellett dolgoznia. Mellette állt egy ember órával, és azt mondta neki: „Fogjon meg egy öntvényt és menjen... Üljön le és pihenjen... Menjen... Pihenjen."

Mi történt? Schmidt negyvenhét tonna öntvényt rakodott naponta, míg a többiek tizenkettő és felet. Gyakorlatilag soha nem tért el ettől a tempótól azalatt a három év alatt, míg Frederick Taylor Bethlehemben volt. Azért volt rá képes, mert pihent, mielőtt elfáradt. Óránként körülbelül huszonhat percet dolgozott és 34-et pihent. Többet pihent, mint amennyit dolgozott - de majdnem négyszer

annyit teljesített, mint a többiek! Hallomásból tudom? Nem, te is elolvashatod Frederick Winslow Taylor A tudományos szervezés alapjai című könyvének 41-62. oldalán.

Hadd ismételjem meg: kövesd a hadsereg példáját - pihenj gyakran. Kövesd a szíved példáját -pihenj, mielőtt elfáradsz, és így napi egy órával meg tudod hosszabbítani ébren töltött életedet.

24.

MITŐL FÁRADSZ EL, ÉS MIT TEHETSZ ELLENE?

Íme, egy elképesztő és fontos tény: a szellemi munka önmagában nem fáraszt el. Abszurdnak hangzik. De néhány évvel ezelőtt a tudósok megpróbálták kideríteni, meddig dolgozik az emberi agy anélkül, hogy „munkakapacitása csökkenne", ez a fáradtság tudományos meghatározása. Nagyon meglepődtek, mert azt tapasztalták, hogy az aktív agyban keringő vér nem mutat fáradtságot! Ha vért veszel egy fizikai munkástól munka közben, ez a vér tele lesz fáradtságtoxinokkal és a fáradtság termelte anyagokkal. De ha egy Albert Einstein agyából veszel egy csöpp vért, az a nap végén sem tartalmaz fáradtságtoxinokat.

Ami az agyat illeti, az ugyanúgy dolgozik „ugyanolyan jól és gyorsan nyolc vagy akár tizenkét óra erőfeszítés után is, mint a legelején". Az agy tökéletesen fáradhatatlan... Akkor mitől vagy fáradt?

A pszichiáterek szerint fáradtságunk nagy része szellemi és lelki beállítottságunkból következik. Anglia egyik legkiválóbb pszichiátere, J. A. Hadfield azt írja Az erő pszichológiája című könyvében: „a minket kínzó fáradtság nagyobbik része szellemi eredetű; a kizárólag testi eredetű kimerültség nagyon ritka".

Az egyik legkiválóbb amerikai pszichiáter, Dr. A. A. Brill még tovább megy. Kijelenti: „A jó egészségben lévő ülőmunkát végző ember fáradtságának száz százaléka pszichológiai, azaz érzelmi eredetű."

Milyen érzelmek fárasztják el az ülőmunkát végzőt? Az öröm? Az elégedettség? Nem! Ezek soha. Az unalom, a bosszankodás, a gondolat, hogy nem értékelik őket, a hiábavalóság, a sietség, a szorongás és az idegesség - ezek azok az érzelmi tényezők, amelyek kimerítik az ülőmunkát végzőt, ezek miatt fázik meg könnyen, ezek csökkentik teljesítményét, szereznek neki kínzó fejfájást, mire hazaindul. Igen, azért fáradunk el, mert érzelmeink ideges feszültséget okoznak testünkben.

A Metropolitan Életbiztosítási Társaság rá is mutatott erre egy, a fáradtságról írott füzetében: „A kemény munka önmagában ritkán okoz olyan fáradtságot, amelyet a jó alvás vagy a pihenés meg ne tudna gyógyítani...

Az idegesség, a feszültség, az érzelmi viharok a fáradtság három legfőbb oka. Gyakran akkor is ezek a hibásak, ha látszólag a fizikai vagy a szellemi munka a bűnös... Gondoljanak arra, hogy egy megfeszülő izom dolgozik. Lazítsanak! Tartogassák energiájukat a fontos dolgokra!"

Itt állj is meg, és ellenőrizd magad. Ahogy ezeket a sorokat olvasod, dühösen nézed a könyvet? Öszszehúzod a szemed? Kényelmesen ülsz a székedben? Vagy felhúzott vállal? Az arcizmaid feszültek? Ha nem olyan laza az egész tested, mint egy öreg rongybaba, akkor ebben a pillanatban is érzelmi és izomfeszültségben vagy. Ideges feszültségben és ideges kimerültségben!

Miért ezek a fölösleges feszültségek, ha szellemi munkát végzünk? Daniel W. Josselyn szerint „A legnagyobb baj, hogy szinte az egész világ szerint a kemény munka erőfeszítés, vagy nem ér semmit." Ezért összevonjuk a szemöldökünk, ha koncentrálunk. Felhúzzuk a vállunk. Azt követeljük izmainktól, látsszon az erőfeszítés, pedig ez nem segít az agyunknak semmit.

Az az elképesztő és tragikus igazság, hogy sok millió ember, akinek eszébe sem jutna egy dollárt elpazarolni, úgy pazarolja az energiáját, mint egy krőzus.

Mi az orvosság az ideges fáradtságra? Lazíts! Lazíts! Lazíts! Tanulj meg lazítani, amíg dolgozol!

Könnyű? Dehogyis. Valószínűleg egy élet szokásaival kell szakítanod. De megéri az erőfeszítést, mert forradalmi változást hozhat az életedbe! William James „A lazítás bibliája" című esszéjében ezt írja: „Az amerikaiak feszültsége, szaggatottsága, lihegése, heves és izgatott arckifejezése... csak rossz szokás, semmi más." A feszültség szokás dolga. A lazítás is. A rossz szokásoktól meg lehet szabadulni, a jókat ki lehet alakítani.

Hogyan lazítsunk? Az agyunkkal kezdjük vagy

az idegeinkkel? Egyikkel sem. Mindig az izmainkkal kezdjük!

Próbáljuk ki. Hogy bemutassam, hogyan kell csinálni, kezdjük a szemeddel. Olvasd el ezt a bekezdést, és ha végeztél, dőlj hátra, hunyd be a szemed, és magadban mondd a szemednek: „Nyugalom. Nyugalom. Ne erőlködj, ne húzódj össze. Nyugalom. Nyugalom." Mondogasd lassan egy percig...

Észrevetted, hogy néhány pillanat elteltével a szemizmaid engedelmeskedni kezdtek? Érezted, hogy mintha csak letörölték volna a feszültséget? Akármilyen hihetetlennek hangzik is, ebben az egy percben megismerted a lazítás művészetének kulcsát és titkát. Megcsinálhatod ugyanezt az álladdal, az arcizmaiddal, a nyakaddal, a válladdal, az egész testeddel. De a legfontosabb szerv ebben a szem. Dr. Edmund Jacobson a chicagói egyetemről olyan messzire ment, hogy azt állította, hogyha tökéletesen el tudod lazítani a szemizmaidat, akkor el is feledkezhetsz minden más bajodról! A szem azért olyan fontos az ideges feszültség enyhítésében, mert a test által felhasznált idegi energiák negyedét fogyasztja. Ezért szenved olyan sok egészséges szemű ember attól, hogy „megerőlteti a szemét". A szeme feszült.

Vicki Baum, a híres regényírónő azt mesélte, hogy gyerekkorában találkozott egy öregemberrel, és tőle tanulta az egyik legfontosabbat az életében. Elesett, lenyúzta a térdét, és megütötte a csuklóját. Az öreg felemelte; hajdan cirkuszi bohóc volt; míg leporolta, ezt mondta: „Azért ütötted meg magad,

mert nem tudsz lazítani. Tegyél úgy, mintha olyan laza lennél, mint egy zokni, egy öreg, gyűrött zokni. Gyere, megmutatom, hogy kell csinálni."

Az öregember megtanította Vicki Baumot és a többi gyereket, hogyan kell esni, szaltózni és cigánykerekezni. Közben állandóan mondogatta: „Gondolj arra, hogy egy öreg, gyűrött zokni vagy. Akkor lazának kell lenned."

Akármikor és szinte akárhol lehet lazítani. Csak ne erőlködj, hogy ellazulj. A lazítás a feszültség és az erőfeszítés tökéletes hiánya. Gondolj békére és nyugalomra. Először az arcod és a szemed izmainak ellazulására gondolj, mondogasd: „Nyugalom... nyugalom... nyugalom, lazulj el." Érezd, hogy árad ki az energia az arcizmaidból tested középpontja felé. Gondolj arra, hogy olyan laza vagy, mint egy csecsemő.

Ezt tette Galli-Curci, a híres szopránénekesnő is. Helen Jepson mesélte, hogy gyakran látta Galli-Curcit előadás előtt tökéletesen ellazulva egy székben ülni; állkapcsa ernyedten lefittyedt. Remek szokás - így nem lett lámpalázas, mire színpadra kellett lépnie; és el sem fárad.

Íme, négy javaslat, segítségükkel elsajátíthatod a lazítást:

1. Lazíts, ha van rá egy perced. Tested legyen olyan ernyedt, mint egy öreg zokni. Én egy öreg, borszínű zoknit tartok az íróasztalomon, míg dolgozom - emlékeztessen rá, milyen ernyedtnek kellene lennem. Ha zoknid nincs, megteszi egy macska is. Fölemeltél már egy napsütésben alvó kölyökmacskát? Ha

igen, tudod, hogy mindkét vége lelógott a kezedből. Még az indiai jógik is azt mondják, ha el akarod sajátítani a lazítás tudományát, akkor figyeld a macskát. Én még soha nem láttam fáradt macskát, idegösszeroppanásos macskát, vagy álmatlanságban, szorongásban és gyomorfekélyben szenvedő macskát. Valószínűleg te is elkerülöd ezeket a csapásokat, ha megtanulsz a macskától lazítani.

2.  Dolgozz kényelmes testtartásban, amennyire csak lehet. Emlékezz, hogy a feszült test fájó vállat és ideges fáradtságot jelent.

3.  Ellenőrizd magad napjában négyszer vagy ötször, és kérdezd meg: „Nehezebbé teszem a munkámat, mint amilyen? Használom azokat az izmaimat is, amelyeknek semmi közük a munkához, amit most végzek?" Ez segít a lazítás szokását kialakítani, és Dr. David Harold Fink szerint „Akik igazán jól ismerik a pszichológiát, azok tudják, hogy a szokások a legfontosabbak."

4. Teszteld magad a nap végén ismét, kérdezd meg: „Mennyire vagyok fáradt? Ha fáradt vagyok, akkor nem a szellemi munkától, amelyet végzek, hanem attól, ahogyan végzem." „Én úgy mérem a teljesítményemet - mondja Daniel W. Josselyn -, hogy mennyire nem fáradtam el a nap végére. Ha nagyon fáradt vagy ingerlékeny vagyok este, tehát az idegeim fáradtak, akkor tudom, hogy sem minőségben, sem mennyiségben nem volt megfelelő aznap a munkám." Ha minden amerikai üzletember megtanulná ezt, akkor a „feszültségbetegségek" okozta halálozás egyik napról a másikra jelentősen csökkenne. És többé nem olyan emberek töltenék meg a szanatóriumokat és elmegyógyintézeteket, akik a fáradtságba és az idegességbe betegedtek bele.

25.

HOGYAN KERÜLJÜK EL

A FÁRADTSÁGOT - ÉS MARADJUNK FIATALOSAK?

Tavaly ősszel egy munkatársam Bostonba repült, hogy a világ egyik legkülönösebb gyógyászati óráján részt vegyen. Gyógyászati? Hát... igen. Hetente tartják a bostoni beteggondozóban, és a betegek, akik látogatják, rendszeres és alapos orvosi vizsgálaton esnek át, mielőtt részt vehetnek rajta. De ez az óra igazából pszichológiai. Habár hivatalosan alkalmazott pszichológiaórának nevezik (eredetileg gondolatellenőrző óra volt - az egyik első hallgató nevezte el így), igazából olyan emberekkel foglalkoznak itt, akik belebetegedtek az idegességbe. A legtöbb érzelmileg bizonytalan háziasszony.

Hogy indult ez az osztály az idegeskedőknek? 1930-ban Dr. Joseph H. Pratt - aki mellesleg Sir William Osler tanítványa volt - felfedezte, hogy sok járóbetegnek, aki a bostoni beteggondozóba jár, fizikailag semmi baja; de gyakorlatilag minden olyan tünet megfigyelhető rajtuk, amit a test csak produkálhat. Az egyik asszony keze úgy megnyomorodott a „reumától", hogy nem tudta használni. Egy másik pokoli kínokat állt ki „gyomorrákjától".

Másoknak a háta fájt, a feje, állandóan fáradtak voltak, vagy bizonytalan fájdalmaik és panaszaik voltak. Valóban érezték ezeket a fájdalmakat. De a legkimerítőbb orvosi vizsgálat sem mutatott ki semmilyen betegséget - testi értelemben. Sok régi vágású doktor azt mondta volna, képzelődnek -„az agyukban van a baj".

Dr. Pratt rájött, hiábavaló arra buzdítani ezeket a betegeket, hogy „menjenek haza, és felejtsék el". Tudta, hogy legtöbbjük nem akar beteg lenni; ha olyan egyszerű lenne megfeledkezni bajukról, már régen megtették volna. Hogyan lehet hát segíteni rajtuk?

Megindította ezt az osztályt - a pálya szélén álló orvosi hitetlenek kórusától kísérve. Az osztály csodákat tett! A kezdet óta eltelt években sok ezer betegük „gyógyult meg". Néhány beteg évek óta jár ide - olyan rendszeresen, mintha templomba járna. A munkatársam beszélt egy asszonnyal, aki kilenc éve szinte egy óráról sem hiányzott. Azt mesélte, amikor járni kezdett, biztos volt benne, hogy vándorveséje van és valamilyen szívbaja. Annyira ideges és feszült volt, hogy néha elvesztette a szeme világát, és időlegesen megvakult. Ma pedig magabiztos, vidám és kiváló egészségnek örvend. Nem nézett ki negyvennél többnek, noha ölében aludt az egyik unokája. „Régen annyit idegeskedtem a családi gondokon, hogy azt kívántam, bár halnék meg. De ebben az osztályban megtanultam, hogy idegeskedni hiábavaló. Megtanultam abbahagyni.

Ma őszintén mondhatom, hogy az életem derűs és nyugodt."

Dr. Rose Hilferding, az osztály orvosi tanácsadója kijelentette, hogy szerinte a szorongás legjobb gyógyszere, ha „meg tudod beszélni valakivel, akiben megbízol, a bajod. Mi katarzisnak hívjuk ezt - mondta. - Mikor először jön ide egy beteg, addig beszél a bajáról, amíg csak el nem mondja, ami a szívét nyomja. Ha egyedül morfondírozik rajta, ha magában tartja, az nagy idegfeszültséget kelt. Mindannyiunknak meg kell osztanunk a bajainkat másokkal. Éreznünk kell, hogy van a világon valaki, aki hajlandó meghallgatni, és megért minket."

A munkatársam tanúja volt, hogy mekkora megkönnyebbülést szerzett egy asszonynak, amikor kibeszélhette a baját. Otthoni gondjai voltak, és amikor beszélni kezdett, olyan volt, mint aki mindjárt robban. Beszéd közben aztán lassan megnyugodott. Mire befejezte, már mosolyogni is tudott. Megoldódott a gondja? Nem, ennél bonyolultabb a dolog. A változást az okozta, hogy beszélhetett valakivel, kapott tanácsot és együttérzést. A változást az a hatalmas gyógyító erő okozta, ami nem rejlik másban, mint a - szavakban!

Bizonyos mértékben a pszichoanalízis is a szavak gyógyító erejére épül. Freud óta tudják az analitikusok, hogy a beteg belső szorongásai enyhülnek, ha beszélhet. Miért van ez így? Talán azért, mert beszéd közben jobban meglátjuk gondjainkat, némi távolságból szemléljük őket. A teljes választ senki sem ismeri. De azt mind tudjuk, hogy „ha kiköphetjük", „ha kiadhatjuk, ami a szívünket nyomja", azonnal megkönnyebbülünk.

Ha legközelebb valami érzelmi bajunk van, keressünk valakit, akivel megbeszélhetjük. Természetesen nem arra gondolok, hogy mindenkinek, aki szembejön, nyafogjunk és panaszkodjunk és terhére legyünk. Döntsük el, kiben bízunk meg, és beszéljünk meg vele egy időpontot. Egy rokonnal, egy orvossal, egy ügyvéddel, egy lelkésszel vagy pappal. Mondjuk azt neki: „Szükségem van a tanácsára, mert gondban vagyok, és szeretném, ha meghallgatna. Talán tud tanácsot adni. Talán olyan oldalait látja meg a bajomnak, amit én nem vagyok képes. De ha egyik sem sikerül, akkor is rengeteget segít, ha végighallgat."

Bajainkat kibeszélni az egyik legfontosabb terápia a bostoni beteggondozó óráján. De van még néhány ötlet, amit ott hallottunk - és ezek otthon is megvalósíthatók.

1.   Vezess egy jegyzet-vagy idézetfüzetet „inspiráló" olvasmánynak. Ebben összegyűjtheted azokat a verseket, rövid fohászokat vagy idézeteket, amelyek tetszenek és felemelnek. Aztán, ha egy esős délután kedvetlen vagy, akkor talán találsz benne egy receptet a bánat eloszlatására. Sok beteg vezet ilyen könyvet évek óta. Azt mondták, „lelki injekció".

2. Ne rágódj sokat mások hibáin! Egy asszonyt, aki házsártos, veszekedő, nyúzott feleséggé kezdett válni, azzal a kérdéssel döbbentették meg az órán: „Mit csinálna, ha meghalna a férje?" Annyira megrázta a lehetőség, hogy azonnal nekiült, és írt egy listát férje jótulajdonságairól. Hosszú lista volt. Miért nem próbálod meg te is, ha egyszer úgy érzed, egy zsarnokkal kötöttél házasságot? Talán azt gondolod majd, ha elolvasod házastársad jótulajdonságainak listáját, hogy férjeddel vagy feleségeddel szívesen megismerkednél!

3. Érdeklődj az emberek iránt! Érezz baráti, egészséges kíváncsiságot azok iránt, akikkel együtt élsz! Egy beteges asszony, aki annyira „kényes" volt, hogy nem volt egyetlen barátja sem, azt a feladatot kapta, hogy költsön egy történetet arról, akivel legközelebb találkozik. A buszon elkezdett a vele utazók hátteréről és életéről fantáziáim. Megpróbálta elképzelni, milyen lehet az életük. Mire észrevette magát, mindenkivel beszédbe elegyedett - ma pedig boldog, érdeklődő és kellemes ember, akinek a „panaszai" megszűntek.

4.  Csinálj a holnapi munkádról napirendet még ma, mielőtt lefekszel. Az órára járók azt tapasztalták, hogy sok ember úgy érzi, űzi-hajtja a végtelen mennyiségű munka, amit el kell végeznie. Nem képesek semmit sem befejezni. Sürgeti őket az idő. Hogy kigyógyuljanak ebből a sietségből és idegességből, azt javasolták nekik, hogy este csináljanak maguknak másnapra napirendet. Mi történt? Többet tudtak elvégezni; kevésbé fáradtak el; büszkék voltak teljesítményükre; maradt idejük pihenni és szórakozni.

5.  Végül - kerüld a feszültséget és fáradtságot. Lazíts! Lazíts! Semmi sem öregít annyira, mint a feszültség és a fáradtság. Semmi sem teszi úgy tönkre frisseséged és szépséged. A munkatársam egy órát ült a bostoni gondolatellenőrző órán, míg Paul E. Johnson professzor, az igazgató végigment mindazokon az elveken, amelyeket az előző fejezetben megismertünk - a lazítás szabályain. Tíz percnyi lazító gyakorlat után, melyet munkatársam a többiekkel végzett, majdnem elaludt a székében! Miért olyan fontos a testi lazítás? Mert a kórház tudja - ahogy minden orvos tudja -, hogyha az idegességgörcsöket fel akarod oldani az emberekben, akkor lazáknak kell lenniük!

Igen, lazítanod kell! Furcsa módon kemény padlón könnyebb, mint puha ágyon. Ellenállóbb. Jót tesz a gerincnek.

És íme, néhány gyakorlat, melyeket kipróbálhatsz. Csináld egy hétig és figyeld meg, milyen hatásuk van a külsődre és a belvilágodra!

a)  Feküdj le a földre, ha fáradt vagy. Nyújtózkodj addig, amíg csak tudsz. Fordulj a hátadról a hasadra és vissza, ha van kedved: Csináld naponta kétszer.

b)  Hunyd le a szemed. Mondogasd azt, amit Johnson professzor ajánlott: „Süt a nap. Az ég kék és szikrázik. A természet nyugodt és uralja a világot - és én, mint a természet gyermeke, kapcsolatban vagyok a világegyetemmel." Vagy - ami még jobb - imádkozz!

c) Ha nem tudsz lefeküdni, mert nincs rá időd, akkor nagyjából ugyanezt a hatást széken ülve is elérheted. Egy kemény támlás szék a legjobb a lazításhoz. Ülj egyenesen a széken, mint egy ülő egyiptomi szobor, és tedd a tenyered a combodra.

d)  Most feszítsd meg a lábujjaid - aztán lazítsd el őket. A lábizmaid - aztán lazíts. Csináld végig fölfelé a tested minden izmával, míg el nem jutsz a nyakadig. Hagyd, hogy fejed úgy görögjön körbe, mint egy labda. Mondogasd az izmaidnak (mint az előző fejezetben): „Nyugalom. Nyugalom..."

e)  Csillapítsd idegeid mély, ütemes légzéssel. A gyomrodból kezdj lélegezni. Az indiai jógiknak igazuk van: az ütemes lélegzés az egyik legjobb módszer az idegek megnyugtatására.

f) Gondolj az arcod ráncaira és redőire, és simítsd el őket. Húzd szét gondok morcolta szemöldököd. Lazítsd el a ráncokat a szád mellett. Csináld napjában kétszer, és talán nem kell kozmetikushoz menned masszíroztatni. Talán eltűnnek a ráncok maguktól!

26.

NÉGY JÓ MUNKAMÓDSZER,

AMELYEK MEGELŐZIK

A FÁRADTSÁGOT ÉS AZ

IDEGESSÉGET

Az első jó munkamódszer

Tegyél el az asztalodról minden iratot, amely nem a megoldandó feladattal kapcsolatos

Roland L. Williams, a Chicago and Northwestern Railway elnöke egyszer azt mondta: „Az az ember, akinek az asztalán különböző ügyek iratai tornyosulnak, könnyebben és pontosabban dolgozna, ha elrakna az asztaláról mindent, ami nem az éppen megoldandó üggyel kapcsolatos. Én ezt jó háziasszonyságnak nevezem, és ez az első számú lépés a hatékonyság útján."

Ha felkeresed Washington D.C-ben a Kongresszus könyvtárát, láthatod, hogy a mennyezetre öt szót festettek - Pope szavait:

„Rend a Menny legfőbb szabálya."

A rend kellene hogy legyen az üzleti élet legfőbb szabálya is. De így van-e? Nem, az átlag íróasztalon olyan papírok tornyosulnak, amelyekbe vagy egy hete nem nézett bele senki. Egy New Orleans-i

újság kiadója egyszer azt mesélte nekem, hogy a titkárnője rendet rakott egy íróasztalon, és megtalált egy írógépet, amit két éve kerestek!

Egy megválaszolatlan postával, jelentésekkel és feljegyzésekkel tele asztal képe önmagában is zavart, feszültséget és szorongást szül. Sőt ennél is rosszabb. Állandóan emlékeztet, hogy „millió dolgot kell elvégeznem, és nincs időm rá", és ez nemcsak feszültséget és fáradtságot okoz, hanem magas vérnyomást, szívbetegséget és gyomorfekélyt.

Dr. John H. Stokes, a Pennsylvania Egyetem Orvostovábbképző Intézetének professzora az Amerikai Orvosok Egyesületének Országos Gyűlése előtt olvasott fel egy értekezést - címe: „A szervi bajok komplikációja, a funkcionális neurózis". Az értekezésben Dr. Stokes tizenegy jelenséget sorolt föl: „Mire figyeljünk föl a beteg lelkiállapotában" címmel. Az első tétel:

A kényszer vagy kötelesség érzése; mindazon dolgok végeérhetetlen sora, amelyeket muszáj elvégezni.

Az az egyszerű megoldás, hogy mindent elraksz az asztalodról, és elintézed a dolgokat, hogyan segít elkerülni ezt a nyomást, a kényszer érzését, a mindazon dolgok „végeérhetetlen sorát, amelyeket muszáj elvégezni"? Dr. William L. Sadler, a híres pszichiáter mesélt egy betegről, aki ezzel a fortéllyal elkerülte az idegösszeomlást. Egy nagy chicagói vállalat menedzsere volt. Mikor felkereste Dr. Sadler rendelőjét, feszült volt, ideges és szorongó. Tudta, hogy az összeomlás felé halad, de nem hagyhatta abba a munkát. Segítségre volt szüksége. „Míg ez az ember mesélt, megszólalt a telefonom

- mondta Dr. Sadler. - A kórházból hívtak; nem ráztam le őket, hanem azonnal elintéztem az ügyet. Amennyiben lehetséges, igyekszem mindent azonnal elintézni. Alig tettem le a kagylót, máris újból csöngött a telefon. Megint egy sürgős ügy, amelyet megbeszéltem, nem sajnáltam rá az időt. Harmadszor egy kollégám zavart meg, bejött a rendelőmbe, hogy tanácsot kérjen egy nagybeteg pácienssel kapcsolatban. Mikor vele is végeztem, páciensemhez fordultam, és elnézését kértem, hogy megvárakoztattam. De ő közben felvidult. Egészen megváltozott az arckifejezése.

»Ne kérjen bocsánatot, doktor - mondta a páciens. - Az elmúlt tíz percben rájöttem, mi a baj velem. Visszamegyek az irodámba, és megváltoztatom a szokásaimat... De mielőtt elmegyek, belenézhetnék a fiókjába?«"

Dr. Sadler kinyitotta a fiókjait. Mind üres volt - csak apróságok voltak bennük. „Mondja - kérdezte a beteg -, hol tartja az elintézetlen ügyeit?"

„Elintézem őket!" - felelte Sadler.

„És a megválaszolatlan leveleit?"

„Megválaszolom őket! Az a szabályom, hogy nem teszek le addig egy levelet, míg nem feleltem rá. Azonnal lediktálom a választ a titkárnőmnek."

Hat héttel később ez a menedzser meghívta Dr. Sadlert az irodájába. Nemcsak ő változott meg, hanem az íróasztala is. Kihúzta a fiókokat és megmutatta, hogy nem dugta el az elintézetlen ügyeket. „Hat héttel ezelőtt - mondta az orvosnak - három íróasztalom volt két különböző irodában, és ki sem látszottam a munkából. Soha nem készültem el. Miután önnel beszéltem, visszajöttem és kitakarítottam egy nagy halom régi jelentést és papírt. Most egy íróasztalnál dolgozom, elintézem az ügyeket, amint felmerülnek, és nem idegesít, nem tesz feszültté egy hegynyi elintézetlen feladat. De a legmeglepőbb az, hogy teljesen rendbe jöttem. Az egészségem kiváló!"

Charles Evans Hughes, az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának bírája azt mondta: „Az emberek nem a túl sok munkába halnak bele. Amibe belehalnak, az a pocsékolás és az idegesség." Igen, az energiájuk pocsékolásába - és az idegességbe, hogy soha nem képesek elkészülni a munkájukkal.

A második jó munkamódszer

Fontossági sorrendben intézd el az ügyeket

Henry L. Doherty, a Cities Service Company megalapítója kijelentette, hogy akármennyit fizet is alkalmazottainak, van két tulajdonság, amelyeket szinte lehetetlen megfizetni.

E két megfizethetetlen tulajdonság: először, a gondolkodás képessége. Másodszor, az a képesség, hogy valaki a fontosságuk sorrendjében intézze az ügyeket.

Charles Luckman, aki a semmiből indult, és tizenkét év alatt a Pepsodent Vállalat elnöke lett, százezer dollár fizetést kapott egy évben, és keresett mellé még egymilliót - ő volt az, aki saját bevallása szerint sikerét a Doherty által szinte hiába keresett két tulajdonság kifejlesztésének köszönhette. „Amióta az eszemet tudom, mindig hajnali öt órakor keltem, mert ekkor tudok a legjobban gondolkozni - gondolkozni tudok, és megtervezem a napom, hogy fontosságuk sorrendjében intézzem az ügyeket."

Frank Bettger, Amerika egyik legsikeresebb biztosítási ügynöke nem vár hajnali ötig, hogy megtervezze a napját. Ő az előző este tervez - kitűzi maga elé a célt -, ennyi és ennyi biztosítási kötvényt fog másnap eladni. Ha nem sikerül, a maradékot hozzáadja a másnapi adagjához - és így tovább.

Tapasztalatból tudom, hogy az ember nem mindig képes fontossági sorrendben intézni az ügyeit, de azzal is tisztában vagyok, hogy jobb valamilyen tervet csinálni, mint rögtönözni egész nap.

Ha George Bernard Shaw nem tartja meg szigorúan a saját maga felállította fontossági sorrendet, akkor megbukik, mint író, és egész életében bankpénztáros marad. Terve szerint mindennap öt oldalt kellett írnia. Ez a terv késztette arra, hogy kilenc boldogtalan éven át mindennap megírjon öt oldalt, noha e kilenc évben összesen harminc dollárt keresett írással - azaz naponta egy pennyt. Még Robinson Crusoe is napirendet csinált, hogy mit végez el a nap minden órájában.

A harmadik jó munkamódszer

Ha felmerül egy probléma, oldd meg azonnal, ha rendelkezésedre áll minden tény, ami a döntéshozatalhoz kell. Ne halogasd a döntéseket

Egy hajdani hallgatóm, H. P. Howell azt mesélte, hogy mikor a U. S. Steel igazgatótanácsának tagja volt, az üléseik rendkívül hosszadalmasak voltak -sok mindent megbeszéltek, de kevés döntést hoztak. Ennek eredményeképp az igazgatótanács minden tagjának egy csomó jelentést kellett hazacipelnie és tanulmányoznia.

Végül Howell úrnak sikerült meggyőznie a többieket, hogy egyszerre csak egy üggyel foglalkozzanak, és döntsenek is róla. Semmi időhúzás - semmi halogatás. A döntés néha az volt, hogy további tényekre van szükség; néha az, hogy tesznek valamit, néha az, hogy nem tesznek semmit. De minden kérdésben döntöttek, mielőtt továbbmentek a következőre. Meglepő és üdvös hatása volt ennek Howell úr szerint: az elintézendő ügyek hátraléka eltűnt. Senkinek sem kellett jelentéseket hazacipelnie. Senkit sem idegesítettek a megoldatlan gondok.

Jó szabály, nemcsak az U. S. Steel igazgatótanácsa számára, hanem nekünk is.

A negyedik jó munkamódszer

Tanulj meg szervezni, megosztani a feladatot és ellenőrizni

Sok üzletember hajszolja magát idő előtt sírba, mert nem tanulta meg megosztani a felelősséget, hanem mindent maga akar csinálni. Mi az eredménye: belefulladnak a részletekbe és a zűrzavarba. Hajtja őket a türelmetlenség, idegesség, szorongás és feszültség. Nehéz megtanulni megosztani a felelősséget. Tudom. Nekem is nehéz volt, nagyon nehéz. Azt is tudom tapasztalatból, milyen csapást jelent, ha nem megfelelő emberek kezébe adunk hatalmat. De akármilyen nehéz megosztani a hatalmat, a menedzsereknek meg kell tanulniuk, ha el akarják kerülni a szorongást, a feszültséget és a fáradtságot.

Azok, akik nagy üzleti vállalkozásokat építenek föl, de nem tanulnak meg szervezni, megosztani a feladatot és ellenőrizni, rendszerint ötvenes-hatvanas éveikben halnak meg szívrohamban - amelyet a feszültség és a szorongás okozott. Példát szeretnél látni? Nézd meg a helyi újság halálozási rovatát.

27.

MIT TEHETÜNK A FÁRASZTÓ,

NYOMASZTÓ ÉS BÉNÍTÓ UNALOM

ELLEN

A fáradtság legfőbb oka az unalom. Vegyük példának Alice-t, az utcátokban lakó, hivatalban dolgozó lányt. Alice egy este tökéletesen kimerülve ment haza. Úgy viselkedett, mint aki fáradt. Fáradt is volt. Fájt a feje. Fájt a háta. Annyira kimerült volt, hogy vacsora nélkül akart lefeküdni. Édesanyja rimánkodott... Asztalhoz ült hát. Megszólalt a telefon. A szerelme! Táncolni hívja! Alice szeme fölcsillant. A kedve megjavult. A szobájába rohant, fölvette a kék ruháját, és hajnali háromig táncolt; mikor végül hazaért, egy csöppet sem volt fáradt. Annyira fel volt villanyozva, hogy alig tudott elaludni.

Igazán, őszintén fáradt volt Alice nyolc órával korábban, mikor úgy viselkedett, és olyan is volt, mint aki kimerült? Hát persze. Kimerült volt, mert unta a munkáját, talán az életét is. Sok millió Alice él. Talán te is az vagy.

Közismert, hogy érzelmi beállítottságod nagyobb hatással van fáradtságérzetedre, mint a fizikai munka. Néhány éve Joseph E. Barmack a Pszichológiai Értesítő-ben megjelentetett egy értekezést a kísérletéről, amely megmutatta, hogy az unalom fáradtságot szül. Dr. Barmack egy sor tesztet végeztetett el diákokkal, olyan teszteket, amelyek, tudta, egyáltalán nem érdeklik őket. Mi volt az eredmény? A diákok fáradtak és álmosak voltak, fejfájásra és szemfájdalmakra panaszkodtak, ingerlékenyek voltak. Bizonyos esetekben még gyomorpanaszok is fölléptek. Ez mind „képzelődés" lett volna? Nem. A diákokat anyagcsere-vizsgálatnak vetették alá. A vizsgálat kimutatta, hogy a vérnyomás és az oxigénfelhasználás csökken, ha valaki unatkozik, de a szervezet azonnal felélénkül, ha az illető érdeklődni kezd, és élvezetet talál a munkájában!

Ritkán fáradunk el, ha valami érdekeset és izgalmasat csinálunk. Én például nemrég a kanadai Sziklás-hegységben, a Louise-tó környékén nyaraltam. Több napig jártam a Corral Creeket, pisztrángra horgásztam, nálam magasabb bokrokon törtem keresztül, kidőlt fákon vergődtem át - és nyolc óra után nem voltam kimerült. Miért? Mert lelkes voltam, felvillanyozott. Eredményesen horgásztam: hat pisztrángot fogtam. De ha untat a horgászat, akkor vajon hogy éreztem volna magam? Alighanem teljesen kimerülök ilyen komoly erőfeszítésektől ezerötszáz méterrel a tengerszint fölött.

Még az olyan kimerítő tevékenységben is, mint a hegymászás, jobban belefáradhat az ember az unalomba, mint a megerőltető testedzésbe. Például S. H. Kingman úr, a minneapolisi Farmers and Mechanics Savings Bank elnöke olyan történetet mesélt nekem, ami remekül illusztrálja ezt az állításomat. 1953 júliusában a kanadai kormány megkérte a Kanadai Alpinista Klubot, adjon vezetőket, hogy a Prince of Wales Rangers állományát kiképezzék a hegymászásban. Kingman úr volt az egyik vezető. Elmesélte, hogy ő és a többiek - a legfiatalabb negyvenkét, a legidősebb ötvenkilenc éves volt - hosszú gyalogtúrákra vitték ezeket a fiatal katonákat, gleccsereken és hómezőkön át, föl egy húszméteres függőleges sziklafalon, amelyet kötelekkel kellett megmászniuk, az apró repedésekben épphogy meg tudták vetni a lábukat. Megmászták a Michael's csúcsot, a Vice-President csúcsot és még sok névtelen hegycsúcsot a kanadai Sziklás-hegység Little Yoho völgyében. Tizenöt óra hegymászás után ezek a kitűnő kondícióban levő fiatal emberek (akik egy hathetes kommandós kiképzés után voltak) majdnem összeestek a fáradtságtól.

Az okozta-e kimerültségüket, hogy azokat az izmaikat használták, amelyeket a kommandós kiképzés nem mozgatott meg? Aki ismeri ezt a kiképzést, az nevetni fog ezen az ötleten! Nem, azért merültek ki, mert unták a hegymászást. Annyira fáradtak voltak, hogy sokan elaludtak még vacsora előtt. De a vezetők - akik kétszer-háromszor idősebbek voltak - elfáradtak-e? Igen, de nem merültek ki. Megvacsoráztak és még órákon át beszélgettek élményeikről. Nem voltak kimerültek, mert érdekelte őket, amit csináltak.

Mikor a Columbia Egyetemen dolgozó Dr. Edward Thorndike kísérleteket végzett a fáradtsággal kapcsolatban, majdnem egy hétig tartott ébren fiatal embereket azzal, hogy mindig valami érdekeset csináltak. Sok vizsgálódás után Dr. Thorndike állítólag azt mondta: „A teljesítmény esetleges csökkenésének egyetlen oka az unalom."

Ha szellemi dolgozó vagy, akkor ritkán fáradsz bele a munka mennyiségébe. Talán az fáraszt el, amit nem végeztél el. Például jusson eszedbe, mikor a múlt héten egy nap folyton félbeszakítottak. Nem tudtál levelekre válaszolni. Elúsztak a megbeszéléseid. Baj itt is, ott is. Aznap minden rosszul ment. Semmit sem tudtál végezni, de hullafáradtan mentél haza - hasogató fejfájással.

Másnap ment minden, mint a karikacsapás. Negyvenszer annyit tudtál végezni, mint előző nap. És olyan frissen mentél haza, mint egy harmatos rózsaszál. Tapasztaltál már ilyet. Én is.

Mi ebből a tanulság? Fáradtságunkat gyakran nem a munka okozza, hanem a szorongás, a frusztráció és a bosszúság.

Míg ezen a fejezeten dolgoztam, elmentem megnézni Jerome Kern kedves musicaljének, a Show-hajó-nak a felújítását. Andy kapitány, a Gyapotvirág parancsnoka azt mondja egyszer filozofikus hangulatban: „Azok a szerencsés fickók, akik abból élnek, amit szívesen csinálnak." Azért szerencsés fickók, mert több az örömük, az energiájuk, kevesebb a gondjuk és a fáradságuk. Ahol az érdeklődésed van, ott az energiád is. Végigsétálni az utcán egy házsártos férjjel vagy feleséggel fárasztóbb, mint tizenöt kilométert gyalogolni imádott kedveseddel.

És akkor mi van? Mit tehetsz te? Például mit tett egy gépírókisasszony - aki Oklahomában, Tulsában dolgozott egy olajcégnél. Minden hónapban több napig a lehető legunalmasabb munkát kellett végeznie: nyomtatott kérdőíveket kitölteni olajkutatóhelyek bérletéről, beírni a számokat és adatokat. Ez a munka annyira unalmas volt, hogy önvédelemből érdekessé akarta tenni. Hogyan? Mindennap versenyzett magával. Megszámolta, hány űrlapot töltött ki délelőtt, és délután megpróbálta a saját teljesítményét túlszárnyalni. Minden nap termését megszámolta, és másnap megpróbált többet csinálni. Mi lett az eredmény? Nemsokára több űrlapot tudott kitölteni, mint bármelyik másik gépírókisasszony az osztályon. És mi haszna volt mindebből? Megdicsérték? Nem... Megköszönték? Nem... Előléptették? Nem... Több fizetést kapott? Nem... De kivédte a fáradtságot, amelyet az unalom szül. Szellemi élénkítőszer volt. Mert igyekezett, hogy unalmas munkáját érdekessé tegye, több energiája, több kedve maradt, és szabad óráiban sokkal jobban érezte magát.

Véletlenül tudom, hogy ez a történet igaz, mert én vettem feleségül ezt a lányt.

De itt van egy másik gépírókisasszony története, aki azt tapasztalta, megéri, ha úgy tesz, mintha munkája érdekes lenne. Eleinte küzdött a munkájával. Ma már nem. Vallie G. Golden kisasszony ő, az illinois-i Elmhurstből. Így írta meg nekem:

„Az irodában négyen vagyunk gépírónők, és mindannyiunknak többen diktálnak. Egyszer-egyszer torlódnak ezek a feladatok. Egy nap, mikor az osztályvezetőhelyettes ragaszkodott hozzá, hogy újragépeljek egy hosszú levelet, lázadozni kezdtem. Megpróbáltam bebizonyítani, hogy a levelet ki lehet javítani úgy is, ha nem gépelem újra - ő pedig azzal vágott vissza, ha én nem vagyok hajlandó, majd keres mást! Fuldoklottam a dühtől! De ahogy elkezdtem újragépelni a levelet, hirtelen eszembe jutott, hogy sokan kapva-kapnának az állásomon. És az is, hogy azért fizetnek, hogy gépeljek. Kezdtem jobban érezni magam. Hirtelen úgy döntöttem, úgy fogom végezni a munkámat, mintha élvezném - akkor is, ha utálom. Ezt a fontos felfedezést tettem: ha úgy dolgozom, mintha élvezném, akkor valamennyire élvezem is. Azt is tapasztaltam, hogy gyorsabban dolgozom, ha élvezem a munkám. Ennek hála ma már ritkán kell túlóráznom. Új felfogásomnak köszönhetem, hogy jó munkaerőként tartanak számon. És amikor az egyik osztály felügyelőjének személyi titkárnőre volt szüksége, engem kért - mert, mint mondta, nem vagyok kelletlen, ha többet kell dolgozni! A megváltozott szellemi beállítottság hatalmának felfedezése nagyon fontos volt a számomra. Csodát tett!"

Golden kisasszony Hans Vaihinger professzor csodatévő „mintha" filozófiáját ültette át a gyakor

latba. Ő tanított meg minket arra, viselkedjünk úgy, „mintha" boldogok lennénk - és a többi.

Ha úgy teszel, „mintha" érdekelne a munkád, akkor ez a tettetés valóságos érdeklődést ébreszt benned. Ezenkívül csökkenti a fáradtságodat, a feszültségedet és a szorongásaidat.

Néhány éve Harlan A. Howard olyan döntést hozott, ami teljesen megváltoztatta az életét. Elhatározta, hogy unalmas munkáját érdekessé teszi -és bizony nagyon unalmas volt a munkája: mosogatott, takarított és fagylaltot szolgált föl a középiskolai kantinban, míg a többi fiú focizott vagy a lányok körül legyeskedett. Harlan Howard utálta a munkáját - de mivel kénytelen volt végezni, elhatározta, hogy tanulmányozza a fagylaltot - hogyan készítik, milyen alapanyagokat használnak, miért jobb egyik fagylalt, mint a másik. Tanulmányozta a fagylalt kémiáját, és ő lett az iskola legjobb kémikusa. Most már annyira érdekelte az élelmiszerkémia, hogy beiratkozott a massachusettsi Állami Főiskolára „élelmiszertechnológia" szakra. Mikor a New York-i Kakaótőzsde százdolláros díjat írt ki a kakaó és a csokoládé felhasználásáról szóló legjobb tanulmányra - a versenyben minden főiskolás hallgató indulhatott -, mit gondolsz, ki nyert?... Ő bizony. Harlan Howard.

Mikor nem talált állást, laboratóriumot rendezett be massachusettsi amhersti házuk alagsorában. Nem sokkal ezután új törvényt hoztak. A tejben levő baktériumokat meg kellett számlálni. Harlan A. Howard hamarosan mind a tizennégy amhersti

tejvállalatnak dolgozott - és két asszisztensre volt szüksége.

Vajon hol fog tartani huszonöt év múlva? Addigra azok az emberek, akik most az élelmiszerkémiai vállalkozásokat vezetik, nyugdíjba mennek vagy meghalnak; a helyükre azok a fiatalemberek kerülnek, akikből most csak úgy sugárzik a lelkesedés és a vállalkozószellem. Huszonöt év múlva Harlan A. Howard lesz szakmájában az egyik vezéregyéniség, néhány osztálytársa viszont, akiknek fagylaltot árult, megkeseredik, munkanélküli lesz, szidja a kormányt, és azon panaszkodik, hogy nem volt soha esélye. Harlan A. Howardnak sem lett volna, ha nem akar érdekessé tenni egy unalmas munkát.

Évtizedekkel ezelőtt élt egy másik fiatalember, aki szintén nagyon unta a munkáját; egy gyárban csavarokat esztergált. A keresztneve Sam. Sam szívesen kilépett volna, de félt, hogy nem talál más munkát. Mivel végeznie kellett ezt az unalmas munkát, Sam érdekessé akarta tenni. Ezért versenyezni kezdett a mellette álló esztergagépen dolgozó munkással. Az egyikük lesimította a csavarokat, a másik megfelelő méretűre esztergálta. Néha gépet cseréltek és versenyeztek, ki tud több csavart csinálni. A művezetőnek tetszett, milyen gyorsan és pontosan dolgozik Sam, és nemsokára jobb munkát adott neki. Ez volt az első az előléptetések hosszú sorában. Harminc évvel később Sam - Samuel Vauclain - a Baldwin Mozdonygyár igazgatója lett. De élete végéig esztergályos maradt volna, ha nem akarja unalmas munkáját érdekessé tenni.

H.V. Kaltenborn - a híres rádiós hírmagyarázó -egyszer elmeséltem nekem, ő hogyan tett érdekessé egy unalmas munkát. Mikor huszonkét éves volt, egy szarvasmarhákat szállító hajón kelt át az Atlanti-óceánon, ő etette és itatta az állatokat. Biciklivel végigbarangolta Angliát és éhesen, egy fillér nélkül érkezett Párizsba. Zálogba csapta öt dollárért a fényképezőgépét, feladott a The New York Herald párizsi kiadásában egy hirdetést, és talált is állást: sztereoszkópos diaképvetítőket kellett árulnia. Én még emlékszem ezekre a régi sztereoszkópos vetítőkre, melyeket a szemed elé kellett tartani, hogy két, hajszálra egyforma képet megnézz. Amíg a képeket néztük, csoda történt. A sztereoszkóp két lencséje egymásra vetítette a két képet, és háromdimenzióssá tette. Fantasztikus térélményt adott.

Szóval Kaltenborn ezeket a gépeket árulta Párizst járva - és nem beszélt franciául. De az első évben ötezer dollárt keresett, és az egyik legjobban fizetett ügynök lett abban az évben Franciaországban. H. V. Kaltenborn szerint ez az élmény legalább annyit segített neki, hogy azokat a tulajdonságait fejlessze, amelyeknek sikerét köszönheti, mint akármelyik év a Harvardon. Önbizalom? Ő maga mondta nekem, hogy ezek után még a Kongresszus jegyzőkönyveit is el tudta volna adni a francia háziasszonyoknak.

Ebben az időben közelről megismerte a franciák életét, és tudása később bőven kamatozott, amikor a rádióban az európai híreket kellett magyaráznia.

Hogy lett belőle profi ügynök, ha nem tudott franciául? Munkaadójával leíratta tökéletes franciasággal a rábeszélő mondatokat, és bevágta őket. Megnyomta a csengőt, a háziasszony ajtót nyitott, és Kaltenborn rákezdett betanult beszédére, olyan szörnyű akcentussal, hogy az már mulatságos volt. Az asszonynak képeket mutatott, és ha kérdeztek tőle valamit, megrántotta a vállát, azt mondta „amerikai. .. amerikai". Levette a kalapját, és megmutatta beszédét, melynek egy tökéletes franciaságú példányát a kalapja belsejébe ragasztotta. Az asszony elnevette magát, ő is nevetett - és még több képet mutatott. Mikor erről mesélt nekem, bevallotta, hogy a munka egyáltalán nem volt könnyű. Egy tulajdonsága vitte sikerre: elszántsága, hogy érdekessé teszi. Minden reggel indulás előtt belenézett a tükörbe, és lelkesítő beszédet intézett magához: „Kaltenborn, ezt kell csinálnod, ha enni akarsz. És ha már muszáj - miért ne élveznéd? Ahányszor becsengetsz valahová, képzeld azt, hogy színész vagy a rivaldafényben és közönség figyel. Amit csinálsz, az van olyan mulatságos, mint egy színpadi jelenet. Csináld hát szívvel-lélekkel!"

Kaltenborn úr elmesélte, hogy ezek a lelkesítő szavak segítettek neki, hogy a gyűlölt és rettegett munkából kellemes kalandot csináljon, ami ráadásul nagy haszonnal járt.

Mikor megkérdeztem tőle, milyen tanácsot tud adni a sikerre vágyó amerikai fiatalembereknek, ezt válaszolta: „Kelj versenyre magaddal minden reggel. Rengeteget beszélünk arról, milyen fontos a testgyakorlás, hogy felrázzon abból a félálomból,

amelyben olyan sokat ténfergünk. De ennél is nagyobb szükségünk van lelki és szellemi gyakorlatokra, hogy tettekre sarkalljanak. Minden reggel tarts magadnak lelkesítő beszédet."

A reggeli lelkesítő beszéd ostobaság lenne, fölösleges, gyerekség? Éppen ellenkezőleg, ez a helyes pszichológia lényege. „Életünk olyan, amilyenné gondolataink teszik." E szavak ma ugyanolyan igazak, mint ezernyolcszáz évvel ezelőtt, mikor Marcus Aurelius először leírta őket az Elmélkedések-ben: „Életünk olyan, amilyenné gondolataink teszik."

Ha a nap minden órájában beszédet tartasz magadnak, rá tudod vezetni magad, hogy bátor és boldog, hasznos és békés gondolataid legyenek. Ha beszélsz magadnak mindarról, amiért hálás lehetsz, olyan gondolatokkal töltheted meg az elméd, melyek szárnyalnak és dalolnak.

Ha helyesek a gondolataid, bármilyen munkát kellemesebbé tehetsz. A főnököd azt akarja, érdekeljen a munkád, mert így ő több pénzt keres. De hagyjuk, mit akar a főnök. Csak arra gondolj, mi hasznod lesz belőle, ha érdekel a munkád. Ne feledd, hogy megkétszerezheti az örömöt, amit az életben lelsz, hiszen ébren töltött óráid felét a munkahelyeden töltöd, és ha a munkádban nem találsz örömet, akkor talán másban sem. Jusson mindig eszedbe, ha érdekel a munkád, akkor eltereli gondolataidat a szorongásaidról, és végső soron valószínűleg előléptetést és magasabb fizetést szül. És ha mégsem, akkor is minimumra csökkenti a fáradtságot és segít, hogy a szabad idődet élvezhesd.

28.

NE SZORONGJ AZ ÁLMATLANSÁG MIATT

Szorongsz, ha nem alszol jól? Akkor talán érdekelni fog, hogy Samuel Untermyer - híres nemzetközi ügyekkel foglalkozó jogász - életében egyszer sem aludta végig az éjszakát.

Mikor főiskolára ment, két nyavalyája miatt aggódott - asztmás volt, és nem tudott aludni. Úgy gondolta, egyik betegségből sem tudja kigyógyítani magát, ezért amellett döntött - kihasználja éberségét. Ahelyett, hogy forgolódott volna az ágyában, és idegösszeomlást kapott volna a szorongástól, felkelt és tanult. Mi volt az eredménye? Minden tárgyban az elsők közé került, és ő lett a College of the City of New York csodagyereke.

Álmatlansága akkor sem múlt el, mikor praktizálni kezdett. De Untermyer nem idegeskedett. „A természet majd vigyáz rám." Vigyázott is. Akármilyen keveset aludt, egészsége nem sínylette meg, és ugyanannyit tudott dolgozni, mint bármelyik másik fiatal New York-i ügyvéd. Sőt, még többet dolgozott, mert ő akkor is dolgozott, amikor a többiek aludtak!

Huszonegy évesen Sam Untermyer évi hetvenötezer dollárt keresett; a többi fiatal ügyvéd rohant a bíróságra, hogy munkamódszerét tanulmányozza. 1931-ben - egyetlen ügyért - akkora honoráriumot kapott, mint talán még soha senki: egy teljes millió dollárt - készpénzben.

Még ekkor is rosszul aludt - fél éjszaka olvasott -, aztán hajnali ötkor fölkelt, és leveleket kezdett diktálni. Amikor a többi ember elkezdte a munkát, ő már egy félnapi adaggal végzett. Nyolcvanegy éves koráig élt, ő, aki soha nem aludt végig egyetlen éjszakát sem; de ha nyugtalankodik és szorong, mert álmatlan, akkor alighanem tönkreteszi az életét.

Életünk egyharmadát alva töltjük - de senki sem tudja, mi is igazából az alvás. Tudjuk, hogy szokás és olyan nyugodt állapot, amelyben a természet „a gondot kibogozza"* de nem tudjuk hány óra alvásra van az embereknek szükségük. Még azt sem tudjuk, kell-e egyáltalán aludnunk!

Fantasztikus? Pedig az első világháborúban Kern Pált, egy magyar katonát fejlövés ért az agya elülső lebenyén. Sebesüléséből felgyógyult, de furcsa módon nem tudott elaludni. Bármivel kísérleteztek is az orvosok - kipróbáltak minden altatót és kábítószert, sőt a hipnózist is -, Kern Pál nem aludt el, még álmosnak sem érezte magát.

Az orvosok azt mondták, nem fog sokáig élni. De ő túljárt az eszükön. Állást vállalt, és a legjobb

egészségben élt még évekig. Időnként lefeküdt, lehunyta a szemét és pihent, de egyáltalán nem aludt. Esete orvosi csoda volt, amely az alvásról alkotott elképzeléseink javát megcáfolta.

Egyes embereknek több alvásra van szükségük, mit másoknak. Toscanini csak öt órát aludt, Calvin Coolidge több mint kétszer annyit. Ő tizenegy órát aludt a huszonnégyből. Más szóval Toscanini élete egyötödét aludta át, Coolidge majdnem a felét.

A szorongás, mert álmatlan vagy, többet árt, mint maga az álmatlanság. Például egy hallgatóm

- Ira Sandner a New Jersey-i Ridgefield Parkból -majdnem öngyilkos lett állandó álmatlansága miatt.

„Azt hittem, kezdek megőrülni - mesélte nekem.

- Eleinte az volt a baj, hogy túlságosan is jól aludtam. A vekkerre sem ébredtem föl, és mindig elkéstem a munkából. Idegeskedtem emiatt; ráadásul a főnököm figyelmeztetett, hogy muszáj pontosan érkeznem. Tudtam, ha továbbra is elalszom, elveszítem az állásomat.

Elmeséltem ezt a barátaimnak is, és egyikük azt javasolta, koncentráljak a vekkerre, mielőtt elalszom. Ez okozta az álmatlanságot! Annak az átkozott vekkernek a ketyegése megbabonázott. Egész éjjel ébren hánykolódtam miatta! Reggelre szinte beteg voltam. Beteg voltam a fáradtságtól és a szorongástól. Ez nyolc hétig tartott. Szavakkal el sem tudom mondani, mit szenvedtem. Bizonyos voltam benne, hogy lassan megőrülök. Néha órákon át jártam fel-alá, és komolyan megfordult a

fejemben, hogy kiugrom az ablakon, és véget vetek az egésznek.

Végül elmentem egy orvoshoz, akit gyerekkorom óta ismerek. Ő azt mondta: »Ira, én nem tudok rajtad segíteni. Senki sem tud rajtad segíteni, mert ezt a bajt magadnak köszönheted. Csak azt tanácsolhatom, esténként feküdj le, és ha nem tudsz elaludni, ne is törődj vele. Mondd azt magadnak: ,Egyáltalán nem érdekel, ha nem alszom el. Az se baj, ha reggelig ébren maradok.' Tartsd lehunyva a szemed és mondogasd: ,Addig is, amíg nyugton fekszem és nem idegeskedem, legalább pihenek.'«

Így is tettem, és két hét múlva már el tudtam aludni. Egy hónap múlva már nyolc órát aludtam, és az idegeim is rendbe jöttek."

Ira Sandnert nem az álmatlanság tette tönkre, hanem az idegeskedés.

Dr. Nathaniel Kleitman, a chicagói egyetem professzora mindenki másnál több alváskutatást végzett. Szaktekintély ezen a területen, és ő jelentette ki, hogy tudomása szerint még senki sem halt bele az álmatlanságba. Az előfordulhat, hogy valaki addig szorong az álmatlansága miatt, míg ellenállóképessége nem csökken, és meg nem támadják a bacilusok. De ekkor a szorongás okozta a bajt, nem az álmatlanság.

Dr. Kleitman azt is mondta, hogy azok, akik az álmatlanság miatt szoronganak, sokkal többet alszanak, mint hiszik. Az az ember, aki megesküszik.: „Le sem hunytam a szemem tegnap éjjel", talán órákat aludt, csak nem tud róla. Például a 19. század egyik legnagyobb gondolkodója, Herbert Spencer agglegény volt, egy panzióban lakott, és mindenkit halálra untatott az álmatlanságával. Füldugót tett a fülébe, hogy ne halljon semmit, és megnyugtassa az idegeit. Néha az ópiumhoz fordult segítségért, hogy el tudjon aludni. Egyszer az oxfordi Sayce professzorral egy szállodai szobában töltötték az éjszakát. Másnap reggel Spencer kijelentette, hogy egész éjjel le sem hunyta a szemét. Valójában Sayce professzor nem aludt egy szemhunyást sem. Egész éjjel ébren tartotta Spencer horkolása !

A nyugodt alvás első feltétele a biztonságérzet. Éreznünk kell, hogy egy nálunk hatalmasabb erő vigyáz ránk reggelig. Dr. Thomas Hyslop a Great West Riding elmegyógyintézet orvosa külön hangsúlyozta ezt az Angol Orvosegyesületben tartott előadásában. „Az egyik legjobb altató, amivel hosszú praxisom során találkoztam, az - ima. Ezt szigorúan mint orvos mondom. Az ima azoknál, akik rendszeresen élnek vele, bizonyosan a legmegfelelőbb és legegészségesebb szellemi nyugtató és idegcsillapító.

Bízd Istenre - és nyugodj meg."

Jeanette MacDonald mesélte nekem, hogyha depressziós volt, ideges és nem tudott elaludni, akkor mindig „biztonságérzetet" ébresztett benne a 23. zsoltár: „Az Úr az én pásztorom, nincsen hiányom semmiben. Füves legelőkön nyugtat engem és csendes vizekhez terelget engem..."

Ha nem vagy vallásos, és a nehezebb utat választod, akkor tanulj meg fizikailag ellazulni. Dr. David Harold Fink, aki a Szabaduljunk meg az ideges feszültségtől című könyvet írta, azt állítja, ennek a legjobb módja, ha beszélsz a testedhez. Dr. Fink szerint a beszéd minden hipnózis kulcsa; ha rendszeresen nem tudsz aludni, akkor bebeszélted magadnak az álmatlanságot. Ezen úgy segíthetsz, ha dehipnotizálod magad - ezt megteheted, ha azt mondod tested izmainak: „Nyugodj meg, nyugodj meg - lazulj el, pihenj." Azt már tudjuk, hogy az agy és az idegek nem tudnak ellazulni, ha az izmok megfeszülnek - tehát ha el akarunk aludni, az izmokkal kezdjük. Dr. Fink azt ajánlja - és ez be is válik -, hogy tegyünk egy párnát a térdünk alá, hogy enyhítsük lábszárunk merevségét, és karunk alá is tegyünk kispárnákat ugyanezért. Aztán mondjuk az állkapcsunknak, lazulj el, a szemünknek, a karunknak, a lábunknak, és végül úgy elalszunk, hogy észre sem vesszük. Megpróbáltam -így van.

Az álmatlanság egyik legjobb gyógyszere, ha testileg kifárasztod magad kertészkedéssel, úszással, teniszezéssel, golfozással, síeléssel vagy egyszerűen kemény testi munkával. Theodore Dreiser is ezt csinálta. Mikor kezdő, küszködő fiatal író volt, szorongott az álmatlanság miatt, ezért elhelyezkedett mint vasúti pályamunkás a New York Central Vasútnál; miután egész nap talpfákat fektetett, és kőzúzalékot lapátolt, úgy elfáradt, hogy alig tudott addig ébren maradni, míg megvacsorázott.

Ha kellőképpen elfáradunk, a természet arra kényszerít, hogy gyaloglás közben is aludjunk. Például, mikor tizenhárom éves voltam, apám egy vagon hízott disznót szállított a missouri Saint Joe-ba. Kapott két szabadjegyet, elvitt hát engem is. Addig soha életemben nem jártam négyezer lakosúnál nagyobb helyen. Mikor megérkeztem Saint Joe-ba - egy hatvanezres városba -, nagy izgalomban voltam. Hatemeletes felhőkarcolókat láttam és -csodák csodája - egy villamost. Ha becsukom a szemem, még ma is látom és hallom azt a villamost. Életem legizgalmasabb napja után apámmal visszavonatoztunk Ravenswoodba. Hajnali kettőkor érkeztünk, és a farmunkig még hat és fél kilométert kellett gyalogolnunk. És most mondom azt, amiért elmeséltem az egész történetet: annyira kimerült voltam, hogy aludtam és álmodtam, míg hazafelé gyalogoltam. Gyakran aludtam lóháton is. És életben maradtam!

Ha az ember tökéletesen kimerült, akkor még a háború zajában, iszonyatában és veszélyei között is elalszik. Dr. Foster Kennedy, a híres neurológus mesélte, hogy mikor 1918-ban az Ötödik Angol Hadsereg visszavonult, olyan kimerült katonákat látott, akik egyszerűen lerogytak a földre ott, ahol voltak, és olyan mély álomba zuhantak, mintha kómában lettek volna. Akkor sem ébredtek föl, ha ujjával fölhúzta a szemhéjukat. Sőt, azt is megfigyelte, hogy mindannyiuk pupillája fölfelé nézett. „Ezek után - mondta Dr. Kennedy -, ha nem tudtam elaludni, mindig ebbe a helyzetbe fordítottam a pupillám, és néhány másodperc múlva ásítozni kezdtem és elálmosodtam. Automatikus reakció volt, nem tudtam irányítani."

Egyetlen ember sem ölte úgy meg magát, hogy nem volt hajlandó aludni, és ezentúl sem fogja senki. A természet kényszeríti az embert, hogy aludjon, akármilyen erős is az akarata. Tovább kibírjuk étel és ital, mint alvás nélkül.

Ha már az öngyilkosságról beszélünk, eszembe jutott egy történet, melyet Dr. Henry C. Link írt le Az ember újrafelfedezése című könyvében. A „Hogyan győzzük le félelmeinket és szorongásainkat" című fejezetben mesél egy betegről, aki öngyilkos akart lenni. Dr. Link tudta, ha vitatkozik, csak ront a helyzeten, ezért ezt mondta: „Ha már úgyis öngyilkos lesz, legalább csinálja hősiesen. Fussa körbe a háztömböt, míg holtan nem esik össze."

A beteg meg is próbálta, nem egyszer, hanem többször, és minden alkalommal jobban érezte magát szellemileg, ha testileg nem is. A harmadik éjszakára bekövetkezett az, amit Dr. Link tervezett - a beteg olyan fáradt (és olyan laza) volt testileg, hogy úgy aludt, mint egy darab fa. Később belépett egy atlétikai klubba, és versenyszerűen sportolni kezdett. Nemsokára olyan jól érezte magát, hogy örökké szeretett volna élni!

Íme, öt szabály, hogy ne szorongj az álmatlanság miatt:

1. HA NEM TUDSZ ALUDNI, KÖVESD SAMUEL UNTERMYER PÉLDÁJÁT. KELJ FÖL ÉS OLVASS VAGY DOLGOZZ, MÍG EL NEM ÁLMOSODSZ.

2.  NE FELEDD, HOGY SENKI SEM HALT MEG, MERT NEM TUDOTT ALUDNI. AZ ÁLMATLANSÁG     MIATTI     SZORONGÁS TÖBBET ÁRT, MINT A NEMALVÁS.

3.  PRÓBÁLJ IMÁDKOZNI - VAGY MONDOGASD A 23. ZSOLTÁRT, MINT JEANETTE MACDONALD.

4.  LAZÍTSD EL A TESTED.

5.    SPORTOLJ.   FÁRADJ   EL   TESTILEG ANNYIRA, HOGY NE TUDJ ÉBREN MARADNI.

A HETEDIK RÉSZ DIÓHÉJBAN

HAT MÓDSZER A FÁRADTSÁG ÉS AZ IDEGESSÉG

ELKERÜLÉSÉRE, HOGY ENERGIKUSAK ÉS

JÓKEDVŰEK MARADJUNK

1. szabály: Pihenj, mielőtt elfáradsz.

2.  szabály: Tanulj meg munka közben pihenni.

3.  szabály: Tanulj meg otthon pihenni.

4.  szabály: Alkalmazd e négy jó munkamódszert:

a)   Tegyél el az asztalodról minden iratot, amely nem a megoldandó feladattal kapcsolatos.

b)   Fontossági sorrendben intézd el az ügyeket.

c)   Ha szembekerülsz egy problémával, oldd meg azonnal, ha rendelkezésedre áll minden tény, ami a döntéshozatalhoz kell.

d)  Tanulj meg szervezni, megosztani a feladatot és ellenőrizni.

5.  szabály: Hogy legyőzzük az idegességet és az

unalmat, végezzük lelkesen a munkánkat.

6. szabály: Ne feledd, még senki sem halt bele az alvás hiányába. A bajt az álmatlanság miatti szorongás okozza - nem az álmatlanság.

NYOLCADIK RÉSZ

„Hogyan győztem le a szorongást?"

31 IGAZ TÖRTÉNET

EGYSZERRE HAT KOMOLY BAJ SÚJTOTT LE RÁM

C. I. BLACKWOOD

1943 nyarán úgy éreztem a világ összes baja az én vállamat nyomja.

Több mint negyven évig normális, gondtalan életet éltem, csak annyi bajom volt, mint minden férjnek, apának és üzletembernek. Rendszerint könnyen megbirkóztam ezekkel a bajokkal, de hirtelen - bumm! bumm!! bumm!!! bumm!!!! BUMM!!!!! BUMM!!!!!! Egyszerre hat komoly bajom támadt. Egész éjjel hánykolódtam és forogtam, rettegtem az elkövetkező naptól, mert ezzel a hat gonddal kellett szembenéznem:

1.  Kereskedelmi főiskolám a csőd szélén állt, mert a fiúk elmentek katonának; a lányok meg több pénzt kerestek hadiüzemekben szakképzetlen munkaerőként, mintha főiskolai végzettséggel irodákba mentek volna.

2.  Idősebb fiam katona volt, és mint minden harcoló fiú szülője szívszorongva aggódtam érte.

3.  Oklahoma City egy nagy földterületet akart kisajátítani repülőtér céljára, és már el is kezdték az ügyintézést, az én otthonom pedig - amely az apámé volt eredetileg - éppen ennek a területnek a kellős közepén feküdt. Tudtam, hogy értékének csak tíz százalékát kapom majd érte, és ami még ennél is rosszabb, elvesztem az otthonom; olyan lakáshiány volt, hogy szorongtam, találok-e másik

otthont hattagú családomnak. Attól féltem, kénytelenek leszünk sátorban lakni. Még azon is szorongtam, tudunk-e egyáltalán sátrat venni.

4.  Földemen a kút kiapadt, mert nem messze házamtól egy vízelvezető árkot ástak. Egy új kút fúrása ötszáz kidobott dollárt jelentene, hiszen a területet úgyis kisajátítják. Két hónapon át minden reggel vödörben hordtam a vizet állataimnak, és attól féltem, a háború végéig így is marad.

5. Tizenöt kilométerre laktam kereskedelmi főiskolámtól, és B osztályú benzinjegyem volt; ez azt jelentette, nem vehetek új autógumikat, ezért azon is idegeskedtem, hogyan jutok el a munkahelyemre ha Fordom ősöreg gumi felmondják a szolgálatot.

6. Legidősebb lányom egy évvel előbb végezte el a középiskolát. Szíve egyetlen vágya volt, hogy főiskolára menjen, és nekem nem volt rá pénzem. Tudtam, hogy vigasztalhatatlan lesz.

Egy délután irodámban ültem, és a gondjaimon rágódtam, végül úgy határoztam, leírom őket, mert ennyi gondja nincs senki másnak. Azt nem bántam, ha olyan bajokkal kellett megbirkóznom, amelyeket esetleg meg tudtam oldani, de ezekkel egyszerűen nem tudtam mit kezdeni. Semmilyen módon nem oldhattam meg őket. Ezért gondjaim gépelt listáját elraktam egy iratrendezőbe, és ahogy múltak a hónapok, teljesen megfeledkeztem róla. Tizennyolc hónappal később, mikor a kartotékjaimat rendezgettem, megtaláltam annak a hat gondnak a listáját, amelyek egészségem aláásásával fenyegettek. Nagy érdeklődéssel és nem kis haszonnal olvastam újra őket. Akkor már tudtam, hogy egy félelmem sem vált valóra. Ez történt:

1.  Félelmem, hogy kereskedelmi főiskolámat be kell zárni, fölösleges volt, mert a kormány fizetett a kereskedelmi főiskoláknak, hogy a veteránokat képezzék, és iskolám nemsokára teljes gőzzel és létszámmal működött.

2. Katonafiammal kapcsolatos félelmeim is alaptalanok voltak, mert addig egy karcolás nélkül úszta meg a háborút.

3.  Félelmem, hogy földemet kisajátítják repülőtérnek, fölösleges volt, mert farmomtól alig másfél kilométerre olajat találtak, és ezután pénzügyileg kivitelezhetetlen volt a repülőtér azon a helyen.

4.  Félelmem, hogy nincs kutam, amiből állataimat itathatom, fölösleges volt, mert amint megtudtam, hogy a földemet nem sajátítják ki, azonnal fúrattam egy mélyebb kutat, és soha ki nem apadó forrásra leltem.

5.  Félelmem, hogy autógumiim nem bírják az állandó használatot, fölösleges volt, mert újrafutóztattam őket, és óvatosan vezettem, és így eltartottak, amíg kellett.

6.  Félelmem, hogy nem tudom a lányomat főiskolára járatni, fölösleges volt, mert az iskolaév kezdete előtt két hónappal - csodával határos módon - egy könyvvizsgálói munkát ajánlottak, amelyet munkaidőm után végezhettem, és az ezért kapott pénzből taníttathattam a lányom.

Gyakran hallottam, hogy azoknak a dolgoknak a kilencvenkilenc százaléka, amelyek miatt szorongunk és idegeskedünk, nem következik be, de nemigen gondolkoztam rajta, míg meg nem találtam bajaim listáját, melyet másfél évvel azelőtt azon a szörnyű délutánon legépeltem.

Most már örülök, hogy fölöslegesen, de gyötörtem magam ezek miatt a gondok miatt. Soha nem fogom elfelejteni a tanulságot. Rájöttem, milyen ostoba és hiábavaló olyasmin aggódni, ami még nem történt meg - olyan dolgokon, amelyeket nem tudunk befolyásolni, és talán meg sem valósulnak.

NE FELEDD, A MAI NAP A HOLNAP, AMIN TEGNAP AGGÓDTÁL. KÉRDEZD MEG MAGAD: HONNAN TUDOM, HOGY AMI MIATT SZORONGOK, EGYÁLTALÁN BEKÖVETKEZIK?

EGY ÓRA ALATT HANGOS OPTIMISTÁVÁ VÁLTOZOM!

ROGER W. BABSON, A HÍRES KÖZGAZDÁSZ

Ha elszomorodom a dolgok jelenlegi állásán, képes vagyok egy óra leforgása alatt megszabadulni gondjaimtól és hangos optimistává válni.

Így csinálom. Belépek a könyvtáramba behunyom a szemem, és odamegyek bizonyos polcokhoz, amelyeken csak történelmi könyveket tartok. Még mindig csukott szemmel leveszek egy könyvet, de nem tudom, hogy Prescott Mexikó meghódításá-t vagy Suetonius Caesarok életé-t húztam-e ki. Még mindig behunyt szemmel kinyitom valahol. Akkor kinyitom a szemem is, és egy órát olvasok; és minél többet olvasok, annál világosabb előttem, hogy a világ mindig is a végét járta, a civilizáció mindig a szakadék szélén táncolt. A történelmi munkák lapjain egymást érik a háborúk, éhínségek, szegénység, járványok és az ember kegyetlenségének tragikus meséi. Ha egy órát olvasok a történelemről, rájövök, hogy talán ma is rosszak a viszonyok, de annál mégis sokkal jobbak, mint amilyenek egykor voltak. Ennek hála, megfelelő nézőpontból szemlélem jelenlegi gondjaimat és látom, hogy a világ egészében egyre jobb lesz.

ÍME, EGY MÓDSZER, AMELY TELJES FEJEZETET ÉRDEMELNE. OLVASS TÖRTÉNELMI ÉRTEKEZÉSEKET! TÍZEZER ÉV NÉZŐPONTJÁBÓL SZEMLÉLD A DOLGOKAT - ÉS MEGLÁTOD, HOGY AZ ÖRÖKKÉVALÓSÁGHOZ KÉPEST MILYEN ELHANYAGOLHATÓAK A TE GONDJAID!

HOGYAN SZABADULTAM MEG KISEBBRENDŰSÉGI ÉRZÉSEMTŐL

ELMER THOMAS, A HAJDANI OKLAHOMAI SZENÁTOR

Tizenöt éves koromban állandóan szorongások, félelmek és elfogódottság kínoztak. Koromhoz képest nagyon magas voltam, és olyan sovány, mint egy karó. 185 centi magas voltam, de csak 60 kiló. Magasságom ellenére gyenge voltam, és nem versenyezhettem a többi fiúval baseballban meg más labdajátékokban. Kinevettek, „halálfejnek" csúfoltak. Annyira szorongós és félénk voltam, hogy féltem bárkivel találkozni, pedig ritkán láttam embereket, mert farmunk majdnem egy kilométerre volt az úttól, és sűrű erdő vette körül. Gyakran egy hét is eltelt úgy, hogy a szüleimen és a testvéreimen kívül nem láttam embert.

Semmire sem vittem volna az életben, ha hagyom, hogy ezek a félelmek és szorongások legyőzzenek. Minden nap minden órájában búslakodtam hosszú, girhes, gyenge testemen. Nem is nagyon gondoltam, másra. Annyira zavart, annyira aggódtam, hogy szavakkal ki sem tudom fejezni. Édesanyám tudta, mit érzek. Tanítónő volt hajdan, ezért ezt mondta nekem: „Fiam, tanulnod kell, az agyadból kell megélned, mert a tested mindig hátrányodra lesz."

Mivel szüleimnek nem volt pénzük, hogy főiskolára járassanak, tudtam, hogy nekem kell megkeresnem a rávalót; ezért egy télen mosómedvére, szkunkszra, nyércre és oposszumra vadásztam; tavasszal eladtam a nyers bőröket négy dollárért, és ezen a pénzen két kismalacot vettem. Moslékkal és később búzával etettem őket, és negyven dollárt kaptam értük ősszel. Két disznóm eladási árával mentem a Central Normal College-ba, az indianai Danville-be. Heti egy dollár negyven centet fizettem az étkezésért és ötven centet a szobámért. Barna inget hordtam, amit az édesanyám csinált. (Nyilván azért használt barna vásznat, mert azon kevésbé látszik a piszok.) Apám régi öltönyét hordtam. Nem illett rám, mint ahogy a cipője sem - olyan cipő volt, melynek oldalában van egy gumiszalag, amely kitágul, mikor belebújsz. De a szalag rugalmassága a múlté volt, és annyira lötyögött rajtam a cipő, hogy minden lépésnél féltem, hogy elvesztem. Annyira szégyelltem magam, hogy nem barátkoztam senkivel, hanem otthon ültem és tanultam. Életem leghőbb vágya volt, hogy vehessek egy öltözet ruhát, amely illik rám, ami miatt nem kell szégyenkeznem.

Nem sokkal ezután négy esemény következett, amelyek segítettek legyőzni szorongásomat és kisebbrendűségi érzésemet. Az egyik bátorságot, reményt és önbizalmat adott, és megváltoztatta a életemet. Röviden leírom az történteket.

Először: csak nyolc hete jártam a főiskolára, mikor letettem egy vizsgát, és kaptam egy harmadosztályú bizonyítványt, amellyel vidéki állami iskolákban taníthattam. A bizonyítvány csak hat

hónapig volt érvényes, de futó jele volt annak, hogy valaki bízik bennem - a bizalom első jele mástól, mint az édesanyámtól.

Másodszor: egy vidéki iskolaszék egy bizonyos Happy Hollow nevű helyen felfogadott tanítónak napi két, azaz havi negyven dollár fizetésért. Újabb jele annak, hogy valaki bízik bennem.

Harmadszor: amint megkaptam ez első fizetésemet, elmentem egy boltba, és ruhát vettem - ruhát, amiben nem szégyenkeztem. Ha ma valaki egymillió dollárt adna nekem, nem lennék, vele olyan boldog, mint azzal az első öltönnyel, amelyért csak egy pár dollárt fizettem.

Negyedszer: életem igazi fordulópontja, az első nagy győzelem a szégyenkezés és kisebbrendűségi érzés ellen vívott harcban a Putnam megyei vásáron következett be, melyet évente megtartanak az indianai Bainbridge-ben. Anyám biztatott, nevezzek be a szónokversenyre, amelyet a vásáron tartottak. Én már az ötletet is elképesztőnek találtam. Ahhoz sem volt bátorságom, hogy egy emberrel beszéljek - hogy beszélnék hát tömeg előtt? De anyám meghatóan hitt bennem. Nagy álmokat dédelgetett a jövőmről. A saját életét is az enyémen keresztül élte. Hite arra buzdított, nevezzek be. Olyan témát választottam, amiről igazán fogalmam sem volt: „Az amerikai szép-és szabad művészet". Hogy őszinte legyek, mikor a beszédemre készülni kezdtem, fogalmam sem volt arról, mi a szabad művészet, de nem számított, mert a hallgatóság sem tudta. Kívülről megtanultam szóvirágos

beszédein, és százszor elmondtam a fáknak és a teheneknek. Annyira szerettem volna jól szerepelni édesanyám kedvéért, hogy valószínűleg őszinte érzelemmel beszéltem. Mindenesetre nekem ítélték az első díjat. Ez megdöbbentett. A tömeg éljenzett. Azok a fiúk, akik hajdan kinevettek, csúfoltak és „halálfejnek" neveztek, most a hátamat veregették, és azt mondogatták: „Tudtam, hogy sikerül, Elmer." Anyám átölelt, és sírva fakadt. Ha most visszatekintek, látom, hogy ennek a szónokversenynek a megnyerése volt életem fordulópontja. A helyi újság az első oldalon közölt rólam egy cikket, és nagy jövőt jósolt nekem. A verseny megnyerése ismertté tett, és presztízst jelentett, és ami sokkal fontosabb, megszázszorozta az önbizalmam. Ma már tudom, ha nem nyerem meg azt a versenyt, akkor valószínűleg soha nem leszek az Egyesült Államok szenátora, mert ez a győzelem nagyobb célok elérésére sarkallt, kitágította látókörömet és ráébresztett, hogy olyan képességek szunnyadnak bennem, amelyekről nem is álmodtam. A legfontosabb azonban az volt, hogy a szónokverseny első díja egy év ösztöndíj volt a Central Normal College-ba.

Most már egyre több tudásra vágytam. A következő néhány évben - 1896 és 1900 között - időmet megosztottam a tanítás és a tanulás között. Hogy fizetni tudjam a De Pauw Egyetemen a tandíjat, voltam pincér, fűtő, nyírtam füvet, vezettem könyvelést, nyáron búza-és kukoricaföldeken dolgoztam, és murvát talicskáztam útépítéseken.

1896-ban, még csak tizenkilenc éves voltam, huszonnyolc beszédet mondtam, melyekben arra buzdítottam az embereket, szavazzanak William Jennings Bryanre az elnökválasztáson. A Bryan melletti korteskedés olyan izgalmas volt, hogy nekem is kedvem támadt a politikához. Ezért, amikor beiratkoztam a De Pauw-ra, jogot és szónoklattant hallgattam. 1899-ben én képviseltem az egyetemet a Butler Főiskolával folytatott vitában, Indianapolisban, melynek témája ez volt: „Javaslom, hogy az Egyesült Államok szenátorait a nép válassza". Más szónokversenyeket is nyertem, és én lettem a főszerkesztője az egyetemi évkönyvnek 1900-ban, és az egyetemi lapnak, a Palladium-nak.

Mikor megkaptam a diplomámat, megfogadtam Horace Greely tanácsát - de nem nyugatra mentem. Délnyugatra. Egy új országba: Oklahomába. Mikor megnyitották a kajova, komancs és apacs rezervátumokat, én is igényeltem földet, házat építettem rá, és ügyvédi irodát nyitottam Lawtonban, Oklahomában. Oklahoma állam szenátusában tizenhárom évet szolgáltam, négyet az Amerikai Egyesült Államok kongresszusában, és ötvenévesen elértem életem legnagyobb ambícióját: Oklahomából engem választottak be az Egyesült Államok szenátusába. 1927. március negyedike óta vagyok tagja. Amióta 1907. november 16-án Oklahoma és az Indián Területek Oklahoma állam lettek, fogadott államom demokratái mindig megtiszteltek jelölésükkel - először az állami szenátusba, aztán a kongresszusba, aztán a szenátusba.

Nem azért meséltem el ezt a történetet, hogy saját múló teljesítményeimmel dicsekedjek, mert ez rajtam kívül nyilván senkit sem érdekel. Az a remény meséitette el velem, hogy talán történetem megszilárdítja egy másik szegény fiú bátorságát és önbizalmát, aki ugyanattól a szorongástól, gátlásosságtól és kisebbrendűségi érzéstől szenved, ami az én életemet is tönkretette, mikor apám használt ruháját hordtam, és a gumibetétes cipőt, amelyik minden lépésnél majdnem leesett a lábamról.

(A szerkesztő megjegyzése: Érdekes, hogy Elmer Thomast, aki annyira szégyellte örökölt ruháit fiatal korában, később a szenátus legelegánsabb férfiának választották.)

ALLAH KERTJÉBEN ÉLTEM

R.V.C. BODLEY

SIR THOMAS BODLEY-NAK, AZ OXFORDI BODLEIAN KÖNYVTÁR ALAPÍTÓJÁNAK

LESZÁRMAZOTTJA

A SZÉL A SZAHARÁBAN-NAK, A HÍRNÖK-NEK ÉS MÉG TIZENNÉGY KÖNYVNEK A SZERZŐJE

1918-ban hátat fordítottam annak a világnak, amelyet ismertem, északnyugat Afrikába mentem, és az arabokkal éltem a Szaharában, Allah kertjében. Hét évet töltöttem ott. Megtanultam a nomádok nyelvét. Az ő ruháikban jártam, az ő ételüket ettem, és az ő életüket éltem, amely nem sokat változott az elmúlt húsz évszázad alatt. Birkatulajdonos lett belőlem, és a földön aludtam az arab sátrakban. Alaposan tanulmányoztam vallásukat is. Később könyvet is írtam Mohamedről, A hírnök címen.

Életem hét legbékésebb és legelégedettebb évét töltöttem ezekkel a vándorló pásztorokkal.

Addigra gazdag, változatos élet állt mögöttem: angol szülők gyerekeként Párizsban születtem, és kilenc évig Franciaországban éltem. Aztán Etonban és a sandhursti Királyi Katonai Kollégiumban jártam iskolába. Hat évig voltam utána Indiában, mint angol tiszt; pólót játszottam, vadásztam, felfedező utakat tettem a Himalájában némi katonáskodás mellett. Végigharcoltam az első világháborút, és amikor véget ért, a katonai attasé helyetteseként részt vettem a párizsi békekonferencián. Amit ott láttam, az megrázott és kiábrándított. A nyugati fronton, a négy év mészárlás közben azt hittem, azért harcolunk, hogy megmentsük a civilizációt. De a békekonferencián láttam, önző politikusok hogyan rakják le a második világháború alapjait - minden ország igyekszik mindent megszerezni magának, nemzeti ellentéteket teremtve, felelevenítve a titkos diplomácia intrikáit.

Belebetegedtem a háborúba, a hadseregbe, a társadalomba. Életemben először nem aludtam éjjel, mert azon gondolkoztam, mihez kezdjek magammal. Lloyd George biztatott, hogy legyek politikus.

Már azon voltam, hogy megfogadom a tanácsát, mikor furcsa dolog történt, olyasmi, ami az elkövetkező hét évre meghatározta az életemet. Az egész egy beszélgetéssel kezdődött, amely nem tartott kétszáz másodpercig sem - „Ted" Lawrenceszel, „Arábiai Lawrence"-szel, a legszínesebb és legromantikusabb figurával, akit az első világháború produkált. Ő élt a sivatagban az arabokkal, és nekem is ezt ajánlotta. Először bolondos ötletnek találtam.

A hadseregből ki akartam lépni, és valamihez kezdenem kellett. A civil munkaadók nem tartottak igényt a hozzám hasonlókra - a hadsereg egykori hivatásos tisztjeire - főleg, hogy sok millió munkanélküli öntötte el a munkaerőpiacot. Ezért megfogadtam Lawrence tanácsát: elmentem az arabok közé. Örülök, hogy így döntöttem. Megtanították nekem, hogyan lehet legyőzni az idegeskedést. Mint minden hithű mohamedán, ők is fatalisták. Hisznek benne, hogy minden szó, melyet Mohamed a Koránban leírt, isteni kinyilatkoztatás egyenesen Allahtól. Ha a Korán azt mondja: „Isten teremtett téged és minden cselekedeted", akkor ezt szó szerint értik. Ezért fogadják olyan nyugalommal az életet, ezért nem sietnek és nem dühöngenek fölöslegesen, ha valami rosszul sikerül. Tudják, hogy ami elrendeltetett, az elrendeltetett; csak Isten változtathat meg bármit. De ez nem jelenti azt, hogy tétlenül ülnek, ha szerencsétlenség éri őket. Például hadd meséljek egy vad, forró szélviharról, a sirokkóról, amelyet átéltem a Szaharában. Három nap, három éjjel üvöltött és dühöngött. Olyan erős volt, olyan vad, hogy a szaharai homokot sok száz kilométerre fújta, keresztül a Földközi-tengeren, egészen a Rhone völgyéig Franciaországba. A szél olyan forró volt, hogy úgy éreztem, lepörköli fejemről a hajat. Torkom kiszáradt. Szemem égett. Szám tele volt porral. Úgy éreztem, mintha egy üveggyárban állnék a nyitott kemence előtt. Olyan közel kerültem a megőrüléshez, amilyen közel ember csak kerülhet, ha végül mégis épelméjű marad. Az arabok nem panaszkodtak. Megvonták a vállukat, és azt mondták: „Mektoub!"... „Meg van írva."

De amint véget ért a vihar, azonnal lázas tevékenységbe fogtak: leölték a bárányokat, mert tudták, hogy úgyis elpusztulnak; ha azonnal leölik őket, talán megmenthetik az anyajuhokat. Mikor minden bárányt leöltek, délre hajtották a nyájat, itatni. Mindezt nyugodtan csinálták, nem idegeskedtek, nem panaszkodtak, nem siránkoztak veszteségeik fölött. A törzs főnöke azt mondta: „Nem jártunk olyan rosszul. Elveszthettünk volna mindent. De Istennek hála megmaradt juhaink negyven százaléka, hogy újrakezdhessük."

Emlékszem egy másik esetre is, mikor autóval keltünk át a sivatagon, és defektet kaptunk. A sofőr elfelejtette megjavítani a pótkereket. Ott álltunk hát három kerékkel. Én dühöngtem, idegeskedtem, felhúztam magam, és megkérdeztem az araboktól, most mit csinálunk. Figyelmeztettek, ha ideges vagyok, az nem segít, csak még jobban megizzad tőle az ember. A kidurrant kerék Allah akarata volt, és nem tehetünk ellene semmit. Továbbindultunk hát nagyon lassan, a kerék szélén hajtva. Nemsokára a kocsi köhögni kezdett és megállt. Elfogyott a benzin! A törzsfőnök csak annyit mondott: „Mektoub!" Ekkor sem veszekedtek a sofőrrel, hogy nem hozott elég benzint, hanem higgadtak maradtak, és gyalog indultunk úticélunk felé, és énekeltünk.

Az arabokkal töltött hét év meggyőzött róla, hogy az európai és az amerikai neurotikusok, elmebetegek és alkoholisták a hajszolt és ideges élet betegei, amelyet úgynevezett civilizációnkban élünk.

Amíg a Szaharában éltem, nem voltak gondjaim. Allah kertjében megtaláltam azt a nyugodt boldogságot és testi jólétet, amelyet oly sokan feszülten és kétségbeesetten keresünk.

Sokan gúnyolódnak a fatalizmuson. Talán igazuk is van. Ki tudja? De mindannyiunknak látnunk kell, hogy életünket gyakran nem mi irányítjuk. Például, ha nem beszélek Arábiai Lawrenceszel 1919 augusztusának egy forró napján dél után három perccel, az azóta eltelt évek egészen mások lettek volna. Ha visszatekintek életemre, látom, hányszor alakította és változtatta meg olyan esemény, amire nem volt befolyásom. Az arabok szerint ez a mektoub, a kismet - Allah akarata. Nevezd, aminek akarod. Különös dolgokat művel veled. Én csak azt tudom, hogy ma - tizenhét évvel azután, hogy elhagytam a Szaharát - még mindig olyan elégedett rezignációval tekintek az elkerülhetetlenre, mint az arabok között. Ez a filozófia jobban megnyugtatta az idegeimet, mint ezer nyugtató.

HA A VAD, FORRÓ SZÉL KERESZTÜLSÖPÖR ÉLETÜNKÖN - ÉS EZT NEM TUDJUK ELKERÜLNI -, AKKOR MI IS FOGADJUK EL AZ ELKERÜLHETETLENT (LÁSD HARMADIK RÉSZ, 9. FEJEZET). AZTÁN LÁSSUNK NEKI, ÉS SZEDJÜK ÖSSZE A DARABOKAT!

ÖT MÓDSZER, MELYEKET AZ

IDEGESSÉG LEGYŐZÉSÉRE

HASZNÁLTAM

WILLIAM LYON PHELPS PROFESSZOR

[Abban a kitüntetésben részesültem, hogy nem sokkal halála előtt egy délutánt tölthettem Billy Phelpsszel, a Yale Egyetem professzorával. Íme az öt módszer, melyeket az idegesség legyőzésére használt - a jegyzetek alapján, amelyeket beszélgetésünk során készítettem. - Dale Carnegie.]

I. Mikor huszonnégy éves voltam, a szemem hirtelen tönkrement. Ha három vagy négy percet olvastam, mintha tűkkel szurkálták volna; ha nem olvastam, akkor is olyan érzékeny volt, hogy nem bírtam az ablaknál ülni. Elmentem New Haven és New York legjobb szemészeihez. Semmi sem segített. Délután négy után mindennap a szoba legsötétebb sarkában ültem, és azt vártam, hogy eljöjjön a lefekvés ideje. Rettegtem. Attól féltem, fel kell adnom tanári pályám, és nyugatra mennem favágónak. Mikor azon a szerencsétlen télen a legrosszabb állapotban volt a szemem, meghívtak, hogy beszéljek egy csoport egyetemi hallgató előtt. A termet a mennyezetről lógó hatalmas gázlámpák világították meg. A fény annyira bántotta a szemem, hogy a színpadon ülve kénytelen voltam a földet nézni. De harmincperces beszédem alatt semmi fájdalmat sem éreztem, és egyenesen bele tudtam nézni a lámpafénybe, pislogás nélkül. Mikor a gyűlésnek vége volt, a szemem megint fájni kezdett.

Ekkor jutott eszembe, hogyha nem harminc percig, hanem egy hétig egyfolytában koncentrálni tudnék valamire, talán meggyógyulnék. A testi betegséget legyőzné a szellemi izgalom.

Később is volt hasonló élményben részem, mikor egyszer átkeltem az óceánon. Olyan fájdalmas lumbágórohamot kaptam, hogy járni sem tudtam. Pokoli fájdalmaim voltak, ha föl akartam egyenesedni. Míg ebben az állapotban voltam, felkértek, hogy tartsak előadást. Amint beszélni kezdtem, minden fájdalmam és merevségem megszűnt; egyenesen álltam, könnyedén mozogtam, és egy órán át beszéltem. Mikor az előadás véget ért, könnyedén sétáltam vissza kabinomba. Egy percig azt hittem, meggyógyultam. De a javulás csak átmeneti volt. A lumbágó újra támadott.

Ezek a tapasztalatok megmutatták nekem, milyen hatalma van a szellemi izgalomnak. Megtanítottak arra, hogy élvezzem az életet, amíg lehet. Ma már minden napot úgy élek meg, mintha az lenne az első és az utolsó is. Izgalomba hoz az élet mindennapi kalandja, és aki izgatott, azt nem zavarják túlságosan a gondok. Szeretem napi tanári munkám. Írtam egy könyvet A tanítás izgalma címen. A tanítás mindig több volt nekem, mint művészet vagy hivatás. Szenvedélyem. Úgy szeretek tanítani, ahogy egy festő festeni vagy egy énekes énekelni. Reggel, mielőtt fölkelek, őszinte gyönyörűséggel gondolok tanítványaim első csoportjára. Mindig úgy véltem, hogy a sikeres élet egyik titka a lelkesedés.

II. Azt tapasztaltam, hogy ki tudom zárni a gondokat az agyamból egy jó könyv segítségével. Mikor ötvenkilenc éves voltam, hosszan tartó idegösszeomlást kaptam. Ebben az időben kezdtem el David Alec Wilson hatalmas művét, a Carlyle életé-i. Sokat segített a gyógyulásban, mert amíg olvastam, teljesen megfeledkeztem levertségemről.

III. Egy másik alkalommal, amikor nagyon depressziós voltam, kényszerítettem magam, hogy mozogjak a nap minden órájában. Délelőtt öt vagy hat kimerítő teniszjátszmát játszottam, aztán lezuhanyoztam, megebédeltem, és egész délután golfoztam. Péntek esténként éjjel egyig táncoltam. Nagy híve vagyok az izzasztó testmozgásnak. Azt tapasztaltam, hogy a depresszió és az idegesség az izzadtsággal együtt távozik szervezetemből.

IV.  Régen megtanultam, hogy ostobaság sietni, rohanni, feszülten dolgozni. Mindig Wilbur Cross filozófiája szerint próbáltam élni. Ő mondta nekem, mikor Connecticut kormányzója volt: „Néha, mikor túlságosan sok dolgot kellene egyszerre elintéznem, leülök, megnyugszom, és egy órán át csak pipázok, nem dolgozom."

V. Azt is megtanultam, hogy az idő és a türelem rendszerint megoldja gondjainkat. Ha idegeskedem valamin, igyekszem megfelelő távolságból nézni a gondom. Azt mondom magamnak: „Két hónap múlva már nem fogok ezen a dolgon idegeskedni, akkor most minek idegesít? Miért ne lehetnék olyan nyugodt, amilyen két hónap múlva leszek?"

Összefoglalásul íme az öt módszer, melyeket Phelps professzor az idegesség legyőzésére használt:

I.  Élj lelkesen és élvezettel: „Minden napot úgy élek meg, mintha az lenne az első és az utolsó is."

II. Olvass érdekes könyveket: „Hosszan tartó idegösszeomlásom idején... kezdtem el... Carlyle életé-t... amíg olvastam, megfeledkeztem levertségemről."

III. Sportolj: „Mikor nagyon depressziós voltam, kényszerítettem magam, hogy mozogjak a nap minden órájában."

IV. Pihenj munka közben: „Régen megtanultam, hogy ostobaság sietni, rohanni, feszülten dolgozni."

V. Igyekszem megfelelő távolságból nézni a gondom. Azt mondom magamnak: Két hónap múlva már nem fogok ezen a dolgon idegeskedni, akkor most minek idegesít? Miért ne lehetnék ma olyan nyugodt, amilyen két hónap múlva leszek?"

TEGNAP IS TALPON MARADTAM. MA IS TALPON MARADOK

DOROTHY DIX

Megjártam a szegénység és a betegség mélyét. Mikor az emberek megkérdezik, mi segített talpon maradni a gondok között, amelyekben mindannyiunknak részünk van, mindig azt válaszolom: „Tegnap is talpon maradtam. Ma is talpon maradok. És nem engedem meg magamnak, hogy arra gondoljak, mi történhet holnap."

Tudom, mi a nélkülözés, a küszködés, a szorongás és a kétségbeesés. Mindig többet kellett dolgoznom, mint amennyit bírtam. Ahogy visszatekintek az életemre, csatateret látok, melyet halott álmok, megtört remények és elvesztett illúziók borítanak - csatát, amelyben mindig a túlerő ellen kellett harcolnom, amelyben megsebesültem, megcsonkultam és idő előtt megöregedtem.

De nem sajnálom magam; nem ejtek könnyet az elmúlt bánatokon; nem irigylem azokat a nőket, akiknek nem kellett mindezen átmenniük. Mert én éltem. Ők csak léteztek. Én kiittam az élet kelyhét, egészen a seprőig. Ők csak belekortyoltak a habba a tetején. Olyan dolgokat tudok, amiket ők nem. Olyasmiket látok, amelyekre ők vakok. Csak azok a nők, akiknek szemét tisztára mosták a könnyek, csak nekik olyan széles a látókörük, hogy az egész világ húgai lehetnek.

A Kemény Csapások Egyetemén olyan filozófiát tanultam, melyet egyetlen kényelmes életet élő nő sem sajátít el. Megtanultam úgy élni minden napot, ahogy jön, és nem aggódni fölöslegesen a holnapon. A holnap képe sötét és rettentő, ez tesz minket gyávává. Túltettem magam a rettegésen, mert a tapasztalat megtanított rá, hogyha eljön az idő, amelytől féltem, lesz erőm és bölcsességem megbirkózni vele. Az apróságok már nem idegesítenek. Ha láttad boldogságod egész épületét a fejedre omlani, akkor soha többet nem idegesít, ha a szolgáló nem rak csipketerítőt a teríték alá, vagy ha a szakácsnő kiönti a levest.

Megtanultam, hogy ne várjak túl sokat az emberektől, ezért továbbra is örömet szerez a barát, aki nem mindig hű hozzám, és az ismerős, aki pletykás. Legfőként pedig humorérzékre tettem szert, mert olyan sok minden volt, amin vagy sírtam, vagy nevettem. És ha egy nő viccelődni tud a bajain, ahelyett, hogy hisztériás rohamot kapna, akkor nem kaphat már nagyon mély sebet. Nem bánom a sok nehézséget, amelyben részem volt, mert rajtuk keresztül mindig kapcsolatban maradtam magával az élettel. És megérte az árat, amelyet fizetnem kellett.

DOROTHY DIX ÚGY GYŐZTE LE A SZORONGÁST, HOGY NAPRÓL NAPRA ÉLT.

NEM HITTEM, HOGY MEGÉREM A HOLNAPOT

J.C. PENNEY

[1902. április 14-én egy fiatalember, akinek ötszáz dollár készpénze és egymillió dollár elszántsága volt, boltot nyitott a wyomingi Kemmererben -egy ezerlelkes kis bányászfaluban, amely Lewis és Clark felfedezőútjának mentén, a régi ekhósszekérúton fekszik. A fiatalember és a felesége az üzlet fölött, a padláson lakott, egy nagy láda volt az asztaluk, néhány kisebb a szék. A fiatalasszony egy pokrócba csavarta csecsemőjét, és a pult alá rakta aludni, míg segített a férjének a vevőket kiszolgálni. Ma a világ legnagyobb vaskereskedés-hálózata viseli a fiatalember nevét: a J.C. Penney boltok - több mint ezerhatszáz van belőlük, Amerika minden államában. Nemrég együtt vacsoráztam Penney úrral, és akkor mesélt élete legdrámaibb percéről.]

Évekkel ezelőtt nagy megpróbáltatáson estem át. Ideges voltam és elkeseredett. Gondjaim semmilyen kapcsolatban sem voltak a J.C. Penney Companyvel. Az üzlet virágzott, de én magam kevéssé bölcs befektetésekbe bonyolódtam az 1929-es válságot megelőzően. Mint sok más embert is, engem is felelőssé tettek a helyzetért, noha semmi befolyásom sem lehetett rá. Annyira szorongattak a gondok, hogy aludni sem tudtam, és egy nagyon fájdalmas betegség, az övsömör tört ki rajtam - bőröm

kivörösödött és kisebesedett. Orvoshoz fordultam - egy olyan férfihoz, akivel együtt jártam középiskolába a missouri Hamiltonban: Dr. Elmer Egglestonhoz, a michigani Battle Creekben fekvő Kellogg Szanatórium orvosához. Dr. Eggleston ágyba parancsolt és figyelmeztetett, hogy súlyos beteg vagyok. Szigorú kezelést írt elő. De semmi sem segített. Napról napra gyengültem.  Testileg-lelkileg összetörtem, kétségbe voltam esve, egy reménysugarat sem tudtam felfedezni. Nem volt miért élnem. Úgy éreztem, az egész világon nincs egy barátom sem, még a családom is ellenem fordult. Egy éjjel Dr. Eggleston altatót adott, de a hatása nem tartott sokáig: azzal a bizonyossággal ébredtem föl, hogy ez életem utolsó éjjele. Felkeltem és búcsúleveleket írtam a feleségemnek és a fiamnak, megírtam bennük, hogy nem hiszem, hogy megérem a reggelt.

Mikor másnap reggel felébredtem, meglepődtem, hogy még élek. Lementem a lépcsőn és hallottam, hogy a kis kápolnában, ahol minden reggel istentisztelet volt, énekelnek. Még most is emlékszem, mit: „A Jóisten vigyáz rád". Bementem a kápolnába, és nehéz szívvel hallgattam az éneket, az olvasmányt a Bibliából és a könyörgést. Hirtelen -   történt valami. Nem tudom megmagyarázni. Csak azt mondhatom, csoda történt. Úgy éreztem, mintha a börtön sötétjéből meleg, vakító napvilágra léptem volna. Mintha a pokolból a paradicsomba jutottam volna. Annyira éreztem Isten hatalmát, mint még soha. Felismertem, hogy csak én vagyok a felelős a bajaimért. Tudtam, hogy Isten végtelen

szeretetében itt van, és segít nekem. Attól a naptól kezdve életem mentes minden idegességtől. Ma hetvenegy éves vagyok, és életem legdrámaibb és legfelemelőbb húsz percét abban a kápolnában töltöttem: „A Jóisten vigyáz rád".

J. C. PENNEY MEGTANULTA, HOGYAN LEHET EGYIK PILLANATRÓL A MÁSIKRA MEGSZABADULNI A GONDOKTÓL, MERT MEGTALÁLTA AZ EGYETLEN TÖKÉLETES GYÓGYÍTÓ ERŐT.

LEMEGYEK A TORNATEREMBE,

ÉS A GYAKORLÓLABDÁVAL BOKSZOLOK VAGY TÚRÁZOM

EDDIE EAGAN EZREDES

NEW YORK-I ÜGYVÉD, RHODES-ÖSZTÖNDÍJAS A NEW YORK ÁLLAMI ATLÉTIKAI BIZOTTSÁG

EGYKORI ELNÖKE FÉLNEHÉZSÚLYÚ OLIMPIAI ÉS VILÁGBAJNOK

Ha azon kapom magam, hogy idegeskedem, és szellemileg körbe-körbe járok, mint a vízimalmot forgató teve Egyiptomban, akkor egy kiadós edzés segít elűzni a bajomat. Néha futni megyek, néha nagy túrára, néha fél órát bokszolok a gyakorlólabdával, vagy squash-t játszom a tornateremben. Akármelyiket választom, a testgyakorlás felfrissíti az agyam. A hétvégeken sokat sportolok, körbefutom a golfpályát, teniszezem vagy elmegyek az Adirondacksbe síelni. Ha a testemet kifárasztom, az agyam megszabadul a jogi problémáktól, így, mikor visszatérek hozzájuk, új erővel és kedvvel teszem.

New Yorkban, ahol dolgozom, gyakran elmehetek egy órára a Yale Club tornatermébe. Senki sem képes idegeskedni, ha squash-t játszik vagy síel. Túlságosan elfoglalt hozzá. A bajok képzelt hegyei apró vakondtúrásokká válnak, amelyeket az új gondolatok és tettek gyorsan eltüntetnek.

Az idegesség legjobb ellenszere a testmozgás. Használd többet az izmaidat és kevesebbet az agyadat, ha gondban vagy, és meglepő eredményt tapasztalhatsz. Nálam bevált - a gond megy, ha elkezdődik az edzés.

ÉN VOLTAM „A VIRGINIAI

MŰSZAKI FŐISKOLA

IDEGRONCSA"

JIM BIRDSALL

Tizenhét évvel ezelőtt, mikor a virginiai Blacksburgben a katonai főiskolára jártam, mindenki úgy emlegetett, mint „a virginiai Műszaki Főiskola idegroncsá"-t. Annyit szorongtam, hogy gyakran belebetegedtem. Annyiszor voltam beteg, hogy külön ágyat tartottak fenn nekem a gyengélkedőben. Ha az ápolónő látta, hogy arra tartok, már rohant is az injekcióstűvel. Mindenen szorongtam. Néha még azt is elfelejtettem, éppen min szorongok. Szorongtam, hogy kirúgnak, mert rossz jegyeket szerzek. Megbuktam a fizikavizsgán és más tárgyakból is. Tudtam, hogy legalább jó rendűnek kell lennem. Aggódtam az egészségem miatt is, heves gyomorrontásaim és álmatlanságom miatt. Aggódtam pénzügyekben. Rosszul éreztem magam, mert nem vehettem elég gyakran édességet a szerelmemnek, és nem vihettem elégszer táncolni. Aggódtam, hogy esetleg egy másik kadéthoz megy feleségül. Egész nap és egész éjjel megfoghatatlan problémákon szorongtam.

Végül kétségbeesésemben Duke Baird professzornak öntöttem ki a szívem.

Az a negyedóra, amelyet a professzorral töltöttem, többet használt az egészségemnek és a boldogságomnak, mint a négy év a főiskolán. „Jim - mondta -, ülj le, és néz szembe a tényekkel. Ha csak feleannyi időt és energiát szentelnél a gondjaidnak, mint amennyit a rajtuk való idegeskedéssel töltesz, akkor nem lenne semmi gondod. A szorongás csak rossz szokás, amit fölvettél."

Három szabályt tanított meg nekem, hogy megszabaduljak a szorongástól:

1.  Határozd meg pontosan, mi idegesít.

2.  Derítsd ki az okát.

3.  Azonnal próbálj valami megoldást találni rá.

A beszélgetés után terveket kovácsoltam. Ahelyett, hogy idegeskedtem volna, mert megbuktam fizikából, most megkérdeztem magamtól, miért buktam meg. Tudtam, hogy nem azért, mert ostoba vagyok.

Arra a következtetésre jutottam, hogy azért buktam meg fizikából, mert nem érdekelt. Nem tanultam szorgalmasan, mert nem értettem, mi hasznát veszem majd, mint mérnök. De most változtattam a felfogásomon. Azt mondtam magamnak: „Ha a főiskola vezetése azt követeli, tegyem le a fizikavizsgát, mert különben nem kapok diplomát, akkor nem vonhatom kétségbe bölcsességüket."

Újra beiratkoztam hát fizikára. Most sikerrel vizsgáztam, mert nem azon idegeskedtem, milyen nehéz és milyen fölösleges, hanem tanultam.

Pénzügyi gondjaimat úgy oldottam meg, hogy mellékállásokat vállaltam, például puncsot árultam a főiskolai táncmulatságokon, és apámtól is kértem kölcsön, nem sokkal a főiskola elvégzése után vissza is adtam.

Szerelmi gondjaimat úgy oldottam meg, hogy megkértem a kislány kezét, akiről azt hittem, talán másik kadéthoz megy hozzá. Ma ő Mrs. Jim Birdsall.

Ha ma visszatekintek, látom, hogy az én bajom a fejemben levő zűrzavar volt, hogy nem voltam hajlandó gondjaim okát megkeresni és szembenézni velük.

JIM BIRDSALL MEGTANULT NEM IDEGESKEDNI, MERT ELEMEZTE A GONDJAIT.

PONTOSAN UGYANAZT A MÓDSZERT HASZNÁLTA, AMIT LEÍRTAM A „HOGYAN ELEMEZZÜNK ÉS OLDJUNK MEG IDEGESÍTŐ HELYZETEKET" CÍMŰ FEJEZETBEN.

E SZERINT A MONDAT SZERINT ÉLEK

DR. JOSEPH R. SIZOO

A NEW BRUNSWICK HITTUDOMÁNYI AKADÉMIA

ELNÖKE

NEW BRUNSWICK, NEW JERSEY ÁLLAM - AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK LEGRÉGIBB HITTUDOMÁNYI AKADÉMIÁJA, ALAPÍTOTTÁK 1784-BEN.

Évekkel ezelőtt, egy bizonytalansággal és kiábrándultsággal terhes napon, amikor életemen általam nem befolyásolható erők látszottak eluralkodni, egy reggel rutinszerűen kinyitottam az Újtestamentumot, és pillantásom erre a mondatra esett: „Aki küldött, velem van - az Atya nem hagyott engem egyedül." Az életem abban az órában megváltozott. Azt hiszem, nem múlt el nap, hogy ne ismételtem volna újra el magamban. Az elmúlt években sokan jöttek hozzám tanácsért, és én mindig ezzel a megtartó mondattal küldtem tovább őket. Az óta a perc óta, hogy megpillantottam, e szerint a mondat szerint élek. Ez kísér, békét és erőt merítettem belőle. Számomra ez a vallás lényege. Ez az alapja-mindennek, ami miatt érdemes élni. Ez az életem aranybetűs mottója.

A PADLÓRA KERÜLTEM, DE TÚLÉLTEM

TED ERICKSEN

Rettenetesen szorongós alak voltam. De már nem vagyok. 1942 nyarán olyan élményben volt részem, ami egyszer s mindenkorra elűzte életemből a szorongást. E mellett az élmény mellett minden gond apróságnak látszik.

Évek óta szerettem volna egy nyarat az alaszkai halászhajók egyikén tölteni; 1942-ben jelentkeztem hát egy tízméteres húzóhálós lazachalász hajóra az alaszkai Kodiakben. Egy ekkora hajón a legénység csak három ember; a kapitány, aki ellenőriz, a második ember, aki a kapitány jobbkeze és egy igásló, aki rendszerint skandináv. Én is skandináv vagyok.

Mivel a húzóhálós lazachalászat az árapálytól függ, gyakran húsz órát dolgoztam a huszonnégyből. Egy-egy ilyen roham egy hétig tartott. Én csináltam mindent, amit más nem akart csinálni. Lemostam a hajót. Elraktam a felszerelést. Főztem a kis fatüzelésű tűzhelyen az apró kabinban, ahol a hőségtől és motor gőzeitől mindig rosszul lettem. Mosogattam. Javítottam a hajót. Én öntöttem a lazacot a hajóról az uszályba, amely a konzervgyárba vitte. A lábam a gumicsizmában mindig nedves volt. A csizmám gyakran megtelt vízzel, de nem volt időm kiönteni. De mindez gyerekjáték volt igazi feladatomhoz képest, ami az úgynevezett „parafás zsinór" behúzása volt. Ez annyiból áll, hogy megveted a lábad a hajó tatján, és behúzod a parafás zsinórt és vele együtt a hálót. Legalábbis ezt mondták. Valójában a háló olyan nehéz, hogy amikor megpróbáltam behúzni, meg sem mozdult. Mikor a parafás zsinórt próbáltam húzni, igazából a hajót húztam. A saját fizikai erőmmel húztam, mert a háló ott maradt, ahol volt. Hetekig csináltam. Majdnem belehaltam. Mindenem fájt. Rettenetesen fájt. Hónapokig fájt.

Ha végül pihenhettem, akkor az élelmiszeres szekrény tetején egy nedves, csomós matracon aludtam. Az egyik csomót hátam azon pontja alá igazítottam, amelyik a legjobban fájt - és úgy aludtam, mint akit elkábítottak. A teljes kimerültség kábított el.

Most már örülök, hogy el kellett viselnem mindezt a fájdalmat és kimerültséget, mert segített abbahagyni az idegeskedést. Ha ma szembekerülök egy problémával - nem idegeskedem, hanem megkérdezem magam: „Ericksen, rosszabb ez, mint a parafás zsinórt húzni?" És Ericksen mindig azt feleli: „Nem, annál nincs rosszabb!" Erre felvidulok, és bátran belevágok. Azt hiszem, jót tesz, ha néha gyötrelmes élményeket kell átélnünk. Ezek mellett napi gondjaink könnyűnek látszanak.

ÉN VOLTAM A VILÁG EGYIK LEGNAGYOBB SZAMARA

PERCY H. WHITING

AZ ELADÁS ÖT FŐ SZABÁLYA SZERZŐJE

Többször haltam bele különböző betegségekbe, mint bármelyik más élő halott vagy félholt ember a földön.

Nem voltam egyszerű hipochonder. Apámnak gyógyszertára volt, és ott nőttem föl. Mindennap orvosokkal és ápolónőkkel társalogtam, tehát több és szörnyebb betegség nevét és tüneteit ismertem, mint az átlagember. Nem csak képzelegtem - tüneteim voltak! Ha egy-két órát szorongtam egy betegség miatt, gyakorlatilag minden tünetét képes voltam produkálni. Emlékszem, hogy a massachusettsi Great Barringtonban, ahol éltünk, egyszer komoly diftériajárvány volt. Apám gyógyszertárában nap nap után árultam a gyógyszert a fertőzöttek családtagjainak. Aztán bekövetkezett a szörnyűség, amitől féltem: én is megkaptam. Biztos voltam benne. Ágyba feküdtem, és addig szorongtam, amíg az összes megszokott tünet nem jelentkezett. Orvost hívattam. Megvizsgált és azt mondta: „Igen, Percy, megkaptad." Ettől megkönnyebbültem. Soha nem féltem egyetlen betegségtől sem, ha már megkaptam - úgyhogy befordultam és elaludtam. Másnap reggel kutyabajom sem volt.

Éveken keresztül híres voltam, ismertek és sajnáltak, mert szokatlan és fantasztikus betegségekben szenvedtem - többször belehaltam a tetanuszba és a víziszonyba. Később áttértem a hétköznapi betegségekre - specialitásom a rák és a tbc volt.

Most már nevetek rajta, de akkor tragikus volt. Őszintén és komolyan féltem éveken át, hogy szó szerint a sír szélén tántorgok. Mikor tavasszal új ruhát kellett vennem, mindig megkérdeztem magam: „Érdemes kidobnom ezt a pénzt, hiszen nem tudom, majd elhordani a ruhát?"

De boldogan jelenthetem, hogy a helyzet javul: az elmúlt tíz évben egyszer sem haltam meg.

Hogyan hagytam abba a meghalást? Kinevettem magam ostoba képzelgéseimért. Ahányszor valami szörnyű tünetet tapasztaltam magamon, nevettem és azt mondtam: „Ide figyelj, Whiting, már húsz éve haldokolsz egyik betegségben a másik után, mégis kitűnő egészségnek örvendsz. Egy biztosítótársaság most fogadta el további biztosítási kérelmed. Nem gondolod, hogy itt az ideje, hogy egy jót nevess azon, milyen szorongós szamár vagy?"

Nem telt sok időbe, míg felismertem, nem tudok egyszerre szorongani és nevetni magamon. Azóta egyfolytában kinevetem magam.

A TÖRTÉNET TANULSÁGA: NE VEDD MAGAD TÚL KOMOLYAN. PRÓBÁLD MEG OSTOBÁBB SZORONGÁSAIDAT KINEVETNI, ÉS KI TUDJA, TALÁN EL IS TŰNNEK.

MINDIG IGYEKEZTEM

BIZTOSÍTANI AZ UTÁNPÓTLÁSI

ÚTVONALAMAT

GENE AUTRY

A VILÁG LEGHÍRESEBB ÉS LEGKEDVELTEBB ÉNEKLŐ COWBOYA

Úgy gondolom, a legtöbb idegességet a családi bajok és a pénz okozza. Nekem szerencsém volt, mert egy oklahomai kisvárosi lányt vettem el, aki ugyanolyan környezetből származik, mint én, és ugyanazokat a dolgokat szereti. Mindketten igyekszünk az aranyszabályt követni, így sikerült a családi bajokat alaposan csökkenteni.

Pénzügyi gondjaimat is megoldom két dolog segítségével. Először is, teljesen, százszázalékosan tisztességes próbálok mindig lenni. Ha kölcsönkértem, akkor az utolsó pennyig megfizettem az adósságom. A becstelenség okozza a legtöbb szorongást.

Másodszor, ha új vállalkozásba kezdtem, akkor mindig volt még egy ász a kabátujjamban. A katonai szakértők szerint a hadviselés alapszabálya, hogy biztosítani kell az utánpótlás útvonalát. Szerintem ez az elv nemcsak a hadszíntéri csatákra, hanem a személyes csatározásokra is igaz. Kölyökkoromban Texasban és Oklahomában láthattam, milyen az igazi szegénység, mikor aszály sújtotta a vidéket. Néha igencsak nehezünkre esett valami

megélhetést kicsikarni a földből. Olyan szegények voltunk, hogy apám gyakran ekhós szekérrel és egy sor lóval járta a vidéket, és lovakat cserélt, hogy valamiből megéljünk. Én ennél biztosabbra vágytam. Ezért egy állomásfőnök mellett kezdtem dolgozni és szabad időmben megtanultam a géptávíró kezelését. Később a Frisco Railway kisegítő vasutasa lettem. Ide-oda küldözgettek, hogy helyettesítsem azokat az állomásfőnököket, akik betegek voltak, vagy szabadságra mentek, és segítsek azoknak, akiknek több munkájuk volt, mint amennyit el tudtak végezni. Ezzel havi 150 dollárt kerestem. Később, mikor igyekeztem feljebb jutni, még mindig azt gondoltam, a vasúti állás anyagi biztonságot jelent. Ezért nem égettem fel a hidat magam mögött. Ez volt az utánpótlási útvonalam, és nem torlaszoltam el, míg biztosan nem ültem egy magasabb és jobb pozícióban.

1928-ban, mikor kisegítőként az oklahomai Chelsea-ben dolgoztam, egy este bejött egy idegen, hogy táviratot adjon föl. Hallotta, ahogy gitározok és cowboynótákat énekelek, és azt mondta, tehetséges vagyok - menjek New Yorkba, és dolgozzam a színpadon vagy a rádióban. Természetesen hízelgett a gondolat; mikor láttam a távirat aláírását, elakadt a lélegzetem: Will Rogers.

Ahelyett, hogy azonnal New Yorkba rohantam volna, alaposan meggondoltam a dolgot, kilenc hónapon keresztül. Végül arra jutottam, hogy nem veszthetek semmit, viszont sokat nyerhetek, ha megpróbálom. Ingyenjegyem volt. Útközben alhatok az ülésen, és vihetek magammal szendvicseket és gyümölcsöt.

Elmentem hát. New Yorkban egy bútorozott szobában laktam heti öt dollárért, gyorsbüfékben ettem, és tíz hétig jártam az utcákat - de nem jutottam semmire. Belebetegedtem volna az idegességbe, ha nem tudom, hogy visszamehetek az állásomba. Már öt éve dolgoztam a vasútnál. Voltak bizonyos előjogaim: de hogy ezeket megőrizzem, nem hagyhattam abba a munkát három hónapnál hosszabb időre. Hetven napja voltam New Yorkban, ingyenjegyemmel visszamentem hát Oklahomába, és ismét munkába álltam, hogy az utánpótlási útvonalamat biztosítsam. Dolgoztam néhány hónapot, megtakarítottam némi pénzt, és újra megpróbálkoztam New Yorkkal. Most szerencsém volt. Egy nap, míg egy lemeztársaságnál várakoztam, a titkárnőnek gitároztam és énekeltem: „Jeannine, az orgonákról álmodozom". Míg énekeltem, bejött a szerző - Nat Schildkraut. Örült neki, hogy valaki az ő dalát énekli. Ajánlólevelet adott és elküldött a Victor Recording Companyhez. Készítettem egy lemezt. Rossz volt - merev és görcsös. Megfogadtam a Victor Recording-alkalmazott tanácsát: visszamentem Tulsába, napközben a vasútnál dolgoztam, este meg egy rádióadón cowboynótákat énekeltem. Elégedett voltam. Az utánpótlási útvonalam biztosítva volt - nem kellett idegeskednem.

Kilenc hónapig énekeltem a tulsai KVOO adón. Közben Jimmy Longgal írtunk egy dalt „Az én

ezüsthajú apám" címmel. Sikeres lett. Arthur Sattherly, az American Recording Company vezetője megkért, énekeljem lemezre. Befutott. Még jó néhány lemezt csináltam, darabját ötven dollárért, és végül a chicagói WLS rádióadónál kaptam állást, cowboynótákat énekeltem. Fizetés: heti negyven dollár. Négy év után fizetésemet heti kilencven dollárra emelték, és még háromszázat kaptam, mert esténként színházakban léptem föl.

1934-ben aztán hatalmas lehetőség nyílt meg előttem. Megalakult az Illendőség Ligája, hogy megtisztítsa a filmeket. A hollywoodi producerek a cowboyfilmek mellett döntöttek; de újfajta cowboyt kerestek - olyat, aki tud énekelni. Az American Recording Company tulajdonosa a Republic Pictures társtulajdonosa is volt. „Ha éneklő cowboy kell nektek - mondta a többieknek -, nekem csinál lemezeket az egyik." Így sikerült betörnöm a filmvászonra. Éneklő cowboy-filmeket kezdtem forgatni heti száz dollárért. Komolyan kételkedtem benne, hogy sikeres lesz, de nem idegeskedtem. Tudtam, hogy bármikor visszamehetek a régi állásomba.

Sikerem a legvadabb elképzelésemet is meghaladta. Most évi százezer dollárt keresek és a filmjeim nyereségének a felét. Tudom, hogy ez nem mehet így a végtelenségig. De nem idegeskedem. Akármi történik - ha elvesztem is minden pénzem -, bármikor visszamehetek Oklahomába, és dolgozhatok a Frisco Railwaynek. Biztosítottam az utánpótlási útvonalamat.

HALLOTTAM A HANGOT

INDIÁBAN

E. STANLEY JONES

AMERIKA EGYIK LEGGYÚJTÓBB SZÓNOKA; NEMZEDÉKE LEGHÍRESEBB MISSZIONÁRIUSA

Életem negyven évét szenteltem az indiai missziós munkának. Eleinte alig bírtam elviselni a szörnyű hőséget és az előttem álló hatalmas feladat okozta idegfeszültséget. Nyolc év elteltével olyan szellemi fáradtság és idegkimerültség vett rajtam erőt, hogy összeestem - nem egyszer, hanem többször. Utasítottak, hogy egy évet pihenjek az Egyesült Államokban. A hajón, ami Amerika felé vitt, ismét összeestem, míg egy vasárnap prédikáltam, és a hajóorvos az út hátralevő részére ágyba parancsolt.

Egy év amerikai pihenés után visszaindultam Indiába, de útközben megálltam, hogy a manilai egyetemistáknak hirdessem az igét. A feszültségnek hála többször összeestem. Az orvosok figyelmeztettek, ha visszamegyek Indiába, meghalok. Figyelmeztetésük ellenére folytattam az utam, de sötét felhő ereszkedett rám. Mikor Bombaybe értem, olyan rossz állapotban voltam, hogy azonnal a hegyekbe mentem pihenni. Több hónap után tértem vissza a síkságra a munkámhoz. Fölöslegesen. Összeestem és kénytelen voltam visszamenni a hegyekbe, újabb hosszú pihenőre. Megint lementem

a síkságra, és kétségbeesetten tapasztaltam, hogy nem bírom. Szellemileg, idegileg és fizikailag kimerültem. Erőm végén jártam. Attól féltem, roncs maradok hátralevő életemben.

Ha valahonnan nem kapok segítséget, akkor fel kell adnom misszionáriusi hivatásom, vissza kell mennem Amerikába, és egy farmon dolgozhatok, hogy újra egészséges legyek. Ez volt életem legsötétebb órája. Éppen Lucknow-ban hirdettem az igét. Egy este, míg imádkoztam, olyan esemény történt, ami megváltoztatta az életemet. Ima közben - és nem mondhatom, hogy magammal voltam elfoglalva - mintha azt mondta volna egy hang: „Készen állsz-e a munkára, amire hívtalak?"

Azt válaszoltam: „Nem, Uram, nem bírom. Erőm végén járok."

A hang ezt mondta: „Ha rám bízod magad, és nem idegeskedsz, akkor én vigyázok rád."

Rávágtam: „Uram, megkötöttük az üzletet."

Hatalmas béke szállt a szívemre és egész valómra. Megtörtént! Élet - kimeríthetetlen életerő -kerített hatalmába. Olyan emelkedett hangulatban voltam, hogy szinte nem is érintettem az utat, míg a csöndes estében hazasétáltam. Minden talpalatnyi hely megszentelt föld volt. Napokig azt sem vettem észre, hogy testem van. Múltak a napok, egész nap és fél éjjel dolgoztam, és lefekvéskor azon gondolkoztam, minek egyáltalán lefeküdni, hiszen egy csöppet sem vagyok fáradt. Az élet, a béke és a nyugalom uralkodott rajtam - maga Jézus Krisztus.

Felmerült a kérdés, elmondjam-e mindezt. Tartottam tőle, de úgy éreztem, kötelességem - és el is mondtam. Attól kezdve mindenki azt figyelte, úszom-e vagy elmerülök. Életem legmunkásabb húsz éve telt el, de soha nem tért vissza régi panaszom. Soha nem voltam egészségesebb. Több volt ez, mint fizikai erő. Mintha új élet forrását találtam volna meg testemnek, agyamnak, lelkemnek. Ez után az élmény után tartósan magasabb szintre emelkedett az életem. És nem tettem mást, mint elfogadtam!

Az azóta eltelt sok évben körülutaztam a világot, gyakran napi három előadást tartottam, de volt időm és erőm megírni Az indiai út Krisztusá-t és még tizenegy könyvet. Mindeközben nem mulasztottam el egyetlen találkozót sem, sőt soha el sem késtem. A szorongás, ami egykor kínzott, már rég eltűnt, és most, hatvanhárom évesen kimeríthetetlen az energiám és állandó öröm másokért élnem, másokat szolgálnom.

A testi-lelki átváltozást, amelyen keresztülmentem, a pszichológusok nyilván ízekre tudják szedni és megmagyarázzák. Nem számít. Az élet több mint a folyamatok, túlcsordul rajtuk, eltörpülnek mellette.

Egy dolgot tudok: életem tökéletesen megváltozott és magasztos lett azon a lucknow-i estén, harmincegy évvel ezelőtt, mikor gyengeségem és depresszióm mélyén azt mondta nekem a hang: „Ha rám bízod magad, és nem idegeskedsz, akkor én vigyázok rád", én pedig azt válaszoltam: „Uram, megkötöttük az üzletet".

A SERIFF BELÉPETT AZ ELSŐ AJTÓN

HOMER CROY

Életem legkeserűbb perce 1933-ban jött el, amikor a seriff belépett az első ajtón, én meg kiszöktem a hátsón. Elvesztettem az otthonom a Long Island-i Forest Hillsben, ahol a gyermekeim születtek, és ahol tizennyolc évig éltem a családommal. Soha nem hittem, hogy ilyesmi megtörténhet velem. Tizenkét évvel azelőtt én voltam a világ ura. A víztoronytól nyugatra című regényem megfilmesítési jogát nagy pénzért adtam el Hollywoodban. Két évig külföldön éltem a családommal. Svájcban nyaraltunk, és a francia Riviérán teleltünk - mint a milliomosok.

Hat hónapot töltöttem Párizsban, és írtam egy regényt Párizst látni kell címmel. A filmváltozat főszereplője Will Rogers volt. Ez volt az első hangosfilmje. Csábító ajánlatot kaptam, maradjak Hollywoodban, és írjak forgatókönyveket Will Rogers filmjeihez. De nem maradtam. Visszatértem New Yorkba. Ekkor kezdődtek a gondjaim!

Felsejlett bennem, hogy rejtett tehetségeim vannak, melyeket soha nem használtam. Azt képzeltem, ravasz üzletember vagyok. Valaki elmesélte nekem, hogy John Jacob Astor milliókat keresett beépítetlen New York-i telkek adásvételével. Ki volt Astor? Egy bevándorló kiskereskedő, aki akcentussal beszélt angolul. Ha neki sikerült, miért ne sikerülhetne nekem is?... Gazdag leszek! Elkezdtem a vitorlásmagazinokat olvasni.

A tudatlanság bátorsága élt bennem. Annyit tudtam az ingatlanpiacról, mint egy eszkimó az olajkazánokról. Honnan szerezzek pénzt, hogy elinduljak a látványos pénzügyi karrier felé? Egyszerű: elzálogosítottam az otthonom, és megvettem Forest Hills legszebb telkeit. Addig tartogatom a telkeket, míg áruk az égbe nem szökik, aztán eladom őket, és luxuskörülmények között fogok élni - én, aki egy akkora telket sem adtam el soha, mint egy zsebkendő. Szántam a szegény ördögöket, akik egy irodában robotolnak fizetésért. Azt mondtam, Isten nem adhatott mindenkinek pénzügyi zsenialitást.

A nagy gazdasági válság úgy csapott le rám, mint egy kansasi ciklon, és úgy megrázott, mint vihar a csirkeólat.

Havi 220 dollárt nyelt el az a betömhetetlen szájú földdarab. Milyen gyorsan jöttek a hónapok egymás után! Közben elzálogosított házam részleteit is fizetnem kellett és ennivalót vennem. Ideges lettem. Megpróbáltam mulatságos dolgokat írni a hetilapokba. Kísérleteim olyan vidámak voltak, mint Jeremiás siralmai! Semmit sem sikerült eladnom. A regényeim megbuktak. Elfogyott a pénzem. Nem volt másom, amire kölcsönt vehettem volna föl, mint az írógépem és az aranytöméseim. A tejbolt nem szállított több tejet. A gázművek kikapcsolta a gázt. Egy gáz kempingtűzhelyet kellett vennünk, amilyet hirdetni szoktak; volt egy gázpalackja, kézzel kellett pumpálni, mire sziszegve, mint egy dühös liba, lángot köpött.

Elfogyott a szenünk; a szenes beperelt. A meleget csak a kandalló adta. Éjszakánként eljártam deszkákat és egyéb hulladékokat szedegetni, melyek a gazdagok épülő házai körül hevertek... én, aki magam is gazdag akartam lenni.

Annyira szorongtam, hogy aludni sem tudtam. Éjnek évadján gyakran felkeltem és sétáltam, hogy elfáradjak, és el tudjak aludni.

Nemcsak a telket vesztettem el, hanem a szívem vérét is, amelyet beleöntöttem.

A bank engem és családomat kitett elzálogosított otthonunkból az utcára.

Valahogy sikerült néhány dollárra szert tennünk, és béreltünk egy apró lakást. 1933 szilveszterén költöztünk be. Leültem egy ládára és körülnéztem. Édesanyám mondása jutott eszembe: „Ne sírj a kiömlött tejen."

De ez nem tej volt. A szívem vére!

Egy darabig üldögéltem, aztán azt mondtam magamnak: „Ez a mélypont, eddig kibírtam. Most már csak jobb jöhet."

Elgondoltam, mennyi szép dolog van az életemben, amit a bank nem tud lefoglalni. Egészséges vagyok, vannak barátaim. Újrakezdem. Nem szomorkodom a múlt miatt. Mindennap elismételem magamban, amit édesanyám a kiömlött tejről mondott.

A munkámba fektettem az energiát, amit addig is idegeskedés foglalt le. A helyzetem lassan javulni

kezdett. Most már szinte örülök, hogy át kellett esnem ezen a nyomorúságon; erőt, kitartást és önbizalmat adott. Most már tudom, milyen érzés a mélyponton lenni. Tudom, hogy nem halsz bele. Tudom, hogy többet bírunk elviselni, mint hisszük. Ha mostanában apró idegességek, félelmek és bizonytalanságok próbálnak megzavarni, nem nehéz elűzni őket; csak arra kell gondolnom, mikor a ládán ültem és azt mondtam: „Ez a mélypont, eddig kibírtam. Most már csak jobb jöhet."

MI A TANULSÁG? NE FŰRÉSZELJ FŰRÉSZPORT! FOGADD EL AZ ELKERÜLHETETLENT! HA NEM KERÜLHETSZ MÉLYEBBRE, IGYEKEZZ FÖLFELÉ!

A LEGKEMÉNYEBB ELLENFELEM A SZORONGÁS VOLT

JACK DEMPSEY

Ökölvívói pályafutásom során a szorongás keményebb ellenfélnek bizonyult, mint akármelyik nehézsúlyú öklöző, akivel mérkőztem. Rájöttem, hogy meg kell szabadulnom a szorongástól, mert a szorongás elszívja az életerőmet, és aláaknázza a sikeremet. Lassacskán kidolgoztam egy rendszert magamnak. Például ilyeneket csináltam:

1. Hogy a ringben ne veszítsem el a bátorságom, lelkesítő beszédeket mondtam magamnak meccs

közben. Például, amikor Firpóval vívtam, azt mondogattam : „Semmi sem állíthat meg. Nem tud nekem fájdalmat okozni. Nem érzem az ütéseit. Nem fáj semmi. Nem adom fel, akármi történik is." Az ehhez hasonló biztatások és az önbizalmat keltő gondolatok sokat segítettek. Annyira betöltötték a gondolatvilágomat, hogy észre sem vettem az ütéseket. Pályafutásom alatt felrepedt a szám, a szemem, eltörték a bordáim - Firpo akkorát húzott be nekem, hogy kirepültem a kötelek között, ráestem egy újságíró írógépére és szétlapítottam. De Firpo egy ütését sem éreztem. Egyetlen ütés volt csak, amit megéreztem. Lester Johnson eltörte három bordám. Nem az ütés fájt, hanem utána a lélegzés. Őszintén mondhatom, a ringben egyetlen ütést sem éreztem meg ezenkívül.

2. Arra is mindig figyelmeztettem magam, milyen fölösleges szorongani. Legtöbbet a nagy meccsek előtt, az edzés idején szorongtam. Éjjel gyakran órákat feküdtem álmatlanul, forgolódtam és szorongtam. Szorongtam, hogy eltöröm a kezem, kificamítom a bokám, vagy csúnyán felreped a szemem az első menetben, és akkor nem tudom koordinálni a mozgásom. Ha idáig jutottam az idegeskedésben, felkeltem; odamentem a tükörhöz, és beszéltem a fejemmel. „Milyen ostoba vagy, hogy olyasmin szorongsz, ami még nem történt meg, és talán nem is fog. Az élet rövid. Csak néhány évet élek még, hát élveznem kell." Állandóan azt mondogattam magamnak: „Semmi sem számít, csak az egészségem." Figyelmeztettem magam, hogy az álmatlanság és a szorongás megtámadja az egészségemet. Azt tapasztaltam, hogy miután éveken keresztül minden éjjel elmondtam ezt magamnak, szinte második természetemmé vált, és úgy le tudtam rázni a bajokat magamról, mint a vizet.

3. A harmadik - és a legjobb - módszer az ima volt! Ha egy meccsre készülve edzettem, mindennap többször imádkoztam. Ha a ringben voltam, imádkoztam, mielőtt megszólalt a gong az egyes menetek előtt. Segített bátran és magabiztosan küzdenem. Soha életemben nem feküdtem úgy le, hogy ne imádkoztam volna; és minden étkezést megköszöntem az Istennek...Meghallgatásra talált az imám? Sok ezerszer!

IMÁDKOZTAM, HOGY ISTEN NE

ENGEDJEN ÁRVAHÁZBA

KERÜLNI

KATHLEEN HALTER

Kisgyerekkoromban életem csupa rettegés volt. Az édesanyámnak szívbetegsége volt. Nap nap után láttam, hogy elájul és összeesik. Mind attól féltünk, hogy meghal, és én azt hittem, minden kislány, akinek meghal a mamája, a Központi Wesleyánus Árvaházba kerül, amely a mi városunkban, a missouri Warrentonban volt. Elborzadtam a gondolattól, hogy oda kell mennem, és hatéves koromban állandóan imádkoztam: „Édes Istenem, éljen addig az anyukám, amíg elég nagy leszek, hogy ne kelljen árvaházba mennem."

Húsz évvel később Meiner bátyámat szörnyű baleset érte, és rettenetesen szenvedett két évvel később bekövetkezett haláláig. Nem tudott egyedül enni, vagy megfordulni az ágyban. Hogy fájdalmát enyhítsem, éjjel-nappal, három óránként morfiuminjekciót kellett neki adnom. Két évig csináltam. Akkoriban a Központi Wesleyánus Főiskolán tanítottam zenét Warrentonban. Ha a szomszédok hallották, hogy a bátyám fájdalmában sikoltozik, felhívtak a főiskolán, én otthagytam az osztályomat és hazarohantam a morfiuminjekciót beadni neki. Ahányszor lefeküdtem, mindig felhúztam az órát három órával későbbre, hogy biztosan felébredjek, és ellássam a bátyám. Emlékszem, téli éjszakákon az ablakomban tartottam egy üveg tejet, itt megfagyott, és én nagyon szerettem ezt a fagylaltot. Mikor megszólalt az óra, a fagylaltra gondolva szívesen keltem föl.

Ennyi baj közepette két dolog segített, hogy ne sajnáljam magam, ne idegeskedjek, és ne keserítsem meg az életem. Először is napi tizenkét-tizennégy órát tanítottam zenét, így nem értem rá gondjaimon töprengeni; és ha kedvem támadt sajnálni magam, azt mondogattam: „Ide figyelj, amíg tudsz járni, el tudod látni magad, és nincsenek elviselhetetlen fájdalmaid, addig te vagy a világ legboldogabb embere. Akármi történik, ezt soha ne feledd! Soha! Soha!"

Elszántan, minden erőmmel arra törekedtem, hogy öntudatlanul és állandóan hálás legyek mindazért a jóért, amit kaptam. Ahányszor reggel felébredtem, megköszöntem Istennek, hogy fel tudok kelni, oda tudok menni a reggelizőasztalhoz, és el tudom látni magam. Feltettem magamban, hogy én leszek a legboldogabb ember a missouri Warrentonban. Talán ezt nem sikerült elérnem, de azt igen, hogy én legyen a leghálásabb ifjú nő szülővárosomban - és alighanem kevés olyan kollégám volt, aki nálam kevesebbet szorongott.

EZ A MISSOURI ZENETANÁRNŐ KÉT OLYAN MÓDSZERREL ÉLT, AMELYEK SZEREPELNEK EBBEN A KÖNYVBEN: ELFOGLALTA MAGÁT, HOGY NE LEGYEN IDEJE SZORONGANI, ÉS SZÁMON TARTOTTA A JÓT. RAJTAD IS SEGÍTHET UGYANEZ.

A GYOMROM ÚGY FORGOTT, MINT A KANSASI FORGÓSZÉL

CAMERON SHIPP

Boldogan dolgoztam a Warner Brothers stúdió reklámosztályán Kaliforniában már több éve. Én írtam az újságoknak és a hetilapoknak a történeteket a Warner Brothers sztárjairól.

Hirtelen előléptettek. Én lettem a reklámigazgató helyettese. Megváltoztak az igazgatási elképzelések, és nagyon elegáns címet is kaptam: igazgatóhelyettes.

Továbbá kaptam egy hatalmas irodát hűtőszekrénnyel, két titkárnőt és hetvenöt beosztottat: írókat, tehetségkutatókat és rádiósokat. Nagy megtiszteltetés volt. Azonnal elmentem és vettem egy új öltönyt. Igyekeztem méltóságteljesen beszélni. Kartotékrendszert csináltam, megalapozott döntéseket hoztam, és gyors ebédeket ettem.

Meg voltam győződve róla, hogy az én vállamon nyugszik a Warner Brothers egész reklámpolitikája. Az én kezemben volt olyan ismert személyek, mint Bette Davis, Olivia De Havilland, James Cagney, Edward G. Robinson, Errol Flynn, Humphrey Bogart, Ann Sheridan, Alexis Smith és Alan Hale nyilvános és magánélete.

Alig egy hónap múlva tudtam, hogy gyomorfekélyem van. Talán rákom.

Akkoriban legfőként a Filmírók Céhe Háborús Tevékenységi Bizottságának elnökeként dolgoztam. Szerettem ezt a munkát, szívesen találkoztam a barátaimmal a Céh ülésein. Aztán rettegni kezdtem ezektől a gyűlésektől. Minden összejövetel után rosszul lettem. Hazafelé menet gyakran meg kellett állnom a kocsimmal, hogy összeszedjem magam, mielőtt folytathatnám az utam. Annyi mindent kellett volna csinálni, és olyan kevés volt rá az idő. Mind életbevágóan fontos volt. Én pedig szégyenletesen alkalmatlan a munkára.

Őszintén mondhatom, életemben nem volt ennél fájdalmasabb betegségem. Mintha marokra fogták és megszorították volna egész belsőmet. Lefogytam, nem tudtam aludni. Állandóan fájdalmaim voltak.

Elmentem hát egy ismert belgyógyászhoz. Egy reklámszakember ajánlotta. Azt mondta, ehhez az orvoshoz sok reklámszakember jár.

Az orvos keveset foglalkozott velem, csak azt kérdezte meg, mim fáj és mi a munkám. Úgy láttam, jobban érdekli a munkám, mint a bajom, de aztán meggyőzött az ellenkezőjéről: két hét alatt megcsináltatott nekem minden ismert vizsgálatot. Nyomogattak, katétereztek és röntgeneztek. Végül azt az utasítást kaptam, keressem föl, és meghallhatom a diganózist.

„Shipp úr - mondta hátradőlve -, minden vizsgálat megvan. Szükségesek voltak, noha természetesen én az első gyors vizsgálat után tudtam, hogy nincs gyomorfekélye.

De azt is tudtam, hogy az önhöz hasonló emberek, akik olyan munkát végeznek, mint ön, nem hisznek nekem, hacsak képekkel nem bizonyítom. Íme, a képek."

Megmutatta nekem a röntgenképeket, és meg is magyarázta. Megmutatta, hogy nincs gyomorfekélyem.

„Ez egy kisebb vagyonba kerül önnek - mondta az orvos -, de megéri. Adok egy receptet: ne idegeskedjen.

Várjon - mondta, mikor tiltakozni kezdtem -, tudom, hogy nem tudja azonnal megfogadni a tanácsom, azért adok egy mankót is. Itt van egy adag pirula. Belladonna van bennük. Annyit vesz be belőlük, ahányat csak akar. Ha mind elfogyott, jöjjön vissza, adok még. Nem ártanak. De mindig megnyugtatják majd.

De ne feledje: nincs rájuk szüksége. Csak a szorongást kell abbahagynia.

Ha megint idegeskedni kezd, akkor kénytelen lesz visszajönni hozzám, és megint egy vagyont fogok kérni. Mit szól hozzá?"

Bárcsak azt mondhatnám, használt a lecke, és azonnal abbahagytam az idegeskedést. Nem így történt. Több hétig szedtem a pirulákat, ha úgy éreztem, kezdek ideges lenni. Használtak. Azonnal jobban éreztem magam.

De szégyelltem, hogy gyógyszert szedek. Nagydarab ember vagyok. Majdnem olyan magas, mint Abe Lincoln és száz kiló. És apró fehér pasztillákat szedek, hogy megnyugodjak. Ha a barátaim megkérdezték, mire szedem a gyógyszert, szégyelltem bevallani. Fokozatosan elkezdtem nevetni magamon. Ezt mondtam: „Ide figyelj, Cameron Shipp, úgy viselkedsz, mint egy eszement. Túlságosan is komolyan veszed magadat és a jelentéktelen munkádat. Bette Davis és James Cagney és Edward G. Robinson már világhírű volt, amikor a te kezedbe került a publicitásuk; ha ma éjjel meghalsz, a Warner Brothers és a sztárok valahogy csak elboldogulnak nélküled. Nézd meg Eisenhowert, Marshall tábornokot, MacArthurt, Jimmy Doolittle-t és King admirálist - ők irányítják a háborút, kis fehér pasztillák nélkül. De te nem vagy képes a Filmírók Céhe Háborús Tevékenységi Bizottságának az elnöke lenni gyógyszer nélkül, hogy a gyomrod ne forogjon úgy, mint a kansasi forgószél."

Lassan büszke lettem, hogy sikerül a pirulák nélkül is boldogulnom. Aztán egy nap lehúztam őket a vécén, és minden este időben hazaértem, hogy a vacsora előtt még szundíthassak egyet; fokozatosan normális életet kezdtem élni. Soha nem kellett visszamennem az orvoshoz.

De sokkal többel tartozom neki, mint amennyit akkor fizettem, bár nem találtam olcsónak. Megtanított önmagamon nevetni. De ami igazán ügyes volt, hogy ő nem nevetett ki, és nem mondta, hogy nincs min idegeskednem. Komolyan vett. Nem ásta alá önbecsülésem. Mankót adott egy apró dobozban. De tudta, és most már én is tudom, hogy a gyógyulásom nem azokon a buta pirulákon múlt -hanem szellemi beállítottságom megváltoztatásán.

ENNEK A TÖRTÉNETNEK AZ A TANULSÁGA, HOGY SOK FÉRFI, AKI MOST GYÓGYSZERT SZED, JOBBAN TENNÉ, HA ELOLVASNÁ A HETEDIK RÉSZT ÉS PIHENNE!

ABBAHAGYTAM AZ

IDEGESKEDÉST, MERT LÁTTAM

A FELESÉGEMET MOSOGATNI

WILLIAM WOOD TISZTELETES

Néhány évvel ezelőtt sokat fájt a gyomrom. Minden éjjel kétszer-háromszor fölébresztett a szörnyű fájdalom. Láttam apámat gyomorrákban haldokolni, és attól féltem, nekem is az van - vagy legalábbis gyomorfekélyem. Bementem hát egy kórházba kivizsgálásra. Egy híres gyomorspecialista vizsgált, megröntgenezett és felvételeket is készített. Altatót adott és megnyugtatott, hogy sem rákom, sem fekélyem nincs. A fájdalmaimat érzelmi feszültségek okozzák. Mivel pap vagyok, az volt az első kérdése: „Nincs egy kötekedős vénség a presbiterek között?"

Elmondta, amit én is tudtam: túl sokat vállalok. Minden vasárnap prédikáltam, sok egyéb tennivalóm is volt egyházi ügyekben, és ráadásul a Vöröskereszt elnöke voltam meg egy másik szervezeté. Ezenkívül legalább kétszer-háromszor temettem minden héten.

Állandó nyomás alatt álltam. Soha nem volt időm lazítani. Mindig feszült voltam és rohantam. Odáig jutottam, hogy már mindenen idegeskedtem. Állandó remegésben éltem. Olyan fájdalmaim voltak, hogy boldogan megfogadtam az orvos tanácsát. Minden hétfőt szabaddá tettem, és megszabadultam sok felelősségtől és tevékenységtől.

Egy nap, amikor az íróasztalomat ürítettem ki, olyan gondolatom támadt, ami hihetetlenül hasznosnak bizonyult. Egy csomó régi jegyzetet nézegettem, prédikációkhoz és egyéb, rég elmúlt dolgokhoz írtam őket. Egyenként összegyűrtem és a szemétbe hajítottam a papírokat. Hirtelen abbahagytam, és azt mondtam magamnak: „Bill, miért nem csinálod ugyanezt a gondjaiddal? Gyűrd össze minden szorongásod a tegnapi dolgokon, és hajítsd őket a szemétbe." Ez a gondolat sugallat volt -mintha csak levették volna a terheket a vállamról. Attól a naptól kezdve minden olyan problémát, amivel kapcsolatban már semmit sem tudtam csinálni, a papírkosárba dobtam.

Aztán egy nap, míg a feleségem mosogatott, én meg törölgettem, új ötletem támadt. Feleségem mosogatás közben énekelt, és én azt mondtam magamnak: „Látod, Bill, milyen boldog a feleséged. Tizennyolc éve vagyunk házasok, és ő azóta egyfolytában mosogat. Tegyük föl, hogy amikor összeházasodtunk, ő a jövőbe látott, és látta mindazt a piszkos edényt, amit majd tizennyolc év alatt el kell mosogatnia. Nagyobb halom lenne, mint egy ház. A puszta gondolat is elborzasztana egy asszonyt."

Aztán azt gondoltam: „A feleségem azért nem bánja a mosogatást, mert csak egy napi piszkos edényt kell egyszerre elmosnia." Ekkor értettem meg, mi az én bajom. Egyszerre próbálom elmosni a mai edényt, a tegnapit és azt is, ami még nem piszkos.

Megértettem, hogy ostobán viselkedem. Minden vasárnap délelőtt ott állok a szószéken, és magyarázom az embereknek, hogyan kellene élniük, míg az én életem feszült, csupa szorongás és rohanás. Elszégyelltem magam.

Ma már nem idegeskedem. Nincsenek fájdalmaim. Tudok aludni. Most már összegyűröm a tegnap bajait, és a papírkosárba dobom, és nem igyekszem ma elmosni a holnapi piszkos edényt.

EMLÉKSZEL MÉG ARRA A MONDATRA, AMIT MÁR IDÉZTEM EBBEN A KÖNYVBEN? „A HOLNAP TERHE A TEGNAPÉHOZ ADVA MA A LEGERŐSEBB EMBERT IS MEGROGGYANTJA." ...MIÉRT KÍSÉRLETEZÜNK MÉGIS VELE?

MÁR TUDOM A MEGOLDÁST

DEL HUGHES

1943-ban katonai kórházba kerültem a New Mexico-i Albuquerque-ben három törött bordával és sérült tüdővel. Egy tengerészgyalogsági partraszállási hadgyakorlaton történt, Hawaii mellett. Éppen készültem a hajóról a partra ugrani, mikor egy hatalmas hullám megemelte a csónakot, én elvesztettem az egyensúlyomat, és a homokra estem. Olyan erővel estem, hogy az egyik törött bordám átfúrta a tüdőm.

Három kórházban töltött hónap után életem legnagyobb megrázkódtatásában volt részem. Az orvosok kijelentették, hogy állapotom egyáltalán nem javul. Komolyan elgondolkoztam ezen, és végül arra jutottam, hogy az idegesség miatt nem gyógyulok. Nagyon tevékeny élethez voltam szokva, és a kórházban három hónapig csak feküdtem napi huszonnégy órát és gondolkoztam. Minél többet gondolkoztam, annál többet idegeskedtem: vajon megtalálom-e a helyem a világban. Vajon nyomorék maradok-e egész életemre, vagy megnősülhetek és normális életet élhetek-e.

Biztattam az orvost, helyeztessen át a szomszéd kórterembe, amit „A klubnak" neveztek, mert a betegek szinte azt csinálhattak, amit akartak.

Ebben a kórteremben érdeklődni kezdtem a bridzs iránt. Hat hétig tanultam úgy, hogy a többiekkel kártyáztam és elolvastam Culbertson könyveit. Hat hét elteltével szinte minden este játszottam, amíg kórházban voltam. Vonzani kezdett a festészet is, és minden délután háromtól ötig tanultam az olajfestés titkát egy tanártól. Néhány festményem olyan jól sikerült, hogy szinte fel lehetett ismerni! Megpróbálkoztam a szappan-és fafaragással is, több könyvet olvastam róla, és érdekfeszítőnek találtam. Annyira elfoglaltam magam, hogy nem volt időm állapotomon idegeskednem. Még arra is maradt időm, hogy pszichológiakönyveket olvassak, melyeket a Vöröskereszttől kaptam. Újabb három hónap elteltével a teljes orvosi kar felkeresett és gratulált, mert „csodálatos javulás" állt be állapotomban. Ennél édesebb szavakat nem hallottam még életemben. Legszívesebben kiabáltam volna örömömben.

Mindez azt bizonyítja: amíg nem volt más dolgom, mint feküdni és a jövőmön töprengeni, addig egyáltalán nem gyógyultam. Megmérgeztem a szervezetemet az idegeskedéssel. Még törött bordáim sem gyógyultak. De amikor eltereltem a gondolataimat magamról, bridzseltem, festettem és faragtam, azonnal „csodálatos javulás" állt be az orvosok szerint.

Most normális, egészséges életet élek, és olyan jó a tüdőm, mint bárkié.

EMLÉKSZEL, MIT MONDOTT GEORGE BERNARD SHAW? „A NYOMORÚSÁG TITKA, HA VAN IDŐD AZON TÖPRENGENI, BOLDOG VAGY-E VAGY SEM." IGYEKEZZ ELFOGLALNI MAGAD!

AZ IDŐ SOK MINDENT MEGOLD!

IFJ. LOUIS T. MONTANT

A szorongás miatt tíz évet elvesztettem az életemből. Ez a tíz év a leggazdagabb, leggyümölcsözőbb kellett volna hogy legyen - tizennyolc és huszonnyolc között.

Most már tudom, hogy csak én tehetek róla, hogy elveszett.

Mindenen szorongtam: az állásomon, az egészségemen, a családomon, a kisebbrendűségi érzésemen. Végül annyira féltem, hogyha ismerőst láttam, átmentem az utca túloldalára. Ha egy barátommal találkoztam, úgy tettem, mintha nem venném észre, mert féltem, hogy nem fogadja a köszönésem.

Annyira féltem az idegenektől - annyira rettegtem közöttük -, hogy egyszer két hét alatt három különböző állást vesztettem el, mert nem mertem a három lehetséges munkaadónak elmondani, mire vagyok képes.

Aztán nyolc évvel ezelőtt egy délután legyőztem a szorongást - és azóta csak ritkán szorongok. Egy olyan ember irodájában voltam aznap délután, akinek több baja volt, mint amennyi nekem egész életemben lehet, és mégis ő volt a legvidámabb ember, akit ismerek. Egy vagyont szerzett 1929-ben, és az utolsó centig elvesztette. 1933-ban újabb vagyont gyűjtött, és azt is elvesztette; 1939-ben még egyet, és azt is elvesztette. Ment már csődbe és üldözték ellenségek és hitelezők. A bajok, amelyek másokat megtörtek és öngyilkosságba kergettek volna, róla leperegtek, mint víz a kacsa tolláról.

Mikor az irodájában ültem nyolc éve, irigyeltem és azt kívántam, bár én is olyan lennék, mint ő.

Míg beszélgettünk, odalökött nekem egy levelet, amit aznap kapott, és azt mondta: „Olvasd el."

Dühös levél volt, kínos kérdések voltak benne. Ha én kapok egy ilyen levelet, kétségbeesem. Azt kérdeztem: „Bill, mit fogsz rá válaszolni?"

„Hát - mondta Bill - elárulok egy titkot. Ha legközelebb valami komolyan idegesít, fogj egy ceruzát és egy darab papírt, és írd le részletesen, min idegeskedsz. Aztán tedd a papírt az íróasztalod jobb alsó fiókjába. Várj két hétig, és olvasd el. Ha az, amit leírtál, még mindig idegesít, akkor tedd vissza a jobb alsó fiókba. Üljön ott még két hétig. Ott biztonságban van. Semmi sem történhet vele. De nagyon is sok történhet a problémával, ami idegesít. Azt tapasztaltam, ha türelmes vagyok, a probléma, ami üldöz, gyakran úgy pukkad szét, mint egy kilyukadt léggömb."

Ez a tanács nagy hatással volt rám. Már évek óta követem, és az eredmény az, hogy kevés dolog idegesít.

AZ IDŐ SOK MINDENT MEGOLD. AZT IS MEGOLDHATJA, AMIN MOST IDEGESKEDSZ.

FIGYELMEZTETTEK, HOGY NE

BESZÉLJEK, MÉG AZ UJJAMAT SE

MOZDÍTSAM MEG

JOSEPH L. RYAN

Néhány évvel ezelőtt tanú voltam egy perben, ami sok idegfeszültséget és izgalmat okozott nekem. Mikor az ügynek vége volt, és hazafelé mentem a vonaton, hirtelen szívrohamot kaptam. Lélegezni is alig tudtam.

Mikor hazaértem az orvos injekciót adott. Nem az ágyamban voltam - nem jutottam tovább a nappali díványánál. Mikor újra eszméletre tértem, láttam, hogy ott a pap, hogy feladja az utolsó kenetet!

Családom arcán elképedt gyász ült. Tudtam, hogy a halálomon vagyok. Később megtudtam, hogy az orvos felkészítette a feleségemet, hogy valószínűleg egy fél órán belül meghalok. A szívem olyan rossz állapotban volt, hogy figyelmeztettek, ne beszéljek, még az ujjamat se mozdítsam meg.

Nem vagyok szent, de egy dolgot megtanultam - nem vitatkozom Istennel. Lehunytam hát a szemem, és azt mondtam: „Legyen meg a Te akaratod. .. Ha most kell eljönnie, legyen meg a Te akaratod."

Ahogy elfogadtam ezt a gondolatot, azonnal megnyugodtam. Rettegésem eltűnt, és halkan megkérdezhettem magamtól, mi a legrosszabb, ami történhet. A legrosszabb, ha visszatérnek a görcsök és a kegyetlen fájdalmak - aztán mindennek vége. Találkozom a Teremtővel, és örök béke vár.

Ott feküdtem a díványon, és egy órát vártam, de a fájdalmak nem jöttek vissza. Végül azt kérdezgettem magamtól, mit teszek, ha nem halok meg. Elhatároztam, hogy mindent elkövetek, hogy újra egészséges legyek. Nem teszem magam tönkre a szorongással és a feszültséggel, és visszaszerzem az erőm.

Ez négy éve történt. Annyira sikerült visszaszereznem az erőm, hogy még az orvosom is csodálkozik, milyen javulást mutatnak a kardiogramok. Nem szorongok többet. Új kedvvel élek. De őszintén bevallom, ha nem kell a legrosszabbal szembenéznem - a halállal -, és aztán nem próbálok meg változtatni az életemen akkor nem hiszem, hogy megélem a mai napot. Ha nem fogadom el a legrosszabbat, akkor azt hiszem, belehalok a félelembe és a pánikba.

RYAN ÚR AZÉRT ÉL MA IS, MERT A CSODARECEPTET HASZNÁLTA - NÉZZ SZEMBE A LEGROSSZABBAL, AMI TÖRTÉNHET.

KI TUDOM ZÁRNI A GONDOKAT

ORDWAY TEAD

A szorongás szokás - és én rég szakítottam ezzel a szokással. Azt hiszem, három dolognak köszönhetem, hogy szokásom nem idegeskedni.

Először is: túlságosan elfoglalt vagyok az önpusztító szorongáshoz. Három fő tevékenységem van -és mindegyik teljes időmet követelő munka lehetne. Nagy csoportoknak adok elő a Columbia Egyetemen. Ezenkívül én vagyok az elnöke New York Felsőoktatási Bizottságának. És én vagyok a főszerkesztője a társadalmi és közgazdasági könyveknek a Harper and Brothers Könyvkiadónál. E három kötelezettség állandó kihívásai nem hagynak időt, hogy idegeskedjek, és üresjárataim legyenek.

Másodszor: nagy kizáró vagyok. Ha egyik feladatomtól a másikhoz fordulok, akkor gondolataimból kizárok minden olyan problémát, amellyel addig foglalkoztam. Nekem élénkítő és frissítő, ha egyik tevékenységtől a másikhoz fordulok. Pihentet. Világossá teszi a gondolkozásomat.

Harmadszor: meg kellett tanulnom, hogy minden problémát kizárjak a gondolataimból, ha bezárom az íróasztalom. Soha nincs végük. Minden munkámban állandóan van egy sor megoldatlan probléma, amelyek figyelmet követelnek. Ha este hazavinném őket magammal, és idegeskednék rajtuk, akkor tönkretenném az egészségemet; és ráadásul a képességemet is, hogy megoldjam őket.

ORDWAY TEAD MESTERE A NÉGY JÓ MUNKAMÓDSZERNEK. EMLÉKSZEL MÉG RÁJUK? (LÁSD HETEDIK RÉSZ, 26. FEJEZET)

HA NEM HAGYOM ABBA AZ

IDEGESKEDÉST, MÁR RÉG

BELEHALTAM VOLNA

CONNIE MACK A BASEBALL NAGY ÖREGJE

Hatvanhárom éve működöm a hivatásos baseballban. Mikor elkezdtem, még a múlt század nyolcvanas éveiben, egyáltalán nem kaptam fizetést. Üres telkeken játszottunk, és konzervdobozokon meg eldobott lószerszámokon bukdácsoltunk. Mikor vége volt a meccsnek, körbejártunk és pénzt gyűjtöttünk. Amit kaptunk, nem volt sok, főleg nekem, aki özvegy édesanyám és kishúgaim meg öcséim egyetlen támasza voltam. Néha a csapatnak epres vacsorát vagy ráksütést kellett rendeznie, hogy pénzhez jusson.

Bőven volt okom idegeskedni. Én vagyok az egyetlen baseballedző, aki hét egymást követő évben az utolsó helyen végzett a csapatával. Én vagyok az egyetlen, aki nyolc év alatt nyolcszáz meccset vesztett. Egy-egy veszteségsorozat után régen annyit idegeskedtem, hogy már enni és aludni sem bírtam. De huszonöt évvel ezelőtt abbahagytam az idegeskedést, és bizonyos vagyok benne, ha nem hagyom abba, már régen a sírban lennék.

Ahogy végigtekintek hosszú életemen (amikor születtem, még Lincoln volt az elnök), azt hiszem, a következők segítettek az idegeskedés legyőzésében:

1. Rájöttem, hogy fölösleges. Láttam, hogy nem vezet sehova, viszont tönkreteheti a karrierem.

2.  Majdnem ráment az egészségem.

3.  Annyira elfoglalt a jövendő győzelmek megtervezése és a munka, hogy megvalósuljanak, hogy nem maradt időm az elvesztett meccseken idegeskedni.

4. Idővel kidolgoztam azt a szabályt magamnak, hogy csak a meccs után huszonnégy órával hívom fel a játékosok figyelmét a hibáikra. Eleinte együtt

öltöztem-vetkőztem a játékosokkal. Ha a csapat vesztett, nem voltam képes megállni, hogy ne kritizáljak, és ne veszekedjek velük vereség után. Ez csak növelte az idegességemet. Ha a többiek előtt szidtam meg egy játékost, nem látta be a hibáját. Keserű lett tőle. Mivel a vereség után nem lehettem biztos benne, hogy féket tudok vetni a nyelvemre, úgy döntöttem, nem találkozom a játékosokkal akkor. Nem beszéltünk róla másnapig. Addigra lehiggadtam, a hibák nem tűntek olyan egetverőeknek, így nyugodtan tudtunk beszélni, és a fiúk nem lettek dühösek, és nem próbáltak meg védekezni.

5.  Igyekszem lelkesíteni a játékosokat, ezért dicsérem őket, nem szidom, ami önbecsülésükbe tipor. Igyekszem egy jó szót szólni mindenkihez.

6.  Ha fáradt vagyok, idegesebb vagyok; ezért mindennap tíz órát töltök ágyban, és minden délután szunditok. Már öt perc szundítás is sokat segít.

7.  Azt hiszem, segített az idegeskedést elkerülni és életemet meghosszabbítani, hogy aktív maradtam. Nyolcvanöt éves vagyok, de addig nem vonulok vissza, míg rajta nem kapom magam, hogy újra elmesélem ugyanazokat a történeteket. Ha ez bekövetkezik, akkor tudni fogom, hogy öregszem.

CONNIE MACK SOHA NEM OLVASTA EL A NE AGGÓDJ, TANULJ MEG ÉLNI CÍMŰ KÖNYVET, EZÉRT KIDOLGOZTA A SAJÁT SZABÁLYAIT. KÉSZÍTS TE IS EGY LISTÁT

AZOKRÓL A SZABÁLYOKRÓL, AMELYEK A MÚLTBAN SEGÍTETTEK - ÉS ÍRD IDE ŐKET.

SEGÍTETT AZ IDEGESKEDÉS LEGYŐZÉSÉBEN:

1..........................................................................

2..........................................................................

3..........................................................................

4..........................................................................

MEGSZABADULTAM

A GYOMORFEKÉLYTŐL ÉS AZ

IDEGESSÉGTŐL, MERT

MEGVÁLTOZTATTAM

A MUNKÁMAT ÉS AZ

ÉLETFELFOGÁSOMAT

ARDEN W. SHARPE

GREEN BAY, WISCONSIN

Öt évvel ezelőtt ideges voltam, depressziós és beteg. Az orvosok szerint gyomorfekélyein volt. Diétára fogtak. Annyi tejet ittam, annyi tojást ettem, hogy már a látványuktól is felfordult a gyomrom. De nem gyógyultam meg. Aztán egy nap olvastam egy cikket a rákról. Azt képzeltem, minden tünetét felismerem magamon. Most már nem ideges voltam. Pánikba estem. Ettől persze úgy fellobbantak a fekélyeim, mint a tűz. Az utolsó csapás az volt, amikor a hadsereg alkalmatlannak nyilvánított huszonnégy évesen! Fizikai roncs voltam, amikor erőm teljében kellett volna lennem.

Tűrőképességem végén jártam. Még csak reménysugarat sem láttam. Elkeseredésemben elemezni kezdtem, hogyan kerülhettem ebbe a helyzetbe. Lassan derengeni kezdett az igazság. Két évvel azelőtt egészséges és boldog voltam, mint ügynök; de a háború okozta nehézségek miatt kénytelen voltam abbahagyni és gyárba menni dolgozni. Utáltam a gyári munkát, és balszerencsémre egy csapat olyan megrögzött pesszimistával kerültem egy helyre, akiknek semmi sem volt jó. Állandóan szidták a munkát, a fizetést, a munkaidőt, a főnököt és minden mást. Rájöttem, hogy tudat alatt átvettem gyűlölködésüket.

Lassan felderengett, hogy gyomorfekélyemet valószínűleg saját pesszimista gondolataim és keserű érzelmeim okozzák. Ekkor elhatároztam, hogy visszatérek ahhoz a munkához, amit szeretek -ügynök leszek; és olyan emberekkel fogok barátkozni, akik optimistán, lelkesen gondolkoznak. Ez az elhatározás valószínűleg megmentette az életemet. Olyan barátokat és üzletfeleket kerestem, akik haladó gondolkozásúak voltak - boldog, optimista emberek, nem szorongósak - és nem gyomorfekélyesek. Amint érzelmeim megváltoztak, megváltozott a gyomrom is. Rövidesen már azt is elfelejtettem, hogy valaha fekélyem volt. Gyorsan felismertem, hogy az egészség, a boldogság és a siker ugyanolyan ragályos, mint az idegesség, a keserűség és a bukás. Ez a legfontosabb dolog, amit valaha megtanultam. Már régen meg kellett volna tanulnom. Hallottam és olvastam róla vagy egy tucatszor. De nekem a saját káromon kellett tanulnom. Most már tudom, mire gondolt Jézus, amikor azt mondta: „Ahogy az ember a szívében gondolkozik, olyanná válik."

A ZÖLD LÁMPÁT KERESEM

JOSEPH M. COTTER

Kisfiú koromtól férfikoromig hivatásos szorongó voltam. Sok mindenen szorongtam. Volt, amin okkal, de rendszerint ok nélkül. Néha azt tapasztaltam, hogy nincs min szoronganom - akkor azért szorongtam, hogy valami esetleg elkerülte a figyelmemet.

Aztán két évvel ezelőtt új életmódot választottam. Ehhez elemeznem kellett sok hibámat - nagyon kevés erényemet -, „alapos és bátor erkölcsi leltárt" kellett csinálnom. Ez világosan megmutatta, mi okozta a szorongásomat.

Az derült ki, hogy nem tudok csak a mának élni. Dühös voltam a tegnapi hibák miatt, és féltem a jövőtől.

Újra és újra elmondták nekem, hogy „ma van a holnap, amitől tegnap annyira féltél". Nekem aztán mondhatták. Azt tanácsolták, éljek huszonnégy órás program alapján. Elmondták, hogy csak a mai nap fölött van hatalmam, és lehetőségeimet minden áldott nap ki kell használnom. Elmondták, ha ezt megteszem, olyan elfoglalt leszek, hogy nem lesz időm más napokon szorongani - sem a tegnapokon, sem a holnapokon. Ez logikus tanács volt, de valahogy ezek az átkozott elgondolások nálam nem váltak be.

Aztán szinte vaktában megtaláltam a megoldást - és mit gondolnak, hol? A Northwestern Railroad peronján 1945. május 31-én este hétkor. Fontos óra ez az életemben. Ezért emlékszem rá világosan.

Néhány barátunkat kísértük ki a vonathoz. A City of Los Angeles~en utaztak, hazafelé mentek a nyaralásból. Még tartott a háború - abban az évben sokan utaztak. Ahelyett, hogy feleségemmel felszálltam volna a vonatra, a sínek mentén a mozdony felé bandukoltam. Egy percre megálltam, és néztem a csillogó mozdonyt. Tovább nézelődtem a sínek mentén, és megláttam egy nagy szemafort. A sárga lámpa égett. Aztán hirtelen zöldre váltott. Ebben a pillanatban a mozdonyvezető csöngetni kezdett; hallottam az ismerős „Mindenki szálljon föl!" kiáltást, és néhány pillanat múlva a hatalmas vonat elindult az állomásról 3700 kilométeres útjára.

Agyam lázasan dolgozni kezdett. Egy ötlet formálódott benne. Csodát láttam. Hirtelen megvilágosodott. Az a mozdonyvezető megmutatta a megoldást, amit kerestem. El mert indulni arra a hosszú útra, pedig csak egy zöld lámpát látott. Ha én lettem volna a helyén, én látni akartam volna az összes zöld lámpát, végig az úton. Ez persze lehetetlen, de mégis ezen igyekeztem - ott vártam az állomáson, nem jutottam el sehová, mert annyira igyekeztem meglátni, mi vár rám.

A gondolataim tovább szövődtek. A mozdonyvezető nem idegeskedett, mert esetleg majd kilométerek múlva valamilyen gonddal kell szembenéznie. Lesz majd valószínűleg némi késése, néhányszor lassabban kell majd mennie, de hát erre való a szemaforrendszer. Sárga lámpa - lassítson, vigyázat. Piros lámpa - veszély - megállni. Emiatt biztonságos a vonatközlekedés. Jó szemaforrendszere van.

Megkérdeztem magamtól, miért nincs jó szemaforrendszere az életemnek. A válasz - hiszen van. Isten gondoskodott róla. Ő irányítja, tehát biztonságos kell hogy legyen. Elkezdtem keresni a zöld lámpát. Hol találom? Végül is, ha Isten teremtette a zöld lámpát, talán Őt kellene megkérdeznem. Meg is tettem.

És ma, a reggeli imával megkapom az aznapi zöld lámpát. Néha sárgát kapott, ami lassításra késztet. És időnként pirosat, hogy álljak meg, mielőtt összeomlok.

Az óta a két évvel ezelőtti nap óta nem szorongok többet. E két év alatt több mint hétszáz zöld lámpát kaptam, és az utazás sokkal egyszerűbb így az életben, hogy nem kell azon szoronganom, milyen színű lesz a következő. Akármilyen lesz is, tudom, mit kell tennem.

JOHN D. ROCKEFELLER KAPOTT

AJÁNDÉKBA NEGYVENÖT ÉVET

Az idősebb John D. Rockefeller harminchárom éves korára szerezte meg első egymillió dollárját. Negyvenhárom éves korára felépítette a legnagyobb monopóliumot, amit a világ valaha látott -a Standard Oil Companyt. És hol tartott ötvenhárom éves korában? Addigra utolérte a szorongás. A szorongás és a magasfeszültségű élet addigra tönkretette az egészségét. Ötvenhárom évesen „úgy nézett ki, mint egy múmia", írja egyik életrajzírója, John K. Winkler.

Ötvenhárom évesen titokzatos gyomorbaj támadta meg, amitől kihullott a haja, a szempillája és egy pár szál kivételével a szemöldöke. Winkler szerint „olyan súlyos volt az állapota, hogy egy időben kénytelen volt emberi tejen élni". Az orvosok szerint az alopecia nevű kopaszságban szenvedett, ami gyakran ideges eredetű. Olyan ijesztően nézett ki kopaszon, hatalmas koponyájával, hogy kénytelen volt sapkát hordani. Később parókát csináltatott - darabját 500 dollárért -, és élete végéig ezeket az ezüst parókákat hordta.

Rockefellernek eredetileg vasszervezete volt. Egy farmon nőtt föl és valaha széles válla volt, egyenes tartása és erős, határozott léptei.

De ötvenhárom évesen - amikor a legtöbb ember élete virágjában van - háta meggörbült, és csoszogva járt. „Ha tükörbe nézett - írja John T. Flynn, egy másik életrajzíró -, egy öregembert látott. Az állandó munka, a szüntelen szorongás, a támadások, az álmatlan éjszakák, a testgyakorlás és pihenés hiánya" megtették a magukét; térdre kényszerítették. Ő volt a világ leggazdagabb embere; de olyan diétán élt, amelyet egy koldus is lenézett volna. Akkoriban heti egymillió dollárt keresett -viszont heti két dollárnál nem került többe az ennivalója. Az orvosok nem engedélyeztek neki egyebet, mint savanyú tejet és néhány kekszet. A bőre elszíntelenedett - mintha öreg pergamennel vonták volna be a csontjait. És attól, hogy ötvenhárom évesen meghaljon, csak a legjobb és legdrágább orvosok tudták megmenteni.

Hogyan történt mindez? Mi okozta? A szorongás. A megrázkódtatások. A magasfeszültségű élet. Szó szerint a sír szélére „hajtotta" magát. Már huszonhárom évesen olyan elszántan hajszolta a célját, hogy ismerősei szerint „csak egy jó üzlet hírére derült fel az arca". Ha nagy nyereségre tett szert, akkor haditáncot járt földre hajított kalapja körül. De ha vesztett, belebetegedett. Egyszer a Nagy Tavakon szállított 40 000 dollár értékű gabonát. De nem kötött rá biztosítást. Túl sok lett volna: 150 dollár. Azon az éjjelen vad vihar tombolt az Erie-tavon. Rockefeller annyira aggódott, hogy rakománya elvész, hogy amikor társa, George Gardner másnap bement az irodába, ott találta John D.-t, amint fel-alá járt.

„Siessünk - mondta remegő hangon. - Most még talán köthetünk biztosítást, talán nem késő!" Gardner berohant a belvárosba, és biztosítást kötött; de mire visszaért az irodába, John D. még rosszabb állapotban volt. Közben jött egy távirat: a rakomány megérkezett, nem esett baja a viharban. Most még az előzőnél is betegebb volt, mert „elfecsérelt" 150 dollárt! Annyira ette magát emiatt, hogy haza kellett mennie és le kellett feküdnie. Képzeld el! Ekkoriban vállalata évi 500 000 dolláros forgalmat bonyolított le - de ő 150 dollár miatt olyan beteg lett, hogy ágyba került!

Nem volt ideje játszani, pihenni, semmire sem volt ideje, csak pénzt keresni és a vasárnapi iskolában tanítani. Mikor társa, George Gardner három másik férfival együtt 2000 dollárért vett egy használt yachtot, John D. elszörnyedt, és nem volt hajlandó felszállni rá. Gardner egy szombat délután az irodában találta, még dolgozott. „Gyere, John -mondta Gardner -, vitorlázzunk egyet. Jót fog tenni. Felejtsd el az üzletet. Szórakozz egy kicsit." Rockefeller rámeredt. „George Gardner - mondta figyelmeztetőleg -, te vagy a legpazarlóbb ember, akit ismerek. Ez árt a hitelképességednek a banknál; sőt az enyémnek is. Mire észreveszed, tönkretetted az üzletünket. Nem, nem vagyok hajlandó elmenni a yachtodra - látni sem akarom!" És egész szombat délután ott maradt az irodában.

Ugyanez a humortalanság, ugyanez a ferde látásmód jellemezte őt egész üzleti karrierje során Évekkel később azt mondta: „Soha nem feküdtem úgy le este, hogy ne emlékeztettem volna magam, a sikerem talán csak időleges."

Mikor milliók ura volt, soha nem feküdt úgy le, hogy ne aggasztotta volna vagyona esetleges elvesztése. Nem csoda, hogy a szorongás tönkretette az egészségét. Nem volt ideje játszani és pihenni, soha nem ment színházba, nem kártyázott, nem járt partikra. Mint Mark Hanna mondta, ez az ember a pénz bolondja volt. „Minden más tekintetben épelméjű, de a pénz bolondja."

Rockefeller egyszer bevallotta egy szomszédjának az Ohio-beli Clevelandben, hogy „szeretné, ha szeretnék", de olyan hideg és gyanakvó ember volt, hogy kedvelni sem kedvelték sokan. Morgan egyszer megtagadta, hogy üzletet kössön vele. „Nem kedvelem - csattant föl. - Nem akarok közösködni vele." A saját testvére annyira gyűlölte, hogy elhunyt gyerekei tetemét kihantoltatta a családi kriptából. „Az én véreim közül senki sem fog olyan földben nyugodni, amely John D. tulajdona." Az alkalmazottai és az üzleti partnerei rettegtek tőle, és most jön az igazi vicc: ő is rettegett tőlük - félt, hogy eljár a szájuk az irodán kívül, és „elárulják a titkokat". Annyira kevéssé bízott az emberekben, hogy egyszer, amikor egy tízéves szerződést kötött egy önálló olajfinomítóval, megígértette vele, hogy senkinek sem árulja el, még a feleségének sem!

„Fogd be a szád, és vezesd az üzletet" - ez volt a mottója.

Aztán gazdagságának csúcspontján, mikor úgy ömlött hozzá az arany, mint sárga láva a Vezúv lejtőjén, személyes világa összeomlott. Könyvek és újságcikkek rántották le a leplet a Standard Oil Company rablólovag-háborújáról - a titkos megállapodásokról a vasúttársaságokkal, a konkurencia kíméletlen tönkretételéről.

Pennsylvania olajmezőin nem volt gyűlöltebb ember, mint John D. Rockefeller. Az emberek, akiket tönkretett, fölakasztották a róla mintázott bábut. Sok szívesen kötött volna kötelet az eredeti inas nyakára is, hogy felhúzza a vadalmafa ágára. Tüzet és kénkövet okádó levelek árasztották el irodáját - életveszélyesen megfenyegették. Testőröket fogadott, hogy ellenségei meg ne öljék. Megpróbált tudomást sem venni a viharos gyűlöletről. Egyszer cinikusan azt mondta: „Tőlem belém is rúghatsz, elmondhatsz mindennek, ha hagyod, hogy a saját fejem után menjek." De most rájött, hogy ő is csak ember. Nem tudott megbirkózni a gyűlölettel - és a szorongással. Az egészsége megromlott. Meglepte és megijesztette ez a belülről támadó új ellenség - a betegség. Eleinte „titkolta ritka gyomorpanaszait", megpróbált megfeledkezni a betegségéről. De az álmatlanságról, az emésztési panaszokról, haja elvesztéséről - e tünetek mind a szorongás és a testi összeroppanás jelei - nem lehetett megfeledkezni. Végül az orvosai megmondták a kegyetlen igazságot. Választhat: a pénze és a szorongásai - és az élete között. Figyelmeztették: vagy visszavonul, vagy meghal. Visszavonult. De mire megtette, a szorongás, a kapzsiság és a félelem már tönkretette az egészségét. Mikor Ida Tarbell, a leghíresebb amerikai életrajzírónő találkozott vele, megrázta a látvány. Ezt írta: „Hihetetlen vénség ült az arcán. Ő volt a legöregebb ember, akit valaha láttam." Öreg? Hiszen ekkor Rockefeller sok évvel fiatalabb, mint MacArthur tábornok, mikor visszafoglalja a Fülöp-szigeteket. De olyan fizikai roncs volt, hogy Ida Tarbell megszánta. Akkoriban azon a könyvén dolgozott, amely éles szavakkal ítélte el a Standard Oilt és mindent, amit jelképezett; nem volt sok oka szeretni azt az embert, aki ezt a „polipot" létrehozta. De azt mondta, mikor látta John D. Rockefellert a vasárnapi iskolában tanítani és lélegzetvisszafojtva lesni a körülötte levők arcát -„Olyan érzésem támadt, amit nem vártam, és ami az idő múlásával csak egyre erősebb lett. Szántam. Nem tudok szörnyebb társaságot elképzelni, mint a félelem."

Mikor az orvosok meg akarták menteni Rockefeller életét, három dolgot írtak elő neki - amelyeket szó szerint meg is tartott egész hátralevő életében. Ez az a három szabály:

1.  Kerülje az idegeskedést. Soha, semmilyen körülmények között ne idegeskedjen semmin.

2.  Lazítson és mozogjon sokat a szabad levegőn.

3.  Ügyeljen a diétájára. Mindig akkor hagyja abba az evést, amikor éhes még egy kicsit.

John D. Rockefeller megfogadta ezeket a szabályokat; valószínűleg ez mentette meg az életét. Visszavonult. Megtanult golfozni. Elkezdett kertészkedni. Beszélgetett a szomszédaival. Játszott. Énekelt.

De nemcsak ennyit csinált. „A kínnal teli napokon és az álmatlan éjjeleken - írja Winkler - jutott ideje az önvizsgálatra." Elkezdett embertársaira gondolni. Végre egyszer nem arra gondolt, mennyi pénzt szerezhet; azon kezdett töprengeni, hogy ezen a pénzen mennyi emberi boldogságot vásárolhat meg.

Egyszóval Rockefeller elkezdte elajándékozni a millióit! Néha nem is volt egyszerű. Mikor egy templomnak ajánlott föl pénzt, az ország minden szószékéről a „bűnös pénzről" mennydörögtek. De nem hagyott fel az adakozással. Hallott egy nyomorgó kis főiskoláról a Michigan-tó partján, amelyet a bezárás veszélye fenyegetett a jelzálogkölcsön miatt. Megmentette, milliókat invesztált bele, és létrehozta belőle a világhírű Chicago Egyetemet. Megpróbált a négereken segíteni. Pénzt adott néger főiskoláknak, például a Tuskegee Főiskolának, ahol szükség volt rá, hogy George Washington Carver munkáját folytatni tudják. Segített kiirtani a horogférget. Mikor Dr. Charles W. Stiles, a horogféreg legismertebb kutatója azt mondta: „Ötven cent ára orvosság kigyógyít egy embert ebből a betegségből, ami Délen dühöng - de ki ad ötven centet?"; Rockefeller adott. Milliókat költött a horogféreg elleni gyógyszerre, és sikerült a déli államok legelterjedtebb csapását megszüntetnie. Aztán továbbment. Létrehozott egy nagy, nemzetközi alapítványt - a Rockefeller Alapítványt -, amelynek a betegség és a tudatlanság ellen kellett harcolnia világszerte.

Hálásan írok e tevékenységéről, mert alighanem az életem köszönhetem a Rockefeller Alapítványnak. Amikor 1932-ben Kínában jártam, kolera dühöngött egész Pekingben. A kínai parasztok hullottak, mint a legyek; de e szörnyűségek közepette elmehettünk a Rockefeller Orvosegyetemre, és beoltottak minket a gyilkos kór ellen. Kínaiak és „külföldiek" egyaránt megtehettük. Ekkor értettem meg először, mit használnak a világnak Rockefeller milliói.

A történelemben még nem volt a Rockefeller Alapítványhoz hasonló. Egyedülálló. Rockefeller tudta, hogy világszerte sok kitűnő dolgot kezdenek el okos emberek. Folyik a kutatás; főiskolákat alapítanak; orvosok küzdenek egy betegséggel - de gyakran abbamarad ez a sok munka, mert nincs pénz. Úgy döntött, segít ezeknek az úttörőknek -nem akarta „kisajátítani" őket, csak adott némi pénzt, és segített, hogy segíthessenek magukon. Ma John D. Rockefellernek köszönhetjük a penicillint és még sok más felfedezést, amelyet az ő pénze finanszírozott. Neki köszönhetjük, hogy gyermekeink nem halnak bele a gerincvelő-lobba, amelybe régen ötből négy beteg belehalt. Neki köszönhetjük, hogy részben sikerült legyőzni a maláriát és a tüdőbajt, az influenzát és a diftériát és még sok betegséget, amelyek ma is gyötrik a világot.

És mi történt Rockefellerrel? Megtalálta-e a nyugalmát, amikor elajándékozta a pénzét? Meg, végre boldog volt. „Ha azt gondolták róla az emberek 1900 után, hogy a Standard Oilt érő támadásokon borong - mondta Allan Nevins -, akkor az emberek nagyot tévedtek."

Rockefeller boldog volt. Annyira megváltozott, hogy már egyáltalán nem idegeskedett. Egyetlen álmatlan éjszakát sem okozott neki élete legnagyobb kudarca!

A kudarcot azt jelentette, hogy a hatalmas Standard Oilnak, amelyet ő épített föl, a „történelem legsúlyosabb bírságát" kellett kifizetnie. Az Amerikai Egyesült Államok kormánya szerint a Standard Oil monopólium volt, és így megsértette a trösztellenes törvényt. A harc öt éven át folyt. Az ország legjelesebb jogi elméi küzdöttek végeérhetetlenül ebben a perben, amely a leghosszabb bírósági csata volt addig a történelemben. De a Standard Oil vesztett.

Mikor Kenesaw Mountain Landis bíró kihirdette ítéletét, a védőügyvédek attól féltek, nagy csapás lesz ez John D. számára. Nem tudták, mennyire megváltozott.

Még aznap este felhívta őt az egyik ügyvéd. Olyan kíméletesen, ahogy csak tudta, elmagyarázta az ítéletet, majd aggódva megkérdezte: „Remélem, Rockefeller úr, nem izgatja fel az ítélet. Remélem, tud majd azért aludni."

Mit válaszolt az öreg John D.? Azt recsegte vissza: „Ne aggódjon, Johnson úr, jól fogok aludni. És ön se izgassa magát. Jó éjszakát!"

Ezt válaszolta az az ember, aki egyszer ágyba került, mert elvesztett 150 dollárt! Igen, Rockefellernek sokáig tartott, amíg legyőzte az idegeskedést. Ötvenhárom évesen „haldoklott" - de kilencvennyolc éves koráig élt!

LASSAN MAJDNEM

ELEMÉSZTETTEM MAGAM, MERT

NEM TUDTAM LAZÍTANI

PAUL SAMPSON

Hat hónappal ezelőttig a legnagyobb sebességgel száguldottam keresztül az életen. Mindig feszült voltam, soha nem lazítottam. A munkából minden este idegesen és a feszültségtől kimerülve tértem haza. Miért? Mert senki sem mondta nekem: „Paul, elemészted magad. Miért nem lassítasz? Miért nem lazítasz?"

Reggel gyorsan keltem föl, gyorsan ettem, gyorsan borotválkoztam, gyorsan öltöztem, és úgy vezettem a munkahelyemre, mintha a kormány kirepülne a kezemből, ha nem szorítanám minden erőmmel. Gyorsan dolgoztam, siettem haza, és éjjel is megpróbáltam gyorsan aludni.

Olyan állapotba kerültem, hogy elmentem egy híres ideggyógyászhoz Detroitban. Azt mondta, lazítsak. Azt mondta, gondoljak mindig a lazításra - ha dolgozom, vezetek, eszem és aludni próbálok. Azt mondta, lassan elemésztem magam, mert nem tudok lazítani.

Azóta gyakorolom a lazítást. Ha este lefekszem, addig nem is próbálok meg elaludni, amíg tudatosan el nem lazítottam a testemet és a lélegzésemet. És reggel most pihenten ébredek - ami nagy előrehaladás, mert régen fáradtan és feszülten ébredtem. Most már lazítok, ha eszem, és ha vezetek. Persze, figyelek vezetés közben, de már nem az idegeimmel vezetek, hanem az agyammal. A legfontosabb hely, ahol lazítani szoktam, a munkahelyem. Napjában többször abbahagyok mindent, és leltárt készítek, hogy lássam, laza vagyok-e. Ha most megcsördül a telefon, már nem kapok úgy utána, mintha valaki el akarná venni előlem; és ha valaki beszél velem, olyan laza vagyok, mint egy alvó csecsemő.

Mi az eredmény? Az élet sokkal kellemesebb és élvezetesebb; és teljesen megszabadultam az ideges fáradtságtól és a szorongástól.

IGAZI CSODA TÖRTÉNT VELEM

MRS. JOHN BURGER

A szorongás tökéletesen leterített. A gondolataim annyira zavarosak és kuszák voltak, hogy nem találtam semmi örömet az életben. Az idegeim annyira feszültek voltak, hogy éjjel nem tudtam aludni, nappal pedig pihenni. Három kisgyerekem szétszórva, rokonoknál élt. A férjem, aki nemrég szerelt le, egy másik városban próbálta meg elindítani ügyvédi irodáját. A háború utáni újrakezdés korszakának minden fenyegetését és bizonytalanságát a bőrömön éreztem.

Veszélyeztettem a férjem karrierjét, a gyermekeim természetes életterét: a boldog, normális otthont, és a saját életemet. A férjem nem talált lakást, az egyetlen megoldás az építkezés volt. Minden azon múlott, jobban leszek-e. Minél inkább tudatosult ez bennem, minél inkább igyekeztem, annál jobban féltem, hogy nem sikerül. Aztán félni kezdtem bármilyen újrakezdés felelősségétől. Úgy éreztem, nem bízhatok többé magamban. Úgy éreztem, mintha a megtestesült kudarc lennék.

Mikor minden sötét volt, és sehonnan sem várhattam segítséget, az édesanyám tett értem valamit, amit soha nem fogok elfelejteni, és amiért mindig hálás leszek neki. Annyira megijesztett, hogy harcolni kezdtem. Jól megszidott, mert megadtam magam a sorsomnak, és nem voltam agyam és idegeim ura. Erélyesen rám szólt, hogy keljek fel, és harcoljak azért, amim van. Azt mondta, beletörődtem a helyzetbe, félek tőle, ahelyett, hogy szembenéznék vele, és elszaladok az élet elől, nem merek élni.

Ettől a naptól kezdve harcoltam. A hét végén megmondtam a szüleimnek, hazamehetnek, mostantól én csinálok mindent; szinte a lehetetlenre vállalkoztam. Egyedül kellett ellátnom két kisebb gyermekemet. Jól aludtam, megjött az étvágyam, és a kedvem is megjavult. Egy héttel később, amikor

újra meglátogattak, énekelve vasaltam. Jól éreztem magam, mert elkezdtem harcolni, és a csatában nyerésre álltam. Soha nem felejtem el ezt a leckét... Ha a helyzet megoldhatatlannak látszik, nézz szembe vele! Harcolj! Ne add fel!

Attól kezdve kényszerítettem magam, hogy dolgozzak, és belemerültem a munkámba. Végül összegyűjtöttem a gyermekeimet, és csatlakoztam férjemhez új otthonunkban. Elhatároztam, hogy annyira rendbe jövök, hogy drága családomnak erős, boldog anyja lehessek. Teljesen lekötöttek terveim az otthonunkkal, a gyermekeimmel, a férjemmel, minden egyébbel kapcsolatban - csak a magam számára nem csináltam terveket. Túlságosan elfoglalt voltam hozzá, hogy magamra gondoljak. És ekkor történt az igazi csoda.

Egyre erősebb lettem, az egészség örömével ébredtem, azzal az örömmel, hogy új nap vár ránk és tervezhetek, örültem az életnek. És noha jöttek még ezután is depressziós napok, főleg, ha fáradt voltam, de ilyenkor azt mondtam magamnak, ne gondolkozz, vagy a lelkemre próbáltam beszélni - és lassan egyre kevesebb ilyen nap jött, míg végül egészen megszűntek.

Most, egy évvel később, van egy nagyon boldog, sikeres férjem, gyönyörű otthonom, amelyben napi tizenhat órát dolgozhatok, és három egészséges, boldog gyermekem - és lelki békém!

HOGYAN GYŐZTE LE BENJAMIN -FRANKLIN AZ IDEGESKEDÉST

BENJAMIN FRANKLIN LEVELE JOSEPH PRIESTLEY-HEZ. PRIESTLEYNEK FELAJÁNLOTTÁK, LEGYEN EARL OF SHELBOURNE KÖNYVTÁROSA, ÉS FRANKLIN TANÁCSÁT KÉRTE. FRANKLIN E LEVÉLBEN LEÍRJA A MÓDSZERÉT, HOGYAN LEHET IDEGESKEDÉS NÉLKÜL MEGOLDANI A PROBLÉMÁKAT.

London, 1772. szeptember 19.

Kedves uram: Abban az ügyben, amely oly fontos Önnek, és amelyben a tanácsomat kéri, pontos ismeretek hiányában nem tudom megmondani, milyen döntést hozzon, de ha érdekli, azt igen, hogy hogyan. Ezek az esetek főleg azért nehezek, mert míg vizsgáljuk őket, a mellette és az ellene szóló érvek soha nem jelentkeznek egyszerre az agyunkban; hanem hol az egyik, hol a másik van jelen, míg szem elől tévesztjük az előzőt. Ezért hajiunk hol erre, hol arra, döntünk így vagy úgy, ezért kínoz a bizonytalanság.

Ezt elkerülendő, én egy vonallal kettéosztok egy ív papirost; egyik fele fölé azt írom, Mellette, a másik fölé Ellene. Aztán három vagy négy napig gondolkozom rajta, és a megfelelő oszlopba rövid feljegyzéseket írok a különböző indokokról, amelyek különböző időkben eszembe jutnak, és amelyek a döntés mellett vagy ellen szólnak. Mikor így összegyűjtöttem, és egy pillantással át tudom tekinteni őket, akkor megkísérlem súlyukat meghatározni; ha mindkét oldalon találok egyet-egyet, melyek egyformán súlyosnak látszanak, akkor mindkettőt kihúzom. Ha találok egy mellette szóló érvet, amely két ellene szóló érvvel azonos súlyú, akkor mindhármat kihúzom. Ha úgy vélem, két ellene szóló érv három mellette szólóval egyenlő, akkor mind az ötöt törlöm; így folytatva végül felismerem, merre billen a mérleg; és ha egy-két napnyi további töprengés alatt semmi fontos új szempont nem jut eszembe egyik oldallal kapcsolatban sem, akkor döntök. És noha az indokok súlyát nem lehet algebrai pontossággal meghatározni, de ha ilyen módon mindegyiket önmagában és a többivel összehasonlítva vizsgálom, és mind előttem van, azt hiszem, jobban tudok ítélni, és kevésbé valószínű, hogy elhamarkodott lépést teszek; és valóban nagy hasznomra volt ez a fajta egyenletfelállítás az erkölcsi vagy megfontolt algebrában.

Őszintén kívánom, hogy a lehető legjobb döntést hozza és maradok, kedves barátom, őszinte híve...

Ben Franklin

ANNYIRA SZORONGTAM, HOGY

TIZENNYOLC NAPIG CSAK

FOLYADÉKON ÉLTEM

KATHRYNE HOLCOMBE FARMER

Három hónappal ezelőtt annyira szorongtam, hogy négy nap, négy éjjel nem aludtam; és tizennyolc napig csak folyadékon éltem. Már az étel szagától is rosszul lettem. Szavakkal le sem tudom írni, milyen lelki szenvedésen mentem keresztül. Nem tudom, rosszabb-e a pokol annál, amin én keresztülmentem. Azt hittem, megőrülök vagy meghalok. Tudtam, hogy így nem tudok tovább élni.

Életem fordulópontja az a nap volt, amikor megkaptam e könyv levonatát. Az elmúlt három hónapban gyakorlatilag ezzel a könyvvel éltem, minden oldalát tanulmányoztam, kétségbeesetten kerestem az új életmódot. A változás, amely szellemi beállítódásomban és érzelmi kiegyensúlyozottságomban bekövetkezett, szinte hihetetlen. Ma már képes vagyok minden múló nap csatáit állni. Ma már tudom, hogy régen nem a ma gondjai kergettek szinte az őrületbe, hanem az a keserűség és szorongás, amit a tegnap történtekkel kapcsolatban éreztem, vagy amit a holnap esetleg bekövetkező dolgok fakasztottak bennem.

De ma, ha azt érzem, hogy valami miatt szorongani kezdek, akkor azonnal abbahagyom, és a könyvből tanult elvek egyikéhez fordulok. Ha kísértésbe jövök, hogy feszült legyek valami miatt, amit ma meg kell csinálnom, akkor kapom magam, és azonnal megcsinálom, így nem idegesít tovább.

Ha olyan problémával kerülök szembe, ami régen szinte megőrjített, akkor igyekszem nyugodtan alkalmazni a három lépcsőt az Első rész második fejezetéből. Először megkérdezem magamat, mi a legrosszabb, ami történhet. Másodszor, igyekszem lélekben elfogadni. Harmadszor, a problémára összpontosítok, hátha tudok javítani a legrosszabbon, amit hajlandó vagyok elfogadni - ha muszáj.

Ha olyasmin szorongok, amit nem tudok megváltoztatni - és nem akarok elfogadni - akkor összeszedem magam és elmondom e rövid fohászt:

Istenem, adj nekem türelmet,

Hogy elviseljem, amit nem tudok megváltoztatni,

Bátorságot, hogy megváltoztassam, amit tudok

És bölcsességet, hogy a kettőt

meg tudjam különböztetni.

Amióta elolvastam ezt a könyvet, új és csodálatos életet élek. Már nem teszem tönkre az egészségemet és a jó közérzetemet a szorongással. Kilenc órát alszom. Élvezem az evést. Lehullt rólam a fátyol. Az ajtó kinyílt. Most már látom, és élvezni is tudom az engem körülvevő világ szépségét. Megköszönöm Istennek, hogy élek, és hogy ilyen csodálatos világban élhetek.

Hadd ajánljam, hogy olvasd el újra ezt a könyvet; tartsd az ágyad mellett; húzd alá azokat a részeket, amelyek a te gondjaidra vonatkoztathatók. Tanulmányozd; használd. Mert ez nem „olvasókönyv", hanem „útikalauz" - az új élet felé vezető úton!

Kilenc tanács, hogyan veheted a legtöbb hasznát ennek a könyvnek

1.  Fejlessz ki magadban komoly, elszánt tanulnivágyást, hogy elsajátítsd   az   aggódás   legyőzésének módszereit.

2.  Olvass cl még egyszer minden fejezetet, mielőtt  továbbmennél a következőre.

3.  Állj meg gyakran olvasás közben, és kérdezd meg magadtól, hogy tudnád hasznát venni az egyes tanácsoknak.

4.  Húzz alá minden fontos gondolatot.

5.  Lapozd át a könyvet havonta legalább egyszer.

6.  Használd fel a tanácsokat minden alkalommal. Tekintsd gyakorlati kézikönyvnek ezt a kötetet, amely segít a napi problémák megoldásában.

7. Játszva tanuld meg a szabályokat, ajánlj fel a barátodnak  negyed dollárt minden alkalomra, amikor rajtakap valamelyik itt tanult szabály megszegésén.

8.  Ellenőrizd minden héten a fejlődésedet. Gondolkodj el a hibákon, amelyeket  elkövettél,  az  észlelt eredményeken és a tanulságokon, amiket a jövőre nézve leszűrtél.

9. Vezess naplót, amelyben jegyzed, hogyan és mikor használtad fel a tanácsokat

TARTALOM

ELŐSZÓ

Hogyan íródott ez a könyv - és miért?

Kilenc tanács, hogyan veheted a legtöbb hasznát ennek a könyvnek

Első rész

ALAPVETŐ TÉNYEK, AMELYEKET TUDNOD KELL AZ IDEGESSÉGRŐL

1. Éljünk napról napra

2. Csodarecept idegesítő helyzetek megoldására

3. Mit tehet veled az idegeskedés?

Második rész

ALAPVETŐ MÓDSZEREK AZ IDEGESKEDÉS ELEMZÉSÉRE

4. Hogyan elemezzünk és oldjunk meg idegesítő helyzeteket?

5. Hogyan tüntessük el üzleti gondjaink felét?

Harmadik rész

HAGYJUK ABBA AZ IDEGESKEDÉST, MIELŐTT TÖNKREMEGYÜNK BELE

6. Hogyan feledkezzünk meg az idegeskedésről?

7. Ne hagyd, hogy az apróságok tönkretegyenek!

8. A törvény, amely törvényen kívül helyezi legtöbb gondodat

9. Ne hadakozz az elkerülhetetlennel

10. „Veszteségcsökkentő" utasítások.

11. Ne fűrészelj fűrészport!

Negyedik rész

A BÉKE ÉS BOLDOGSÁG ELNYERÉSÉNEK HÉT MÓDSZERE

12. Öt szó, amely megváltoztathatja az életedet

13. A bosszúállás megbosszulja magát

14. Ne aggasszon a hálátlanság.

15. Eladnád-e, amid van, egymillió dollárért?

16. Találd meg önmagad, és légy önmagad: nincs a földön hozzád hasonló.

17. Ha citromot kapsz, csinálj limonádét

18. Hogyan szabaduljunk meg a depressziónktól két hét alatt?

Ötödik rész

A SZORONGÁS LEGYŐZÉSÉNEK TÖKÉLETES MÓDJA

19. Hogyan győzték le a szüleim a szorongást?

Hatodik rész

NE IDEGESKEDJÜNK, HA BÍRÁLNAK

20. Senki sem rúg egy döglött kutyába.

21. Ha így viselkedsz, nem bánt a bírálat.

22. Milyen ostobaságot csináltam!

Hetedik rész

HAT MÓDSZER A FÁRADTSÁG ÉS AZ

IDEGESSÉG ELKERÜLÉSÉRE, HOGY

ENERGIKUSAK ÉS JÓKEDVŰEK

MARADJUNK

23. Hogyan toldjuk meg napi egy órával ébren töltött életünket?

24. Mitől fáradsz el, és mit tehetsz ellene?

25. Hogyan kerüljük el a fáradtságot - és maradjunk fiatalosak?

26. Négy jó munkamódszer, amelyek megelőzik a fáradtságot és az idegességet

27. Mit tehetünk a fárasztó, nyomasztó és bénító unalom ellen

28. Ne szorongj az álmatlanság miatt.

Nyolcadik rész

„HOGYAN GYŐZTEM LE A SZORONGÁST?"

Egyszerre hat komoly baj sújtott le rám. Írta C. I. Black-wood

Egy óra alatt hangos optimistává változom! Írta Roger W. Babson

Hogyan szabadultam meg kisebbrendűségi érzésemtől. Irta Elmer Thomas

Allah kertjében éltem. Írta R. V. C. Bodley

Öt módszer, melyeket az idegesség legyőzésére használtam. Írta William Lyon Phelps

Tegnap is talpon maradtam. Ma is talpon maradok. Irta Dorothy Dix

Nem hittem, hogy megérem a holnapot. Írta J. C. Penney

Lemegyek a tornaterembe, és a gyakorlólabdával bokszolok vagy túrázom. Írta Eddie Eagan

Én voltam „a virginiai Műszaki Főiskola idegroncsa". Írta Jim Birdsall

E szerint a mondat szerint élek. Írta Dr. Joseph R. Sizoo

A padlóra kerültem, de túléltem. Írta Ted Ericksen .....

Én voltam a világ egyik legnagyobb szamara. Írta Percy H. Whiting

Mindig igyekeztem biztosítani az utánpótlási útvonalamat. Irta Gene Autry

Hallottam a hangot Indiában. Írta E. Stanley Jones

A seriff belépett az első ajtón. Írta Homer Croy

A legkeményebb ellenfelem a szorongás volt. Írta Jack Dempsey

Imádkoztam, hogy Isten ne engedjen árvaházba kerülni. Írta Kathleen Halter

A gyomrom úgy forgott, mint a kansasi forgószél. Irta Cameron Shipp

Abbahagytam az idegeskedést, mert láttam a feleségemet mosogatni. Írta William Wood

Már tudom a megoldást. Írta Del Hughes

Az idő sok mindent megold! Írta Louis T. Montant

Figyelmeztettek, hogy ne beszéljek, még az ujjamat se mozdítsam meg. Írta Joseph L. Ryan

Ki tudom zárni a gondokat. Írta Ordway Tead

Ha nem hagyom abba az idegeskedést, már rég belehaltam volna. Írta Connie Mack

Megszabadultam a gyomorfekélytől és az idegességtől, mert megváltoztattam a munkámat és az életfelfogásomat. Írta Arden W. Sharpe

A zöld lámpát keresem. Írta Joseph M. Cotter

John D. Rockefeller kapott ajándékba negyvenöt évet

Lassan majdnem elemésztettem magam, mert nem tudtam lazítani. Írta Paul Sampson

Igazi csoda történt velem. Írta Mrs. John Burger

Hogyan győzte le Benjamin Franklin az idegeskedést.

Annyira szorongtam, hogy tizennyolc napig csak folyadékon éltem. Írta Kathryne Holcombe Farmer

Table of Contents

SIKERKALAUZ 2

KILENC TANÁCS, HOGYAN VEHETED A LEGTÖBB HASZNÁT

(Untitled)

(Untitled)

DIÓHÉJBAN

CSODARECEPT IDEGESÍTŐ HELYZETEK MEGOLDÁSÁRA

MIT TEHET VELED AZ IDEGESKEDÉS?

AZ ELSŐ RÉSZ DIÓHÉJBAN

ALAPVETŐ TÉNYEK, AMELYEKET TUDNOD KELL AZ IDEGESKEDÉSRŐL

Alapvető módszerek az idegeskedés elemzésére

HOGYAN TÜNTESSÜK EL ÜZLETI GONDJAINK FELÉT?

A MÁSODIK RÉSZ DIÓHÉJBAN

HOGYAN FELEDKEZZÜNK MEG AZ IDEGESKEDÉSRŐL?

NE HAGYD, HOGY AZ APRÓSÁGOK TÖNKRETEGYENEK!

NE HADAKOZZ AZ ELKERÜLHETETLENNEL

UTASÍTÁSOK

NE FŰRÉSZELJ FÜRESZPORT!

A Nagy Kéz ír s tovább megy; és a holt

TÖNKREMEGYÜNK BELE

A béke és boldogság elnyerésének hét

Saját világa a szív, önmagában

A BOSSZÚÁLLÁS MEGBOSSZULJA

Ajánlom, ellenségednek se fűts

NE AGGASSZON A HÁLÁTLANSÁG

ELADNÁD-E, AMID VAN, EGYMILLIÓ DOLLÁRÉRT?

LÉGY ÖNMAGAD: NINCS A FÖLDÖN HOZZÁD HASONLÓ

A NEGYEDIK RÉSZ DIÓHÉJBAN

HOGYAN GYŐZTEK LE A SZÜLEIM A SZORONGÁST?

Béke, béke, béke, drága!

SENKI SEM RÚG EGY DÖGLÖTT KUTYÁBA

CSINÁLTAM!

A HATODIK RÉSZ DIÓHÉJBAN

MITŐL FÁRADSZ EL, ÉS MIT TEHETSZ ELLENE?

NE SZORONGJ AZ ÁLMATLANSÁG MIATT

A HETEDIK RÉSZ DIÓHÉJBAN

JÓKEDVŰEK MARADJUNK

EGYSZERRE HAT KOMOLY BAJ SÚJTOTT LE RÁM

EGY ÓRA ALATT HANGOS OPTIMISTÁVÁ VÁLTOZOM!

HOGYAN SZABADULTAM MEG KISEBBRENDŰSÉGI ÉRZÉSEMTŐL

ALLAH KERTJÉBEN ÉLTEM

TEGNAP IS TALPON MARADTAM. MA IS TALPON MARADOK

NEM HITTEM, HOGY MEGÉREM A HOLNAPOT

A PADLÓRA KERÜLTEM, DE TÚLÉLTEM

ÉN VOLTAM A VILÁG EGYIK LEGNAGYOBB SZAMARA

BIZTOSÍTANI AZ UTÁNPÓTLÁSI

A SERIFF BELÉPETT AZ ELSŐ AJTÓN

A LEGKEMÉNYEBB ELLENFELEM A SZORONGÁS VOLT

A GYOMROM ÚGY FORGOTT, MINT A KANSASI FORGÓSZÉL

ABBAHAGYTAM AZ

MÁR TUDOM A MEGOLDÁST

AZ IDŐ SOK MINDENT MEGOLD!

KI TUDOM ZÁRNI A GONDOKAT

A GYOMORFEKÉLYTŐL ÉS AZ

A ZÖLD LÁMPÁT KERESEM

JOHN D. ROCKEFELLER KAPOTT

AJÁNDÉKBA NEGYVENÖT ÉVET

LASSAN MAJDNEM

IGAZI CSODA TÖRTÉNT VELEM

HOGYAN GYŐZTE LE BENJAMIN -FRANKLIN AZ IDEGESKEDÉST

ANNYIRA SZORONGTAM, HOGY

Kilenc tanács, hogyan veheted a legtöbb hasznát ennek a könyvnek

TARTALOM