A. C. CLARKE

A MARS TITKA

Fordította: PETHŐ TIBOR

Bibliotheca kiadó

Budapest, 1957

A mű eredeti címe: Sands of Mars

Szakmailag átnézte: Zerinváry Szilárd

1

- Úgy, szóval ez az első alkalom, hogy felszáll - mondta a vezető, kényelmesen hátradőlve, kezeit tarkóján összekulcsolva, és előre-hátra himbálódzott a pilótaülésben. Ez azonban nem nyugtatta meg utasát.
 - Igen - válaszolta Martin Gibson, miközben szemét továbbra is a kronométer mutatójára szögezte.
 - Mindjárt gondoltam. Ez a rész a történeteiben mindig elég gyenge, főleg amikor a gyorsulás következtében beálló ájulásról ír. Miért írnak az emberek ilyen képtelenségeket, ezzel csak az üzletnek ártanak!
 - Sajnálom - vonta meg a vállát Gibson.  - De azt hiszem, a régebbi írásaimra gondol. Akkor még nem indult meg az űrhajózás, így a fantáziámat kellett használnom.
 - Meglehet - mondta a vezető némi rosszmájúsággal. A legcsekélyebb figyelmet sem fordította a műszerfalra, pedig az indulásig már csak két perc volt hátra.- Gondolom, furcsa lehet, hogy miután már annyit írt erről, most maga is kipróbálja.
 A „furcsa" jelző - vélte Gibson - nemigen felel meg a valóságnak, de megértette a másik szempontját. Néhány regényhőse ilyen helyzetben merev, hipnotizált tekintettel nézte a másodpercmutató könyörtelen ketyegését, izgatottan várva, hogy a rakéta néhány pillanat múlva kirepíti a végtelenbe. És most - mint ez általában történni szokott, ha valaki kivárja az időt - a valóság utolérte a képzeletek Ugyanaz áll most előtte, mindössze kilencven másodperc választja el a nagy pillanattól. Valóban különös volt; a költői igazságszolgáltatás ragyogó esete.
 A vezető ránézett, láthatóan kitalálta gondolatait. Majd jókedvűen elvigyorodott.
 - Nehogy megijedjen a saját történeteitől. Én egyszer fogadásból állva vártam meg az indulás pillanatát. Persze pokoli ostobaság volt.
 - Nem félek - felelte Gibson, felesleges hangsúlyt adva kijelentésének.
 A vezető kételkedőén hümmögött, és lehajolt, hogy az órára pillantson. A másodpercmutatónak még egy kört kellett megtennie. - Én nem kapaszkodnék így az ülésbe. Berilium-mangánból van. El talál görbülni.
 Gibson szégyenlősen elengedte az ülés karját. Eszébe jutottak a műválaszok, amelyeket erre a pillanatra készített elő. Egytől egyig hasznavehetetlennek látszottak.
 - Természetesen nem lenne valami kellemes, ha néhány másodpercnél tovább tartana ez az állapot - mondta a vezető, még mindig kényelmesen ülve, de Gibson megfigyelte, hogy pillantása már a műszerfalra szegeződik. - Aha, beindultak az üzemanyag pumpák. Ne aggódjon a függőleges starttól, lesz néhány furcsa dolog, de csak hagyja az ülést lengeni. Hunyja be a szemét, ha ez segít. (Hallani lehetett már a gyújtórakétákat.) Még körülbelül tíz másodperc, amire elérjük a teljes nyomást; igazán nincs ebben semmi, eltekintve a lármától. El kell viselnie ezt. AZT MONDTAM, EL KELL VISELNIE EZT!
 De Martin Gibson semmi ilyesmivel nem foglalkozott. Méltóságteljesen önkívületbe süllyedt, pedig a gyorsulás még nem haladta túl az express-lift sebességét.
 Néhány másodperc és ezer kilométer után, - némi szégyenkezést érezve, magához tért. Vakító napfény világított az arcába. Aztán eszébe ötlött, hogy valószínűleg a külső burok védőredőnye csúszott félre. Az erős fény azonban nem volt olyan elviselhetetlenül vakító, mint amire számított, de aztán látta, hogy a teljes fényerőnek csak egy töredéke hatolt át a vastagon befeketített ablakon.
A vezetőre nézett, aki a műszertáblára hajolva a rakéta sebességét jegyezte fel. Egyébként minden nagyon nyugodt volt, eltekintve attól, hogy időről időre furcsa tompa dörrenés ütötte meg a fülét; - mintha távoli robbanások volnának - gondolta nyugtalanul Gibson. Köhintett néhányat, jelezve, hogy már magához tért, majd megkérdezte a vezetőt, hogy mit jelentenek a távoli durranások.
- A zaj a motorok hőtágulásával magyarázható - hangzott a válasz. - Ötezer fokon dolgoznak és nagy gyorsasággal hűlnek le. Jól érzi már magát?
- Jól vagyok - válaszolta Gibson, és hitte is.
- Felállhatok?
- Ha úgy tetszik - válaszolta a pilóta kétkedően. - De vigyázzon, kapaszkodjon meg valami szilárdban.
 Gibsont csodálatos öröm töltötte el. A pillanat, amelyre egész életén keresztül várakozott, elérkezett. Az űrben volt. Nagy kár, hogy a felszállásnál eszméletét vesztette, de tudósításában majd kimagyarázza ezt a részt.
 Ezer kilométer messzeségből a Föld még mindig igen nagynak látszott, azonban meglehetősen kiábrándító volt. Sok száz rakétáról készült felvételt látott ugyanis már, úgyhogy most a valóságban nem jelentett meglepetést számára. Pontosan olyannak látta, mint amilyenre el volt készülve. A felhőrajok lassan mozogtak a Föld körül. A kerek korong közepén éles vonalakkal határolódott el a tenger a szárazföldtől s egy pillanat törtrészéig részleteket is felismerni vélte, de aztán a látóhatár szélén mindent elborított az egyre sűrűsödő köd. Még a tiszta látómezőben, vagyis függőlegesen lefelé nézve sem lehetett jól kivenni a körvonalakat, amelyek felismerhetetlennek, következésképp értelmetlennek tűntek. A meteorológusokat kétségkívül gyönyör töltötte volna el eme ideális időjárási térkép láttán, de a meteorológusok nagy része egyébként is a mesterséges bolygón tartózkodott, ahol a megfigyelési viszonyok még tökéletesebbek voltak. Gibson nemsokára belefáradt a városok és egyéb emberi alkotások fürkészésébe. Elszomorító volt a gondolat, hogy mindaz, amit az emberi kultúra évezredek során alkotott, semmi észrevehető változást sem okozott az alant elterülő tájon.
 
 Ezután Gibson a csillagok felé fordult, de ekkor érte a második kiábrándulás. Szikrázó fénypontok miriádjai helyett halvány és sápadt fényecskéket látott, olyanok voltak mint a kísértetek. A sötét ablak lehetett ennek az oka, amely elnyelte a napfényt, megfosztotta a csillagokat is ragyogásuktól.
 Gibson némi bosszúságot érzett. Mindössze egyetlen dolog bizonyult olyannak, mint amire számított. A levegőben való lebegés szenzációja, az, hogy ujjának egyetlen mozdulatától könnyedén röppent fel a mennyezetig, vagy úszott a levegőben egyik faltól a másikig. Ez valóban gyönyörteljes érzés volt. Sajnos azonban a fülke túl kicsinynek bizonyult a nagyobb arányú kísérletekhez. A súlytalanság elbűvölő, tündéri állapot, mióta rendelkezésre állnak az egyensúlyozó szervet közömbösítő gyógyszerek. Az űrhajóbetegség már a múlté. Örült ennek. Regényhősei mennyit szenvedtek a betegségtől. (Hősnői is, feltehetően, de erről nem volt illő megemlékezni.) Eszébe jutott Robin Blake első útja A Mars pora eredeti változatában. Amikor írta, szinte teljesen D. H. Lawrence befolyása alatt állt. (Érdekes lenne egyszer elkészíteni ama szerzők névsorát, akik egyik vagy másik korszakában nem voltak rá hatással.)
 Nem kétséges, Lawrence utolérhetetlen volt a fiziológiai érzetek leírásában, s mégis Gibson e sajátos területen mért rá csapást. Egy alkalommal egy teljes fejezetet szentelt az űrhajóbetegségeknek. Részletesen leírta a betegség közeledését jelző émelygés minden tünetét, a gyomor földrengésszerű megmozdulásait, a vulkánikus kataklizmákat, s az utolsó, megkönnyebbülést hozó roppant erejű kitörést.
 A fejezet a meztelen naturalizmus mesterműve volt. Sajnos kiadója, tekintettel „A Hónap Könyve" klub finnyás közönségére, kihagyatta az egész, fejezetet. Pedig mennyi munkát fektetett bele, szinte maga is átélte a betegség minden fázisát. Éppúgy, mint most...

*   *   *
 - Meglepő - jegyezte meg az orvos elgondolkozva, miközben a mozdulatlan írót a légzsilip felé cipelték. Az orvosi vizsgán minden rendben volt és természetesen megkapta a szokásos injekciókat, mielőtt elhagyta a Földet. Pszichikus eredetűnek kell lennie.
 - Mit törődöm vele, hogy mitől van - panaszkodott keserűen a pilóta, miközben az Űrállomás belsejébe követte a menetet. - Azt szeretném csak tudni, ki tisztítja majd ki a hajómat.
 Senki sem mutatkozott hajlamosnak arra, hogy válaszoljon erre a mélyen átérzett kérdésre, legkevésbé Martin Gibson, aki épp, hogy magához tért a kilátását elzáró fehér falak között. Aztán lassan érezte, hogy teste mind súlyosabbá válik, és meleg, cirógató áram indult meg a lábfeje felé. Hirtelen teljesen tudatára ébredt, hogy hol van. Kórházi teremben találta magát, és infravörös sugarú lámpák jóleső, bágyasztó melegben fürdették egész testét. A langyos meleg egészen a csontjáig hatolt.
- Nos? - szólította meg az orvos.
Gibson gyengén elmosolyodott.
- Sajnálom a dolgot. Vajon, megismétlődik?
- Nem tudom elképzelni, hogy történhetett ilyesmi magával. Teljesen szokatlan. A gyógyszer idáig mindig hatásosnak bizonyult.
- Azt hiszem, magamnak köszönhetem az egészet - mondta Gibson bocsánatkérőleg. - Tudja, elég erős képzelőtehetségem van és éppen az űrhajóbetegség tüneteire gondoltam - eléggé naturalista módon - és nem jutott eszembe, hogy ez lesz belőle ...
- Hallgasson el - kiabált rá az orvos élesen. - Vagy azonnal visszaküldjük a Földre. Hagyja abba az ilyesmit, ha a Marsra akar jutni. Egyébként nem sok marad magából három hónap alatt.
 Gibson meggyötört arca összerándult. De gyorsan megemberelte magát, és az utolsó óra lidércnyomása elhalványodott.
 - Rendben leszek - mondta -, de engedjenek ki már ebből a kemencéből, mielőtt megfőlök.
 Kissé bizonytalanul a lábára állt. Különösnek tűnt itt az űrben, hogy testsúlyát ismét visszanyerte. De aztán eszébe jutott, hogy az 1. számú Űrállomás forog a tengelye körül és a lakóhelyiségek a külső fal mentén vannak, úgyhogy a centrifugális erő valóban a nehézkedés érzetét kelti.
 
 A nagy kaland - gondolta bánatosan - nem kezdődött valami nagyszerűen. De eltökélt szándéka volt, hogy nem tér vissza szégyenszemre. Nemcsak saját büszkesége forgott kockán; a meghátrálás hatással lenne egész tekintélyére. Pislogni kezdett, amint maga elé idézte a főcímeket: GIBSON ZÁTONYRA FUTOTT. AZ ŰRBETEGSÉG LEGYŰRTE AZ ÍRÓ-ASTRONAUTÁT! Még a higgadt folyóiratok is ugratni kezdenék, nem beszélve a Time-ról. Nem, ez elképzelhetetlen.
 - Szerencse - tette hozzá az orvos -, hogy a rakéta indulásáig még tizenkét óránk van. Be fogom küldeni a Null-Gravitációs szektorba és majd meglátjuk, ott hogy bírja magát. Csak azután állítom ki az orvosi igazolványt.
 Ez Gibson szerint is jó gondolatnak látszott. Mivel teljesen egészséges volt, s komolyan sohasem gondolt arra, hogy utazása nemcsak kényelmetlen, hanem talán veszélyes is lehet. Nevethetnek az űrbetegségen azok, akik még sohasem estek át rajta! Próbálják csak meg, majd megtudják, milyen!
 A Belső Állomás - az 1. Űrállomás, ahogy általában nevezték - kétezer kilométer távolságra keringett a Föld körül. Minden két órában írt le egy teljes kört. Ez lett az Ember első mérföldköve a csillagok felé vezető úton, és bár ma már technikailag szükségtelen volt az űrhajózás szempontjából, megléte mégis kifizetődőnek bizonyult az égitestek közötti közlekedésben. A Holdba vagy más égitestekre irányuló utazások innen indultak, az ormótlan atomhajók a mesterséges bolygó körül lebegtek, miközben az anya égitestről érkező szállítmányokat berakták a tartályokba. Az Állomás és a Föld között a közlekedést kémiai fűtőanyaggal hajtott rakéták látták el. Törvény tiltotta ugyanis, hogy ezer kilométeren belül atomhajtású járművek működjenek. Egyesek szerint még ez a biztonsági határ is kevés volt, miután a nukleáris meghajtású motorok radioaktív sugárzása ezt a távolságot nem egészen egy perc alatt tette meg.
 Az 1. Űrállomás az évek során olyannyira megnövekedett, hogy még tervezői sem ismertek volna rá. A központi gömb alakú mag körül obszervatóriumok, közlekedési laboratóriumok zsúfolódtak össze fantasztikus légellátó berendezésekkel és a tudományos felszerelések olyan labirintusával, amelyben csak a szakértők igazodhattak el. De mindennek ellenére a mesterséges bolygó fő feladata továbbra is az maradt, hogy üzemanyaggal lássa el azokat a kis hajókat, amelyekkel az Ember a Naprendszer mérhetetlen magányosságának meghódítására indult.
 - Biztos, hogy már jól érzi magát? – kérdezte a doktor, mialatt Gibson a járással kísérletezett.
 - Azt hiszem - válaszolta fenntartással, nehogy később a természet meghazudtolja kijelentését.
 - Akkor jöjjön a fogadószobába, majd adunk magának valamit inni; pompás forró teát – tette hozzá, hogy minden félreértést elkerüljön. – Ott aztán olvasgathat egészen addig, amíg majd eldöntjük, hogy mi is legyen önnel.
 Gibson úgy érezte, hogy kiábrándulás kiábrándulásra halmozódik. Kétezer kilométerre volt a Földtől, körülötte a csillagok, és közben arra kényszerítették, hogy meleg teát szürcsöljön. A helyiségben nem voltak ablakok, az égbolt gyors körforgása ugyanis megsemmisíthette volna a gyógyszer hatását. Az egyetlen, amivel agyonüthette az időt, a képes folyóiratok átlapozása volt. Ezeket azonban már ismerte s különben is nehezen boldogult velük, mivel különlegesen könnyű cigarettapapírra nyomott speciális kiadványok voltak. Szerencsére ráakadt az Űrhajó egyik régi számára s abban egyik saját novellájára, amit oly régen írt, hogy tökéletesen elfelejtette a befejezését. Elégedetten olvasgatott egészen a doktor érkeztéig.
 - Az érverése normális - mondta röviden. - Most megyünk a Null-Gravitációs szobába. Csak jöjjön utánam és ne lepődjék meg semmin, bármi is történik.
 E rejtelmes megjegyzés kíséretében keresztül vezette Gibsont egy széles, fényesen világított folyosón, amely úgy látszott, mindkét irányban felfelé kanyarodik attól a ponttól, ahol álltak. Gibsonnak nem volt ideje arra, hogy a jelenséget behatóbban megvizsgálja, mert a doktor máris félretolt egy oldalajtót és megindult a mögötte levő fémlépcsőn. Gibson önkéntelenül követte, de amikor felfogta, hogy mi van előtte; akaratlanul is felkiáltott a meglepetéstől. A lépcső negyvenöt fokos szögben indult, de néhány méter után egyre meredekebbé vált, mígnem aztán teljesen függőlegesen emelkedett felfelé. Ezután - s ez olyan látvány volt, amelytől bárkinek az idegei felmondhatták a szolgálatot, ha első ízben haladt keresztül - a lejtszög továbbra is növekedett egészen addig, amíg a. lépcsők a feje fölé kerültek, majd eltűntek mögötte.
 A doktor meghallotta felkiáltását és hátrafordulva megnyugtatóan nevetett.
 - Nem kell mindig hinnie a szemének. Jöjjön csak, s majd meglátja, milyen könnyű.
 Gibson tétován követte, majd észrevette, hogy nagyon különös dolog történt. Először is ő maga fokozatosan könnyebb lett, másodszor, az egyre meredekebb lépcsőfokok ellenére a lába alatt levő lépcső változatlanul negyvenöt fokos maradt. Maga a függőleges irány is lassan elhajlott amint előre mozgott és a növekvő görbület ellenére a lépcső lejtszöge nem változott.
 Nem tartott sokáig, amíg Gibson rájött a magyarázatra. A látszólagos gravitáció ama centrifugális erőnek volt a következménye, amely az egész állomás tengely körüli forgásából származott, és ha ő a középpont felé közeledett, az nullává vált. A lépcső maga a tengely irányában csavarodott, bizonyos spirálvonal mentén - valaha még matematikai elnevezését is tudta - s így a sugár irányú nehézkedés ellenére a lejtés lába alatt változatlan maradt. Olyan dolog volt ez, amihez az állomás lakóinak gyorsain hozzá kellett szokniuk. Nyilván, amikor visszatértek a Földre, a normális lépcső láttán éppúgy meglepődtek.
 A lépcső tetején már semmi valóságos jelentése sem volt a „fent"-nek és „lent"-nek. Hosszú, henger alakú szobában voltak, amelyben keresztül-kasul köteleket feszítettek ki. A szoba egyébként teljesen üres volt, csak a végén tört át egy fénynyaláb a megfigyelő nyíláson. Gibson azt tapasztalta, hogy a fény-nyaláb állandóan és egyenletesen mozgott a fémfalon, mint valami kutató reflektor csóvája. A fény csak egy pillanatra tűnt el, hogy aztán egy másik ablakon keresztül világítsa meg a helyiséget. Ez volt az első bizonyíték Gibson érzékeinek arról, hogy az állomás a valóságban is tengely körüli mozgást végez. A forgás sebességét hozzávetőleg megállapította abból, hegy mennyi idő alatt ér vissza a fénysugár eredeti kiinduló pontjához. E kis, mesterséges világ „nap"-ja tíz másodpercnél kevesebb volt; ilyen mérvű forgás elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy a külső fal mentén a normális nehézkedés érzetét keltse.
 Gibson úgy érezte magát, mint pók a hálójában, amint a doktort követve, kötelek segítségével előretornászta magát a megfigyelő állás irányába. Ez kéményszerű kiszögellés volt a tengely irányában és kitűnő észlelési lehetőséget biztosított a műszereknek és készülékeknek, ugyanakkor szinte korlátlan kilátást engedett a csillagokra.
 - Magára hagyom egy ideig - mondta a doktor. - Untig elég látnivaló van itt, azt hiszem, el fog szórakozni. Ha nem - hát akkor jusson eszébe, hogy a lépcsők alján normális a gravitáció.
 Gibson keményen elhatározta, hogy megállja a helyét és megszerzi az alkalmassági bizonyítványt, mert különben az első rakétával visszaküldik a Földre.
 Csaknem lehetetlen volt elhinni, hogy az állomás forog, és nem a Napból meg csillagokból álló környezet; a csillagok oly gyorsan mozogtak, hogy csak a fényesebbjét lehetett tisztán látni és. természetesen, a Napot. Amikor Gibson szeme sarkából rápillantott, egy arany üstököst látott, amely minden öt másodpercben keresztül haladt az égen. Az események természetes rendjének ilyen fantasztikus felgyorsulása után már nem volt nehéz megérteni, hogy a régebbi korok embere miért utasította el a Föld forgásának gondolatát és ragaszkodott az égi szférák mozgásához.
 Az állomás részben takarta a Földet, amely az ég nagyobb felét elfoglaló óriási korongnak látszott. Lassan növekedett, s amint az állomás rohant tova Földet övező pályáján, mintegy negyven perc múlva betöltötte az egész égboltot, aztán egy órával később teljesen láthatatlanná vált. Fekete árnyék a Nap előtt. A Föld - akárcsak a Földről a Hold, végigjárta az összes fázist - az újtól a teliig és vissza - s mindezt két óra alatt. Ha az ember erre gondolt, eltorzult az időérzéke, a megszokott elhatárolások, a nappal és éjszaka, a hónapok és évszakok teljesen értelmüket vesztették itt.
 Az állomástól egy kilométerre láthatók voltak a jelenleg „dokk"-ban levő űrhajók, amelyek együtt mozogtak a mesterséges bolygóval, de e pillanatban semmiféle kapcsolatban nem álltak vele. Az egyik volt ama kis nyílhegy, amely a Földről ideszállította, a második a Holdba való szállítások céljait szolgáló teherrakéta, és a harmadik, az Ares, vakítóan fénylő vadonatúj alumínium testével.
 Gibson még nem békült meg a gondolattal, hogy a forgalomból kivonták azokat a karcsú, áramvonalas hajókat, amelyekről a korai huszadik század álmodozott. A csillogó, súlyzóhoz hasonló járművek nem fedték az űrhajóról alkotott elképzeléseit, s bár a világ elfogadta azokat, ő nem. Természetesen ismerte a szokásos érveket: semmi szükség nincs az áramvonalra olyan járműnél, amely sohasem kerül bele a légkörbe, következésképp, alakjánál csak a szerkezeti és motorikus szempontok érvényesültek. Miután a radioaktív hatású hajtóegységeket minél távolabb kellett elhelyezni a személyzettől, önként adódott a legegyszerűbb megoldás: a kettős gömb és a hosszú összekötő csatorna.
 Ez egyben a legcsúnyább is - gondolta Gibson -, de nem tesz semmit, miután az Ares gyakorlatilag egész életét az űrben tölti, ahol egyetlen nézőközönsége a csillagos ég. Feltehetően az Arest már feltankolták s csak arra a pontosan kiszámított pillanatra várt, amikor a motorok beindulnak s a hajó, elhagyva eddigi pályáját, megindul a Marsba vezető hosszú hiperbolán.
 Amikor ez megtörténik, ő is a fedélzeten lesz s megkezdődik a nagy kaland, amelyről sohasem hitte, hogy valaha bekövetkezik.

2

Az Aresen a parancsnoki kabin normális gravitáció esetén három embernél többet nem fogadhatott be. De ha szabad pályán mozgott, hat ember számára is elegendő volt a tér, hiszen bárki tetszése szerint állhatott a plafonon vagy a falon. A kabinban tartózkodó emberek, egy kivételével, szürrealista módon, a legkülönfélébb szögek alatt elhelyezkedve csoportosultak Norden kapitány körül. Egy kivételével mindnyájan jártak már az űrben, s tudták mi vár rájuk. A kapitány nem is tartott szabályszerű eligazítást. Egy új űrhajó első útja mindig eseménynek számított és az Ares első volt a saját osztályából - az első valóban minden űrhajók közül, amelyet elsősorban utasok és nem teheráruk számára építettek. Ha teljesen beáll a szolgálatba, harminc főnyi személyzetet és százötven utast szállít majd. Persze bizonyos spártai kényelemben. Az első útján az arány több mint fordított volt, a hat főnyi személyzet arra várakozott, hogy az egyetlen utas a hajóra szálljon.
- Még mindig nem egészen világos előttem - mondta Owen Bradley, az elektronikus tiszt - hogy mit kezdünk majd a fickóval, ha felszáll. Kinek a fényes ötlete volt az egész?
- Én már rájöttem - mondta Norden kapitány s végigsimította fejetetejét, melyet még néhány nappal előbb ragyogó szőke fürtök borítottak. (Űrhajók ritkán visznek magukkal fodrászokat, s még ha van is elég önkéntes Figaro, a többség mégis jobban szereti, ha oly messze tolhatja ki a hajnyírás napját, amennyire csak lehet.)
- Azt hiszem mindnyájan ismeritek Mr. Gibsont?
Ezt a kérdést kórusban válaszolták meg, s a válaszok nem mindegyike volt elismerő.
- Szerintem a történetei csapnivalók - mondta dr. Scott. - A legutóbbiak mindenesetre. A Mars pora nem volt rossz, de ma már teljesen idejét múlta.
- Ellenkezőleg! - horkant fel Mackay, a navigátor. - Az utolsók a legjobbak. Ezekben Gibson már az alapvető problémák iránt érdeklődik s elhagyta a véres rémmeséket.
A kis, nyugodt skótnak ez a kitörése mindenkit meglepett, mert szokatlan volt tőle. Mielőtt bárki más válaszolhatott volna. Norden kapitány szólt közbe.
- Ha nem tévedek, nem azért vagyunk itt. Hogy irodalmi kritikákkal foglalkozzunk. Lesz erre rengeteg idő később. Van itt azonban néhány pont, amit a Társaság utasításainak megfelelően tisztáznunk kell, mielőtt elindulunk. Mr. Gibson nagyon fontos ember, előkelő vendég, s azért hívták meg erre az útra, hogy később könyvet írjon róla.
Nemcsak propagandamutatványról van szó. (Természetes, hogy nem!- vetette közbe gúnyosan Bradley.) De természetesen a Társaság reméli, hogy a jövendő utasok - hogy is mondjam csak – nem bátortalanodnak el attól, amit majd olvasni fognak. Ettől eltekintve mi történelmet csinálunk.
Szükséges, hogy az első utunkról a valóságnak megfelelő beszámoló készüljön. Szóval, próbáljatok meg gentlemanhoz méltó módon viselkedni egv darabig: Gibson könyvét valószínűleg félmillió példányban adják majd el s a jövő hírnevetek attól függ, hogy viselkedtek az elkövetkező három hónapban.
- Ez veszedelmesen úgy hangzik, mint a zsarolás - mondta Bradley.
- Vedd ahogy akarod- folytatta Norden jókedvűen. - Természetesen megmagyarázom majd Gibsonnak. hogy nem számíthat olyan kiszolgálásra, amilyen majd később az utasok rendelkezésére áll, ha már meglesznek a stewardjaink. szakácsaink és a jóisten tudja, még mi. Meg fogja érteni és nem várja majd, hogy reggelijét mindennap ágyba kapja.
- Segít majd a felmosásnál? - kérdezte egyikük, gyakorlati fordulatot adva a beszélgetésnek. Mielőtt Norden még foglalkozhatott volna a társadalmi etikett e problémájával, hirtelen felbúgott a távközlő szerkezet, és egy hang szólalt meg a hangszóróban:
„1-es Állomás hívja Arest. Az utas elindult." Norden elfordított egy kapcsolót és válaszolt; „Rendben van - készen vagyunk," Aztán a legénységhez fordult.
- A kopaszra nyírt fejeket látva, szegény fickó még majd azt hiszi, hogy avatási nap van az űrhajózási főiskolán. Jimmy, menj eléje és segítsd keresztül a légzsilipen, amikor a segédhajó ideér. Martin Gibson vidám volt, mert az első nagyobb akadályt - az orvosi vizsgát - leküzdötte. Már egyáltalán nem zavarta a nehézkedés megszűnése azon a kis sűrített levegővel hajtott segédhajón, amely az állomásról az Aresra szállította, de a látvány, amely Norden kapitány fülkéjében fogadta, néhány pillanatnyi visszaesést okozott. Ha nem is hatott rá a gravitáció, az ember mégis azt hitte, hogy a „lent" ott van, ahol az asztalok és székek állnak. Szerencsétlenségére a többségnek nem ez volt a véleménye, a legénység két tagja úgy lógott a „plafonon", mint a cseppkövek, miközben másik kettő önkéntes angyal gyanánt a levegőben lebegett. Gibson elképzelései szerint csak a kapitány helyezkedett el normálisan. Ami a dolgot még rosszabbá tette, a borotvált fej ezeknek az egyébként elfogadható kinézésű embereknek sötét és félelmetes megjelenést kölcsönzött, mintha Draculáék jöttek volna össze családi megbeszélésre.
Az emberek csöndben tanulmányozták Gibsont. Azonnal felismerték benne az írót, akinek első regénye, a Dörgés az éjszakában megjelenése óta népszerű, kedvelt olvasmányuk volt. Pirospozsgás, de mégis határozott arcélű negyvenöt körüli kis ember állt előttük. Hangja meglepően mély és dallamos volt.
- Íme - mutatta be Norden kapitány az embereit - itt balra mérnököm, Hilton főhadnagy, mellette dr. Mackay, navigációs tisztünk a filozófia doktora, ez pedig itt dr. Scott orvos. Bradley főhadnagy az elektronikus tiszt; Jimmy Spencer, aki önt átkísérte a légzsilipen, létszámfeletti s azt reméli, ha megnő, kapitány lesz belőle.
Gibson némi meglepődéssel nézett végig a kis társaságon. Milyen kevesen vannak, öten és egy fiú! Meglepődését észrevéve Norden kapitány elnevette magát.
- Nem vagyunk elegen? De hát a hajó csaknem automata - és az űrben sohasem történik semmi. Ha megkezdjük a rendszeres utasszállítást, a legénység harminc főből áll majd. Ezen az úton a szükséges súlyt teherrel helyettesítjük, valójában tehát most mint gyorsteherhajó közlekedünk.
Gibson óvatosan nézegette az embereket, akik három hónapon keresztül egyedüli társai lesznek. Első benyomása (bár nem sokat adott az első impressziókra, mégis befolyásolták) az volt, hogy meglepően mindennapiak, ha az ember eltekintett kopaszságuktól és különös viselkedésüktől. Semmi sem mutatott arra, hogy a világ legromantikusabb foglalkozását űzik, mióta az utolsó cowboy helikopterral cserélte fel musztángját.
Valamilyen jelre, amit Gibson nem vett észre, a személyzet szétoszlott. Az emberek különös módon kormányozták magukat a levegőben, az ajtónyíláson keresztül. Norden kapitány visszaült székére és cigarettával kínálta Gibsont. Az író tétovázva fogadta el.
- Lehet dohányozni? Nem fogyasztja ez a levegőt?
- Zendülés lenne - nevetett Norden -, ha három hónapig megtiltanám a dohányzást. Az oxigénfogyasztás egyébként elhanyagolható tényező.
Norden kapitány egyáltalán nem illik bele az előre elképzelt képbe - gondolta csalódottan Gibson. A legjobb vagy legalábbis a legnépszerűbb irodalmi hagyományok szerint egy űrhajó kapitánya szürkülő hajú, átható tekintetű veterán, aki fél életét az éterben töltötte és kisujjában van a naprendszer minden hátborzongató közlekedési útvonala; marcona parancsnok, akinek egyetlen szavára „vigyázz"-ba vágják magukat a tisztek (ami nem egyszerű dolog zéró gravitáció esetén), feszesen tisztelegnek és futólépésben távoznak.
 
Ehelyett az Ares kapitánya biztosan negyven alatt volt és inkább sikeres üzletembernek látszott. Hogy marcona volna? Gibson eddig a fegyelem nyomát sem észlelte. E megállapítása, mint később kitűnt, nem volt helyes. A fegyelem az Ares fedélzetén a teljes önfegyelemben jelentkezett, ez volt az egyetlen lehetőség olyan emberek között, akikből legénysége állt.
- Szóval ön még nem járt az űrben – mondta Norden, gondosan vizsgálva utasát.
- Sajnos nem. Már néhányszor megkíséreltem a Hold-utat, de teljesen lehetetlen, ha nem hivatalos minőségben próbálkozik az ember. Kár, hogy az űrhajózás még pokolian drága.
Norden mosolygott.
- Reméljük, hogy az Ares első útja után már olcsóbb lesz. Hadd mondjam meg - tette hozzá -, hogy ön elég sok mindent írt erről a tárgyról - hm - gyakorlati tapasztalatok nélkül.
- Ó! - mondta Gibson könnyedén, amiről úgy vélte felér némi nevetéssel.- Általános tévedés, hogy az írónak mindent ki kell próbálnia, amiről ír.
Amit csak lehetett, elolvastam az űrhajózásról és tőlem telhetően igyekeztem belevinni a történetekbe a valóságot. Ne felejtse el, hogy a bolygók közötti utazással foglalkozó könyveimet korábban írtam, az utóbbi években alig érintettem a kérdést.
Eléggé meglepő, hogy az emberek nevemet még mindig ezzel hozzák összefüggésbe.
Norden kíváncsi volt, hogy ez a szerénység mennyire őszinte. Gibsonnak pontosan tudnia kell, hogy éppen űrhajózási regényeivel vált általánosan ismertté és érte el, hogy a Társaság meghívta erre az útra. A helyzet mindenesetre nagyon szórakoztató lehetőségeket rejt magában, ismerte fel Norden. De erre még lesz idő, közben el kell magyaráznia ennek a szárazföldi patkánynak az élet menetét az Ares külön kis világában.
- Mi a normális földi időhöz, a greenwich-i középidőhöz tartjuk magunkat a hajón és a szolgálat este véget ér. Nincsen éjszakai szolgálat, mint ahogy a kezdeti időkben volt, a műszerek vesznek át mindent, miközben mi alszunk, úgyhogy nincs állandó ügyelet sem. Ezért elegendő ilyen kisszámú személyzet. Most, mivel elegendő helyünk van, mindenki külön kabinban lakik. Öné az egyetlen, már berendezett utasfülke, remélem kényelmesnek találja majd. Minden poggyásza a fedélzeten van? Mennyit engedélyeztek?
- Száz kilót. A légzsilipnél hagytam.
- Száz kiló?
 Norden igyekezett leplezni megrökönyödését. A fickó úgy látszik kivándorol és az összes családi ereklyét magával cipeli. Norden, mint minden igazi astronauta, irtózott a túlterheléstől és biztos volt, hogy Gibson egy csomó felesleges kacatot cipel magával. De hát, ha a Társaság engedélyezte és az előírt terhelést nem haladja túl, neki nincs kifogása ellene.
- Jimmy majd megmutatja a kabinját. Ő ugyanis mint létszámfeletti, ledolgozza a menetjegy árát és közben tanulja az űrhajózást is. Legtöbbünk így kezdte: a nyári szünidőben Hold-utakra jelentkeztünk. Jimmy jófejű fickó, most végezte el az egyetemet.
Gibson most kezdte értékelni kivételezett helyzetét, hiszen még a hajóinas is egyetemet végzett fiú. A kabinba követte Jimmyt, akit jelenléte némileg elfogódottá tett.
A luxuskabin kicsi volt, de ragyogóan tervezték és kitűnő ízléssel rendezték be. A világítás szellemes megoldása és a tükörfalak a valóságosnál nagyobbnak mutatták, és a csuklós ágyat „nappal'' a falba forgatva asztallá lehetett átalakítani. Nagyon kevés olyan tárgyat szereltek fel, amely a gravitáció hiányára emlékeztethette az utast, mindent úgy készítettek, hogy a kabin lakója lehetőleg otthon érezze magát.
Gibson egy órán keresztül rakta ki a holmijait, ismerkedett a szoba készülékeivel és ellenőrző berendezésével. Legjobban talán a borotválkozó tükör tetszett neki, amely egy gombnyomással megfigyelő ablakká alakult át, kilátást nyújtva a csillagokra.
Végre mindent elrakott, úgy, hogy később meg is találja s ezután semmi sem maradt, amivel elfoglalhatta volna magát. Végigheveredett az ágyon, magára kötötte és megszorította mellénél és térde alatt a gumi hevedereket. A súlyérzet nem volt meggyőző, de jobb volt, mint a semmi és némi fogalmat nyújtott a függőleges és vízszintes irányról.
Miközben nyugodtan feküdt a fényesen világított szobában, amely három hónapig otthona lesz, elfelejtette a Föld elhagyása óta kísértő kellemetlenségeket. Most már semmi oka sem volt az aggodalomra, és sorsát, talán először életében, teljesen másokra bízta. Előadások, felolvasó körutak s egyéb elfoglaltságok - mindez visszamaradt a Földön. Túlságosan jólesett ízlelnie ezt a kellemes nyugalmat, de mégsem akart belesüllyedni a semmittevésbe.
Alvásából meghatározatlan idő múlva bocsánatkérő kopogások sora ébresztette fel. Az első pillanatban nem tudta hol van. Amikor teljesen magához tért, kioldozta a hevedereket és felugrott az ágyból. Mozdulatait azonban még nem tudta megfelelően egyeztetni a súlytalansággal, így fejét a mennyezetbe verve ért vissza a padlóra.
Jimmy Spencer állt az ajtóban a sietségtől kissé kifulladva.
- A kapitány üdvözletét küldi, uram, és szeretné, ha átjönne és megnézné a felszállást.
- Remek - mondta Gibson.- Várjon, veszem a fényképezőgépet.
Jimmy látható irigységgel nézte Gibson kezében a vadonatúj Leica XXA-t és a kisegítő lencsék, távmérők és fényszűrők füzérjét. Gyorsan elérték a megfigyelő körfolyosót, amely mint egy gyűrű övezte az Ares testét.
Gibson először látta most a csillagokat ragyogó pompájukban, fényüket nem halványította el sem a légkör, sem pedig a sötét üveg. A hajó esti oldalán volt ugyanis, és így a napvédő üvegeket félrevonták. Az Ares nem forgott tengelye körül, mint az Űrállomás, hanem a gyroscop rendszer olyan helyzetben rögzítette, hogy a csillagok mozdulatlanul ragyogtak az égbolton.
Amint tágranyílt szemmel gyönyörködött abban a képben, amelyet annyiszor igyekezett leírni könyveiben, furcsa, nehezen elemezhető érzés kerítette hatalmába, pedig nem szerette az olyan érzelmeket, amelyeket könyveiben nem használhatott fel. Bármennyire is különös, nem a csillagok tiszta, erős fénye és hihetetlenül nagy száma keltette a legmélyebb benyomást. A magas hegyekről és a sztratoszféra-hajókról látott már égboltot, amely nem sokkal volt haloványabb, mint a mostani, de soha még idáig nem érezte ilyen élénken és erőteljesen, hogy minden oldalról csillagos ég veszi körül és csillagok ragyognak még a lába alatt is.
Az 1. Űrállomás mint egy bonyolult, fényesre polírozott játék lebegett a semmiben, néhány méterre a kikötőtől. Semmiféle mérték nem állt rendelkezésre, amellyel távolságát vagy nagyságét meg lehetett volna állapítani, alakjában nem volt semmi megszokott és hiányzott a perspektivikus látás érzete is. A hajótest eltakarta a Földet és a Napot.
A rejtett mikrofonból megdöbbentően közelről szólalt meg a hang:
„Száz másodperc a gyújtásig. Kérjük foglalja el helyét."
Gibson önkéntelenül is megfordult és tanácsot, kérőén Jimmyre nézett. Mielőtt még bármit kérdezhetett volna, vezetője hirtelen megszólalt: - Szolgálatba kell állnom - s ezzel eltűnt, magára hagyva Gibsont gondolataival.
A következő másfél perc hihetetlenül lassan telt el. A megafonból hallani lehetett a másodpercmutató ketyegését és az időmérő hangját, amely nem hasonlított Nordenéhez. Persze, az is lehet, hogy egy szerkezet hangját hallja, amely az indulás előtt már átvette az ellenőrzést a hajó felett.
- Húsz másodperc. A nyomás tíz másodperc alatt erősödik fel. Még tíz másodperc, öt másodperc, négy, három, kettő, egy.
Valami nagyon finoman lecsúsztatta Gibsont a megfigyelőablak gömbölyű falán arra az oldalra, amely ettől kezdve a padló lett. Nehéz volt elképzelni, hogy a „fent" és „lent" fogalmának ismét értelme van s talán még nehezebb mindezt összefüggésbe hozni azzal a távoli, gyengülő dörgéssel, amely megtörte a hajó eddigi csendjét. Messze, a második gömbben volt az Ares másik világa, a hasadó atomok, automata berendezések titokzatos és tiltott világa, amelybe ember soha nem léphetett be. Az emelkedésnek és a hirtelen gyorsulásnak semmi nyoma sem volt, nem úgy, mint a kémiailag hajtott rakétáknál. Az Ares végtelen térben mozgott s annyi ideje volt jelenlegi pályájának elhagyására és a Marshoz vezető hiperbola pálya felvételére, amennyit csak akart. Az atommotorok roppant ereje a rakéta kétezer tonnás tömegét a nehézkedési erő egytized részével azonos gyorsulással volt képes mozgatni. E pillanatban azonban a gyorsulást e kis értéknek is nem egészen felére csökkentették le.
Gibson hamar feltalálta magát. A hajó gyorsulása oly lassú volt, hogy saját súlyát négy kiló körül becsülte, s a mozgást; gyakorlatilag nem is lehetett érezni. Az 1. Űrállomás szinte semmit sem távolodott s csak egy perc múlva vette észre, hogy az Ares lassan elhajlik tőle. Elkésve ugyan, de eszébe jutott a Leica. Sietve beállította a gépet. Mire mégis sikerült (legalábbis azt remélte) megoldania a bonyolult problémát, hogy miként kell helyesen exponálni egy kicsi, ragyogó tárgyat szurokfekete háttérrel, az állomás már észrevehetően távolabb került. Nem egészen tíz perc múlva apró, fénylő ponttá zsugorodott össze s alig lehetett megkülönböztetni a csillagoktól.
Amikor az 1. Űrállomás teljesen eltűnt, Gibson átment a hajó „nappali" felére, hogy néhány képet csináljon a kisebbedő Földről. Hatalmas, keskeny tányér alakja volt, akkora, hogy egyetlen pillantással nem is tudta áttekinteni. Amint azonban tovább figyelte, a tányér lassan növekedett, s az Aresnak még egy kört kellett leírnia, mielőtt megkezdhette útját a Mars felé. Egy jó óra múlva viszont a Föld már észrevehetően kisebbedett.
Hát itt volnék - gondolta Gibson. Egész eddigi múltam ott maradt lenn, minden őseimmel egészen az őskori tenger első medúzasejtjéig. Egyetlen hazájából útra kelt gyarmatos vagy felfedező sem hagyott annyi mindent hátra, mint én most. Lent e felhőtakaró mögött rejtőzik az egész emberi történelem, s nemsokára hüvelykujjammal eltakarhatom azt, ami még egy emberöltővel ezelőtt is az Ember egyetlen tulajdona volt.
Ez a kérlelhetetlen eltávolodás az ismerttől az ismeretlenhez csaknem olyan végleges, mint a halál. Mintha a meztelen lélek minden kincset hátrahagyva kiszállna a sötétségbe és az éjszakába.
Gibson még a megfigyelő állásban nézelődött, amikor egv órával később az Ares elérte a kitörési sebességet és szabaddá tette magát a Földtől. Nem lehetett megállapítani, mikor történt az elszakadás pillanata, hiszen a Föld változatlanul uralkodott az égen és a motorok ugyanazzal az egyhangú, tompa zajjal dolgoztak. További tíz órán át tartó állandó működésükre volt szükség, hogy feladatukat befejezve, leállhassanak az út hátralevő részére.
Gibson éppen aludt, amikor ez a pillanat elérkezett. A hirtelen csönd, a gravitáció teljes megszűnése félig felébresztette. Az alvástól eltompult érzékeivel lassan körülnézett a sötét szobában, mígnem meglátta az ablakon keresztül fénylő csillagokat. Teljesen mozdulatlanul szikráztak. Lehetetlen volt elképzelni, hogy az Ares most olyan őrületes sebességgel rohan el a földpályától, hogy már a Nap sem tudná visszahúzni.
Álmosan megszorította a hevedereket, nehogy kirepüljön az ágyból. Csaknem száz napnak kell majd eltelnie, mire újra visszatér a súlyérzete.

3

A csillagok ugyanúgy ragyogtak az ablakon keresztül, amikor a hajó jelzőberendezésének csengőhöz hasonló többszöri berregése felébresztette Gibsont álomtalan alvásából. Gyorsan felöltözött és a megfigyelő fedélzetre sietett. Kíváncsiság gyötörte, hogy mi történt a Földdel, miközben aludt.
Meglehetősen nyugtalanító, legalábbis a földi lakó számára, ha egyszerre két Holdat lát az égen. És most annyi világított egymás mellett, mindkettő az első negyedben, csakhogy az egyik kétszer akkorának látszott mint a másik. Gibson néhány másodperc elteltével döbbent rá, hogy egyszerre látja a Holdat és a Földet. Bizonyos időre azonban még szüksége volt ahhoz, hogy felfogja: a kisebb és távolabbi a saját világa.
Az Ares nem a Hold közelében haladt el, de még így is tízszer akkorának látszott, mint amekkorának a Földről látta. Az éjszakát a nappaltól elválasztó egyenetlen vonal mentén tisztán láthatóvá vált a krátergyűrűk összefüggő láncolata, és a Földről visszaverődő fényben halványan foszforeszkált a sötét oldal is. Gibson kíváncsian előrehajolt, vajon nem csalják-e meg szemei - de semmi kétség sem férhetett hozzá, ennek a hideg és alig kivehető sötét résznek a közepén, azon az oldalon, amelyre a hajnal csak több nap múlva köszönt rá, apró, fénylő szikrák csillogtak, mint szentjánosbogarak a homályban, ötven évvel ezelőtt a fények még nem léteztek; az első holdbéli városok lámpái világítottak ott lent, jelezvén a csillagoknak, hogy több mint egymilliárd esztendő után élet született a Holdon!
Halk köhögés szakította félbe Gibson álmodozását. Aztán egy hirtelen felerősödő hang csevegő tónusban megjegyezte:
„Ha Mr. Gibson lenne olyan kedves átjönni az étkezőbe, még langyos kávét és tésztamorzsákat találna az asztalon."
Gyorsan karórájára pillantott. Teljesen megfeledkezett a reggeliről - példa nélkül álló jelenség. Ügy látszik valaki benézett kabinjába s miután nem találta, a hajó távközlő berendezésén keresztül keresi.
Amikor bocsánatkérően berobogott az étkezőbe, a tisztek éppen a különféle űrhajók előnyeinek technikai vitájában mélyedtek el.
Evés közben megfigyelte a vitatkozó kis csoportot, jól lerögzítette és feljegyezte elméjében magatartásukat és jellemüket. Norden bemutatta őket, de ez sem könnyítette meg feladatát, az emberek akkor még nem voltak határozott személyiségek számára. Különös érzés arra gondolnia, hogy az út végén mindegyiküket jobban fogja ismerni, mint bárkit odalenn a Földön. Az Ares kis világában nem létezhettek titkok és senki sem leplezhette el igazi énjét.
Ebben a percben dr. Scott beszélt. Meglehetősen szenvedélyes jellemnek látszott s hajlott arra, hogy határozott véleményt szegezzen le olyan kérdésekben is, amelyekben nem volt szakember. Legsikeresebb közbeszólója Bradley volt, az elektronikus és hírközlési szákértő - száraz, kissé cinikus egyéniség, aki kaján örömmel vett részt minden szóbeli ugratásban. Időről-időre apró bombákat dobott a társalgásba, amelyektől Scott néhány pillanatra elnémult, azonban sohasem sokáig. Mackay, a kis skót matematikus ugyancsak gyakran szólt közbe, gyors, pontos, csaknem pedáns modorban fejtve ki véleményét. Otthonosabb lenne az egyetem tanári szobájában, mint egy űrhajón - gondolta Gibson.
Norden kapitány, mint a nem egészen elfogulatlan döntőbíró, hol az egyik, hol a másik oldalt támogatta, attól a törekvéstől vezettetve, hogy bármelyik fél győzelmét megakadályozza. A fiatal Spencer már munkához látott, és Hilton, a hatodik nem vett részt a vitában. A mérnök nyugodtan ült és hallgatta a többieket s láthatóan szórakozott rajtuk. Arca kísértetiesen ismerős volt Gibsonnak. Hol találkoztak ezelőtt? Ó, micsoda bolond, hogy nem jött rá azonnal! - hát ő volt a Hilton. Gibson megfordult székén, hogy még jobban szemügyre vehesse. Elfelejtkezett félig elfogyasztott reggelijéről, s bámulattal vegyes irigységgel szemlélte azt az embert, aki az Arcturust az űrhajózás történetének leghajmeresztőbb kalandja után visszavitte a Saturnusról a Marsra, összesen hat ember járt a Saturnuson eddig, s közülük három van életben. Hilton ott állt társaival azokon a távoli varázslatos nevű holdakon - Titán, Encladus, Tethys, Rhea és Dione.
... Látta hasonlíthatatlan ragyogásában a nagy gyűrűt, amely oly csodás szimmetriával íveli át az eget, hogy még a természet szerkesztő műhelyében is túl tökéletesnek látszik. Volt az Ultima Thule-nál, amelyen keresztül róják végtelen pályájukat a Nap szétszórt családjának jeges, külső óriásai és visszatért ismét a fénylő és meleg belső világokba. „Igen" - gondolta Gibson. - „Jó csomó dolgot fogok veled megbeszélni, mielőtt utunk végére érünk."
A vitatkozó csoport felbomlott, az egyes tisztek a szó szoros értelmében elúsztak szolgálati helyükre, de Gibson gondolatai még mindig a Saturnus körül bolyongtak, amikor Norden kapitány, hozzáérve, felébresztette álmodozásaiból.
- Nem tudom milyen munkatervet eszelt ki - mondta -, de feltehetően körül akar nézni hajónkon. Különben is ilyenkor az ön történeteiben ez szokott következni.
 Gibson gépiesen mosolygott. Tartott tőle, hogy egy bizonyos idő beletelik, amíg elfeledteti múltját.
- Azt hiszem teljesen igaza yan. Természetesen ez a legegyszerűbb mód arra, hogy az olvasónak megmutassuk, miként mennek a dolgok és helyhez rögzítsük a történetet. Szerencsére ma már ez nem olyan fontos, hiszen mindenki tudja, milyen egy űrhajó belseje. Elég néhány engedélyezett technikai részletet adni, és a történet mehet tovább. Amikor azonban a hatvanas években űrhajózásról kezdtem írni, félbe kellett szakítani a történetet és sok ezer szóval leírni miképpen működik az űrruha, hogy dolgoznak az atommotorok és általában tisztázni kellett mindazt, ami később szerepelhet majd a regényben.
- Szóval úgy értsem ezt - mondta Norden, miközben lefegyverzően mosolygott -, hogy nem sokra taníthatjuk Önt az Ares fedélzetén.
Gibson titkolni igyekezett zavartságát.
- Nagyra értékelném, ha körülvezetne, akár egyezik ez, akár nem a megszokott irodalmi formulával.
 - Rendben van - mosolygott Norden. - Kezdjük talán az ellenőrző szobán. Jöjjön!
 A következő két órában keresztüllebegtek azokon a folyosólabirintusokon, amelyek, mint a vérerek, át- meg átszőtték az Ares gömbtestét. Gibson tudta: nemsokára annyira megismeri a hajó belsejét, hogy vaksötétben is eltalál egyik végéről a másikra. (Eleinte persze még sokszor eltévesztette az utat.)
 A gömbalakú részt égtájakra osztották, akárcsak a Földet. „Észak" azt jelentette, hogy az ember arccal az ellenőrző szoba és a hálótermek felé fordul. Utazás az „Egyenlítőre" egyértelmű volt a nagy étterem vagy a megfigyelő körfolyosó felkeresésével. A „Déli Félteke'' csaknem egészében üzemanyag tartályokból állt, néhány teherárut és különböző gépeket tartalmazó helyiséggel. Most, hogy az Ares nem használta többé motorjait, úgy fordult a térben, hogy „Észak"-on állandó nappal és a lakatlan „Dél"-en örök éjszaka volt. Magán a Déli Sarkon egy keskeny fémajtón a következő felírást lehetett olvasni: „Csak a kapitánynak vagy helyettesének sürgős parancsára nyitható ki!" E mögött vezetett a mintegy száz méter hosszú csőfolyosó, amely a főhajó-testet a kisebb gömbbel kötötte össze. Itt helyezték el az energia telepet és a hajtó egységeket. Gibson csodálkozott, hogy minek ide ajtó, ha úgysem mehet keresztül rajta senki, de aztán eszébejutott, hogy az Atomenergia Bizottság robotembereinek is be kell valahogy jutniuk, a munka elvégzése céljából.
 Bármennyire is különös, Gibsonra a legmélyebb benyomást nem a hajó tudományos és technikai csodái, tették, azokra el volt készülve, hanem az utasok számára fenntartott, jelenleg üres helyiségek, amelyek, mint egy lép szorosan egymás mellé zsúfolt sejtjei „Észak Mérsékelt Övének" nagy részét foglalták el. A, látvány meglehetősen kellemetlen benyomást keltett. Egy ház, amely annyira új, hogy még egyáltalán nem laktak benne, magányosabbnak tűnik fel, mint régi, omladozó romok, mert azok magukon viselik az egykori élet nyomait s ha mások nem, legalábbis kísértetek lakják. Itt a visszhangzó, ragyogóan világított folyosókon, amelyek majd élettel telnek meg, a sivár üresség érzése sokkalta erősebb. A kopár és magányos falak között csak a napfény csillogott, sokkal kékebb napfény, mint a Földön, éppen ezért kemény és rideg.
 Gibson szellemileg és fizikailag meglehetősen kimerültén került vissza szobájába. Norden egyébként is túl lelkiismeretes vezetőnek bizonyult, de Gibsonnak az volt az érzése, hogy a kapitány magában jól szórakozott, midőn annyi, regényeivel ellentétes dolgot mutatott neki. Nagyon kíváncsi volt már, hogy kísérője miként vélekedhet irodalmi tevékenységéről és remélte, hogy nem marad sokáig bizonytalanságban.
 Ágyán heverészett és igyekezett rendezni benyomásait, amikor halkan kopogtak az ajtón.
- Mi az ördög! - mormogta Gibson. - Ki az? - szólt ki hangosabban.
- Jim Spencer. Mr. Gibson. Rádiótáviratot hoztam.
 A fiatal Jim belebegett a szobába, kezében egy borítékkal, amelyen látható volt a távirásztiszt pecsétje. Le volt ragasztva, de Gibson sejtette, hogy ő az egyetlen a hajón, aki még nem ismeri tartalmát. Nem volt nehéz kitalálni, hogy mi lehet benne. Befelé dörmögött. Úgy látszik nincs menekvés a Földtől, bárhová is megy, utoléri az embert.
 Az üzenet rövid volt és mindössze egy felesleges szót tartalmazott:
 „New Yorker. Revue des Quatre Mondes, Life Interplanetary egyenként ötezer szót kér. Rádión várom a jövő vasárnap. Üdvözlet. Ruth."
 Gibson sóhajtozott. Olyan sietve hagyta el a Földet, hogy nem volt ideje megbeszélni a dolgokat ügynökével, Ruth Goldsteinnel. De eléggé világosan megmondta neki, hogy legalább két hétig egyedül akar lenni. Ruth persze nem sokat törődik ezzel, megy előre a saját feje után, biztos lévén abban, hogy Gibson majd szállítja időben az anyagot.

De most az egyszer tévedni fog, csak várja az anyagot. Most nem fog dolgozni.
 Elővette jegyzettömbjét, s miközben Jimmy udvariasan félrenézett, gyorsan írni kezdett:
 „Sajnálom. Kizárólagos jogokat már elígértem a Dél-Alabamai Sertés Hizlalók és Baromfitenyésztők Közlönyének. Havonta küldök részleteket! Mikor mérgezed meg Harryt? Mart."
 Harry volt a Goldstein and Co. cég irodalmi oldala. Több mint húsz éve élt boldog házasságban Ruthtal. Gibson az utóbbi tizenöt esztendőben sohasem mulasztotta el emlékeztetni őket arra, hogy már ideje lenne kimozdulni a kerékvágásból, változtatni kellene a dolgokon és az egész ügy nem tartható fenn tovább.
Jimmy őszintén csodálkozva tűnt el a nem mindennapi üzenettel s Gibsont magára hagyta gondolataival. Természetesen előbb-utóbb el kell kezdenie dolgozni, de egyelőre írógépe is még valahol a raktár fenekén volt. Kísértést érzett, hogy ráírja a szavakat: „Szükségtelen az űrben. Kidobható a  semmibe.'' Mint a legtöbb író, aki sohasem bízott egyedül írói jövedelmében, gyűlölt hozzákezdeni az íráshoz. Ha már elkezdte, az más ...

 Szünideje egy teljes hétig tartott. A hetedik nap végére a Föld már nem volt egyéb,  mint az égbolt legfénylőbb csillaga, amely nemsokára eltűnt a Nap ragyogásában. Lassan már nehéz volt elhinni, hogy valaha máshol is élt, nemcsak az Ares kicsi, önmagába zárt világában. És nem Nordenból, Hiltonból, MackaybőL Bardleyből és Scottból állt, hanem Johnból, Fredből, Angusból, Owenból és Bobból.
 Mindegyiküket jól  megismerte, bár Hiltonban és Bradleyben valami furcsa rezerváltságot tapasztalt, amire nem talált magyarázatot. Mindkettő határozott, de egymástól élesen elütő jellem volt talán az egyetlen, ami közös volt bennük: az intelligencia. Gibson izgett-mozgott zavarában, ha visszagondolt regénybeli űrhajóinak személyzetére. Maga elé idézte Graham Mesterpilótát az Öt Hold túl sok című könyvéből. Graham keménv volt, mint a acél (nem egyszer több, mint fél percet is kibírt a semmiben, amíg űrruháját magára vette) és naponta elfogyasztott egy üveg whiskyt. Teljes ellentéte volt dr. Angus Mackaynak, a filozófia doktorának, a Királyi Csillagászati Társaság Tagjának, aki csendesen ült az egyik sarokban és a Canterbury mesék sűrűn jegyzetelt példányát olvasgatta, miközben időről időre hörpintett egyet az odakészített tejből.
 Gibsonnak és az ötvenes-hatvanas évek többi írójának alapvető hibája abból a feltételezésből származott, hogy nincs lényegbevágó különbség a tengeri hajó és az űrhajó - vagy legalábbis a kettő legénysége között. Volt ugyan közöttük némi hasonlóság is, de sokkal több volt a különbség.
 Az űrhajó inkább hasonlított a sztratoszféra-utasszállítóhoz, mint bármilyen óceánjáróhoz, és a személyzet technikai kiképzése is annyival magasabb fokon állt, ennek megfelelően, mint a sztratoszféra pilótáé a közönséges repülőgép személyzetéhez képest. Olyan valaki, mint Norden, öt évet töltött a főiskolán, három évet szolgált valamelyik űrhajón, majd két évre ismét visszaküldték a főiskolára, ahol magasabbrendű elméleti astronautikát tanult s csak azután kerülhetett jelenlegi beosztásába.
 Gibson éppen dárdahajítást játszott dr. Scott-tal, amikor az utazás első izgalmas eseménye bekövetkezett. Nincs sok ügyességi játék, amivel el lehet szórakozni az űrben; hosszú időn keresztül a kártya és a sakk szerepelt mint klasszikus időtöltés, míg valamelyik ötletes angol rá nem jött, hogy a. dárdahajítást kitűnően lehet gyakorolni a gravitációtól mentes térben. A dobó és a céltábla közötti távolság tíz méterre nőtt, de ettől eltekintve a szabályok ugyanazok voltak, mint századok óta a sör és dohányfüst szagú angol kocsmákban.
 Gibson jólesően állapította meg, hogy nem ügyetlen a játékban. Csaknem mindig megverte Scottot, jóllehet az gondos technikával dolgozott. De lehet, hogy éppen ezért. Technikája abból állt, hogy célozott a levegőben, majd néhány métert hátrált, onnan még egyszer célzott s csak azután dobta el a nyilat egész finoman.
 Scott magabiztosan éppen telitalálatra célozta nyilát, amikor Bradley belibegett a szobába, kezében egy rádiógrammal. 
- Ne nézzetek hátra - mondotta lágy, lehalkított hangon -, de követnek minket.
 A jelenlevők rámeredtek Bradleyre, aki könnyedén támaszkodott az ajtónak. Mackay tért először magához.
- Talán valamivel érthetőbben fejeznéd ki magad! - mondta kimérten.
- Egy Mark III. szállító rakéta vágtat utánunk teljes sebességgel. Most röpítették fel a külső állomásról és négy nap múlva megelőz bennünket. Azt akarják, hogy fogjam meg rádiólokációval, amikor a közelünkbe ér. de a szórás és a távolság olyan, hogy ez aligha sikerül. Nem hiszem, hogy százezer kilométernél közelebb kerül hozzánk.
- Mi a csudát küldenek utánunk? Talán valaki otthagyta a fogpasztáját?
- Azt hiszem, sürgős gyógyszereket szállít. Dokikám, nézd csak meg.
Dr. Scott a sürgöny tanulmányozásába mélyedt.
- Ez érdekes. Azt hiszik, hogy sikerült megtalálniuk a Marsláz megfelelő ellenszérumát. A Pasteur Intézet készítette. Eléggé biztosak lehetnek a dologban, ha ilyen bonyolult módon akarják eljuttatni hozzánk.
- Az isten szerelmére, mi az a Mark III. rakéta, hogy a Marslázról ne is beszéljek? - tört ki Gibson.
 Mielőtt még bárki szólhatott volna, dr. Scott válaszolt.
- A Marsláz valójában nem Marsbeli járvány. Földi baktérium okozza, amelyet mi is magunkkal viszünk és amely, úgy látszik, az új klímát jobban kedveli, mint a régit. Hatása olyan, mint a maláriáé. Általában nem okoz halált, de gazdasági következményei igen súlyosak. A kieső munkaórák százaléka évente ...
- Köszönöm, most már emlékszem. És a rakéta?
Hilton bekapcsolódott a társalgásba.
- Kicsi, önműködő, rádióirányítású rakéta, igen nagy kezdősebességgel. Általában teherszállításra használják az Űrállomások között, vagy pedig az űrhajók után szalasztják, ha valamit elfelejtettek. Ha eléri a rádió hatótávolságot, rááll a mi adónk hullámhosszára és ide kormányozza önmagát. Hé Bob - fordult hirtelen Scotthoz -, miért nem küldték egyenesen a Marsba? Sokkal előbb ott lehetne.
- Mert apró utasai ezt nem szeretik. Itt bizonyos kultúrákban kell továbbtenyésztenem őket és közben, mint egy dajka, vigyáznom is rájuk. Nem a szokásos elfoglaltságom, de azt hiszem majdcsak emlékszem még valamire, amit a Szent Tamás intézetben tanultam.
- Helyénvaló volna - szólt közbe Mackay a humor terén végzett ritka kísérletei egyikével -, ha valaki kimenne és ráfestené a vöröskeresztet. 
Gibson gondolkodóba esett.
- Azt hittem - mondta némi szünet után -, hogy mind fizikailag, mind szellemileg nagyon egészséges az élet a Marson.
- Ne dőlj be mindennek, amit a könyvekben olvasol- ugratta Bradley. - Nem is tudom elképzelni, miért is akarnak egyesek a Marsba utazni. Unalmas, hideg s tele van nyomorúságosán tengődő növényzettel. Olyan, mintha Edgar Allan Poe valamelyik rémtörténete elevenednék meg. Milliókat öltünk már bele és még egy pennyt sem kaptunk vissza. Mindazok elmebeli állapotát meg kell vizsgálni, akik önszántukból mennek oda. Természetesen nem akarok megsérteni senkit.
 Gibson barátságosan mosolygott. Már megtanulta, hogy Bradley cinizmusából kilencven százalékot le kell vonni; de sohasem tudta biztosan, mennyiben színleli, hogy bántani akar. Most azonban Norden kapitány érvényesítette tekintélyét; nemcsak azért, hogy Bradleyt megállítsa, hanem, hogy megakadályozza ilyen riasztó és leverő hírek esetleges kinyomtatását. Mérges pillantást vetett elektronikus tisztjére.
- Meg kell mondanom, Martin - szólt közbe -, hogy bár Mr. Bradley nem szereti a Marsot, hasonló véleménnyel van a Földről és a Venusról is. Véleménye ne befolyásoljon téged.
- Nem fog - nevetett Gibson. - De valamit meg szeretnék kérdezni.
- Mi az? - kérdezte Norden aggodalmasan. - Mr. Bradleynek Mr. Bradleyről is olyan gyenge véleménye van, mint minden egyéb másról? - Különös, de így van - ismerte el Norden. 
- Ez azt mutatja, hogy legalábbis egy dologban a véleménye helytálló.
- Touché - mormogta Bradley. - Visszavonulok a fedezékem mögé és kigondolom a megfelelő választ. Közben, Mac, megkaphatnám a rakéta koordinátáit és hogy mikor kerül távolságon belül?
- Rendben van - mondta Mackay szórakozottan. Mélyen elmerült Chaucerbe.

4

 A következő néhány nap folyamán Gibsont túlságosan lefoglalták saját ügyei, semhogy nagyon részt vehetett volna az Ares meglehetősen korlátozott társadalmi életében. Lelkiismerete rakoncátlankodni kezdett, mint mindig, ha munka nélkül töltött el egy hetet és nehezen látott ismét dologhoz.
 Írógépét előkeresték csomagjai közül s most az volt a kis szoba dísze. Szerteszét kéziratok hevertek - Gibson munka közben költői rendetlenséget teremtett - különösen sok gondot okoztak a könnyű indigók, amelyek előszeretettel lebegtek a ventillátor keltette szellőben. Gibson azonban már ura volt a zéró gravitáció folytán fellépő kisebb technikai nehézségeknek. Meglepődött, hogy milyen gyorsan hozzászokott a különleges viszonyokhoz és azok mennyire tartozékaivá váltak mindennapi életének.
 Bonyolultnak találta azonban az űrről szerzett benyomásainak papírra vetését; „az űr rettenetesen nagy" - mond ez valamit? A Földről való felszállás leírása végsőkig igénybe vette írói vénáját. Nem hazudott a szó megszokott értelmében, de aki később olvasta a gyorsan távolodó Föld drámai leírását, aligha gondolhatta, hogy írója eközben a kellemes öntudatlanság állapotában volt, amely aztán gyorsan az egyáltalán nem kellemes öntudatlanság állapotába ment át.
 Amint befejezett néhány cikket, amelyekkel Ruthot egy ideig elégedetté teszi (még három egyre zordabb sürgönyt kapott) elment Északnak a Rádiótávirász Irodába. Bradley vette át a kéziratlapokat a lelkesedés minden látható jele nélkül.
 - Feltehetően ez most már naponta így lesz - mondta mogorván.
- Remélem, de félek, hogy mégsem. Az ihlettől függ.
- A harmadik oldalon centrifugálist írsz, de centripetálist gondolsz.
- Miután szavankint fizetnek, nem gondolod, hogy előzékenység részemről ilyen hosszú szavakat küldeni?
- Két egymást követő mondat „És"-sel kezdődik a negyedik oldal elején.
- Nézd, hajlandó vagy leadni ezt az átkozott anyagot, vagy üljek magam a géphez?
Bradley vigyorgott.
- Sokat adnék, ha látnám, amint megpróbálod; De komolyan, figyelmeztetnem kellett volna téged, hogy fekete szalagot használj. A kék nem jön olyan jól ki. Ebből a távolságból ugyan a másoló adó még megcsinálja, de ha távolabb kerülünk a Földtől, nagyon fontos, hogy a betűk tiszták és világosak legyenek.
Bradley közben a kéziratlapokat az önműködő leadó lapja alá csúsztatta. Gibson megigézve figyelte, amint a lapok egymásután eltűnnek a gép bendőjében. majd öt másodperccel később felemelkednek a táviratgyűjtő kosárban. Különös volt elgondolni, hogy szavai most folyamatos áramlással rohannak az űrön keresztül, másodpercenként 300000 kilométeres sebességgel.
 Amint a kéziratlapokat ismét számszerűit összerakta, berregés hallatszott valahonnan a kapcsolók, tárcsák és fogantyúk dzsungeléből, amely teljesen beborította a kis szoba falait. Bradley felkapta az egyik hallgatóját és nagy gyorsasággal különféle érthetetlen dolgot hajtott végre. Az egyik hangszóróból átható fütyülés hallatszott.
- A rakéta a távolságon belül van végre - mondta Bradley, de nagyon messze, azt hiszem százezer kilométerrel elkerül bennünket.
- Miképp segíthetünk ezen?
- Alig valahogy. Most bekapcsoltam az irányhullámot, ha a rakéta felveszi, akkor önműködően felénk fordul és ide irányítja magát.
- És ha nem veszi fel?
- Akkor kirepül a naprendszerből. Elég gyorsan halad, hogy ellenálljon a Nap vonzóerejének, de egyébként így vagyunk mi is.
- Ez örvendetes gondolat. És mennyi időbe telne ez?
- Micsoda?
- A rendszer elhagyása.
- Néhány esztendőbe, talán. De jobb, ha Mackaytől kérdezed. Nem tudok mindenre válaszolni. Nem vagyok olyan, mint könyveid hősei!
- Egyszer még az leszel - mondta Gibson sötéten, és visszavonult.
 A rakéta közeledése váratlan és örvendetes izgalommal fűszerezte az Ares életét. Az űrhajózás a gondtalan gyönyör első pompás napjai után mindinkább egyhangúvá vált. A jövőben, amikor az utasszállítón pezseg majd az élet, már más lesz a helyzet, de jelenleg a magányosság időnként nagyon nyomasztóvá vált.
 A rakéta „lóverseny" fogadást dr. Scott szervezte meg, de a díjakat szilárdan Norden kapitány tartotta kezében. Mackay számításai szerint a rakéta százhuszonötezer kilométernyire halad el az Ares-tól, harmincezer kilométernyi plusz vagy mínusz bizonytalansági tényezővel. A fogadások nagyrésze a legvalószínűbb szám körül mozgott, de egyes pesszimisták, nem bízván Mackayben, negyedmillió kilométerre tették a távolságot. Nem pénzben, hanem sokkal hasznosabb árukban fogadtak, így cigarettában, édességben és más luxusholmikban. Mivel az emberek személyi poggyászának súlyát szigorúan megszabták, ilyesmi sokkal értékesebb volt. mint néhány papírdarab. Mackay éppenséggel egy fél üveg whiskyvel szállt be a fogadásba és húszezer kilométeres eltérésnél foglalt állást. Maga sohasem iszik - jelentette ki -, hanem az üveget egyik Marson élő honfitársának viszi, akinek nem áll rendelkezésére az eredeti ital és nem engedheti meg magának a hazaruccanást Skóciába. Persze senki sem hitte el neki a mesét.
* * *
- Jimmy.
- Igen, Norden kapitány.
- Befejezted az oxigénmennyiség megállapítását?
- Igen, uram. Rendben van.
- Mi van az önműködő jelentőkészülékkel, amelyet a fizikusok helyeztek el? Működik még?
- Ugyanazt a zajt hallatja, mint amikor megindították.
- Jó. Kitakarítottad már a konyhát, ahol Mr, Hilton kifuttatta a tejet?
- Igen, uram.
- Szóval tényleg mindent befejeztél már?
- Úgy gondolom, igen, de azt reméltem…
- Helyes. Volna valami eléggé érdekes munkám számodra - valami, ami nem vág egészen a szokásos dolgokba. Mr. Gibson szeretné elmélyíteni űrhajózási tudományát. Természetesen közülünk bárki megadhatná neki a szükséges felvilágosításokat, de - hm - mégis csak te jöttél legkésőbb a főiskoláról és jobban össze tudod szedni a szükségeseket, ismered a kezdők nehézségeit, mi egyszerre talán túl sokat mondanánk. Nem fogja elvenni sok idődet -, ha kéret, menj át hozzá és válaszold meg kérdéseit. Biztos vagyok benne, hogy jól hasznodat veszi.
Jimmy mogorván távozott.

* * *

- Bújj be - mondta Gibson anélkül, hogy felnézett volna írógépéről. Jimmy Spencer lebegett be a szobába.
 - Itt a könyv, Mr. Gibson, azt hiszem, mindent megtalál majd benne, amire szüksége van. Richardson Az astronautica elemei című könyve, különlegesen népszerű kiadásban.
 Gibson elé tette a kötetet, aki átlapozta a vékony papírra nyomott könyvet. Érdeklődése azonban gyorsan elpárolgott, amint egyre kevesebb szóval találkozott az oldalakon. A közepénél, amikor az egyik oldalon az egyetlen mondat ez volt: „Helyettesítsük be a napközelségi távolság értékét az egyenletbe 15,3-al, és megkapjuk..." a többi mind matematika volt.
- Biztos, hogy ez a kezdők számára legalkalmasabb könyv a hajón? - kérdezte kétkedve, de ügyelt, hogy ne ábrándítsa ki Jimmyt. Kicsit meglepődött, amikor Spencert nevezték ki tanítójául, de elég okos volt ahhoz, hogy kitalálja az okát. Ha olyan munkát kellett, elvégezni, amihez egyiknek sem volt kedve, akkor mindig Jimmyre esett a választás.
- Igen, ez valóban elemista könyv. Nem használja a vektor-értékeket és nem érinti a perturbációs (zavarási) elméletet;. Meg kellene néznie azokat a könyveket, amelyeket Mackay tart a szobájában. Vannak olyan egyenletek, amelyek tíz-tizenöt nyomtatott oldalt foglalnak el.
- Hát, akárhogy is van, köszönöm. Ha megakadok, majd kiabálok. Legalább húsz éve, hogy matematikával foglalkoztam, de majdcsak belejövök ismét. Mikor adjam vissza a könyvet?
- Nem kell nagyon sietnie Mr. Gibson. Nekem nincs rá nagyon szükségem; általában már a magasabb-fokúakkal foglalkozom.
 - Mielőtt elmégy, talán választ tudnál adni egy kérdésemre. Rengeteg ember aggódik még mindig a meteorok miatt, és megkértek, hogy írjam meg ezzel kapcsolatban a legutolsó tapasztalatokat. Mennyire veszedelmesek?
Jimmy néhány pillanatig eltűnődött.
 - El tudnám mondani durván a dolgot – szólalt meg aztán -, de jobb lenne, ha Mr. Mackayhez fordulna. Az ő táblázatai megadják a pontos adatokat.
- Rendben van. Majd megpróbálom.
 Gibson legegyszerűbben felhívhatta volna Mackayt, de minden kifogás jó volt arra, hogy félbeszakítsa munkáját. A kis asztrogátor éppen az elektronikus számológépen zongorázott.
 - Meteorok? - kérdezte Mackay. - Á, igen, nagyon érdekes téma. Attól tartok, hogy rengeteg félrevezető értesülést hoztak nyilvánosságra e kérdésben. Nem is olyan régen az emberek még azt hitték, hogy a meteorok össze-vissza lyuggatják az űrhajót.
- Egyesek még mindig ezt hiszik – válaszolta Gibson. - Vagy legalábbis meggyőződésük, hogy a rendszeres utasforgalom még nem biztonságos.
Mackay elégedetlenül morgott.
- A meteorok kevésbé veszedelmesek, mint a villámlás és a legnagyobb közülük kisebb a borsónál.
- Mindennek ellenére egy űrhajó megsérült tőlük.
- A Csillagok Királynőjére gondolsz? Öt esztendő alatt egy baleset, eléggé megnyugtató arány. Egyetlen hajó sem veszett el a meteorok miatt.
- És mi történt a Pallasszal?
- Senki sem tudja, mi lett a sorsa. Ez a legnépszerűbb magyarázat, amely azonban egyáltalán nem népszerű a szakértők körében.
- Szóval nyugodtan írhatom, hogy tegyék félre ilyen természetű aggályaikat?
- Igen. De természetesen itt van a köd problémája...
- Köd?
- Ha a meteorokon eléggé nagy, mindenesetre milliméternél nagyobb részecskéket értesz, akkor nincs ok aggodalomra. De a köd az kellemetlen, különösen az állomásoknál. Minden második-harmadik esztendőben meg kell vizsgálni a hajón okozott lyuggatásokat. Általában túl kicsinyek ahhoz, hogy szabad szemmel láthatók legyenek, de a köd részecskéi másodpercenként ötven kilométeres sebességgel mozognak és meglepően vastag fémet is átütnek.
 Ez némileg ijesztően hangzott Gibson számára, Mackay azonban sietett megnyugtatni.
- Valójában a legcsekélyebb ok sincs az aggodalomra - ismételte meg. - A hajótesten mindig van valami lék, de ez nem befolyásolja a levegőellátást.

* * *

 Bármennyi munka várt is Gibsonra, arra mindig szakított időt, hogy bebarangolja a visszhangzó folyosólabirintust, vagy, hogy figyelje a csillagokat az obszervatóriumból. Szokásává vált a déli koncertidőt itt tölteni. Pontosan 15 órakor ugyanis életre kelt a hajó hangszóró berendezése és a szobákban és folyosókon felhangzott a Föld zenéje. Minden nap más választotta ki a műsort úgy, hogy sohasem lehetett előre tudni, mi lesz. Bizonyos idő múlva viszont könnyű volt kitalálni a rendező személyét. Norden könnyű klasszikusokat és operákat tett fel, Hilton csak Beethovent és Csajkovszkijt. Mackay és Bradley reménytelen kispolgároknak tartották őket ezért. Maguk kamarazenét és különféle atonális kakofóniát raktak fel, amiről senki más nem volt képes megállapítani, hol az eleje és a vége, de különösebben nem is törték magukat ebben az irányban. A hajó mikro könyv- és lemeztára olyan gazdag volt, hogy egy életre elegendőnek bizonyulhatott az űrben. Ténylegesen negyedmillió kötetet és több ezer zenekari művet tartalmazott. Valamennyit elektronikus úton vették fel. Nem kellett egyéb, csak feltenni a gépre és megindítani.
 Gibson a megfigyelőerkélyen tartózkodott és igyekezett megállapítani, hogy mennyit lát szabad szemmel a Pleiádokból, amikor egy apró nyíl süvített el a füle mellett és „plakk" - rátapadt az ablaküvegre. Első pillanatban valóban nyílnak látszott és Gibson meglepődve azon morfondírozott, hogy talán a sziú indiánok ásták ki ismét a csatabárdot Amikor alaposabban megnézte, látta, hogy a fejet széles gumitömlő helyettesíti, a végén pedig, közvetlenül a tollak mögött, hosszú, vékony zsinór lebegett. A zsinór végén dr. Robert Scott volt látható, amint a fonal segítségével előre tornászta magát, akárcsak egy energikus pók.
 Gibson éppen csípős megjegyzéseit igyekezett megfogalmazni, a doktor azonban - mint mindig - most is megelőzte.
- Nem gondolod, hogy ez ügyes dolog? - kérdezte. - Húsz méter hosszú s az egésznek a súlya fél kiló. Amint visszatérek a Földre, szabadalmaztatni fogom.
- Miért? - kérdezte Gibson lemondó hangsúllyal.
- Az isten szerelmére, hát nem látod? Képzeld el, hogy egyik helyről a másikra akarsz jutni egy olyan állomáson, ahol nincs forgásból származó gravitáció. Semmi mást nem kell tenned, csak ezt kilőni egy, a célhoz közellevő sima felületre. A zsinór segítségével aztán odahúzod magad, mígnem horgonyt vetsz a tapadó guminál.
- Miért, mi baj van a jelenlegi közlekedési módszerekkel?
- Ha már annyi időt töltöttél volna az űrben, mint én - mondotta Scott önelégülten - tudnád, hogy mi a baj. Olyan hajón, mint ez is, elegendő tárgyat találni, amibe belekapaszkodhat az ember. De mit csinálsz akkor, ha egy sima fal mentén el akarsz jutni a szoba másik oldalára s ellököd magad onnan, ahol éppen állsz. Mi történik? Valahogy le is kell fékezned a repülést. De mivel? Általában a kezeddel. S különben is, tudod mi a leggyakoribb betegség egy űrhajón? A csuklóficam - hát ezért. De ha el is érsz célodhoz, ha nem tudsz valamibe megkapaszkodni, visszalendülsz a kiindulási ponthoz. Vagy egyszerűen fennakadhatsz a levegőben, így jártam egyszer a 3-as Űrállomás egyik nagy hangárjában. A legközelebbi fal tizenöt méternyire volt tőlem és képtelen voltam elérni.
- A köpés nem segített? - kérdezte Gibson komolyan. - Úgy tudom, ez elfogadott módja a közlekedésnek, ha nehézségek merülnek fel.
- Próbáld meg egyszer s majd meglátod, milyen messzire jutsz vele. Emellett nem is higiénikus. Tudod, mit csináltam? Nagyon meglepő volt. Csak short és ing volt rajtam. Kiszámítottam, hogy ezeknek tömege századrésze lehet a saját tömegemnek. Ha tehát levetem és egy másodperc alatt harminc méter távolságra dobom el őket, akkor egy perc múlva elérem a falat.
- És megtetted?
- Meg. De az igazgató éppen aznap délután vezette körül feleségét az állomáson. Most már tudod, miért keresem a kenyerem ilyen öreg bárkán, mint ez, vándorlók kikötőtől kikötőig, hacsak nem dolgozom valami eldugott műtőben a dokkoknál.
- Úgy látom, hivatást tévesztettél – mondta Gibson kajánul. - Inkább a mesékre kellene adnod a fejed.
- Mi az, nem hiszed, amit mondok? - panaszkodott Scott.
- Nem szükséges mellre szívni. Hadd lássam a játékodat.
 Scott átnyújtotta. Némileg átalakított légpisztoly volt, amelynek lövedékéhez feltekert nylon zsinórt erősítettek.
- Olyan mint egy…
- Ha azt mondod, hogy sugárpisztoly, fertőzöttnek minősítlek. Hárman mondták már ezt a bolondságot.
- Akkor jó, hogy félbeszakítottál. Apropos, mi van Owennel? Teremtett már összeköttetést a rakétával?
- Nem, és úgy látszik, nem is sikerül neki. Mac szerint száznegyvenötezer kilométerre halad majd el mellettünk - biztosan hajtótávolságon kívül. Pokoli szégyen; hónapokig nem megy újabb hajó a Marsba, ezért próbálnak annyira elérni minket.
- Furcsa mókus ez az Owen, nem? – jegyezte meg Gibson némi következetlenséggel.
- Ó, nem olyan rossz, majd meglátod, ha jobban megismered. Az sem igaz, hogy megmérgezte a feleségét. A nő halálra itta magát, de saját szabad akaratából - válaszolta Scott.

* * *

 Owen Bradley, a bölcsésztudományok doktora elégedetlen volt az élettel. Mint mindenki, az Aresen, ő is komolyan végezte munkáját, annak ellenére, hogy sokat tréfálkozott róla. Az utolsó tizenkét órában azonban alig hagyta el a rádiótávirász szobát, abban a reményben, hogy a rakéta adó hulláma betör a hajó modulációjába, ami azt jelenti, hogy felfogta az Ares jelzéseit. A készülék azonban tökéletesen indifferensnek mutatkozott és Bradleynek semmi oka sem volt arra, hogy optimista legyen. A kiegészítő iránysugarat, amelynek feladata lenne a rakéta röpülési irányának megváltoztatása, húszezer kilométeren túl gyakorlatilag már nem lehetett fogni. Ez elég is volt normális viszonyok mellett, de most kevésnek bizonyult.
 Bradley az asztrofizikai szobát tárcsázta, ahol Mackay jelentkezett.
- Mi a legutolsó, Mac?
- Nem jött sokkal közelebb. Már redukáltam az utolsó helyzetet és kiküszöböltem a hibákat. Százötvenezer kilométerre halad tőlünk, nagyjából párhuzamos pályán. A legközelebbi pont száznegyvennégyezer kilométer lesz körülbelül három óra múlva. Túl nagy sajnos a távolság és azt hiszem, elvesztettük a rakétát.
- Tartok tőle, hogy így van - bólintott Bradley -, de majd meglátjuk. Lemegyek a műhelybe.
- Mi a csodának?
- Csinálok egy egyszemélyes rakétát ég utánamegyek az átkozott szökevénynek. Ezt Martin történeteiben fél óra alatt elintéznék. Gyere le és segíts.
 Mackay közelebb volt a hajó egyenlítőjéhez és így előbb ért a műhelybe, mint Bradley. A műhely a „Déli Sark" közelében volt és Mackay némi tanácstalansággal várakozott Bradleyre, aki egy huzal kábellel érkezett. Röviden vázolta tervét.
- Már előbb is hozzáfoghattam volna. Most már nem sok jöhet ki belőle, de én olyan vagyok, aki az utolsó pillanatig reménykedik. A mi adósugarunk baja az, hogy minden irányban egyenlő erővel működik. Ez szükséges, is, hiszen nem tudhatjuk, milyen irányból érkezik a partner-adó hulláma. Most a mindenirányú sugárzást egyetlen erőteljes nyalábba akarom tömöríteni és utána ezt minden erővel a szökevény után vetni.
 Sietve felvázolta a tervet és magyarázni kezdte Mackaynak.
- Ez megkettőzi a jelenlegi adóantenna kapacitását, a többi az irányításhoz és a sugárzáshoz szükséges. Nem új dolog, de gyorsan készen van és megfelel a célnak. Hívd Hiltont is, ha segítségre van szükséged. Mikorra lesz meg?
 Egy olyan érdeklődésű és ízlésű embernek, mint Mackay, csakis öröklött kézügyessége lehet. Rápillantott a vázlatra és a Bradley által összegyűjtött anyagra.
- Körülbelül egy óra múlva - mondotta s máris nekilátott a munkának. - Te most hová mégy?
- Kimegyek a burokra és kiszerelem az adóantennát az ólmozásból. Ha kész, hozd oda a légzsiliphez.
 Mackay nem sokat konyított a rádióhoz, de világosan értette, mit akar Bradley. E pillanatban az Ares hullámadója teljes energiával dolgozott az űr minden irányában. Bradley most ezt úgy igyekezett átalakítani, hogy a készülék teljes energiáját a rakétára irányítsa s így megsokszorozza hatótávolságát.
 Egy órával később Gibson azt látta, hogy Mackay izgatottan siet a folyosókon keresztül és maga után húz valami párhuzamos drótokból és plasztikus rudakból álló kezdetleges készüléket. Megrökönyödve bámult a tárgyra, miközben követte Mackayt a légzsiliphez, ahol már Bradley kényelmetlen sisakját levéve, űrruhájában türelmetlenül várakozott.
- Melyik csillaghoz van legközelebb a rakéta? - kérdezte.
Mackay gyorsan gondolkozott.
- Most valahol az ekliptika közelében lehet. - tűnődött. - Az utolsó számok, amiket kaptam - lássuk csak - a deklináció tizenöt kissé északra, tizennégy órája egyenesen emelkedő. Feltehetően valahol Boetes környékén. Igen, nincs messze az Arcturustól, becslésem szerint nem több az eltérés tíz foknál. Egy percen belül kiszámítom a pontos adatot.
- Ez elég ahhoz, hogy hozzákezdjek. A hullámot mindenesetre ráirányítom. Ki van most a rádiós szobában?
- A kapitány és Fred. Felhívtam őket, és most hallgatják a hangfelvevőn. A felületi adón keresztül érintkezésben maradok veled.
 Bradley fejére tette a sisakot és eltűnt a légzsilipen keresztül. Gibson némi irigységgel nézett utána. Mindig szeretett volna felvenni egy űrruhát, de valahányszor szóba hozta Norden előtt, a kapitány mindig azzal utasította el, hogy a szabályok ezt szigorúan tiltják. Az űrruha nagyon bonyolult mechanizmus és ha valamelyiket elrontja, akkor fizethet egy csomót, ha ugyan nem rendezi meg a saját temetését meglehetősen újszerű körülmények között.
 Amint keresztülbújt a külső csapóajtón, Bradley nem sok időt vesztegetett arra, hogy a csillagokban gyönyörködjék. Lassan végigmászott a csillogó, sima burkon a reaktorával egészen az antennáig és leszerelte az ólmozást. Alatta kábelek és drótok bonyolult rendszere csillogott a napfényben. Az egyik kábelt már elvágta. Egy pillanatra összeértette a két drótot, majd szomorúan megrázta a fejét, mert a rossz érintkezés miatt az áram visszaütött az adóba. A második próbálkozás már szerencsésebb volt. Megkereste az Arcturust és beirányította a hullámszórót. Egy ideig ide-oda mozgatta az Arcturus körül, majd reménykedve bekapcsolta az űrruha-rádiót.
- Van valami? - kérdezte aggodalmasan. Mackay csüggedt hangja szólalt meg a hangosanbeszélőben.
- Egyáltalán semmi. Majd felcsöngetlek.
Norden megerősítette a hírt.
- Még érkeznek a jelek, de minket nem fogtak fel.
 Bradley teljesen letörtnek érezte magát. Majdnem biztos volt benne, hogy a trükk sikerülni fog; de legkevesebb tízszeresre kell növelnie az adókészülék hatótávolságát ebben az egyetlen irányban. Néhány percig még ide-oda mozgatta az adóantennát, de aztán nagyot sóhajtva feladta. Szinte már látni vélte a kis rakétát, amint fontos terhével észrevétlenül kicsúszik markából és eltűnik a Naprendszer ismeretlen határán kívül a semmiben.
Ismét felhívta Mackayt.
- Hallgass ide Mac - mondta sürgetően. - Szeretném, ha mégegyszer utána néznél a koordinátáknak s aztán ide jönnél és magad próbálnád beirányítani. Közben én visszaszerelem az antennát.
 Amikor Mackay felváltotta, Bradley visszasietett szobájába. Ott találta Gibsont és a többieket a hangfelvevő körül, amelyből továbbra is csak a rakéta éles, őrjítőén változatlan fütyülése hallatszott.
 Az egyébként lassú mozgású ember most meglepően fürgén sietett az adóhoz. Miközben gyorsan dolgozott, egy sor kérdést intézett Hiltonhoz.
- Te elég sokat tudsz ezekről a szállító-rakétákról. Mennyi időn keresztül kell felvennie a mi jelzéseinket, hogy ráállhasson a mi hullámhosszunkra és biztosan ideérkezzék?
- Ez természetesen a relatív sebességtől és több más tényezőtől függ. Ebben az esetben, tekintve a lassú gyorsulást, azt kell mondanom, jó tíz perc.
- És azután, az sem számít, ha elromlik az irányító készülékünk?
- Nem. Amint a rakéta már megtalálta a helyes irányt, nincs szükség további beavatkozásra. Természetesen újból jeleket kell sugározni, amikor a közelünkbe ér, de ez már egészen egyszerű.
- Mennyi idő alatt ér ide, ha sikerül elcsípnem?
- Néhány nap múlva, de az is lehet, hogy kevesebb idő alatt. Mit próbálsz most ki?
- Az adóenergia erősítője hétszázötven Volttal dolgozik. Most még ezer Voltot rákapcsolok, ez minden. Rövid ideig bírja csak, de megkétszerezi vagy háromszorozza a sugárzás erősségét, amíg a csövek tartanak.
 Bekapcsolta a távközlőt és Mackayt hívta, aki, nem tudván, hogy Bradley időközben levette az adóáramot, még gondosan forgatta ide-oda az antennát és igyekezett megcélozni az Arcturust, mint Tell Vilmos az almát.
- Hello, Mac - csinálod?
- Gyakorlatilag már meg is csontosodtam. - válaszolta Mackay méltóságteljesen. - Meddig még...
- Most kezdjük csak. Itt megy.
 Bradley elcsavart egy kapcsolót. Gibson azt várta, hogy szikrák ugranak majd ki, de miután látszólag semmi sem változott, igen kiábrándult az egészből. Bradley azonban, aki tudta, mi történik, izgatottan nézte a műszereket és vadul rágta a szája szélét.
 A rádióhullámok fél másodperc alatt teszik meg az utat a kis rakétáig és annak csodálatos automata berendezéséig, amely örökké élettelen marad, hacsak a jelek el nem érik. Eltelt a fél másodperc és a következő. Aztán a fütyülés hirtelen megszűnt. Százötvenezer kilométer távolságra a robot felfogta az új jelenséget, aztán ismét visszatért a rádióhullám, de már modulálva egy végnélküli „bip-bip-bip ..." hangban.
 Bradley érezte, mint forrósodott át a lelkesültségtől a kis fülke.
- Még nem vagyunk kint az erdőből - mondta. - Ne felejtsék el, hogy tíz percre van szüksége ahhoz, hogy irányváltozása végleges legyen.
 Aggodalmasan nézegette műszereit, miközben azt számítgatta, hogy a rádíócsövek mikor mondják fel a szolgálatot az egyenlőtlen küzdelemben. Hét percig tartottak ki, de Bradley már elkészítette a tartalékot, és húsz másodperc alatt már rá is kapcsolták. A tartalékcsövek még működtek, amikor a rádióhullám ismét modulált. Bradley, megkönnyebbülten sóhajtva, lekapcsolta a meggyötört készüléket.
- Mac, bejöhetsz - szólt a mikrofonba. - Megcsináltuk.
- Hála isten. Már majdnem napszúrást kaptam.
- Ha majd az ünneplést befejezted - panaszkodott Gibson, aki érdeklődő, de teljesen megzavart szemlélő maradt - talán elmondod néhány rövid és választékos mondatban, hogyan varázsoltad elő a különleges nyulat a kalapból.
- Egyetlen sugárban összpontosítottam az irányjeleket és így túlterheltem az adót.
- Ezt tudom, csak azt nem értem, miért kapcsoltad le ismét.
- A rakéta ellenőrző berendezése megtette a magáét - magyarázta Bradley, mintha a bölcsészet professzora adna elő egy szellemileg fejletlen gyereknek. - Az első jel arról értesített, hogy felvette adásunkat; akkor már tudtuk, hogy automatikusan beirányozta magát felénk. Ez több percet vett igénybe, s amikor befejezte, leállította motorjait és küldte nekünk a második jelzést. Most még nagyjából ugyanolyan messze van, de már felénk fordult és néhány nap múlva ideér. Akkor majd ismét bekapcsolom az irányítókészüléket. Körülbelül egy kilométerre lesz tőlünk.
A szoba végéből udvarias köhögés hallatszott.
- Nem szívesen emlékeztetem önt, uram... - kezdte Jimmy.
Norden nevetett.
- Rendben van - fizetek. Itt vannak a kulcsok. Huszonhatos szekrény. Mit kezdesz az üveg whiskyvel?
- Arra gondoltam, hogy visszavásároltatom Mr. Mackay-vel.
- Ez a pillanat - mondta Scott és szigorúan nézett Jimmyre - általános ünneplést kíván, amelyen a felköszöntőhöz ...
 De Jimmy nem várta be a végét. Sietett zsákmányáért.

5

- Egy órával ezelőtt még csak egy jövevényünk volt, - mondotta dr Scott, babusgatva a hosszúkás fémdobozt. - Most viszont már többmilliárd van.
- Ki fogják bírni az utat? - kérdezte Gibson.
- A hőtárolók kielégítően működnek, úgy hogy nem lesz semmi bajuk. Most áttelepíteni őket a már elkészített fészkükbe, és akkor egész kellemesen fogják érezni magukat, amíg a Marsra érünk. Pukkadásig telezabálhatják magukat.
 Gibson átment a legközelebbi megfigyelőfülkébe. Jól láthatta a rakéta fehérre festett szivaralakú testét, mely laza horgonykábeleivel úgy imbolygott a légzsilip mellett, mint valami csápokkal ellátott mélytengeri szörny. Amikor a rakétát az automata rádióberendezés az Areshez vezette és néhány kilométerre a hajótól megállította, kihalászásához már korántsem volt szükség ilyen bonyolultan kifinomodott technikára. Hilton és Bradley drótkötelekkel felszerelve kimentek, „megkötözték" a rakétát, majd pedig az Ares elektromos csörlői bevontatták.
- Ezután ml történik a rakétával? – fordult Gibson Norden kapitányhoz, aki ugyancsak figyelte a manőver végrehajtását.
- Kiszereljük a motort és az irányító berendezést, utána pedig a tetemet itt hagyjuk a semmiben. Nem érdemes annyi üzemanyagot ráfecsérelni, hogy az egészet a Marsra szállítsuk. Szóval, amíg a hajónk megfelelően felgyorsul, ismét lesz egy saját kis holdunk.
- Mint a kutya Jules Verne történetében.
- Az Utazás a Holdba? Sajnos, soha nem olvastam el. Illetve egyszer elkezdtem, de nem volt érdekes. Ez a baja minden régi történetnek. Nincs élettelenebb valami egy tegnapi tudományos-fantasztikus regénynél - és Verne a tegnapelőtthöz tartozik.
 Gibson szükségesnek tartotta megvédeni hivatását.
- A tudományos-fantasztikus regénynek tehát szerinted nem lehet maradandó irodalmi értéke?
- De lehet. Egyes esetekben társadalmi jelentősége is lehetett, amikor megírták, de a következő generáció számára majdnem mindig idejét múlta és régies. Erre jó például szolgálnak az űrhajózási történetek.
- Folytasd. Ne törődj az érzékenységemmel, ha egyáltalán gondoltál rá.
 Norden láthatólag mind nagyobb érdeklődéssel beszélt a tárgyról, ami Gibsont a legkevésbé sem lepte meg. Ha útitársai közül valamelyikről hirtelen kiderülne, hogy szakértő az erdősítésben, a szanszkrit nyelvben, vagy a kétvalutás pénzrendszerben, Gibson már ezen sem lepődne meg. Azt pedig tudta, hogy a tudományos-fantasztikus regény széles körben - néha egészen mulatságosan - népszerű volt a hivatásos űrhajózók között.
 -	Rendben van - mondta Norden. – Lássuk csak, mi történt ezen a téren. 1960-ig vagy talán 1970-ig az írók nagy része az első Hold-utazással foglalkozott. Ezek ma már mind teljesen olvashatatlanok. Amikor már a Holdra eljutottunk, egy ideig nyugodtan lehetett írni a Marsra és Venusra tett utazásokról. Ma már ezek a történetek is halottak; senki sem olvassa őket, legfeljebb, ha mulatni akar. Feltehetően a külső bolygók jó befektetést jelentenek, legalábbis egy generációra; de nagyapáink bolygóközti romantikája valójában befejeződött a 70-es évek végén.
- De az űrhajózás témája éppen olyan népszerű, mint volt.
- Ez igaz, de többé nem tudományos-fantasztikus regény. Vagy teljesen tényszerű - olyasmi, amit most te is leadsz a Földnek -, vagy valami teljesen kitalált történet. A Naprendszeren kívüli utazásról szóló elbeszélések nem egyebek tündérmesénél; s nagy részük pedig ilyen.
 Norden nagy komolysággal adta elő mondanivalóját, de csintalan fény csillogott a szeme sarkában.
- Két ponton kétségbe vonom érvelésedet - szólalt meg Gibson. - Mindenekelőtt, egy csomó ember változatlanul olvassa Wells történeteit, jóllehet százévesek. És, hogy a komolyról a mulatságosra térjünk át - olvassák az én korai írásaimat is, mint amilyen a Mars pora, bár a tények azóta már messze maguk mögött hagyták.
- Wells-irodalom! - válaszolta Norden. - De még így is be tudom bizonyítani álláspontomat. Melyik története a legnépszerűbb? Az Időgép, mégpedig azért, mert oly távoli jövőbe megy előre, hogy még nem avulhatott el - és mert Wells legjobb írásai közé tartozik.
 Rövid szünet következett, aztán a kapitány megszólalt:
- Mikor is írtad a Mars porát?
Gibson gyors fejszámolást végzett.
- Hetvenháromban vagy hetvennégyben.
- Nem tudtam, hogy ennyire régi. Az űrhajózás akkor kezdett elindulni, és mindenki foglalkozott a kérdéssel. Neked akkor már elég jó neved volt.
- Ez csak azt magyarázza meg, hogy miért vásárolták akkor. Viszont a könyv még mindig eléggé népszerű, s biztos vagyok abban, hogy a Marson is sok példányban olvassák, hiszen olyan Marsot ír le, amely csak az én képzeletemben létezett.
- Ez elsősorban a kiadó gátlásnélküli hirdetési módszereinek tulajdonítható, és annak, hogy jól adminisztráltad magad és mindig az olvasók szeme előtt voltál. Végül annak a ténynek, hogy ez valószínűleg a legjobban sikerült, amit idáig írtál. Még inkább - mint Mac mondaná - megfelelt a 70-es évek szellemének s ez most is különlegességi értéket ad neki.
- Hmm - morgott Gibson, a mondottakon gondolkozva.
 Egy pillanatra elhallgatott, majd arca mosolygóssá gömbölyödött, végül hangosan nevetett.
- Mi jutott eszedbe? Hadd nevessek én is.
- Korábbi szavaink. Kíváncsi lennék, mit gondolt volna Wells, ha tudta volna, hogy egy napon regényeiről vitatkozik majd néhány ember félúton a Föld és a Mars között.
- Ne túlozz - vigyorgott Norden. - Csak az út egyharmadán vagyunk.

* * *
 Elég sokkal lehetett éjfél után, amikor Gibson hirtelen felriadt álomtalan álmáiból. Valami felzavarta - mintha tompa koppanást hallott volna a hajó testéből. Felült a sötétben, nekifeszülve a gumihevedereknek, amelyek az ágyhoz szorították. Csak a csillagok fénye vetődött szobájába az ablaküvegen keresztül. A szoba ugyanis az állandó éjszakái oldalon feküdt. Félig nyitott szájjal, lélegzetét visszafojtva figyelte, megismétlődik-e a hang.
 Éjszaka sokféle hangot lehetett hallani az Aresen. Gibson már mindegyiket ismerte. A hajó élt, és a csönd a halált jelentette volna. Végtelenül megnyugtató volt a légsűrítők állandó, egyenletes működése, amelyek szünet nélkül pumpálták a levegőt a kis bolygón. E különös és állandó zaj mellett voltak más szaggatott hangok is; a rejtett motorok alkalomszerű „virrl"-je, amint éppen valami titokzatos automata feladatot hajtottak végre, az elektromos óra harminc másodpercemként ismétlődő tikk-je és időről időre a légnyomásos csővezetéken keresztül rohanó víz csobogása. Biztos, hogy nem e zajok egyike ébresztette fel, hiszen ezeket már annyira megszokta, mint saját szívének dobogását.
 Gibson álmosan a kabin ajtajához botorkált, és égy ideig a folyosón hallgatózott. Minden tökéletesen szabályszerűnek látszott, tudta, hogy ő az egyetlen, aki ébren van. Egy pillanatig azon tűnődött, hogy felkeltse-e Nordent, de aztán lemondott erről. Vagy álmodta az egészet, vagy pedig a zaj olyan készüléktől származott, amely eddig még nem lépett működésbe.
 Ismét ágyában volt már, amikor hirtelen eszébe jutott valami. Valóban olyan messziről jött volna a hang? Az első benyomás könnyen megcsalhatta; egészen közel is lehetett. Akárhogy is van, eléggé fáradt volt és nem igen izgatta a dolog. Gibson teljesen megbízott a hajó berendezésében. Ha valami tényleges baj történik, az önműködő riasztó készülék mindenkit felkelt. Az út során néhányszor már kipróbálták, és a halottat is felébresztette volna. Nyugodtan alhat tovább azzal az érzéssel, hogy szüntelen éberséggel vigyáznak rá.
 Tökéletesen igaza volt, és reggelre el is felejtette az egészet.

* * *

 A készülék elfordult az összerombolt tanácsteremről, követte a halotti menetet, föl egészen a vég nélkül kanyargó lépcsőkön a tenger fölé meredő széles sáncokig. A zene elhallgatott; s a lemenő nap fényében egy pillanatra látni lehetett Helsingör bástyáin a végtelenül magányos alak mozdulatlan körvonalait. „Jó éjt, királyfi..." A darabnak vége volt.
 A kis színház fényei hirtelen kialudtak, és a dán királyfi története négy évszázad és sok millió kilométer távolságra lett egyszerre. Gibson csak lassan tért vissza a jelenbe, annyira magával ragadta a darab hangulata. Kíváncsi volt, mit szólna Shakespeare a darab ilyen közvetítéséhez, a fantasztikus színházhoz, amely nagyon messze a Földtől lebegett az űrben.
 - Nagy kár - mondta dr. Scott, amint a hattagú nézőközönség kivonult a folyosóra -, hogy a korábbi útjainkon nem voltak ilyen jó filmjeink. De sajnos, ezt a tekercset sem tarthatjuk meg, mert a Mars központi könyvtárának küldték.
- Mi lesz a legközelebbi műsor? – kérdezte Gibson.
- Még nem döntöttük el. Lehet, hogy valami zenés vígjáték, de az is lehet, hogy tovább folytatjuk a klasszikusokat. Mit szólnátok az Elfújta a szélhez?
- Nagyapám egész extázisba jött ettől a filmtől. Ha mód van rá, nagyon szeretném látni - mondotta Jinimy Spencer vágyakozva.
- Nagyon helyes - válaszolta Scott. - A dolgot előterjesztem a Művelődési Bizottságnak, és majd meglátjuk, elfogadják-e?
 Miután a bizottság egyedül Scottból állt, e tárgyalás valószínűleg eredménnyel jár majd.
 Norden, aki egy ideig még ülve maradt, most csatlakozott a többiekhez.
- Apropos, Martin - szólt Gibsonhoz. - Emlékszel, már jóideje zargatsz engem, hogy ki szeretnél menni egy űrruhában.
- Igen. De azt mondtad, hogy ezt szigorúan tiltják a rendelkezések.
 Norden kissé zavarba jött, ami szokatlan volt nála.
- Ez igaz, de a ml utunk nem tekinthető szabványos útnak, és te technikailag nem vagy utas. Azt hiszem mégiscsak megcsinálhatjuk.
 Gibson nagyon megörült. Mindig kíváncsi volt. hogyan lehet mozogni az űrruhában, és milyen érzés lehet állni a semmiben, csillagoktól körülvéve. Sohasem jutott eszébe megkérdezni Nordent, hogy miért változtatta meg álláspontját, és ezért Norden hálás volt,
 Az előkészületek nagyjából egy hetet vettek igénybe. Reggelente Norden szobájában végighallgatta a szokásos szertartást, ami abból állt, hogy Hilton megérkezett a jelentésekkel, beszámolt a hajó működéséről és magatartásáról, a gépek állapotáról a legutolsó 24 órában. Általában semmi lényeges sem történt, és Norden aláírta a jelentésekét, majd betette a hajónaplóba. Nem óhajtott semmiféle rendkívülit, de néha mégiscsak történt ilyesmi is.
 - Ide figyelj, Johnnie - mondta Hilton. (Ö volt az egyetlen a személyzet közül, aki keresztnevén szólította Nordent, a többieknek mindig kapitány maradt.) - Egész biztos most már, hogy baj van a légnyomással. A csökkenés állandó és körülbelül tíz nap múlva az elviselhetőség határáig esik vissza.
- Az ördög vigye el. Ez azt jelenti, hogy valamit tennünk kell. Reméltem, hogy kitart érkezésünkig.
- Tartok tőle, hogy nem várhatunk addig; a jelentéseket, át kell majd adni az Űrbiztonsági Tanácsnak. Ha otthon valami ideges öregasszony megtudja, hogy a nyomás a megengedett alá csökkent; bizonyára jajgatni fog.
- Mit gondolsz, hol a baj?
- Majdnem biztosan a burkon.
- A megszokott lyukra gondolsz az északi sarkon?
- Nem hiszem, a csökkenés sokkal gyorsabb. Úgy gondolom, újabb léket kaptunk.
 Norden aggódónak látszott. A meteor-köd által okozott apró lyukak egy ilyen méretű hajónál nem okoztok különösebb gondot, elegendő volt évente kétszer-háromszor átvizsgálni a felületet. Menet közben csak akkor kellett beavatkozni, ha a lék túlságosan nagynak bizonyult.
- Mennyi idő alatt találhatjuk meg a léket?
- A baj az - válaszolta Hilton kedvetlenül -, hogy csak egy burokvizsgáló készülékünk van és ennek 50 ezer négyzetméter felületet kell megvizsgálnia. Beletelik néhány napba, amíg végigmegyünk az egészen. Ha túl nagy volna a lék, akkor már az önműködő jelzőkészülék megállapította volna, hogy hol van.
- Még jó, hogy nem tette - vigyorgott Norden.
Jimmy Spencer, aki általában azokat a munkákat végezte, amikhez senki másnak nem volt kedve, három nap múlva megtalálta a léket. A homályos kis lyukat szabad szemmel alig lehetett látni, de a különlegesen érzékeny műszer megállapította, hogy a felület egyik részén a légüres tér nem olyan teljes, mint amilyen szokott lenni. Jimmy krétával megjelölte a helyet és visszatért a légzsilipen keresztül.
 Norden előhúzta a hajó-tervrajzot és Jimmy jelentése alapján megállapította a lék körülbelüli helyzetét. Aztán megelégedetten füttyentett egyet és felvonta szemöldökét.
- Jimmy - mondta. - Mr. Gibson tudja, mivel voltál elfoglalva?
- Nem. Ez alatt az idő alatt sem mulasztottam el neki leckét adni az űrhajózásból, és így távollétem nem tűnhetett fel neki.
- Nagyon jó! Gondolod, hogy valaki más említhette neki a léket?
- Nem tudom, de azt hiszem, beszélt volna erről, ha valaki megmondja neki.
- Hát akkor figyelj ide. Ez az istenverte lék éppen az ő kabinjának a közepén van, és ha erről egy szót is szólsz neki, megskalpollak. Megértetted?
- Igen - nyelt egyet Jimmy, és villámgyorsan eltűnt.
- Miért ez az izgalom? - kérdezte Hilton unott hangon.
- Egy időre el kell távoli tanunk Martint a szobájából, amilyen gyorsan csak tudjuk, betömjük a lyukat.
- Furcsa, hogy nem vette észre a bajt. Pedig elég nagy zajt okozhatott.
- Lehet, hogy abban az időben éppen nem tartózkodott a szobában. De meglep, hogy még a légáramlást sem vette észre. Pedig ezt észre kellett volna vennie.
- Talán azt hitte, hogy a megszokott légáramlást érzi. De ennek ellenére miért kell az egészet így felfújni? Miért nem mondjuk meg neki, hogy mi történt? Semmi szükség sincs erre a melodrámára.
- Nincs? Képzeld el, hogy Martin leadja a Földnek, hogy egy 12-es nagyságú meteor kilyukasztotta a hajót és még hozzáteszi, hogy ez általában minden úton megtörténik. Olvasói közül hányan fogják megérteni, hogy ez nem jelent komoly veszélyt, és mi általában nem is nagyon törődünk az ilyesmivel? Megmondom, mi lesz az eredménye:
„Ha ez kicsi volt, éppúgy lehetett volna nagy is."
A közvélemény sohasem hisz a statisztikának.
Szinte már látom a főcímeket: „Egy meteor kilyukasztotta az Arest." Ez bizony nem használna az ügynek!
- De hiszen megkérnénk, hogy ne írjon róla.
- Ez nem volna rendes dolog szegény fickóval szemben. Már hetek óta nincs semmi újság, amit megírhatna. Azt hiszem, jobb ha nem szólunk neki semmit.
- Rendben van- sóhajtott Hilton. - A te ötleted. De ne szidj aztán, ha visszafelé sül el.
- Attól ne félj. Ez a terv tűzbiztosnak látszik.
- Ha nem is tűzbiztos, de legalábbis légbiztos.

* * *

Gibsont rendkívül érdekelték a különféle készülékek, és most az űrruha volt egy olyan új mechanizmus, amit megvizsgálhatott és kipróbálhatott. Bradley magyarázta el részletesen a használatát és ellenőrizte, hogy tudja-e már a szabályokat, kimehet-e az űrbe anélkül, hogy elveszne.
 Gibson nem tudta, hogy az Ares űrruháinak nincs lábrésze és az ember egyszerűen ülhet bennük. Ezeket az alkalmatosságokat nulla gravitációhoz készítették és nem arra, hogy levegőnélküli égitesteken sétáljanak bennük. A rugalmas lábrészek hiánya nagymértékben egyszerűsítette a ruha alakját, amely gyakorlatilag nem állt másból, mint egy átlátszó hengerből, s ehhez kapcsolták a mesterséges karrészeket és a sisakot. Oldala mentén titokzatos rovátkáik és kidudorodások húzódtak, amelyek a levegőszabályozással, a rádióval és a lassújáratú hajtómotorral voltak összefüggésben. A ruhán belül meglehetősen szabadon mozoghatott az ember, vissza tudta húzni a karját, hogy a belső kapcsolók valamelyikéhez nyúljon, sőt nagyobb akrobata mutatványok nélkül még ehetett is benne.
 Bradley csaknem egy órát töltött a légzsilipnél, hogy megbizonyosodjék, érti-e már Gibson az összes ellenőrző kapcsolók kezelését. Szigorúan kikérdezte azok működéséről. Gibson megértette ezt az alaposságot, de amikor a lecke sehogysem akart véget érni, kissé türelmetlenkedni kezdett. Amikor Bradley a ruha mentő készülékeiről kezdett beszélni, Gibson fellázadt.
- Hagyd abba! Úgysem leszünk kint olyan hosszú ideig!
Bradley nevetett.
- Meg fogsz lepődni - mondta sötéten -, hogy hányan követték már el előtted ezt a hibát.
 Kinyitott egy faliszekrényt és kivett belőle két hosszabb zsinórt, olyanokat, mint a horgászzsinór. Jól odakötötte a ruhához, hogy még véletlenül se oldódhassanak le róla.
- Az első számú biztonsági előírás - mondotta. - Mindig legyen egy kötél, amely a hajóhoz rögzít téged. A szabályok általában azért vannak, hogy megszegjük őket - de ezt az egyet soha. Hogy kétszeresen biztosítsuk magunkat, a ruhádat összekötöm az enyémmel is. Úgy, most már készen vagyunk, hogy megmásszuk a Matterhornt.
 A külső ajtó félresiklott. Gibson érezte az utolsó levegőfoszlányokat maga körül, amint kilépett az ajtón. Az enyhe légnyomás lassan kitaszította a légzsilipen keresztül, és egyszerre csak a csillag-világban találta magát.
 A mozgás lassúsága és a hihetetlen csönd feledhetetlenné tette a pillanatot. Az Ares ijesztő bizonyossággal hagyta el őket, és ő lebegett az űrben - az igazi űrben végre - és az egyetlen kapcsolata az élettel a vékony, erős zsinór volt, amelyet a ruhájához erősítettek. Bármennyire is újszerű volt ez az állapot, meglepő módon bizonyos ismerős érzéseket keltett fel benne.
 Agya szokatlanul tisztán kellett, hogy működjék, mert csaknem azonnal megtalálta a hasonlóságot. Olyan volt ez, mint amikor gyerekkorában úszni tanították és először dobták be a tízméteres vízbe. Most ismét belemerült fejebúbjáig valami új és teljesen ismeretlen elembe.
 A zsinór legombolyodásából származó súrlódás kissé akadályozta mozgásában. Hirtelen az a szál, amely Bradleyhez kötötte, megrendült. Majdnem elfelejtette útitársát, aki most már egyre inkább távolodott a hajótól. Úgy látszik Bradley bekapcsolta az űrruha aljában levő kis gázmotort, és maga után húzta Gibsont.
 Gibson meglepődött, amikor meghallotta a ruha hangszórójában a másik hangjának rémes csengését.
- Ne használd addig a motorodat, amíg nem mondom. Nem szükséges, hogy túl nagy sebességgel haladjunk és arra is vigyáznunk kell, hogy a kötelek túlságosan meg ne feszüljenek.
- Rendben van - mondta Gibson kissé méltatlankodva, hogy magányosságát megzavarták. Hátranézett a hajóra, amely már több száz méterre volt tőle és gyorsan távolodott.
- Milyen hosszú a zsinórunk? - kérdezte aggodalmasan.
 Senki sem válaszolt, és egy pillanatra rémület szorította össze a szívét. Aztán eszébe jutott, hogy elfelejtette bekapcsolni a mikrofont.
- Körülbelül egy kilométer – válaszolta Bradley, miután Gibson megismételte a kérdést. - Ez éppen elég ahhoz, hogy az ember tökéletesen magányosnak érezze magát.
- Mit gondolsz, elszakadhat? - kérdezte Gibson, de csak félig tréfásan.
- Nem. Olyan erős, hogy a teljes földi súlyodat is elbírja. De még ha el is szakadna, könnyedén visszajuthatunk a motorral.
- És ha azokból kifogyott az üzemanyag?
- Nagyon kedélyes beszélgetés ez. Nem tudom elképzelni, hogy ilyen megtörténhessék, hacsak valami durva gondatlanság nem történt, vagy pedig egy időben be nem következik három mechanikai hiba. Emlékezz csak vissza, van ott még egy tartalék motor is éppen ilyen szükségesetekre – és a ruhában megszólalnak a jelzőcsengők, és tudomásodra hozzák, ha a főtank kezd kiürülni.
- De ha mégis mindez előfordulna – folytatta Gibson.
- Ebben az esetben azt kell tennünk, hogy megcsavarjuk a ruha S. O. S. jelzésű kapcsolóját és megvárjuk, amíg valaki kijön és kihorgász bennünket a semmiből. Nem hiszem, hogy nagyon sietnének vele. Aki ilyen bajba hozza magát, az ne számítson túl sok rokonszenvre.
 Valami hirtelen visszarántotta őket. A zsinór végére értek. Bradley leállította motorját.
- Eléggé messze vagyunk már otthonról - mondta nyugodtan.
 Több másodpercbe tellett, amíg Gibson megtalálta az Arest. A hajó éjszakai oldalán voltak, amely így szinte teljesen árnyékba borult; a két kis gömb távoli korongnak látszott, amelyet az ember, ha egymillió kilométer távolságból nézi, nyugodtan a Földnek és a Holdnak vélhette volna. Egyáltalán nem volt az az érzése, hogy kapcsolatban áll az Aresszal; a hajó túl kicsi volt ahhoz, hogy menedéknek lehessen felfogni. Gibson teljesen egyedül volt.
 Majdnem hálás volt Bradleynek, hogy nem zavarta gondolatait. Talán őt is lenyűgözte a pillanat döbbenetes magányossága. A számtalan csillag oly fényesen ragyogott, hogy Gibson eleinte még a legismerősebb alakzatokat sem tudta felfedezni. Néhány másodperc múlva azután megtalálta a Marsot, a Nap után az égbolt legfényesebb objektumát, és így meg tudta határozni az ekliptika helyzetét. Nagyon lassan megfordult a ruhában, s nagyjából most a Sarkcsillag felé tekintett. Éppen fönt volt, és így a csillagképek egyszerre felvették ismerős formájukat.
 Lassan végigjáratta tekintetét a Zodiákuson (állatöv) s arra gondolt, hogy a történelem folyamán milyen kevés ember osztozhatott ebben a látványban. (Nemsokára természetesen megszokottá válik majd a dolog, és a csoda mindennapivá zsugorodik össze.) Aztán megtalálta - vagy legalábbis azt hitte - a Jupitert, majd a Saturnust. A bolygókat nem lehetett többé megkülönböztetni a csillagoktól. Gibson nem kereste a Földet és a Vénuszt, mert amint feléjük fordította fejét, a napfény csaknem megvakította.
 Sápadt fénygyűrű határolta el az ég két félgömbjét egymástól, a Tejút egész gyűrűje látható volt. Gibson jól megfigyelhette a réseket és hasadékokat a gyűrűn belül, ahol a csillagok milliói igyekszenek kitörni és önállóan útrakelni a semmibe. A déli féltekén a Szeneszsák fekete foltja sötéttett, mint egy alagút, amely a csillagokon keresztül egy másik világmindenségbe vezet.
 Gibson a déli égbolt ismeretlen csillagképei között az Alfa Centaurit kereste éppen, amikor egyszerre csak olyasmit látott, amit az első pillanatban nem tudott hová tenni. Óriási messzeségben, egy fehér négyzetalakú tárgy lebegett a csillagok között. Legalábbis ez volt Gibson első benyomása; aztán rájött, hogy perspektivikus érzéke megcsalhatta és a különös tárgy valójában néhány méterre imbolyoghat tőle. Még akkor is bizonyos időbe tellett, amíg felismerte, hogy a bolygók közötti vándor nem egyéb, mint egy közönséges kéziratpapír, ami nagyon lassan lebeg az űrben. Semmi sem lehetett megszokottabb - vagy váratlanabb, mint ez.
 Gibson egy ideig bámulta a jelenséget mielőtt ténylegesen meggyőződött arról, hogy nem képzelődik. Aztán felcsavarta a rádiót és elmondta Bradley-nek.
Bradley a legkisebb meglepetést sem mutatta.
- Semmi különös nincs ebben - válaszolta kissé türelmetlenül. - Hetek óta minden nap nagy csomagban dobjuk ki őket, s miután a gyorsulás megszűnt, néhány közülük itt lebeg körülöttünk. Amikor majd fékezni kezdünk, természetesen elmaradunk tőlük és az egész szemét, amit közben kihajítottunk, nagy sebességgel kiröpül a Naprendszerből.
 Mennyire magától értetődő - gondolta Gibson, de semmi sem annyira kiábrándító, mint egy rejtély, amely egyszerre szertefoszlik. Lehet, hogy saját cikkeinek egyik kéziratpapírja szállt az űrben. Ha közelebb lett volna, talán elteszi emlékbe, de legalábbis megnézi, hogy az űr milyen hatással volt rá. Azonban kívül volt mozgási sugarán, s csak akkor érhetné utol, ha a zsinórt elszakítja.
 Ő már régen halott lesz, amikor ez a darab papír még mindig hordozni fogja gondolatait a csillagok között.
 
* * *

Amikor a légzsilipen keresztül visszatértek, Nordennel találkoztak. Elégedettnek látszott önmagával, bár Gibson nem volt abban az állapotban, hogy felfigyeljen ilyen részletekre. Gondolataival még mindig a csillagok között bolyongott és még sok időre volt szüksége, amíg visszatér a valóságba, és írógépével szemben ülve, megpróbálja lerögzíteni élményeit.
 - Elvégeztétek időben a dolgot? – kérdezte Bradley, amikor Gibson hallótávolságon kívülre került.
 - Igen, tizenöt percet még spóroltunk is. Elzártuk a ventillátort és a régi jó füstmódszerrel megtaláltuk a léket. Egy szegecs és egy csepp gyorsan száradó festék elintézte a többit, a külső burkon a javítást elvégezhetjük, ha már kikötöttünk. Mac jó munkát végzett, kár, hogy tehetségét a navigációra pazarolja el.

6

 Martin Gibson számára az utazás simán és kedélyesen folyt. Szokása szerint megszervezte a környezetét (ezen nemcsak az anyagi környezetet értette, hanem az emberi lényeket is, akikkel együtt volt) az adottságokhoz mért maximális kényelemmel. Kielégítő mennyiségű cikket írt, ezek közül néhány egíészen jó volt és a legtöbb elfogadható, bár még nem jött teljesen lendületbe.
 Az út utolsó heteiben jártak és egyre kevesebb érdekességre számítottak mindaddig, amíg be nem érnek a Mars vonzásába. Semmi sem történik addig, és az út minden izgalmán lényegében túl voltak.
 Gibson számára az utolsó élményt az jelentette, amikor egyik ideggel véglegesen eltűnt szeme elől a Föld. Napról napra, egyre közelebb került a Nap hatalmas ragyogó korongjához. A Föld este még apró fénylő kis pontnak látszott a teleszkópon keresztül, de később a Nap vakító ragyogása elhomályosította. Gibson azt hitte, hogy reggel még viszontlátja, de az éjszaka egy nagyobb kitörés eltakarta a közelében tartózkodó Földet. Legalább egy hét kellett ahhoz, hogy ismét megjelenjék, de akkorra már Gibson világa egészen meg fog változni.

* * *

 Ha valaki megkérdezte volna Jimmy Spencert, hogy mi a véleménye Gibsonról, a fiatalember az utazás különböző időszakaiban meglehetősen különböző válaszokat adott volna. Először teljesen megilletődött a hírneves utas jelenlététől, de ez az időszak hamar véget ért. Hogy igazat adjunk Gibsonnak, el kell ismerni, nem volt sznob és sohasem használta ki előnyös helyzetét az Aresen. Jimmy szempontjából megközelíthetőbb volt, mint a hajó többi utasa, akik ilyen vagy amolyan formában mind feletteseinek számítottak.
 Amikor Gibson komolyan érdeklődött az asztronautika iránt, Jimmy a heti egyszeri-kétszeri tanórákon igyekezett jól kiismerni. Nem volt könnyű, mivel Gibson sohasem mutatkozott hosszabb ideig ugyanannak az embernek. Voltak idők, amikor kellemes, érdeklődő és általában megfelelő társnak bizonyult, máskor viszont morgós és morózus hangulatban könnyen ama személynek lehetett minősíteni, akit a legjobb, ha elkerül az ember az Areson.
 Jimmynek egyáltalán nem volt világos elképzelése, hogy róla mit gondol az író. Néha olyan kényelmetlen érzése támadt, mintha Gibson csupán nyersanyag gyanánt nézegetné őt, amit előbb vagy utóbb fel fog használni. Sokan, akik csak felületesen ismerték Gibsont, ugyanezt gondolták. De miután sohasem faggatta észrevehetően, ez a feltételezés alaptalannak látszott.
 A másik rejtélyes dolog Gibson körül, technikai érdeklődése volt. Az első időben, amikor Jimmy megkezdte esti óráit - ahogy mindenki elnevezte a tanfolyamot - úgy vélte, hogy Gibsont nem önmaga az astronautika érdekelte, hanem az, hogy semmiféle technikai hiba ne legyen a Földre küldött anyagaiban. Rövidesen kitűnt azonban, hogy nem ez volt a helyzet. Csaknem megható volt az a törekvés, amellyel Gibson a tudomány legelvontabb problémáit igyekezett megérteni és a kérdésnek állandóan matematikai igazolását kutatta, amelyekre nézve Jimmy nem mindig volt képes kielégítő magyarázatot adni. Úgy látszott, hogy valaha eléggé jól érthetett a technikához és egykori tudásának töredékei változatlanul megmaradtak. Hogy miképp szerezte ezeket, arra sohasem adott felvilágosítást; s azt sem magyarázta meg, hogy miért vált szinte rögeszméjévé - a megismétlődő kudarcok ellenére - az ő tudását messze meghaladó tudományos problémák kutatása. Ha valamit nem értett meg, oly kiábrándultnak látszott, hogy Jimmy egyenesen sajnálta, kivéve azokat az eseteket, amikor tanítványa, elvesztve nyugalmát, tanítóját kezdte okolni. Ilyenkor néhány udvariatlan kifejezést váltottak egymással, majd Jimmy összepakolta könyveit és nem adott addig több órát, amíg Gibson bocsánatot nem kért tőle.
 Máskor viszont Gibson ezeket a kudarcokat humoros beletörődéssel fogadta és egyszerűen más tárgyra tért át. Ilyenkor mesélni kezdett az irodalmi dzsungelben szerzett különös tapasztalatairól, és Jimmy e hátborzongató lények és emberevő szörnyetegek világát igen mulatságosnak találta. Gibson jó elbeszélő volt, értett hozzá, hogy finom érzékkel kifigurázzon és lejárasson nagy tekintélyeket. Minden rosszindulat nélkül tette ezt és az egyes tiszteletben álló emberekről terjesztett történeteivel nemegyszer megbotránkoztatta ezt a szigorú erkölcsű fiatalembert. A különös az volt, hogy az emberek, akiket Gibson finoman kifigurázott, gyakran legjobb barátai közé tartoztak. Ezt Jimmy nagyon nehezen tudta megérteni. Egyik alkalommal a lecke zátonyra futott valamilyen differenciál-integrál egyenleten és a legokosabb volt abbahagyni az egész témát. Gibson éppen barátságos hangulatainak egyikében volt, s becsukva könyvét, egy gyenge sóhajjal Jimmy felé fordult és megjegyezte:
- Még nem mondtál nekem soha semmit magadról, Jimmy. Anglia melyik részéről származol?
- Cambridge - legalábbis itt születtem.
- Húsz évvel ezelőtt nagyon jól ismertem én is. De most nem ott laksz?
- Nem Hatéves lehettem, amikor Leeds-be költöztünk. Azóta ott lakom.
- Mi adta azt az ötletet, hogy az asztronautikával foglalkozz?
- Erre nehéz válaszolni. Mindig érdekelt a tudomány, és amikor felnőttem, éppen az űrhajózás volt a központi kérdés. Úgy hiszem, természetes, hogy ez érdekelt. Ha ötven esztendővel korábban születtem volna, valószínűleg a közönséges repülést választottam volna élethivatásul.
Úgy, szóval az űrhajózás mint technikai probléma érdekel, nem pedig - mondhatnánk - valami ami forradalmasítja az emberi gondolkodást, új bolygókat nyit meg és a többi? Jimmy mosolygott.
- Azt hiszem, ez így igaz. Természetesen, érdekelnek a dolog ilyen vonatkozásai is, de valójában a technikai rész az, ami igazán leköt. Még ha a bolygókon semmi sem lenne, akkor is szeretném tudni, hogyan jutunk el odáig.
Gibson némi helytelenítéssel ingatta a fejét.
- Olyan leszel, mint a többi hidegvérű tudós, akik mindent tudnak a semmiről. Ismét egy jobb sorsra érdemes elveszett ember.
Most Jimmy kezdett kérdezősködni. - Miért érdekli önt annyira a tudomány? Gibson nevetett, de válaszában a sértődöttség nyomait lehetett felfedezni.
- Engem a tudomány mint eszköz érdekel, nem pedig mint önmagában levő cél.
 Jimmy biztos volt benne, hogy ez nem fedi az igazságot. De valami arra figyelmeztette, hogy ne firtassa tovább a dolgot és mielőtt még válaszolhatott volna, ismét Gibson kérdezte őt.
 Mindez olyan barátságos légkörben és olyan valódi érdeklődéssel történt, hogy Jimmy szinte akaratán kívül olyasmit is elmondott magáról, ami talán nem volt szándékában. Valahogy nem gondolt arra, hogy Gibson, tárgyilagos szemlélő gyanánt, esetleg mint egy klinikai vagy biológiai esetet tanulmányozza, akárcsak a tudósok a laboratórium fehér egereit. Jdmmy úgy érezte, hogy beszélnie kell és kevésbé érdekelte Gibson szándéka.
 Gyermekkoráról beszélt, és Gibson most megértette azokat az időszakos borongásokat, amelyek néha komorrá tették a fiú egyébként jókedélyű természetét. Régi történet volt - egyike a legrégibbeknek. Jimmy még pólyás volt, amikor anyja meghalt, és apja egyik férjezett nővérének gondozására bízta. A nagynéni kedves volt Jimmyhez, de ő mégsem érezte sohasem otthonának a rokoni lakást, és unokatestvérei között mindig kissé jövevénynek számított. Apja sem sokat segített ezen, mivel ritkán volt Angliában, és hamarosan meg is halt. Jimmy tehát tízéves korában árva lett. Úgy látszott, hogy az apa nem gyakorolt mélyebb benyomást fiára, akinek - bármennyire is különös - világosabb emlékei voltak anyjáról, pedig egyáltalán nem is ismerte.
 Amint a gátak leomlottak közöttük, Jimmy felszabadultan beszélt életéről, mintha jól esne, hogy megoszthatja emlékeit valakivel. Néha-néha Gibson kérdéseket vetett közbe, de a kérdések egyre ritkábbak lettek, mígnem teljesen elmaradtak.
- Azt hiszem, szüleim nem nagyon szerették egymást - mondta Jimmy. - Ellen nagynéném elbeszéléseiből úgy vettem ki, hogy házasságuk nem volt szerencsés. Előzőleg anyám életében volt egy férfi, akit jobban szerethetett apámnál, de nem lett a férje. Apám látszott az utána következő legjobb lehetőségnek. Ó, tudom, hogy ez kissé szívtelenül hangzik, de kérem, emlékezzék vissza, hogy mindez oly régen történt, és ma már nem sokat jelent nékem.
- Értem - mondta Gibson nyugodtan, és úgy látszott, mintha tényleg értené. - Mondj még valamit anyádról.
- Anyám apja, vagyis nagyapám, egyetemi tanár volt. Azt hiszem, anyám egész életét Cambridge-ben töltötte. Amikor eljött az idő, ő is beiratkozott az egyetemre és történelmet tanult. De azt hiszem, mindez nem nagyon érdekli önt.
- De igen - mondta Gibson komolyan -, folytasd.
 Jimmy tovább beszélt. Mindazt amit elmondott, csak hallomásból tudhatta, de a kép, amelyet Gibsonnak adott, meglepően világos és részletes volt. Gibson ebből arra következtetett, hogy Ellen nagynéni nagyon beszédes asszony, Jimmy pedig nagyon fogékony gyerek lehetett.
 A történet egyike volt a számtalan főiskolai szerelmeknek, amelyek rövid ideig virágoznak az egyetem kis mikrokozmoszában. De ez, úgy látszik, komolyabb volt, mint a többi. Az utolsó évben Jimmy anyja, Gibson még mindig nem tudta a nevét, beleszeretett egy fiatal mérnökhallgatóba, aki éppen a tanulmányainak közepén tartott. Szélvész gyorsasággal bontakozott ki közöttük a szerelem. A dolog más szempontból is ideálisnak tűnt, eltekintve attól, hogy a lány néhány esztendővel idősebb volt, mint a fiú. Már az eljegyzés küszöbén álltak, amikor valami történt köztük - Jimmy nem tudta pontosan, hogy mi. A fiatalember súlyos beteg lett, vagy idegei felmondták a szolgálatot, mindenesetre nem tért vissza többé Cambridge-be.
-	Anyám valójában sohasem gyógyult ki ebből - mondta Jimmy olyan hangon, mintha tudná, hogy ez mit jelent. - Egy másik diák nagyon szerelmes volt bele, és így végül ahhoz ment férjhez. Néha sajnáltam apámat, hiszen neki kellett tudnia a másik ügyről. Nem sokat láttam őt, mert... de Mr. Gibson. jól érzi magát?
Gibson mosolyt erőltetett magára.
- Ó semmi, talán csak az űrhajó-betegséget érzem ismét. Néhány pillanat múlva vége lesz.
 Valóban szerette volna, ha szavai az igazságot fejezik ki. Ezekben a hetekben, amikor azt hitte, véglegesen maga mögött hagyott mindent, és az idő és a sors minden meglepetésével szemben biztosítva van - szembe került a végzettel. Az utolsó húsz esztendő szertefoszlott, mint egy álom, és ismét szemtől szembe került elfelejtett múltjának kísértetével.

* * *

- Valami baj van Martinnal - mondta Bradley, miközben aláírta a rádiójelentéseket. – Nem a Földről érkezett hírek okozhatták - azokat mind olvastam. Lehetségesnek tartod, hogy honvágya van?
- Kicsit későn feküdt le az éjjel, ez lehet a magyarázata - válaszolta Norden. - De különben is két héten belül a Marson vagyunk. Egyébként te büszke vagy magadra, mint amatőr pszichológusra. Nemde?
- Hát ki nem?
- Én például nem - jelentette ki Norden méltóságteljesen. - Más emberek ügyeibe való beavatkozás nem az én...
 Egy figyelmeztető villanás Bradley szemében idejében félbeszakította ezt a mondatot. Martin Gibson jegyzettömbjével felszerelve, mint egy tapasztalatlan riporter első sajtóértekezletén, sietett be az irodába.
- Nos, Owen, mit is akarsz mulatni nekem? - kérdezte türelmetlenül. Bradley a kapcsoló-asztalhoz lépett.
- Valójában nem túlzottan fontos - mondta -, de azt jelenti, hogy ismét egy mérföldkőhöz érkeztünk. Hallgasd csak ezt.
 Megcsavarta a rádió kapcsolóját és lassan felerősítette a hangot. A szoba megtelt a távolról jövő rádióhullámok sípoló, krákogó hangjával. Ez a zaj semmiben sem különbözött attól, amit Gibson állandóan hallhatott a rádiós-szobában és aminek változatlan egyhangúsága a csodálkozás bizonyos érzésével töltötte el. A csillagok és ködfoltok hangjai voltak ezek. Gibson tudta - és a hullámok akkor indultak el útjukra, mielőtt még az Ember megszületett volna. És e hangok elhaltak ebben a zúgó, sivító káoszban, amelyben idegen civilizációk érintkeznek egymással az űr végtelenségében.
 Biztos, hogy Bradley nem ezért hívta őt. Bradley nagyon óvatosan föl-le mozgatta a hullámkeresőt.
- Egy perccel ezelőtt még itt volt, remélem nem tűnt el teljesen. Aha itt van!
 Gibson eleinte semmi változást nem észlelt a hangzavarban. Felfigyelt azonban arra, hogy Bradley csendben számolt az ujjain, gyorsan, másodpercenként körülbelül kettőt. Erre figyelve, Gibson kivett egy végtelenül gyenge fütyülő hangot, amely kicsendült a kozmikus eredetű hangzavarból.
- Mi ez? - kérdezte, bár félig már kitalálta a választ.
- A Deimos rádióhulláma. A Phoboson is van egy, de nem ilyen erős és most még nem tudjuk fogni. Ha közeledünk a Marshoz, akkor néhány száz kilométerre a bolygótól már ezeknek az irányításával navigálunk tovább. Most még legalább tízszeresen a hatótávolságon kívül vagyunk, de azért jól hallani már.
 Igaz, gondolta Gibson, jó ezt tudni. Természetesen a rádióhullámok nem szükségesek ez esetben, ha a cél állandóan látható, de még így is egyszerűsítenek bizonyos hajózási problémákat. Amint félig lehunyt szemmel hallgatta ezt a gyenge, időnként teljesen elhalkuló fütyülést a kozmikus akadályokon keresztül, megértette, milyen érzésük lehetett a régi tengerészeknek, amikor a nyílt tengerről először pillantották meg a távoli kikötő fényét.
- Ennyi elég - mondta Bradley és kikapcsolta a rádiót. - Azt hiszem, mégis ad neked valami újat, amiről írhatsz - egyéb úgysem igen történt az utóbbi időben.
 Figyelmesen Gibsonra nézett, amikor ezt mondta, de az író nem válaszolt. Csak a jegyzettömbjére írt fel néhány szót, szórakozottan megköszönte Bradley szívességét, és a szokatlan udvariasság után elhagyta a fülkét.	
 - Úgy látszik igazad van - mondta Norden, Gibson távozása után. - Biztos, hogy történt valami Martinnal. Majd beszélek erről a doktorral.
- Jobb ha nem avatkozol bele – válaszolta Bradley. - Akármi is ez, nem hiszem, hogy pirulákkal segíteni lehessen rajta. Jobb, ha Martinra hagyjuk az egészet.
 - Lehet, hogy igazad van - mondta Norden bólogatva. - De remélem, nem tart sokáig.
 Csaknem egy hétig tartott. Az a felfedezés, hogy Jimmy Spencer Kathleen Morgan fia volt, teljesen váratlanul érte. Emellett megdöbbentőnek találta, hogy éppen vele fordul elő ilyesmi. A valószínűség törvényének ilyen nyilvánvaló megsértése még Gibson saját regényeiben sem igen fordult elő. De az élet nem törődött ilyen művészi szempontokkal, ő pedig most nem tudta, mit kezdjen az egésszel.
 A gyermekes ingerlékenység e hangulatát később a kényelmetlenség mélyebb érzése váltotta fel. Mindazokat az érzéseket, amelyekről azt hitte, hogy húsz esztendő lázas tevékenysége eltemetett, most a véletlen ismét a felszínre vetette, mint amikor valami hirtelen tengeralatti kitörés titokzatos, mélytengeri lényeket dob a víz színére. A Földön elmenekülhetett érzései elől azzal, hogy a munkába temetkezett, itt azonban nem volt menekvés.
 Hasztalan lett volna úgy felfogni a dolgot, mintha semmi sem változott volna, és azt mondani: „Természetesen tudtam, hogy Kathleen és Gerald házasságából egy fiú született; miért változtatná ez meg a helyzetet?" De valahányszor meglátta Jimmyt, eszébe jutott a múlt - s ami még rosszabb volt - a jövő a maga bizonytalanságával. A legsürgősebben becsületesen szembe kellett nézni a tényekkel és megmérkőzni az új helyzettel. Gibson eléggé jól tudta, hogy mindez csak egy módon lehetséges és az alkalom nemsokára elérkezik.
 Jimmy éppen a Déli Féltekéről jött és a megfigyelő körfolyosón keresztül igyekezett vissza szolgálati helyére, amikor megpillantotta Gibsont az egyik ablak előtt, amint az űrbe bámészkodott. Egy pillanatig azt hitte, hogy a másik nem vette észre és elhatározta, nem zavarja gondolataiban, amikor Gibson rászólt:
- Hello, Jimmy, van néhány üres perced?
 Történetesen Jimmynek éppen dolga volt. De tudta, hogy Gibsonnal valami baj van és arra gondolt, hogy az öregebbnek most szüksége lehet rá, a fiatalabbra, így hát odament és leült az egyik fotelbe.
 - Szeretnék valamit elmondani neked, Jimmy - kezdte Gibson. - Olyasmit, ami csak néhány ember előtt ismeretes. Ne szakíts félbe és ne kérdezz semmit, amíg be nem fejeztem.
- Amikor még nálad is fiatalabb voltam, mérnök akartam lenni. Eléggé jó eszű gyereknek tartottak, úgyhogy különösebb nehézség nélkül tettem le az egyetemi felvételi vizsgákat. Mivel még nem döntöttem el véglegesen, melyik szakon akarok majd tanulni, az ötéves elektronikus fizikára iratkoztam be, ami abban az, időben teljesen új dolognak számított. A második esztendőben már kitűnt, hogy ha nem is vagyok a legkiválóbb, mindenesetre jóval jobb az átlagnál. A harmadik évben aztán szerelmes lettem. Nem az első eset volt, de tudtam, hogy ez végre az igazi.
     - Szerelmesnek lenni és egyetemre járni - ez lehet jó, és lehet nem jó dolog; minden a körülményektől függ. Ha nem több egy enyhe flörtölésnél, akkor valószínűleg nem hat zavaróan. De ha igazán komoly, akkor két lehetőséggel kerül az ember szembe. Vagy hihetetlen mértékben serkentőleg hat rá, meg akarja mutatni a legjobbat, azt, hogy különb, mint a többi fickó. Vagy pedig érzelmileg annyira belegabalyodik, hogy képtelen lesz bármi mással is foglalkozni, így aztán tanulmányainak vége. Az én esetemben ez utóbbi történt.
 Gibson tűnődő hallgatásba mélyedt, és Jimmy lopva rápillantott, amint néhány lábnyira tőle belesüppedt a sötétségibe. A hajó éjszakai oldalán tartózkodtak, és lámpa nem égett. A csillagos ég teljes pompájában ragyogott az ablakokon keresztül. Éppen szemben velük az Oroszlán csillagkép tündöklött, és közepében rubintos fénnyel ott villogott végcéljuk. A Nap mellett már egy idő óta a legfényesebb égitest a Mars volt, és tányérját szabad szemmel is jól lehetett látni. Bíbor-ragyogású fénye megvilágította Gibson arcát és egészséges, sőt egyenesen kedélyes kifejezést varázsolt rá, ami egyáltalán nem állt párhuzamban érzelmeivel.
 Igaz volna - csodálkozott magában Gibson -; hogy az ember valójában sohasem felejt el semmit? Most úgy tűnt fel neki, hogy igen. E pillanatban éppen olyan tisztán látta maga előtt a dékáni hivatal hirdetőtáblájára kifüggesztett üzenetet, mint húsz esztendővel ezelőtt: „A mérnöki kar dékánja Mr. Gibsont 3 órára kéreti magához." Talán az egész nem lett volna olyan rossz, ha a dékán maró gúnnyal, jeges hidegséggel vagy nyugalmát teljesen elveszítve beszélt volna. Gibson még most is fel tudta volna vázolni ezt a szinte embertelenül rendes szobát, a pontosan egymásra helyezett dossziékkal és a könyvespolc kínosan egyenesre igazított soraival. Még arra is emlékezett, hogy a titkárnő gondosan a szoba sarkába vitte írógépét, jelezni akarván, hogy nem hallgatózik.
 (Talán - jutott most már eszébe - nem is akarta azt a látszatot kelteni, hiszen számára az ilyen jelenet nem volt olyan új, mint Gibson számára.)
 Gibson szerette és tisztelte a dékánt, az öreg ember szőrszálhasogató természete és bogaras pedantériája ellenére, s most, hogy őt cserbenhagyta, a bukást kétszeresen nehéz volt elviselni. A dékán inkább szomorú, mint mérges arcot vágott, s így az erkölcsi intelem még hatásosabbnak bizonyult, mint gondolta vagy szándékozta volna.
 Ami még rosszabbá tette az ügyet - bár szégyellte elismerni a tényt -, az volt, hogy Kathleen saját vizsgáit elég jól tette le. Az eredményeinek nyilvánosságra hozása után Gibson néhány napig elkerülte Kathleent, és amikor ismét találkoztak, rossz vizsgaeredményeiért a leányt hibáztatta. Most ezt olyan tisztán látta, már, hogy nem is fájt a seb felszakadása. Tényleg szerette-e, ha fel akarta áldozni Kathleent, hogy saját magát tisztára mossa? Mindenesetre ez történt; igyekezett a felelősséget ráhárítani.
 A többi már jött magától: veszekedés az utolsó hosszú kerékpár-kirándulásokon és a fel nem bontott levelek és - mindenekelőtt - a meg nem írt levelek; amikor Cambridge-t elhagyta, el sem búcsúztak - üzenete nem érte el Kathleent időben, és bár az utolsó pillanatig várt rá, a leány nem érkezett meg. És a jókedvű diákokkal túlzsúfolt vonat pöfögve elhagyta a cambridge-i állomást. Sem az egyetemet, sem Kathleent nem látta viszont többé.
 Szükségtelen lett volna elmondani Jimmynek az ezután következő sötét hónapokat. Nem volt szükséges, hogy megtudja, mit jelentettek ezek az egyszerű szavak: „Idegösszeroppanásom volt, s azt tanácsolták, hogy ne térjek vissza az egyetemre."
 Dr. Evans nagyon jó munkát végzett, hogy lábra állította, és ezért mindig hálás lesz neki. Evans volt az, aki rábeszélte az írásra a lábadozás idején, olyan eredménnyel, amely mindkettőjüket meglepte. (Vajon hány ember tudta, hogy első regényét pszihoanalitikusához dedikálta? Nos, ha Rahmaninov ugyanezt tette a C-moll concertojával, miért ne tehette volna ő is?)
 Evans új hivatást adott neki, amelyen keresztül visszaszerezhette önbizalmát. De amit abbahagyott, azt soha be nem fejezhette. Egész életén keresztül irigyelte azokat, akik elvégezték azt, amit ő csak elkezdett, irigyelte azokat az embereket, akik nevük után odaírhatták a doktori vagy a mérnöki végzettség jelzését, akik azon a pályán dolgozhattak, amelyet ő csak mint szemlélő figyelhetett.
 Ebből a bajból még csak kigyógyult volna. De azáltal, hogy saját maga igazolásának az érdekében a felelősséget Kathleenre hárította, megmérgezte egész további életét. A leányt és rajta keresztül minden asszonyt a kudarccal és bukással azonosította. Eltekintve néhány olyan kapcsolattól, amelyet egyik fél sem vett túl komolyan, Gibson sohasem lett szerelmes ismét, és most már rájött, hogy nem is lesz. Bár tudta bajának okát, az nem segített azon, hogy meggyógyuljon.
Ezeket a dolgokat természetesen nem szükséges megemlíteni Jimmynek, elegendő volt a száraz tények ismertetése; találjon ki annyit, amennyit tud. Talán egy napon többet fog neki mondani, de ez számos körülménytől függ.
 Amikor Gibson befejezte mondanivalóját, meglepődve tapasztalta magán, hogy milyen idegesen várja Jimmy válaszát. Kíváncsi volt, Vajon a fiú tudott-e olvasni a sorok között és arra hárítja-e a felelősséget, akit illet, függetlenül attól, hogy ezt rokonszenvesen, mérgesen vagy egyszerűen csak meglepetten teszi. Egyszerre roppant fontossá vált, hogy megnyerje Jimmy barátságát és tiszteletét, sokkal fontosabbá, mint bármi más az utóbbi esztendőben. Csak ez nyugtathatja meg lelkiismeretét és csitíthatja le a múlt vádló hangjait.
 Nem láthatta Jimmy arcát, mert árnyékban volt. Egy Örökkévalóságnak tűnt, mire a fiú megtörte a csendet.
- Miért mondta el ezt nekem?- kérdezte csöndesen. Hangjában se rokonszenv, se szemrehányás nem volt.
 Gibson tétovázott a válasz előtt. E szünet eléggé természetes volt, még- a saját maga számára is, hiszen nem tudta volna kifejteni indokait.
- Egyszerűen el kellett mondanom neked - mondta komolyan. - Nem lehettem volna nyugodt, amíg ezt meg nem teszem. És ettől eltekintve, úgy érzem, hogy ez valahogy segíteni fog.
 Ismét ez az idegtépő csend, Aztán Jimmy lassan felkelt a székből.
- Gondolkoznom kell azon, amit mondott - válaszolta, és hangja csaknem érzéketlenül csengett. - Nem tudom, hogy most mit mondjak.
 Aztán elment. A teljes bizonytalanság és zavartság állapotában hagyta Gibsont, aki azon gondolkozott, hogy bolondot csinált-e magából vagy sem. Jimmy önuralma és a saját kudarca, hogy nem tudott kielégítően válaszolni, teljesen kibillentette egyensúlyából és tökéletes zűrzavarban hagyta. Csak egyetlen dologban volt biztos: a tények elmondásával észrevehetően megkönnyebbült.
 De még sok minden volt, amit nem mondott meg Jimmynek; valójában sok minden volt, amit még maga sem tudott.

7

 - Ez teljes őrültség - dühöngött Norden és úgy nézett, mint egy bősz viking-főnök. - Valami magyarázatának kell lennie! Jó ég, hiszen nincs semmiféle kikötői berendezés Deimoson – hogyan rakodhatunk ki ilyen körülmények között? Rögtön felhívom az Elnököt és botrányt csinálok!
- Helyedben nem tenném - dörmögött Bradley. - Figyelted az aláírást? Az utasítás nem a Földről jött, hanem a Marsról. Az Elnök hivatalából származik. Lehet, hogy vadember az öreg, de nem tesz semmit, ha nincs jó oka rá.
- Mondj csak egyet is!
Bradley vállat vont.
- Nekem nem kell a Marsra mennem, hogyan tudhatnék? Elég hamar ki fogjuk találni. Kíváncsi vagyok, hogyan fogadja ezt Mac! Újra ki kell számítania érkezésünk pályáját.
 Norden az ellenőrző-tábla fölé hajolt és megcsavart egy kapcsolót.
- Hello, Mac - itt a kapitány beszél. Jól hallasz?
 Rövid szünet következett, majd Hilton hangja hallatszott a hangszóróból.
- Mac jelenleg nincs itt. Van valami üzenet?
- Rendben van - te is átadhatod neki. Parancsot kaptunk a Marsról, hogy fordítsuk vissza a hajót. Elirányítottak bennünket Phobosról - minden megokolás nélkül. Mondd meg Macnek, hogy számítsa ki a pályát Deimosra és adja meg nekem, mihelyt teheti.
- Ezt nem értem. Hiszen Deimos csak egy csomó hegyből áll, ahol semmi...
- Igen - mi már ezen túl vagyunk! Talán megtudjuk a választ, ha odaértünk. Mondd meg Macnek, hogy amint tud, lépjen velem összeköttetésbe. Dr. Scott közölte az újságot Gibsonnal, aki éppen pontot tett heti cikkei egyikére.
- Hallottad a legújabbat? - kiáltott elfulladva.
- Deimosra irányítottak bennünket. A kapitány teljesen magánkívül van - ez egy napi késedelmet jelent nekünk.
- Tudja valaki, hogy miért? 
- Nem; ez teljesen titokzatos. Megkérdeztük, de a Mars nem mondja meg.
 Gibson, fejét vakarva, egy csomó lehetőséget mérlegelt, majd vetett el. Tudta, hogy a Phobost, a belső holdat támaszpontként használták, mióta csak az első expedíció elérte a Marsot. Csak 9400 kilométerre van a bolygótól, és a földi nehézségi erő ezredrészével igen ideális ilyen célokra.
Az Ares nem egészen egy hétig volt kénytelen ott tartózkodni, ahonnan a Mars megint egy kis korongnak látszott, amelynek felületén szabad szemmel is számos felszíni részletet lehetett, kivenni. Gibson kölcsönkérte a bolygó nagy térképét és tanulni kezdte a főbb alakzatok neveit - olyan neveket, amelyeknek nagyobb részét több mint egy századdal előbb a csillagászok adták, akik bizonyára álmodni sem merték, hogy ezeket a neveket valaha az emberek mindennapi életükben használni fogják. Milyen költőiek voltak ezek az öreg térképcsinálók, amikor a mithológiát lopkodták meg! Csak ránézni ezekre a nevekre a térképen annyi volt, mint vérrel tölteni fel az ereket - Deucalion, Elysium, Eumenides, Arcadia, Atlantis, Utópia, Eos... Gibson órákig tudott ülni, ízlelgetvén ezeket a csodálatos neveket, és úgy érezte, mintha Keats varázsablaka tárult volna ki előtte. De a Marson nem volt semmiféle tenger, s a szárazföldnek nagy része eléggé elhagyatottnak látszott. Az Ares útja most szelte át meredeken a bolygó pályáját és néhány napon át a motorok működésbe lépve csökkentették a hajó sebességét. A gyorsaság megváltoztatása, amely az útiránynak a Phobosról a Deimos felé való eltérítéséhez szükséges, közönséges dolog volt, mégis néhány órai számítást okozott Mackaynek.

 Az étkezéseknél egyetlen központi kérdés foglalkoztatta őket - a hajó utasainak tervei, ha elérik a Marsot. Gibsonét egy mondatban lehetett összefoglalni - annyit látni, amennyit csak lehet, Talán egy kissé derűlátó dolog volt elképzelni, hogy valaki egy egész bolygót megismerjen két hónap alatt, Bradley ismételt bizonykodása ellenére, hogy a Marshoz két nap is untig elég.
 Az utazás közelgő végének izgalmai bizonyos mértékben elvonták Gibson figyelmét saját személyi problémáitól. Naponta talán féltucatszor került össze Jimmyvel az étkezéseknél és a véletlen találkozósoknál, de nem kezdték újra korábbi beszélgetésüket. Egy darabig Gibson gyanakodott, hogy Jimmy szándékosan kerüli őt, de nemsokára rájött, hogy feltevése helytelen. Mint a többiek, Jimmy is el volt foglalva az utazás végére való felkészüléssel. Norden elrendelte, hogy a hajó teljesen rendben legyen, amikor kiköt, és ezért egy jó csomó ellenőrző és karbantartó munkát állított be.
 De minden elfoglaltsága ellenére Jimmy jócskán foglalkozott azzal, amit Gibson mondott neki- Először keserűséget érzett, majd neheztelt arra az emberre, aki - ámbár akaratlanul - felelős volt anyja boldogtalanságáért. Egy idő után azonban Gibson szempontjából kezdte nézni a dolgokat és egy keveset megértett a másik érzéseiből. Jimmy eléggé éleseszű volt, hogy megsejtse; Gibson nemcsak nem mondott el mindent, hanem a saját esetét annyira kedvezőnek állította be, amennyire az csak lehetséges. Bár ezt feltételezte, mégis nyilvánvaló volt számára, hogy Gibson őszintén fájlalta a múltat és helyre akart hozni mindent, amit csak lehet, noha egy nemzedékkel elkésett.
 Különös volt a visszatérő súlyérzés és az újra dolgozó motorok távoli zúgása, mert az Ares csökkentette száguldását, hogy hozzáidomuljon a Mars sokkal kisebb sebességéhez. Ennek a végrehajtása és a végső finom pályahelyesbítések több mint huszonnégy órát vettek igénybe. Amikor mindez megtörtént, a Mars mintegy tizenkétszer akkorának látszott mint a telihold a Földről. A Phobos és a Deimos - mozgásukat is tisztán ki lehetett venni néhány percnyi megfigyelés után - pici csillagoknak látszottak. 
Gibson valójában soha sem figyelte meg, hogy milyen vörös színűek a nagy homokpuszták. De az egyszerű „vörös" szó nem ad igazi fogalmat arról a színváltozatosságról, amely ezen a lassanként nagyobbodó korongon látszott. Némelyik vidék bíborvörös, másik sárgásbarna volt, míg talán a legáltalánosabb színt a téglaporhoz lehetne hasonlítani.
 Tavasz vége volt a déli féltekén, és a sarki hósapka néhány szikrázó fehér foltra zsugorodott össze: csak a magasabb részeken maradt meg a hó. A növényzet széles öve a sarok és a homokpuszták között legnagyobbrészt halvány kékes-zöld volt, de a színek minden elképzelhető árnyalatát meg lehetett találni valahol ezen a sokszínű korongon.
 Az Ares most kanyarodott rá a Deimos pályájára, valamivel kevesebb mint ezer kilométeres óránkénti sebességgel. A hajó felett a pici hold lassanként látható koronggá nőtt és az órák múlásával folyton nagyobbodott, míg néhány ezer kilométeres távolságból akkorának látszott, mint a Mars. De milyen ellentét volt ez! Itt nem voltak gazdag vörös és zöld színek, csak sziklás hegyek sötét zűrzavara.
 Lassan a zord sziklák közelebb kerültek és elsurrantak mögöttük, amint az Ares óvatosan lejjebb ereszkedett a rádió utasításának megfelelően. Néhány kilométerrel lejjebb hirtelen észrevette egy majdnem sík területen az első jelét annak, hogy az ember már meglátogatta ezt a kopár kis világot. Két oszlopsor emelkedett ki a talajból és közöttük sodronyok hálóját feszítették ki. Az Ares alig észrevehetően ereszkedett le a Deimos felé; a fő rakétákat már régebben leállították, mivel a kisegítő rakétáknak nem okozott nehézséget a hajó jelenleg néhány száz kilogrammos súlyának fenntartása.
 Lehetetlen volt megmondani a felszínre érkezés pillanatát; csak a hirtelen csend - a rakéták leállítása - adta tudtul Gibsonnak, hogy az utazás véget ért, és az Ares most a részére elkészített kikötőhelyen nyugszik. Természetesen még húszezer kilométerre volt a Marstól és a bolygót ama kisebb rakéták egyikén érheti el, amelyek már útban voltak, hogy találkozzanak velük. De ami az Arest illeti, az utazás befejeződött.
 
 A pici kabin, amely olyan sóik héten keresztül otthona volt, nem fogja őt többé látni.
 Elhagyta a megfigyelő-fedélzetet és felsietett az ellenőrző szobába, amelyet tudatosan került az utolsó óráik alatt. Többé nem volt könnyű az Areson belüli mozgás, mivel a Deimos gravitációja már hatott, és így minden mozdulatára tudatosan kellett ügyelnie. Kíváncsi volt, milyen lehet újra érezni a valódi gravitációt. Nehéz volt elhinni, hogy alig három hónappal ezelőtt a súlytalanság milyen különös és zavaró volt, most pedig teljesen megszokottnak érzi. Mennyire alkalmazkodó az emberi szervezet!
 Az egész személyzet nagyon büszkén és önelégülten ült a térképasztal körül.
- Éppen időben érkeztél, Martin – mondta Norden vidáman.- Éppen most rendezünk egy kis ünnepséget. Menj, hozd a gépedet és fényképezz le bennünket, amint iszunk az öreg láda egészségére.
- Ne igyatok meg mindent, hagyjatok nekem is! - figyelmeztette őket Gibson és elment, hogy megkeresse Leicáját. Amikor visszatért, dr. Scott éppen egy érdekes kísérletet hajtott végre.
- Elegem volt már a sörszivattyúzásból - kiáltotta. - Szeretném már pohárba önteni, és most újra van rá alkalmunk. Lássuk mennyi ideig fog tartani.
- Elmegy az íze, mire megtelik a pohár- figyelmeztette Mackay.- Lássuk csak, körülbelül fél centimétert esik másodpercenként.
 Scott a kinyitott sörkonzervet mintegy harminc centiméterre tartotta a pohár fölé, és három hónap után először a „fent" szónak értelme volt, ha nagyon kicsi is. Ugyanis a sárga ital hihetetlen lassúsággal kifolyt a bádogedényből - de olyan lassan, hogy az ember szirupnak gondolhatta volna. Egy vékony sugár indult meg lefelé, először majdnem észrevehetetlen lassúsággal, majd lassan gyorsulva. Egész korszaknak tűnt fel, amíg a poharat elérte. Hatalmas üdvrivalgás hallatszott, amikor a pohár aljára ért, és a folyadék felszíne lassan emelkedni kezdett.
- Úgy számítom, hogy százhúsz másodpercbe telik, amíg a pohárig ér - hallatszott Mackay hangja fentről.
- Akkor jobb volna, ha újra kiszámítanád - szólt vissza Scott. - Az két perc lenne, pedig már benn is van!
- Mit? - mondta Maokay meghökkenve, de kétségtelenül megállapíthatta, hogy a kísérlet valóban befejeződött. Gyorsan átvizsgálta számításait és hirtelen felragyogott az arca, amikor egy tizedespont hibát fedezett fel.
- Milyen szamár vagyok! Sose voltam jó fejszámoló. Természetesen tizenkét másodpercet akartam mondani.
- És ez az ember hozott bennünket a Marsra! - mondta valaki megdöbbenve. - Rögtön visszamegyek gyalog!
 Senki sem látszott hajlandónak, hogy megismételje Scott kísérletét, ami, bár nagyon érdekes volt, de semmi gyakorlati hasznát nem vették. Nemsokára nagyobb mennyiségű italt fogyasztottak a megszokott módon, és a társaság mind vidámabb lett. Dr. Scott bámulatos emlékezőtehetséggel elmondta az űrutazásokról szóló teljes mondát, amelyet ritkán hallhattak az utasok és amely így kezdődött: „A Vénus űrhajóban ..."
 Gibson egy ideig hallgatta ennek a sajátosan elnevezett hajónak, és ötletes, de az ügv érdekében önfeláldozó legénységének kalandjait. Egy idő után túl zártnak érezte a levegőt és kiment, hogy kiszellőztesse a fejét. Szinte ösztönösen kedvelt kilátóhelye felé vette útját a megfigyelő fedélzeten.
 Le kellett kötnie magát, különben a Deimos pici, de állandó vonzása kimozdította volna helyéből. A félig telt és lassan növekvő Mars csendesen terült el előtte. Ott lenn már folyamatban vannak az előkészületek a fogadásukra és, talán ebben a pillanatban, láthatatlanul már kapaszkodnak a Deimos felé a kis rakéták, hogy átszállítsák őket. Tizennégyezer kilométerre lent, de még hatezer kilométerrel a Mars felett a Phobos vonult át a bolygó meg nem világított része előtt és, noha csak növekvőben volt, ragyogóan csillogott. De vajon mi történik azon a kis holdon, tűnődött Gibson. Ó, hiszen elég hamar ki fogja találni. Eközben beigazította a légi térképét. Lássuk csak - ott van a Sinus Meridiani kettős ága (igen megfelelő jel az egyenlítőn és a nulla hosszúság alatt), és fölötte keletre ott van a Syrtis Major. Ettől a két világos határjeltől kiindulva, a finomabb részletekben is kiigazodott. Ma nagyon szépen látszott a Margaritifer Sinus, de valami köd volt Xanthe felett és...
- Gibson úr!
Csodálkozva körülnézett.
- Nos, Jimmy - neked is elég volt?
 Jimmy meglehetősen kimelegedve és kipirulva nyilvánvalóan szintén friss levegőre vágyott. Kissé bizonytalanul beült a megfigyelőszékbe és egy percig hallgatagon bámult a Marsra, mintha még sosem látta volna. Utána helytelenítve megrázta a fejét.
- Rettenetesen nagy - jelentette ki maga elé beszélve.
- Nincs akkora mint a Föld - tiltakozott Gibson. - Bizonyos esetben az ilyen megítélésnek nincs értelme, hacsak meg nem mondod, hogy milyen mértékegységhez viszonyítod. De egyáltalán mekkora kiterjedésűnek gondolod a Marsot?
 Ez nyilvánvalóan nem jutott Jimmy eszébe és egy ideig mélyen gondolkodott.
- Nem tudom - mondta szomorúan. – De mégis túl nagy. Minden túlságosan nagy.
 A társalgás nem olyan irányba terelődött, ahogy Gibson kívánta. Meg kellett változtatnia a témát.
- Mit fogsz csinálni, ha lekerülsz a Marsra? Jó néhány hónap eltölteni való időd lesz, míg az Ares visszaindul.
- Igen, valószínűleg körüljárom Port Lowellt és kimegyek megnézni a sivatagokat. Szeretnék néhány kirándulást tenni, ha el tudom intézni.
 Gibson arra gondolt, hogy ez egészen érdekes gondolat, de tudta, hogy a Marson egy kutatóexpedíció egyáltalán nem könnyű vállalkozás, és komoly felszerelés, valamint gyakorlott vezetők szükségesek hozzá. Alig volt valószínű, hogy Jimmy csatlakozni tud valamelyik tudományos csoporthoz, amelyek időről időre elhagyják a településeket.
- Van egy elképzelésem - mondta. - Azt ígérték, hogy mindent megmutatnak nekem, amit látni kívánok. Talán tudok szervezni néhány kirándulást Hellasba, vagy Hesperiába, ahol még eddig senki sem járt. Volna kedved velünk jönni? Talán néhány marslakóval is találkozunk.
 Ez volt a leggyakoribb tréfa a Marsról azóta, hogy az első hajók visszatértek azzal a csalódást keltő hírrel, hogy marslakók egyáltalán nincsenek. De az emberek nagy része minden bizonyság ellenére még remélte, hogy lehet értelmes élet valahol a bolygó eddig még ki nem kutatott tájain.
 - Igen - mondta Jimmy -, ez nagyon jó dolog lenne. Senki sem tarthat vissza engem. Ha a Marsra megérkezünk, az időmmel magam rendelkezem, így szól a szerződés is.
 Meglehetősen harciasan beszélt, mintha valami felettesének mondta volna, aki hallgatóznék és Gibson okosabbnak gondolta, ha nem válaszol semmit.
 Néhány perces csend állott be. Egyszerre csak Jimmy igen lassan kicsúszott a megfigyelőszékből a hajó lejtős faja mentén.
 Gibson megfogta, mielőtt túl messzire jutott volna és a ruhájához kötött két rugalmas kéztartó szalagot, abból az elvből kiindulva, hogy Jimmy itt éppoly kényelmesen alhat, mint bárhol máshol. Túl fáradt volt ahhoz, hogy levigye őt a fülkébe.
 Vajon igaz-e, hogy csak akkor látjuk valódi énünket, amikor alszunk? - kérdezte magában Gibson. Jimmy igen derűsnek és megelégedettnek látszott most, hogy teljes nyugalomban volt, ámbár talán a nagy bolygóról jövő rőt fény miatt látszott ilyennek. Jelentős volt az a tény, hogy Jimmy végül szándékosan kereste őt. Igaz, Jimmy általában nem volt olyan, mint ő, és reggelre talán el is felejti az egész dolgot. De Gibson nem gondolt erre. Jimmy elhatározta, talán nem is tudatosan, hogy újabb lehetőséget ad neki.

* * *
 A következő napon Gibson pokoli zajra ébredt. Úgy hangzott, mintha az Ares darabokra esnék szét körülötte. Gyorsan felöltözött és kisietett a folyosóra. Az első személy, akivei találkozott, Mackay volt, s amikor az nem állt meg magyarázkodni, utánakiáltott.
- A rakéták vannak itt! Az első két órán belül indul. Jobb volna, ha sietnél hiszen te is azon utazol.
Gibson kissé bárgyúan vakarta meg a fejét.
- Valaki szólhatott volna nekem - zsémbelődött. Azután eszébe jutott, hogy valaki szólt is, így hát csak saját magát hibáztathatja. Visszasietett fülkéjébe és beledobálta dolgait az útitáskába. Időről időre az Ares megremegett körülötte, és nem tudta elképzelni, mi folyhat odakint.
 Norden meglehetősen fáradtnak látszott, mikor a légzsilipnél találkoztak. Dr. Scott is vele volt, ugyancsak útrakészen. Igen nagy gonddal cipelt egy vaskos fémdobozt.
- Remélem, mindkettőtöknek kellemes lesz a leutazás - mondta Norden. - Néhány napon belül, ha elkészültünk a kirakodással, újra látjuk egymást, így addig is - ó, majd elfelejtettem! Megbíztak, hogy írassam ezt alá veled.
- Mi ez? - kérdezte aggodalmasan Gibson. - Sohase írok alá semmit, míg az ügyvédem át nem nézi.
 - Olvasd és nézd meg - vigyorgott Norden. - Ez egy valódi történelmi okmány.
 Az íven, amelyet Norden átadott, a következő szavak állottak:
 „Ez az okmány igazolja, hogy Martin M. Gibson író volt az első utas, aki a földi Ares űrhajó első útján a Földről a Marsra utazott." Utána következett a dátum és a hely Gibson, valamint a többi utasok aláírása számára. Gibson aláírta nevét.
- Remélem, hogy ezt a Űrhajósok Múzeumában fogják elhelyezni, ha majd felépítik, természetesen - jegyezte meg.
- Elvárom, hogy ez történjék az Aresszal is - mondta Scott.
- Szép dolog ilyet mondani az első útja végén! - tiltakozott Norden. - De úgy gondolom, igazatok van. Nos, nekem el kell mennem. A többiek kint vannak beöltözve - szóljatok át nekik, amikor keresztülmentek. Viszontlátásra a Marson!

A következő percben Gibson belebújt az űrruhába; már egész megszokottnak érezte.
 - Természetesen megérted - fejtegette Scott -, hogy ha a közlekedést jobban megszervezik, az utasok összekötő csövön keresztül fognak átmenni a továbbszállító járműhöz.
 - Viszont egy csomó kedélyes dolgot mulasztanak majd el - válaszolta Gibson, és gyorsan átnézte a műszereket az álla előtti kis lapon.
 A külső ajtó kinyílt előttük és lassan kivetették magukat a Deimos felszínére. A kötélzetből készült hálón nyugvó Ares úgy festett, mintha egy hajótörött társaság serénykedne rajta. Gibson most értette meg azoknak a döngetéseknek az okát, amelyek felébresztették őt. A déli oldal borítólemezeinek nagy részét eltávolították, hogy hozzáférjenek a tartalmához, most az űrruhás legénység a rakományt hordta kifelé, s a hajó körüli sziklákon halmozta fel. Gibson remélte, hogy senki sem fogja véletlenül meglökni erősebben a csomagját, mert azonnal kirepülne az űrbe, s a Marsnak egy harmadik, de sokkal kisebb bolygójává válnék - ő pedig nézhetne utána. Ötven méterre az Arestól, és egészen eltörpülve annak tömege mellett, ott volt a két szárnyas rakéta, amelyek az éj folyamán jöttek fel a Marsról. Az egyiket már megrakták, a másikat, egy sokkal kisebb hajót, kétségtelenül csak az utasok számára küldték. Amint Gibson lassan és óvatosan követte Scottot, bekapcsolta öltözetén az általános rádióhullámhosszat és búcsút mondott útitársainak. Irigvkedő válaszuk azonnal hallatszott szuszogások és fújtatások közben - mivel a terhek gyakorlatilag ugyan súlytalanok voltak, de normális tehetetlenségüknél fogva, majdnem olyan nehezen lehetett megmozdítani őket, mint a Földön.
- Szép dolog! - hallatszott Bradley hangja.
- Itt hagysz bennünket, hogy minden munkát mi csináljunk!
- Van viszont egy kárpótlástok – nevetett Gibson. - Ti vagytok a legjobban fizetett hordárok a Naprendszerben!
 Együtt tudott érezni Bradley-vel; ez nem olyan munka volt, amelyre az Ares nagy gyakorlatú műszaki emberei szerződtek. Azonban a hajó titokzatos elirányítása a Phobos kicsi, de jól felszerelt kikötőjétől, elkerülhetetlenné tette az ilyen szükségmegoldásokat.
 Az ember igazán nem tud egyénileg búcsút mondani egy fél tucat személyből álló társaságnak és egyébként is néhány napon belül mindenkit viszontlát. Szeretett volna külön szót váltani Jimmy-vel, de erre várni kellett volna.
 Különös volt ismét új emberi arcot látni. A rakéta vezetője kijött a légzsiliphez, bevezette őket a kis kabinba és udvariasan helyet kínált nekik a párnázott üléseken.
- Minthogy hónapokon keresztül nem érezték a nehézkedési erőt - mondta -, olyan óvatosan fogom magukat levinni, amennyire csak lehet. Nem használok többet, mint a szokott földi nehézkedés - bár lehet, hogy súlyukat egyformának fogják érezni. Készen vannak?
- Igen - mondta Gibson, bátran megpróbálva elfelejteni ilyen természetű legutóbbi tapasztalatát.
 Finom, messziről jövő zúgás hallatszott, és valami erősen belenyomta az ülés mélyébe. A Deimos hegyei és sziklái gyorsan távolodtak mögöttük; egy pillanatra látta az Arest - fényes ezüst néma harangként a sziklák lidérces zűrzavara között.
 Egy másodpercnyi erőkifejtés elszabadította őket a kicsi holdról; szabad pályán repültek a Mars körül. Néhány percig a pilóta figyelte műszereit, miközben rádiójeleket fogott fel lentről a bolygóról, és megforgatta a hajót a gyroscop körül. Utána benyomta újra a motorkulcsot és a rakéta néhány másodpercig tovább mennydörgőit. A hajó kitört a Deimos pályájáról és a Mars felé hullott. Az egész működés kicsiben pontos mása volt az igazi bolygóközi utazásnak. Csupán az időtartam változott; mintegy három órát - és nem hónapokat - vett igénybe, hogy elérjék céljukat, és nem millió, hanem csak ezer kilométereket kellett utazniuk.
- Nos - szólt a pilóta, miközben lefékezett és hátrafordult a székén -, jól utaztak?
- Köszönjük, egészen kellemesen – válaszolta Gibson. - Nem volt semmi különösebb izgalom. Minden simán ment.
- Mi újság a Marson mostanában? – kérdezte Scott.
- Oh, minden olyan, mint általában szokott. Sokat dolgozunk és kevés idő jut szórakozásra. A leglényegesebb dolog pillanatnyilag az új kupola, amelyet Lowellben építünk. Háromszáz méteres a teljes íve. Az ember azt gondolhatná alatta, hogy újra a Földön van. Kíváncsiak vagyunk, hogy tudunk-e csinálni felhőket s esőt benne.
- Mi van ezzel a Phobos-üggyel? – kérdezte Gibson, hírek után kutatva. - Egy csomó zavart okozott nekünk.
- Nem gondolom, hogy valami rendkívüli dolog lehet. Úgy látszik, senki sem tudja pontosan, de egy csomó ember van fenn, akik valami nagy laboratóriumot építenek. Az a véleményem, hogy a Phobos egy tisztán kísérleti állomás lesz, és nem akarják, hogy az oda jövő-menő hajók a tudomány által ismert minden fajtájú sugárzásaikkal zavarják a műszereket.
 Gibson csalódottan vette tudomásul, hogy néhány érdekes elképzelése megsemmisült. Talán ha nem iparkodott volna annyira, hogy a bolygóra jusson, ezt a magyarázatot kritikusabb szemmel nézte volna, de pillanatnyilag elfogadta azt és nem gondolkozott rajta tovább. Amikor a Mars lassan közeledett, Gibson elhatározta, hogy a bolygón folyó élet gyakorlati részleteiről is tájékozódni igyekszik ettől az eredeti gyarmatostól. Komolyan tartott attól, hogy bolondnak nézik majd tudatlansága vagy a helyi viszonyokkal szembeni tájékozatlansága miatt, és az utolsó egy órában a pilóta nemcsak műszereivel, hanem Gibsonnal is el volt foglalva.
 Alig ezer kilométerre volt már a Mars, mikor Gibson elengedte áldozatát és teljesen az alatta elterülő vidéknek szentelte figyelmét. Áthaladtak gyorsan az egyenlítő felett és belekerültek a bolygó rendkívül messze terjedő, de igen ritka légkörének külső részébe. Most már - de lehetetlen volt megmondani, hogy melyik pillanattól kezdve - a Mars nem volt többé az űrben repülő bolygó, hanem egy messze lent elterülő tájnak látszott. Sivatagok és oázisok tűntek fel lent; a Syrtis Major közeledett és el is tűnt, mielőtt Gibsonnak ideje lett volna, hogy felismerje. Ötven kilométer magasan voltak, mikor az első jelét észrevették, hogy a levegő sűrűbb lett körülöttük. Valami gyenge és távoli sustorgás töltötte meg a fülkét. A ritka levegő, amely finom ujjakkal súrolta a hajócskát, igen gyorsan sűrűsödött. Gibson érezte a sebesség-csökkenést. A levegő zúgása a falak szigetelésén keresztül már olyan hangos lett, hogy nem lehetett szót érteni.
 Úgy tűnt fel, mintha nagyon sokáig tartott volna ez az állapot, de a szél zúgása fokozatosan elhalt; és az éles szárnyak cseresznyevörös színe lassan eltűnt a lehűlés következtében. A kis hajó ezután nem űrhajóként, hanem egyszerűen nagy gyorsaságú repülőgépként száguldott át a sivatagok felett, kevesebb mint ezerkilométeres óránkénti sebességgel, a Port Lowelli rádiójelek irányítása szerint. Gibson először pici fehér foltnak látta a települést a láthatáron, az Aurorae Sinus sötét háttere irányában. A pilóta nagy ívben fordította dél felé a fülrepesztően fütyülő gépet, csökkentve a magasságot és sebességet. Amikor a rakéta már alacsonyan szállt, Gibson egy fél tucat nagy köralakú, szorosan egymás mellett levő épületet vett észre. Azután a talaj mind közelebb került hozzájuk, néhány gyengébb lökés után a gép gurult egy ideig és megállt.
 A Marson volt. Elérte azt, ami a régi ember számára egy mozgó vörös fény volt a csillagok között, ami csak egy századdal előbb élő emberek számára is egy titokzatos és kimondottan elérhetetlen világot jelentett és ami most az emberi faj gyarmata lett..
- Egy egész fogadási bizottság van itt - jegyezte meg á pilóta. - A teljes szállító flotta kijött, hogy lásson bennünket. Nem is tudtam, hogy ilyen sok hasznavehető járművünk van!
 Két kicsi, alacsony gép nagyon széles ballon gumikkal, versenyezve száguldott eléjük. Mögöttük két nagy társaskocsi jött, szintén tele látogatókkal. Gibson nem számított ilyen tömegre és magában egy rövid beszédet kezdett összeállítani.
- Úgy hiszem, nem tudják, hogyan kell ezeket használni - mondta a pilóta, elővéve két légzőkészüléket. - De csak egy percig kell viselniük, amíg átmennek a bolhákhoz. (Mikhez? - gondolta Gibson. Oh, természetesen, ezek a kis járművek lesznek a híres marsbeli „homoki bolhák", a bolygó általános szállítóeszközei.) - Fel fogom erősíteni magukra. Oxigén rendben? Helyes - erre megyünk. Szokatlan érzés lesz először.
 A levegő lassan, sziszegve áramlott ki a fülkéből, míg a belső és a külső légnyomás ki nem egyenlítődött. Gibson kellemetlennek érezte védtelen bőre bizsergését; a körülötte levő légnyomás most kisebb volt, mint fent a Himalája csúcsán. Az Aresen töltött három hónapos lassú hozzászokás és a modern orvostudomány eszközei tették lehetővé, hogy a Mars felszínére léphessen, csupán egy oxigénálarccal minden egyéb védőöltözet nélkül. Hízelgő volt, hogy olyan sok ember jött ki fogadására. Természetesen, ritkán adódik, hogy a Mars ilyen megkülönböztetett látogatót várjon, de tudta, hogy az elfoglalt kis településnek nincs ideje külön szertartásokra.
 Dr. Scott tűnt fel a háta mögött, cipelve a nagy fémdobozt, amelyet egész úton olyan gondosan dajkált. Megjelenésekor a telepesek egy csoportja hozzáfutott és köré csoportosult, teljesen figyelmen kívül hagyva Gibsont. Ebben a ritka levegőben Gibson annyira torzítva hallotta hangjukat, hogy alig lehetett megérteni.
- Örülök, hogy újra láthatom, doktor! Itt van - vigyük.
- Mindent elkészítettünk, és tíz eset is van jelenleg a kórházban. Szeretnénk tudni, mit használ ez egy hét alatt.
- Gyerünk - szálljunk be a kocsiba, majd később beszélgetünk!
 Mielőtt Gibson észrevette volna, hogy mi történt, Scott és kísérete már el is tűnt. Egy erőteljes motor éles zaja hallatszott, és a kocsi eliramlott Port Lowell felé, otthagyva Gibsont, aki olyan ügyefogyottnak érezte magát, mint még életében soha.
 Teljesen elfelejtette a szérumot. A Mars számára ennek a megérkezése sokkal fontosabb volt, mint egy író látogatása, bármilyen híres legyen is az a saját bolygóján. Olyan lecke volt ez, amelyet nem egyhamar fog elfelejteni
 Szerencsére nem maradt teljesen egyedül - a „homoki bolha" még ottmaradt. Az utasok egyike kiszállt és hozzá sietett.
- Mr. Gibson? Westermann vagyok a Times-től, azaz a Mars Times-től. Ez itt...
- Henderson, a kikötőszolgálat megbízásából - szakította félbe egy magas éles arcú ember, határozottan bosszankodva, hogy a másik kezdett beszélni. - Láttam, össze kell szednie a csomagjait. Ugorjon be.
 Westermann szívesebben vette volna, ha Gibson az ő kocsijába száll, de kénytelen volt engedni. Gibson beszállt Henderson „bolhájába" a hajlékony és formálható plasztikzsákon keresztül, ami a jármű egyszerű, de hatásos légzsilipje volt, és a másik egy perccel később követte őt a kocsi belsejébe. Jólesően megkönnyebbült, amikor levetette a légző-készüléket; az a néhány perc, amelyet szabadban töltött, valóságos megerőltetés volt.
 Nagyon nehéznek és lomhának érezte magát. Nem így képzelte el a Marsra érkezés pillanatát. De három hónapon keresztül nem érzett nehézkedési erőt és bizonyos időre lesz szüksége, amíg ismét hozzászokik majd, még ha a gravitáció egyharmada is a földinek.
 A jármű keresztülrobogott a repülőtéren a Port néhány kilométerre levő kupolái felé. Gibson csak most vette észre, hogy körülötte mindenütt szívós növények sűrűje zöldell; ez volt az élet legmindennapibb formája a Marson. Feje felett az ég többé nem szurokfekete volt, hanem mély és ragyogó kék. A nap nem messze állt a zenittől és sugarai meglepő melegen sütöttek a plasztik burkolaton keresztül.
 Gibson az égboltozaton merev szemekkel kutatta a kis holdat, ahol útitársai még mindig dolgoztak. Henderson észrevette pillantását, egyik kezét levette a kormányról és a Nap közelébe mutatott.
- Ott van - mondta.
 Gibson tenyerét ernyőként szeme elé tartva vizsgálta a messzeséget. Kissé nyugatra a Naptól fényes csillagot látott, amely mint egy távoli elektromos ívlámpa lógott az ég kékjében. Túl kicsi volt még a Deimoshoz képest is, de néhány pillanat eltelt, amíg rájött, hogy a vezető félreértette kutatásának okát.
 Az állandó, nem pislákoló fény, amely oly váratlanul világított a nappali égbolton, most már, és még sok hétig, a Mars esthajnal csillaga volt. De ismertebb nevén Földnek nevezték.

8

- Sajnálom, hogy megvárakoztattam - mondta Whittaker polgármester -, de tudja, hogy mennek a dolgok - az igazgatóval konferenciáztam az elmúlt órában. Csak úgy szabadultam tőle, hogy megmondtam: ön várakozik rá.
 Az iroda mindannapinak számított volna a Földön. A felírás egyszerű volt: „Igazgató." Semmi egyéb nem volt a táblára írva. A Naprendszerben mindenki tudta, ki a főnök a Marson és valóban nehéz lett volna a bolygóra gondolni, hogy egy időben az embernek eszébe ne jusson Warren Hadfield.
 Gibson meglepődött, amikor látta, hogy az íróasztal mögül felálló Igazgató jóval kisebb, mint amilyennek képzelte. A munkája után kell megítélnie az embert és nem magassága szerint. De a vékony, száraz, nagyon kifejező fej pontosan olyan volt, mint amilyennek gondolta.
 Az interjú kezdetén Gibson védekező magatartást vett fel, miután oly sok múlott azon, hogy jó első benyomást keltsen. Sokkal könnyebb lesz a dolga, ha az igazgatót a saját oldalára tudja állítani. Az igazság az volt, hogy ha Hadfieldet ellenségévé teszi, akkor már utazhatna is vissza.
- Remélem, Whittaker törődött magával - mondta az Igazgató, amikor túljutott a kezdeti udvariasságokon. - Korábban sajnos nem tudtam fogadni önt, mert csak most tértem vissza egy ellenőrző útról. Hogy rendezkedett itt be?
- Megfelelően - mosolygott Gibson. – Tartok tőle, hogy néhány tárgyat összetörtem, ugyanis egyszerűen a levegőben hagytam őket, de most már kezdem ismét megszokni a gravitációt.
- És mi a véleménye a mi kis városunkról?
- Rendkívüli teljesítmény. Nem is tudom, hogy ennyi idő alatt miképp végezhettek ilyen sokat.
Hadfield összehúzott szemmel nézett rá.
- Legyen teljesen őszinte. Kisebb, mint amilyennek gondolta, nem?
Gibson tétovázott.
- Nos, azt hiszem, igen - de London és New York viszonylatához mérten. Kétezer ember mindössze egy nagyobb falut alkot a Földön. Port Lowell-i viszonylatban ez azonban sok. És ez a különbség.
Az Igazgató sem sértődöttséget, sem meglepődést nem mutatott.
- Általában kissé kiábrándultnak látszanak az emberek, akik először látogatnak el a Mars legnagyobb városába - mondta. - De egy héten belül, mire az új kupola elkészül, jóval nagyobb lesz. Mondja, milyen tervei vannak itt? Feltehetően tudja, hogy eleinte nem nagyon örültem látogatásának.
- Ezt már hallottam a Földön - mondta Gibson egy kissé mereven. Most fedezte fel, hogy az Igazgató egyik legnagyobb értéke az őszinteség volt, nem sok embernél találkozott még ilyen fokú őszinteséggel. - Talán attól félt, hogy útban leszek.
- Igen. De most már itt van és mindent meg fogunk tenni érdekében, ami módunkban áll. Remélem, ön is ugyanígy gondolkozik majd rólunk.
- Milyen értelemben - kérdezte Gibson védekezően.
 Hadfield keresztülhajolt az asztalon és összekulcsolta kezeit.
- Háborúban vagyunk Mr. Gibson. Háborúban a Marssal és mindazokkal az erőkkel, amelyeket a bolygó fel tud vonultatni ellenünk: a hideggel, a víz- és levegőhiánnyal. És háborúban vagyunk a Földdel is. Igaz, ez papírháború, de ennek is megvannak a maga győzelmei és vereségei. Olyan hadjáratban harcolok, amelynek az utánpótlási vonala sohasem kevesebb 50 millió kilométernél. Még a legfontosabb és legsürgősebb eszközök sem érnek ide öt hónapnál korábban - és csak akkor kaphatom meg, ha a Föld is úgy határozott: magam semmiképpen sem állíthatom elő.
 - Azt hiszem, megérti, hogy miért harcolok - a legelső célom az önellátottság. Emlékezzék csak vissza, hogy az első expedícióknak mindent magukkal kellett hozni. Nos, ma már az élet alapvető szükségleteit elő tudjuk állítani saját forrásainkból. Műhelyeink csaknem mindent termelnek, ami nem túlságosan bonyolult - de a kérdés lényege a munkaerő. Számos olyan különleges berendezés van itt, amit csak a Földön lehet elkészíteni, és amíg lakosságunk legalább tízszeresére nem nő, e téren nem nagyon léphetünk előre. A Marson mindenki szakértő valamiben - de a Földön több szakértelmet igénylő munkaterület van, mint ahány ember ezen a bolygón, és nem sok értelme lenne érvelni az aritmetikával.
- Látja itt ezeket a grafikonokat? Öt esztendeje vezetjük. Mutatják a különböző kulcs-fontosságú anyagok termelési indexét. Ez a vörös vonal itt az önellátottsági színvonal; a szükséges anyagoknak több mint a felét magunk gyártjuk. Remélem, hogy a következő öt év után már csak igen kevés árut leszünk kénytelenek importálni a Földről. Ennek ellenére továbbra is a legnagyobb probléma a munkaerő, és azt hiszem, ez az a terület, ahol ön segíthetne nekünk.
Gíbson kissé kényelmetlenül pillantott rá.
- Nem ígérhetek semmit. Kérem, gondoljon arra, hogy csupán mint tudósító vagyok itt. Érzelmileg az ön Oldalán állok, de úgy kell leírnom a tényeket, ahogy látom.
- Ezt megértem. De a tények nem jelentenek mindent. Csak annyit magyarázzon meg a Földnek, hogy amit tenni akarunk, legalább annyi, mint amit már tettünk, de csak akkor érhetjük el céljainkat, ha a Föld támogat bennünket.
 EZ tökéletesen igaz - gondolta Gibson. Emlékezett a Daily Telegraph egyik bíráló cikksorozatára, körülbelül égy évvel ezelőtt.
 A tények teljesen helytállóak voltak, de egy hasonló beszámoló az észak-amerikai gyarmatosok első ötéves teljesítményéről valószínűleg csaknem olyan elbátortalanító lehetett volna.
- Azt hiszem, látom a kérdés mindkét oldalát - mondta Gibson. - Meg kell értenie, hogy a Föld szempontjából a Mars nagyon messze van, rengeteg pénzbe kerül és még semmi hasznot sem hozott. A bolygóközi kutatás első ragyogása már elhalványult. És most az emberek azt kérdezik: „Mi hasznunk van ebből?", s idáig a válasz ez volt: „Csaknem semmi." Meggyőződésem, hogy az önök munkája fontos, de az én esetemben ez inkább a hit kérdése, mintsem a logikáé. Az átlagember a Földön valószínűleg arra gondol, hogy az itt elköltött milliókat jobban fel lehetne használni az anyabolygó viszonyainak megjavítására.
 - Megértem az ön nehézségeit. Ezek közösek. És nem is könnyű válaszolni rájuk. De hadd adjam elő most a magamét. Feltételezem, hogy a legtöbb intelligens ember elismeri a Marson egy tudományos támaszpont értékét, amely kizárólag kutatással és felderítéssel foglalkozik.
- Kétségtelenül.
- De nem látják célját annak, hogy önálló kultúra épüljön fel, amely esetleg teljesen független civilizációvá válik.
 - Pontosan ez a baj. Nem hiszik, hogy ez lehetséges - vagy ha lehetségesnek tartják is, nem minősítik fontosnak. Gyakran láthat cikkeket, amelyek azt hangsúlyozzák, hogy a Mars mindig egy teher lesz az anyabolygó számára, elsősorban az óriási természeti nehézségek miatt.
- És hogy állunk a Mars és az amerikai gyarmatok közti hasonlattal?
- Túl messze ezzel nem mehetünk. Mindenek előtt azért, mert az emberek, amikor Amerikába mentek, ott levegőt és élelmet találtak.
- Ez igaz, de bár a Mars gyarmatosítása sokkal nehezebb, mi lényegesen nagyobb energiák és erők birtokában vagyunk; ha időt és anyagot adnak nekünk, mi ezt a világot éppen olyan lakhatóvá tesszük, mint a Földet. Már most is igen sokat fog találni a mi embereink között, akik nem akarnak visszamenni. Tudják, mi a jelentősége annak, amit csinálnak. A Földnek most nincs szüksége a Marsra, de egy napon még lehet.
- Szeretném, ha hihetnék ebben – mondta Gibson kissé bizonytalanul. Kimutatott a gazdag zöld növényzetre, amely mint egy éhes tenger körülvette a város csaknem láthatatlan kupoláit; a nagy síkságokra, amelyek oly gyorsan tűntek el, a furcsán közeli horizonton; a bíborszínű dombokra, amelyeknek lábánál a város feküdt. - A Mars nagyon érdekes világ, csaknem szép. De sohasem lesz olyan, mint a Föld.
- Miért kell olyannak lennie? És mit ért azon egyáltalán, hogy „Föld"? A dél-amerikai pampákra gondol, Franciaország szőlővidékére, a Csendes óceán korall-szigeteire vagy a szibériai sztyeppékre? A „Föld" ezek mindegyike. Ahol az ember élni tud, az valamikor az otthonává válik. És korábban, vagy később az ember élni fog a Marson is mindezek nélkül - mondotta s a kupolákra mutatott, amelyek a város fölött tornyosultak és életet adtak neki.
- Valóban azt hiszi - tiltakozott Gibson -, hogy az ember valaha is hozzászokhat az itteni atmoszférához? Ha ezt eléri, akkor már nem is ember!
 Az Igazgató néhány pillanatig nem válaszolt. Aztán nyugodtan megjegyezte:
- Semmit sem mondtam arról, hogy az ember idomuljon hozzá a Marshoz. Gondolkozott valaha is azon a lehetőségen, hogy a Mars találkozik velünk félúton?
 Annyi időt hagyott Gibsonnak, hogy felfoghassa szavait; aztán, mielőtt látogatója megfogalmazhatná a kérdéseit, Hadfield felállt.
- Nos, remélem, Whittaker majd törődik önnel és megmutat mindent, amit szeretne látni. Meg kell értenie, hogy járművek dolgában elég szűken állunk, de ennek ellenére el fogjuk küldeni az összes külső állomásokra, ha időt ad arra, hogy a szervezést végrehajtsuk. Ha bármi nehézsége lenne, csak szóljon nekem.
 A beszélgetést udvariasan, s legalábbis egy időre, véglegesen befejezték. A Mars legelfoglaltabb embere nagylelkűen áldozta Gibsonra idejének egy részét, de kérdéseivel a legközelebbi alkalomig várnia kell.

* * *
 - Mi a véleménye az Igazgatóról most már, hogy látta őt? - kérdezte Whittaker polgármester, amikor Gibson ismét a külső irodába lépett.
 - Nagyon kedves és segítőkész volt – válaszolta Gibson óvatosan. Hihetetlenül lelkes a Mars iránt. Nem?
Whittaker megnedvesítette ajkait.
- Úgy vélem, nem ez a helyes kifejezés. Azt hiszem, úgy tekint a Marsra, mint egy ellenségre, amelyet meg kell verni. Mindnyájan így vagyunk, természetesen, de az Igazgatónak jobb oka van erre, mint másnak. Hallott a feleségéről?
- Nem.
- Egyike volt az elsőknek, aki Mars-lázban halt meg, két évvel azután, hogy idejött.
- Értem. Tehát ez is az egyik oka, amiért ilyen hatalmas energiával igyekeznek megtalálni az ellenszerét.
- Igen, az Igazgató nagy gondot fordít erre. Emellett a láz nagy kiesést jelent számunkra. Nem engedhetjük meg magunknak itt a betegséget.
 Ez utóbbi megjegyzés, gondolta Gibson, amint keresztülment a Broadwayn (így nevezték el, de nem volt 15 méternél szélesebb) csaknem összefoglalta a gyarmat helyzetét. Még nem tért teljesen magához ama kiábrándulásából, hogy Port Lowell milyen kicsi és mennyire nélkülözi a Földön megszokott kényelmet. Az egyforma fémházak sora és a néhány középület inkább katonai táborra, semmint városra emlékeztetne, jóllehet a lakosság mindent elkövetett, hogy a földi virágokkal élénkebbé tegye az egyhangú képet. Néhány ezek közül meglepő nagyságúra nőtt a kisebb gravitáció következtében: az Oxford Circuson a napraforgó háromszor akkora volt, mint az ember. Bár ezek már inkább kellemetlenséget jelentettek, senkinek sem volt szíve kigyomlálásukat javasolni.
 Gibson elgondolkozva sétált végig a Broadway'n egészen a Marble Arch-ig, az 1-es és 2-es kupola érintkezési pontjáig. Ez, amint gyorsan rájött, sok más szempontból is találkozó pont volt. Itt, stratégiailag elhelyezve, a légzsilipek közelében volt a „George’s”, az egyetlen bár a Marson.
 -	Jó reggelt, Mr. Gibson - mondta George. - Remélem, az Igazgató jó hangulatban volt.
 Miután nem egészen tíz perce hagyta el a közigazgatás épületét, Gibson szerint ez eléggé gyors munka Volt. Hamar rájött, hogy a hírek feltűnő sebességgel terjednek Port Lowellben és legnagyobb részük Georgeon keresztül vezetett.
 George érdekes jellem volt. Miután bártulajdonosokat csak viszonylagosan és nem abszolút értelemben tartottak lényegesnek a város jóléte szempontjából, neki ezenkívül két hivatalos mestersége is volt. A Földön jólismert színházi szakember volt, de miután fiatalkori lelkesedésében háromszor vagy négyszer nősült, jobbnak látta, ha emigrál. Most az ő gondjaira bízták a város kis színházát és úgy látszott, hogy tökéletesen elégedett az élettel, úgy negyven körül járhatott, s így egyike volt a Mars legöregebb embereinek.
- A jövő héten előadást tartunk - mondotta, miután kiszolgálta Gibsont. - Van egy-két jó dolog benne. Remélem eljön.
- Biztosan - mondta Gibson. - Már készülök rá. Milyen gyakran tartanak előadásokat?
- Általában havonta egyszer. Háromszor egy héten filmeket játsszunk, szóval, valahogy csak megvagyunk.
- Örülök, hogy Port Lowellben van valami éjszakai élet.
- Meg fog lepődni. De jobb, ha nem mondom el önnek, mert még megírja a lapokban.
- Én nem dolgozom ilyenfajta lapoknak - válaszolta Gibson, kihörpintve gondosan a helyben főzött sört. Ha már megszokta az ember, egészen ízlett, bár természetesen műanyagból készült – a kémiai laboratórium gyártmányaiból.
 A bár teljesen elhagyatott volt, mert a napnak ebben a részében Port Lowellben mindenki keményen dolgozott. Gibson előhúzta jegyzettömbjét, gondosan feljegyzett egyet s mást és szokása szerint halkan fütyörészett. Idegesítő szokás volt, és George ellensúlyozásképpen bekapcsolta a rádiót.
 A műsort valahonnan a Föld éjszakai oldaláról sugározták a Marsra, az ég tudja, hogy a hullám hány megawattal tette meg az utat az űrön keresztül, mígnem a várostól délre fekvő dombok teteién a felvevő állomás felerősítve tovább adta Port Lowellnek. A vétel jó volt, eltekintve a napfolt-zavaroktól, mivel az állandó volt, hiszen a Földről ennek árnyékában adták le a hullámokat. Gibson azon tűnődött, hogy valóban van-e értelme mindezeknek a bonyolult közvetítő berendezéseknek, hogy egy közepes szopránt és valami könnyű zenekari muzsikát egyik világból a másikba sugározzanak. De a Mars fele valószínűleg elmerengve és a honvágy érzésével hallgatta - jóllehet mindkettőt méltatlankodva tagadni szokták.
 Gibson úgy érezte magát, mint az új fiú az iskolában; minden különös volt és mindenért kemény küzdelmet kellett folytatni. Nehéz volt elhinnie, hogy alig húsz méterre, az átlátszó kupola másik oldalán a hirtelen fulladásos halál leselkedik az emberre. Valahogy ez az érzés sohasem aggasztotta az Areson, bár az űr lényegében éppen ilyen volt. De itt minden aggasztóbbnak látszott. Az ember látta a ragyogó zöld síkságot, ami valójában csatatér volt, ahol a Mars növényzete vívta a maga állandó küzdelmét a létért, olyan küzdelmet, amely a győztes és a legyőzött számára a tél érkezésével egyaránt halállal végződött.
 Gibson rendkívül erős vágyat érzett arra, hogy elhagyja a szűk utcákat és kimenjen a szabad ég alá. Tán ez volt az első eset, hogy tényleg hiányolta a Földet, a bolygót, amelyről azt hitte, hogy már többet nem nyújthat neki.
 - George - mondta Gibson váratlanul - már egy idő óta itt vagyok, de még nem jártam kint. Azt hiszem, nem is mehetek ki kíséret nélkül. Legalább egy óráig nem lesz semmiféle vendége. Jöjjön ki velem a légzsilipen keresztül - csak tíz percre.
 Gibson kissé gyáván arra gondolt, hogy George ezt a kérést őrültségnek tartja. De tévedett, ugyanis George-nak engedélye volt erre. Végül is az ő munkája a vendégek kiszolgálásából állt és a legtöbb újonnan jött ember ezzel a kéréssel szokott előállani a kupola alatt töltött néhány nap után. George filozofikusan megvonta a vállát, majd eltűnt a hátsó helyiségben. Néhány pillanat múlva visszatérve, légzőkészülékeket és más kisegítő felszereléseket hozott magával.
- Nem szükséges az egész felszerelés ilyen szép napon, mint a mostani - mondta, miközben Gibson ügyetlenül magára vette az álarcot. - Vigyázzon, hogy a gumi pontosan zárjon a nyakánál. Rendben van, mehetünk, de csak tíz percre.
 Gibson kíváncsian követte, mint kutya a gazdáját, egészen a kupola kijáratáig. Két légzsilip volt itt látható, a nagyobbik, szélesre tárva, a 2-es számú kupolába vezetett, a kisebbiken lehetett kijutni a nyílt területre. Nem volt egyéb, mint egy körülbelül három méter átmérőjű fémcső. Ez vezetett keresztül az üvegtégla falon, amely a kupola rugalmas anyagát a talajhoz erősítette.
 Egy külön ajtón kellett keresztül menni, amelyiket nem lehetett kinyitni, amíg a másik hármat be nem csukták. Gibson teljesen megértette ezt az elővigyázatosságot, de hosszú időnek tűnt fel, amíg az utolsó ajtó is elfordult sarkain és az élénkzöld síkság kitárult előtte. Bőrének szabadon levő része bizsergett a hirtelen lecsökkent nyomás miatt, de a ritka levegő meleg volt, és nemsokára meglehetősen kényelmesen érezte magát. Teljesen megfeledkezve George-ról, egyenesen az alacsony, sűrű növényzet felé indult, s azon gondolkozott, hogy miért nőtt a legsűrűbbre a kupola körül. Talán a meleg, vagv esetleg a városból kiszökő oxigén csalta oda őket.
 Néhány száz méter után megállt, a szabad ég látványa teljesen lenyűgözte. A fejét borító álarc valahogy nem is zavarta.
 Többször látott már felvételeket a Mars növényzetéről, így nem voltak valami nagyon érdekesek, ő maga pedig nem értett annyira a botanikához, hogy felfogja különlegességüket. Az igazság az volt, hogy ha ő ilyenekkel találkozott volna valamilyen kevésbé lakott részén a Földnek, nem sok figyelmet fordított volna rájuk. Egyik sem nőtt magasabbra vállánál, a ragyogó zöld levelek vékonyak, de nagyon szívósak voltak, alkalmasak arra, hogy annyi fényt fogadjanak be, amennyi csak lehetséges. Ezek a levelek, mint kis vitorlák, állandóan követték a N& mozgását egészen addig, amíg eltűnt a nyugati ködben. Gibson szerette volna, ha virágok is nőnek itt és élénk színükkel megtörik az egyenletes smaragdzöldet, de a Marson egyáltalán nem volt virág. Lehet, hogy valaha volt, amikor még a sűrűbb levegőben megéltek a rovarok.
George komor érdektelenséggel figyelte a növényzetet. Gibson először azt hitte, hogy haragszik, amiért kiráncigálta a kupola alól, de lelkiismeret-furdalása feleslegesnek bizonyult. George egyszerűen a legközelebbi színházi előadáson kérődzött és azon tépelődött, hogy ismét megkíséreljen-e egy Noel Coward darabot, a legutóbbi bukás után. Hirtelen magához tért álmodozásából és vékony, de a kis távolságból tisztán hallható hangon megjegyezte:
- Milyen szórakoztató. Álljon meg egy pillanatra ott, ahol van és figyelje az árnyékával eltakart leveleket.
 Gibson engedelmeskedett ennek a különös utasításnak. Egy pillanatig semmi sem történt, azután látta, hogy nagyon lassan a levelek mindinkább összefonódtak, mígnem, körülbelül három perc múlva, a növény kis zöld golyóvá változott, levelei szorosan összezáródtak és előbbi méreteinek töredékére csökkentek.
George mosolygott.
- Azt hiszik, hogy este lett és nem akarják, hogy a naplemente után megfázzanak. Ha odébb megy, legalábbis félórába telik, amíg ismét megkockáztatják a kinyílást. Valószínűleg idegösszeroppanást kapnának, ha ezt egy napon keresztül csinálnák velük.
- Használják ezeket egyáltalán valamire? - kérdezte Gibson. - Úgy értem, ehetők vagy tartalmaznak valami értékesebb anyagot?
- Bizonyára ehetők - nem mérgesek, de nem hiszem, hogy ízlenének. Valójában nem olyanok, mint a földi növények. A zöld szín csak véletlen. Nem is tudom, hogy is hívják azt az anyagot?
- Klorofil?
- Igen. Nem függenek a levegőtől, mint a mi növényeink; amire szükségük van, azt a talajból nyerik. Az igazság az, hogy a teljes légüres térben is megélnek, mint a Hold növényzete, ha megfelelő a talaj és elegendő a napfény.
 A fejlődés mekkora diadala - gondolta Gibson. De milyen célból? Mi készteti az életet ilyen szívós erőfeszítésre, hogy fenntartsa magát a természet könyörtelenségével szemben? Talán az Igazgató a maga optimizmusával választ tudna adni e kemény és makacs növények mibenlétére vonatkozóan.
 - Hé! - kiáltotta George. - Ideje, hogy visszamenjünk.
 Gibson béketűrően követte. Eddigi tapasztalatai alapján nem is gondolt arra, hogy ellentmondjon. Akik valami határozott munkára jöttek ide, és nem volt idejük arra, hogy ilyesmin elmélkedjenek, azok úgysem értenék meg az ő lelkiállapotát. De ő, amikor benyomásait összegyűjtötte, most úgy érezte, hogy reménytelen nehézségek állnak az ember előtt, összehasonlítva azokkal, amit idáig elért a Marson. A bolygó háromnegyed részét még nem kutatták fel, s ez talán némi képet ad arról, hogy mennyi minden tennivaló van még hátra.
 A Port Lowellben töltött első néhány nap tele volt izgalommal. Vasárnap volt, amikor megérkezett; a Mars Grand Hotel négy szobája közül az egyikbe szállásolták be. (A másik három még nem volt lakható.) Whittaker polgármester, szabad lévén a hivatali munkától, személyesen vezette körül a városban.
 A városnézést az 1-es kupolával kezdték, az elsőnél, ami felépült és a polgármester büszkén mutatta a város növekedését, összehasonlítva azokkal a sátrakkal, amelyek tíz évvel ezelőtt még itt álltak, Szórakoztató és kissé megkapó volt látni, hogy ezek a gyarmatosok mennyire igyekeznek távoli szülővárosuk megszokott utca- és térneveit ide átültetni. Volt ugyan valami tudományos utcaszámozási rendszer Port Lowellben, de ezt senki sem használta.
 A lakóházak nagy része teljesen egyforma két emelet magas, lekerített sarokkal és kis ablakokkal ellátott fémépület volt. Két család lakott egyben és egyáltalán nem bizonyultak nagynak, mióta a Port Lowell-i születési arányszám az ismert világegyetemben a legmagasabbra emelkedett. Ez természetesen nem volt nagyon meglepő, hiszen csaknem az egész lakosság 20 és 30 év közötti volt, eltekintve néhány idősebb vezetőtől, akik közel jártak a 40-hez. Minden háznak furcsa előcsarnoka volt, ami meglepte Gibsont, amíg rá nem jött, hogy ezek légzsilipek.
Whittaker először a Közigazgatási Központba, a város legmagasabb épületébe vitte el őt. Ha valaki a tetejére állt, csaknem elérte a fölötte lebegő kupolát. Semmi különösen érdekes nem volt a Közigben, íróasztalaival, írógépeivel és irattár szobáival, bármilyen irodaépületnek elmehetett volna a földön.
 A Levegő Központ sokkal több érdekességgel szolgált. Ez volt ténylegesen Port Lowell szíve. Ha megszűnne működni, a város és mindazok, akik benne vannak, elpusztulnának. Gibson többé-kevésbé bizonytalanságban volt a tekintetben, hogy a település hogy látja el magát oxigénnel. Egy időben az volt a benyomása, hogy a környező levegőből vonják ki, de elfelejtette, hogy a Mars atmoszférájában egy százaléknál kevesebb ez a gáz.
 Whittaker polgármester rámutatott arra a nagy halom vörös homokra, amelyet a kupolán kívül termeltek ki. Mindenki „homok"-nak nevezte, de kevéssé hasonlított a Földön megszokott homokhoz. A fémoxidok bonyolult vegyületéből állt és nem volt egyéb, mint egy megrozsdásodott világ törmeléke.
- A szükséges oxigént ebből az ércből nyerjük - mondotta Whittaker, ujjai között morzsolva a port - és minden fémet, amit csak el tud képzelni. A Marson két-három szerencsés fogásunk volt eddig: ez a legnagyobb.
 Lehajolt és fölemelt egy maréknyit, amely szilárdabbnak látszott, mint a többi.
- Nem nagyon értek a geológiához - mondta  - de nézze meg ezt. Csinos, nem? Nagyrészt vasoxid, azt mondták nekem. A vasnak nem sok haszna van természetesen, de a többi fémnek igen. A legkönnyebben közvetlenül a magnéziumot nyerjük a homokból. A legjobb forrása a régi tengerfenék: van itt néhány zátony, száz méter vastag, s csak oda kell menni és összegyűjteni.
 Beléptek egy alacsony, fényesen világított épületbe, amelybe egy szállítószalagon folyamatosan áramlott a homok. Valójában nem lehetett sokat látni, és bár a vezetőmérnök igyekezett mindent elmagyarázni, ami történik, Gibson csak annyit értett meg, hogy az ércet az elektromos kemencékbe öntik, az oxigént kiűzik belőle, majd tisztítják és sűrítik és a különféle fémtartalmú termékeket más bonyolult műveleteknek vetik alá. A víz nagy részét is itt termelik, csaknem elegendő az egész településnek, bár vannak más források is.
 - Természetesen - mondotta Whittaker polgármester - az oxigéntartalékolás céljából itt a kupolában a légnyomást a megfelelő színvonalon kell tartani és el kell távolítani a széndioxidot. Mint tudja, a kupolát csak a belső nyomás tartja fenn és semmi más.
- Igen - mondta Gibson. - Gondolom, hogy ha a nyomás csökken, akkor az egész burok összerogy, mint egy üres luftballon.
- Pontosan. Nyáron százötven milliméteres nyomást állítunk elő benne és télen valamivel magasabbat. Ez az oxigénnyomás csaknem akkora, mint a földi atmoszféráé. A széndioxidot pedig egyszerűen a növényzet útján vonjuk ki. Importálnunk kell növényeket e célra, mivel a Mars növényzete nem a fotószintézis alapján tartja fenn magát.
- Ezért van a hipertrófiás, túlságosan nagyméretű napraforgó az Oxford Circuson. Nem?
- Nem egészen. Ezek inkább díszek, semmint szükséges növények. Máris tartok tőle, hogy kellemetlenné kezdenek válni; meg kell akadályozni, hogy tovább terjedjenek a városban. No most sétáljunk odébb és nézzük meg a farmot.
 Az elnevezés meglehetősen félrevezető volt ahhoz a nagy élelemtermelő üzemhez képest, amely betöltötte a 3-as kupolát. A levegő eléggé nyirkos volt itt, és a napfényt különféle reflektorok sugárzásával növelték, úgy hogy a növényzet fejlődése éjjel és nappal biztosítva volt. Gibson nem sokat értett a táplálékok mesterséges előállításához és így nem nyűgözték le azok a számok, amelyeket Whittaker büszkén közölt vele. Annyit azonban megértett, hogy a legnagyobb problémák egyike a hústermelés volt, és megcsodálta azt az ötletességet, ahogy ezt létrehozták terjedelmes szövetkultúrák és hatalmas kádakban tárolt tápláló folyadékok segítségével.
- Ez jobb mint a semmi - mondta a polgármester, kissé sóvárogva. - De mit nem adnék egy valódi birkacombért! A természetes hústermelés legnagyobb akadálya a hely-kérdés. Miután sok helyet venne igénybe, nem engedhetjük meg magunknak. Ennek ellenére, ha az új kupola fent lesz, elkezdjük ezt néhány birkával és tehénnel. A gyerekek nagyon örülnek ennek, természetesen sohasem láttak még semmiféle állatot.
 Ez nem volt egészen igaz, amint Gibson nemsokára felfedezte: Whittaker polgármester pillanatnyilag elfeledkezett Port Lowell két legismertebb lakosáról.
 Az út vége felé Gibson már enyhe szellemi túltápláltságot érzett. A város életének mechanikája oly bonyolult volt, és Whittaker polgármester mindent meg akart mutatni neki. Ezért egyenesen hálás volt, amikor a városnézés befejeződött, és visszatértek a polgármester lakására vacsorázni.
 - Azt hiszem, ez egy napra elég - mondta Whít-íaker -, de körül akartam önt vezetni, mivel holnap mindnyájunknak sok dolga lesz és nem jut időnk ilyesmire. Az Igazgató távol van, mint tudja, és nem jön vissza csütörtökig, tehát nekem kell törődnöm mindennel.
- Hova ment? - kérdezte Gibson, inkább udvariasságból, semmint valódi érdeklődésből.
 - Fel a Phobosra - válaszolta Whittaker, alig észrevehető tétovázás után. - Amint visszatér szeretné majd látni önt.
 A beszélgetést Mrs Whittaker és a család megjelenése szakította félbe, és az est hátralevő részében Gibson kénytelen volt a Földről beszélni. Ez volt az első, de egyáltalán nem az utolsó találkozása ama kielégíthetetlen érdeklődéssel, amely a gyarmatosokat eltöltötte az anyabolygó iránt. Ritkán vallották be nyíltan és igyekeztek makacs érdektelenséget mutatni a „régi világ" és ügyei iránt. De kérdéseik leleplezték a mesterségesen magukra öltött magatartást.
 Különös volt gyerekekkel beszélni, akik sohasem ismerték a Földet, akik már itt születtek és eddigi rövid életüket a nagy kupolák árnyékában élték le. Vajon mit jelenthet a Föld számukra? - töprengett Gibson.
 Valóságosabb volt-e számukra, mint a tündérmesék csodálatos földje? Mindaz, amit a másik világról tudtak, ahonnan szüleik kivándoroltak ide, csak másodkézből vagy könyvekből és képekből szerzett értesülés volt. Ami a saját érzékeiket illeti, a Föld csak egy csillag volt.
Sohasem ismerték az évszakok változását. A kupolán kívül, igaz, megfigyelhették, amint a hosszú tél halott némasága borítja el a vidéket, amint a nap leszáll az északi égboltnál; láthatták, amint a különös növényzet eltűnik, hogy helyet adjon a következő generációnak a tavasz érkeztekor. De a várost övező védőburkon ennek semmiféle jele sem hatolt keresztül. A fűtőberendezések legfeljebb több meleget adtak és így becsapták a Marsot.
 Ezek a gyerekek - a teljes mesterséges környezet ellenére - boldognak és egészségesnek látszottak és nem voltak tudatában olyan dolgoknak, amelyek itt hiányoztak. Gibson kíváncsi lett volna, hogy milyen hatást gyakorolna rájuk a Föld, ha meglátnák. Nagyon érdekes kísérlet lenne ez, de egyelőre még egyik Marson született gyermek sem volt elég idős ahhoz, hogy elhagyja szüleit.
 Amikor Gibson elhagyta a polgármester otthonát a Marson töltött első nap után, a város fényei itt-ott már kialudtak. Whittakerrel sétált visszafelé a szállodába, de nagyon keveset beszélt, mert agya tele volt zavaros benyomásokkal. Reggel majd elkezdi rendszerezni őket, de e pillanatban úgy látta, hogy a Mars legnagyobb városa nem egyéb, mint egy túlmechanizált falu.

* * *
Gibson még nem ismerte eléggé a Mars naptárának furcsaságait, de tudta, hogy a hét napjai ugyanolyanok, mint a Földön, és hogy vasárnap után a szokott módon hétfő következik. (A hónapoknak ugyancsak azonos neve volt, de hosszúságuk 50 és 60 nap között ingadozott.)
 Amikor elhagyta a szállodát, a város teljesen kihaltnak látszott. Sehol sem lehetett látni pletykázó csoportokat. Mindenki dolgozott a hivatalban, gyárban vagy laboratóriumban, és Gibson úgy érezte magát, mint egy here, egy különlegesen mozgalmas kasban.
 Whittaker polgármestert a titkárok ostromgyűrűjének közepén találta, amint egyszerre két telefonon beszélt. Nem lévén bátorsága, hogy megzavarja, lábujjhegyen odébb állt és egyedül indult felfedező útra. Nem fenyegette az a veszély, hogy eltéved. A legnagyobb távolság, amit egyenes vonalban megtehetett, kevesebb volt fél kilométernél. Nem olyan jellegű felfedezése volt ez a Marsnak, mint amit valaha is elképzelt könyveiben.
 Első napjait Port Lowellben azzal töltötte, hogy körbevándorolt, kérdezgetett, az estéket pedig Whittaker polgármester vagy az idősebbek valamelyikének családjával töltötte. Máris úgy érezte magát, mintha évek óta itt élne. Semmi új látnivaló nem akadt; mindenkivel, aki jelentősebb volt, már beszélt, még magával az Igazgatóval is.
 De tudta, hogy még mindig idegen: valójában kevesebb, mint ezermilliomod részét látta a Mars egész területének. Túl a kupolákon, túl a karmazsinszínű dombokon, túl a smaragdszínű síkságon még mindent teljes titok borított

9

 - Nos, jó ismét látni benneteket - mondta Gibson és óvatosan egyensúlyozta az italokat a báron keresztül. - Azt hiszem, most egy görbe estét csináltok Port Lowellben. Első dolgotok bizonyára az lesz, hogy felkeresitek helyi ismerőseiteket.
- Ez nem túl könnyű - mondta Nordcn. - Két út között általában férjhez szoktak menni, és így tapintatosnak kell lenni. Apropos, George. Mi történt Miss Margaret Mackinsonnal?
- Mrs Henry Lewist gondolja? Már egy kisfiúk is van.
- Nem Johnnak hívják? - kérdezte Bradley.
- Hát szóval így - sóhajtott Norden. - Remélem valamit félretett számomra az esküvői tortából. Egészségedre, Martin.
- És az Areséra - mondta Gibson és koccintott.
- Remélem, nemsokára összerakjátok ismét. Mikor legutóbb láttam, meglehetősen nyomorultan nézett ki.
Norden nevetett.
- Hát igyunk a hajóra! Egyébként addig nem rakjuk össze, amíg a berakodás meg nem történt. Nem valószínű, hogy az eső kárt tesz benne!
- Mi a véleményed a Marsról, Jimmy? - kérdezte Gibson. - Rajtam kívül te vagy az egyetlen új fiú itt.
- Még nem sokat láttam belőle – válaszolta Jimmy óvatosan. - De minden olyan kicsinek látszik.
 Gibson hevesen csuklani kezdett, úgyhogy meg kellett veregetni a hátát.
- Ha jól emlékszem, amikor a Deimoson voltunk, éppen az ellenkezőjét állítottad. De valószínű, hogy megfeledkeztél erről. Eléggé be voltál csípve akkor.
- Én sohasem csípek be - mondta Jimmy méltatlankodva.
- Akkor gratulálnom kell az elsőrangú alakításhoz; teljesen megtévesztettél. De azért érdekel a véleményed, mert az első napokban magam is ugyanezt éreztem, miután már mindent, amit a kupolákon belül látni lehetett, megnéztem. Csak egyetlen orvosság van erre, ki kell menni és ott kinyújtóztatni a lábaidat. Néhány rövidebb sétát már tettem kint, de most a Szállító Szolgálattól szereztem egy „homoki bolhát". Holnap felszaladok vele a dombokhoz. Van kedved eljönni?
Jimmynek felcsillant a szeme.
- Nagyon köszönöm, örömmel.
- Hé, és mi van velünk? - tiltakozott Norden.
- Ti már voltatok ott - mondta Gibson. – De lesz egy üres hely, s így sorsot húzhattok. Hivatalos sofőrünk lesz; egyedül ugyanis nem engednek ki bennünket egy ilyen érzékeny járművel és, azt hiszem, ezért nem is tehetünk szemrehányást nekik.
 A sorshúzás Mackay-nek kedvezett, a többiek azonnal kijelentették, hogy ők valójában nem is akartak menni.
- Hát akkor ezt elintéztük - szögezte le Gibson. - Holnap reggel tízkor találkozunk a Szállító Szolgálatnál; 4-es kupola. De most mennem kell. Három cikket kell még írnom - vagy legalábbis egy cikket három különböző címmel.
 A kirándulók a megadott időben találkoztak és magukkal hozták a teljes védőfelszerelést, amellyel érkezésükkor ellátták őket, de még idáig nem nyílt alkalom használatára. Ez a fejrészből, az oxigéntartályokból, a légtisztítóból állt - mindez meleg napon is szükséges volt a Marson - valamint a melegítő akkumulátorokkal ellátott hőszigetelő ruhából. Ez még akkor is megfelelő hőmérsékletet biztosít, ha kint mínusz száz fok van. Ehhez a kiránduláshoz nem volt szükség rá, hacsak valami baleset miatt a „bolha" nem marad kint éjszakára.
 A vezető edzett fiatal geológus volt, aki legalább annyi időt töltött Port Lowelen kívül, mint a városban. Rendkívül hozzáértőnek, s leleményesnek látszott, ég Gibson örült, hogy ilyen értékes személyt kaptak vezetőnek.
- El szoktak romlani ezek a gépek kint? - kérdezte, amint beszállt a kocsiba.
- Nagyon ritkán. Rendkívüli biztonsági berendezésük van és idáig igen kevés romlott el. Természetesen, ha a vezető gondatlan, nekimehet valaminek, de a csörlő segítségével általában minden akadályon keresztül tud jutni. Az utolsó hónapban mindössze két ízben fordult elő, hogy az utasoknak haza kellett gyalogolniuk.
- Bízom abban, hogy nem mi leszünk a harmadik eset - mondta Mackay, amint a jármű a zsilip felé haladt.
- Nem aggódnék emiatt - nevetett a vezető, miközben a külső ajtó kitárulására vártak. - Nem megyünk messzire a várostól és még akkor is vissza tudunk jönni, ha netán a legrosszabb történne.
 Hirtelen lökéssel keresztülhaladtak a zsilipen, ki a városból. A város körül burjánzó alacsony, élénk növényzet között keskeny út vezetett, ebből más útvonalak ágaztak szét a közeli bányákhoz, a rádióállomáshoz, a dombokon levő obszervatóriumhoz és a repülőtérhez. Ott most éppen az Ares rakományát rakták ki azokból a rakétákból, amelyek a Deimosról ideszállították.
- Nos, melyik úton menjünk? - kérdezte a vezető, lefékezve az első kereszteződésnél.
 Gibson éppen a térképpel küszködött, amely háromszor akkora volt, mint a fülke. Vezetőjük megvetően nézte a jelenetet.
- Nem tudom, honnan szerezte ezt – jegyezte meg. - Föltételezem, hogy a Közig adta önnek. Már teljesen idejét múlta. Ha megmondja, hová akar menni, elviszem anélkül is.
- Nagyon jó - válaszolta Gibson kissé tanácstalanul. - Javaslom, hogy menjünk a dombokhoz és lassan nézzünk körül. Indulás tehát az obszervatóriumhoz.
 A kocsi a keskeny úton rohant előre, és a ragyogó zöld formátlan köddé olvadt össze körülöttük.
- Milyen sebességgel tud menni? – kérdezte Gibson.
- Jó úton körülbelül százzal. De miután a Marson nincsenek jó utak, lassabban mozgunk. Most például hatvannal megyünk. Terepen az átlag ennek a fele.
- És mi a hatótávolsága?
- Jó ezer kilométer. Egy igazán hosszú úthoz pótkocsit akasztunk rá, amely a tartalék akkumulátorokat szállítja. Az eddigi rekord ötezer kilométer; én nemrégen hármat tettem meg, amikor körülnéztem az Argyre táján. Ilyenkor előre meg kell szervezni, hogy légiúton dobjanak le utánpótlást.
 Noha néhány perce voltak csak úton, Port Lowell már a horizont alá esett. A Mars éles görbülete nagyon nehézzé tette a távolságbecslést, és az a tény, hogy a kupoláknak már csak a tetejét lehetett látni, azt az érzést keltette, mintha sokkal nagyobb és sokkal távolabbi objektumok volnának, mint a valóságban.
 Amint felfelé haladtak a dombokon, a város ismét előtűnt. A Port Lowell fölötti dombok körülbelül ezer méter magasak voltak, és hasznos védőgátat alkottak a téli hidegben keresztülsöprő déli széllel szemben és alkalmas helyet nyújtottak a rádióállomás és az obszervatórium számára.
 Félórával azután, hogy elhagyták a várost, megérkeztek a rádióállomáshoz. Már jólesett egy kis járkálás, így hát föltették légző berendezésüket, és kiszálltak a kocsiból,
 A látvány nem volt valami különleges. Észak felé Port Lowell kupolái, mint buborékok úsztak a smaragd tengeren. Nyugat felé az egész bolygót beborító vörös sivatag terült el. Mivel a csúcsot még nem érték el, Dél felé nem láthattak, de tudták, hogy több száz kilométeren keresztül zöld növényövezet húzódik ebben az irányban egészen a Mars Erythraeumig. Itt a dombtetőn alig volt növényzet és Gibson feltételezése szerint ennek oka a nedvesség hiánya volt.
 Átsétáltak a rádióállomáshoz. A majdnem teljesen automata, nyomógombos berendezést nemigen ismerték, de Gibson annyit értett a dologhoz, hogy körülbelül sejtette, miképpen működik. A hatalmas paraboloid reflektor szinte teljesen hátrahajolt és a zenittől kissé keletre a Földre irányult. Erről jöttek a láthatatlan hullámok és szállították az üzeneteket, amelyek összekapcsolták a két világot. TaIán éppen ebben a pillanatban szállt a Föld felé saját cikkeinek egyike - vagy Ruth Goldstein valamelyik utasítása rezgett a semmin keresztül az állomás felé.
Mackay e ritka levegőben halk és gyenge hangja szólalt meg.
- Valaki le akar szállni - erről jobbfelől.
 Gibson kissé nehezen találta meg az apró, nyílhegyszerű rakétát, amely gyorsan repült az égbolton keresztül, éppen úgy, ahogy ő egy héttel ezelőtt. A város fölött egy kört írt le, majd eltűnt a kupolák mögött, valahol a repülőtéren. Gibson remélte, hogy ottmaradt poggyászát szállítja, amelyhez már hónapok óta nem jutott hozzá.
 Az obszervatórium körülbelül öt kilométerrel messzebb volt déli irányban, pontosan a dombok ormán, ahol a Port Lowell-i fények nem zavarták a munkát. Gibson azt hitte, hogy majd olyan kupolaszerű építménnyel találkozik, mint amilyent a földi obszervatóriumok használnak, de ehelyett az egyetlen kupola az a kis plasztik buborék volt, amely alatt a lakótelep helyezkedett el. Maga a felszerelés a szabadban volt, bár szükség esetén, ha az idő rosszra fordult, ideiglenes befedéséről is gondoskodtak.
 Minden teljesen elhagyatottnak látszott. A hatalmas szerkezet mellett álltak meg. A tükrös reflektor, Gibson becslése szerint, körülbelül egy méter átmérőjű lehetett. Meglepően kicsinek látszott ahhoz, hogy a Mars fő obszervatóriuma legyen. Mellette két kis refraktor állt és egy bonyolult horizontális irányú tükör, amelyről Mackay azt mondotta, hogy valami fénytelefonszerűség lehet. A levegővel töltött kupolán kívül ez volt minden.
 Nyilvánvalóan tartózkodott valaki az obszervatóriumban, mert egy kis „homoki bolha" várakozott az épület előtt.
- Meglehetősen társas lények - mondta a vezető, amint megállította a gépet. - Nagyon unalmas az élet itt fenn, és mindig örülnek, ha látogatók érkeznek. Bent a kupolában elegendő hely van ahhoz, hogy kinyújtsuk lábunkat és kényelmesen megebédeljünk.
- Nem várhatjuk tőlük, hogy ebédet adjanak - tiltakozott Gibson, aki nem szeretett elfogadni olyan szívességet, amelyet esetleg nem állt módjában viszonozni. A vezető őszintén meglepődött, aztán szívből nevetni kezdett.
 - Ez nem Föld, ha nem tudná. A Marson mindenki segít a másikon - segítenünk kell, egyébként nem jutnánk sehová. De az adagunkat egyébként magammal hoztam és így csak tűzhelyet kell kérnünk.
 Ahogy előre megmondta, a szolgálatban levő két csillagász melegen üdvözölte őket és a kis plasztik buborék nemsokára megtelt az ételek illatával. Közben Mackay az egyik idősebb csillagásszal az obszervatórium munkáját illető technikai eszmecserébe mélyedt. Legnagyobbrészt olyanról beszéltek, ami meghaladta Gibson tudását, de mégis megpróbálta, hogy annyit ellessen a társalgásból, amennyit csak tud.
 Az itt folyó munka nagy része a pozicionális asztronómiához tartozott. Ez unalmas, de lényegbevágó dolog, amely a hosszúságok és szélességek számításából, a pontos csillagászati idő meghatározásából és a rádióadóknak a fő Mars-hullámhoz való rögzítéséből állt. Nagyon kevés megfigyelőmunka folyt itt; a Föld holdjának hatalmas műszerei már régóta átvették ezt a feladatot, és a kis teleszkópok a fölöttük levő légkör miatt nem voltak versenyképesek az előbbiekkel.
 Amint befejezték az ebédet - meglepődve látták, hogy étvágyuk jobb volt, mint bármikor, mióta a Marson vannak; Gibson megelégedettnek érezte magát, hogy valamivel megtörhette az eddigi napok egyhangúságát. Mivel keveset találkozott eddig csillagászokkal, megkülönböztetett tiszteletet érzett irántunk, és kissé az ügy iránt odaadó szerzeteseket látott bennük, akik a távoli hegycsúcsokon élik a maguk magányos életét. Ezt a hitét még az sem rombolta szét, amikor először látogatott el a Mount Palomar kiváló cocktail-bárjába.
 Az étkezést követően - miután mindenki annyira igyekezett segíteni az elmosogatásnál, hogy az a szükségesnél kétszer több időt vett igénybe - a látogatókat meghívták a nagy reflektorhoz. Kora délután lévén, Gibson nem hitte, hogy túl sokat fog látni, de tévedett.
Az első pillanatban a kép ködös volt ás ügyetlen ujjakkal próbálta beigazítani a megfelelő gyújtótávolságot. Nem volt könnyű ez a különleges szemlencsén, amikor az ember légzőkészülékben van, de végül is valahogy megoldotta.
 Közel a zenithez, a csaknem sötét ég hátterében, egy gyönyörű gyöngy alakú csillag fénylett, mint egy néhánynapos hold. Néhány körvonal láthatóvá is vált a megvilágított részén, de bármennyire is erőltette szemét, nem sikerült a körvonalakat azonosítania. Az égitest nagyobb része sötétbe borult, és így nem vehette ki a szárazföldeket.
 Nem messze ettől egy hasonló alakú, de sokkal kisebb és halványabb korong lebegett, és Gibson elég jól kivehette az ismerős kráterek felületét. Nagyon megnyerő párt alkottak az ikrek, a Föld és a Hold, de valahogy túl távolinak és elvontnak látszottak, hogy fölkelthessék a honvágy vagy a sajnálkozás érzését.
 Az egyik csillagász szólalt most meg, sisakjával egész közel hajolt Gibsonhoz.
 - Sötétben látni lehet a városok fényeit is az éjszakai oldalon. New Yorkot és Londont könnyű megtalálni. A legszebb látvány azonban a Nap visszatükröződése a tengerekről. Ezt legjobban a korong szélén lehet megfigyelni, ha nincs köd; most nem látható, mert legnagyobbrészt szárazföld van felénk.
 Mielőtt elhagyták az obszervatóriumot, egy pillantást vetettek a Deimosra, amely éppen felkelőben volt keleten, a maga kényelmes módján. A teleszkóp nagyításán keresztül a kis hold olyannak látszott, mintha csak néhány kilométerre volna, és Gibson, nagy meglepetésére, fel tudta fedezni teljesen tisztán az Arest is. Szerette volna látni a Phobost, de a belső hold még nem kelt fel.
 Amikor már nem maradt több látnivaló, búcsút vettek a két csillagásztól, akik még sokáig integettek utánuk. A vezető közölte, hogy egy kerülőt tesznek, mert néhány kőzetfajtát össze akar gyűjteni. Gibson számára a Mars egyik része éppen olyan volt, mint a másik, s ezért nem kifogásolta az indítványt.
 A dombokon nem volt igazi út, a felszín már hosszú korszakok óta nyugalomban volt, és így a talaj szinte tökéletesen simának bizonyult. Itt és ott még néhány makacs szikladarab akadályozta az utat, de ezeket könnyen ki lehetett kerülni. Egyszer-kétszer kis fák mellett haladtak el - ha egyáltalán fának lehet nevezni őket; fajtájukat Gibson még sohasem látta. Inkább egy darab korállnak látszottak, teljesen merevnek és megkövesedettnek. A vezető szerint hihetetlenül öregek voltak, de ennek ellenére egyesek még mindig éltek, bár senki sem volt képes eddig megmérni növekedésük ütemét. Korukat legkevesebb 50 000 esztendőre becsülték, de növekedési módjuk teljesen rejtélyes volt.
 Aztán egy alacsony, de ragyogó színekben játszó sziklához - a „Szivárvány Csúcs"-hoz - érkeztek, ahogy a geológusok nevezték. Gibsont a még ragyogóbb arizonai kanyonokra emlékeztette, bár ez sokkal kisebb volt. Kiszálltak a „homoki bolhából", és miközben a vezető kőzetdarabokat szedegetett, Gibson boldogan elfényképezte legalább a felét annak a multimikrofilm tekercsnek, amelyet külön ilyen alkalmakra hozott magával. Ha tökéletesen kihozza mind az összes színeket, akkor megfelel annak, amit a gyár terjesztett róla, de ennek megállapítására, sajnos várnia kellett a Földre való visszatérésig, mert itt nem lehetett előhívni. A Marson senki sem értett hozzá.
- Azt hiszem, ideje, hogy hazatérjünk, ha teára már otthon akarunk lenni - mondta a vezető. - Mehetünk azon az úton is, amelyen jöttünk, de tehetünk egy kört, a dombok mögött is. Ki mire szavaz?
- Miért nem megyünk le a síkságra? Ez volna a legközvetlenebb út - mondta Mackay, aki már kissé unatkozott.
- És a leglassúbb - alig lehet haladni ezek között a nagyra nőtt káposzták között.
- Sohasem szerettem ugyanazon az úton visszamenni - mondta Gibson. - Kerüljük meg a dombokat és majd meglátjuk, mit találunk ott.
A vezető mosolygott.
- Ne legyenek hiú reményei. Teljesen egyforma mindkét oldalán. No de induljunk!
 A kocsi előreugrott és a „Szivárvány Csúcs" nemsokára eltűnt mögöttük. Most teljesen kopár területen haladtak keresztül, és még a megkövesedett fák is eltűntek. Gibson néha zöld foltokat látott, amelyekről azt hitte, hogy növényzet, de amint közelükbe értek, ásványi homokká változtak. Ez a vidék fantasztikusan érdekes lehetett, egy paradicsom a geológusok számára, és Gibson remélte, hogy a bányamunkálatokkal sohasem forgatják majd fel. Kétségkívül egyike volt a Mars legmutatósabb vidékeinek.
 Félórája mehettek már, amikor a dombok lankái hosszú völgybe torkolltak, ami félreismerhetetlenül régi víziút lehetett. Talán 50 millió évvel ezelőtt - a vezető szerint - valami nagy folyó medre vezetett erre, amely a Mars Erythraeumba torkollott. Egyike a kevés Mars-tengereknek, amelyet helyesen, de elkésve neveztek el. Megállították a kocsit és vegyes érzelmekkel néztek le az üres folyómederre. Gibson megpróbálta maga elé képzelni ennek képét azokban a távoli időkben, amikor a Földön még az óriáshüllők uralkodtak, és az ember még csak a messzi jövő álma volt. A vörös sziklák alig változtak azóta, s köztük a meder sem, ahogy a folyó kivájta az útját, lassan hömpölyögve a tengerhez a csekély gravitáció következtében. Olyan kép volt ez, amely a Földhöz is tartozhatott volna; és vajon valaha is megfigyelték ezt intelligens szemek? Senki sem tudhatta. Talán abban az időben valóban voltak a Marsnak lakói, de az idő nyomtalanul eltemette őket.
 A régi folyó maradványaként a völgy alján még némi nedvességet lehetett tapasztalni. Keskeny növénycsík húzódott fel idáig az Erythraeumból, és a ragyogó zöld éles ellentétben állt a bíborsziklákkal. Ugyanolyan növények voltak, amelyekkel Gibson már találkozott a dombok másik oldalán, de itt-ott másfajtákat is látott. Eléggé magasra nőttek ahhoz, hogy fáknak nevezzék őket, de levelek helyett vékony ostorszerű ágak voltak rajtuk, amelyek állandóan remegtek az egyébként mozdulatlan levegőben. Gibson arra gondolt, hogy ezek a legbaljóslatúbb valamik, amiket életében látott, ama veszedelmes növényfajták egyike, amelyek hirtelen kinyújtják csápjaikat a gyanútlan járókelő felé. Valójában, s ezt ő is tudta, a növények éppoly ártalmatlanok voltak, mint minden más a Marson.
Cikcakkban haladtak le a völgybe és másztak föl ismét a másik oldalon, amikor a vezető hirtelen lefékezett.
- Hello - mondta. - Ez furcsa. Nem is tudtam, hogy ezen a részen forgalom van,
 Gibson, aki nem volt igazán olyan jó megfigyelő, mint szerette hinni magáról, egy pillanatra zavarba jött. Aztán észrevette, hogy egy halvány nyom vezet a völgyön keresztül, jelenlegi útjuktól jobbra.
- Valami nehéz jármű lehetett - mondta a vezető. - Biztos, hogy ez a nyom még nem létezett, amikor legutoljára itt jártam. Mikor is? Talán egy éve. És ez alatt az idő alatt semmiféle expedíció sem járt Erythraeum irányában.
- Hova vezet ez? - kérdezte Gibson.
- Ha fölfelé megyünk a völgyön egészen a csúcsig, ismét Port Lowellben leszünk; erre is akartam visszamenni. A másik irány csak az egykori tengerhez vezet.
- Még van idő. Menjünk arra egy kicsit.
 A vezető készségesen fordult meg, és elindult lefelé a völgybe. Időről időre a nyom eltűnt; lapos sziklákon haladtak keresztül, de aztán ismét visszatért. Végül, hogy, hogy nem, mégis teljesen elveszítették.
A vezető megállította a kocsit.
- Tudom, mi történt - mondta. - Csak egyetlen hely van, amerre eltűnhetett. Észrevették azt a bevágást visszafelé egy kilométerre? Tíz az egyhez, hogy odavezet.
- És mit kereshet ott valaki?
- Ez a különös benne - az tudniillik egy teljes zsákutca. Egész kis amfiteátrum van ott, mintegy kétkilométeres átmérővel, s az ember nem tud kijutni belőle, csak azon az úton, amelyen bement. Néhány órát töltöttem ott egyszer, amikor először kutattuk át ezt a területet. Nagyon csinos kis hely, és tavasszal még valamicske víz is van ott.
- Jó búvóhely csempészeknek – nevetett Gibson.
A vezető mosolygott.
- Ez egy ötlet. Talán van itt valami banda, és csempész beefsteakeket szállít a Földről. Ha hetente adnak egyet, akkor befogom a számat.
A keskeny bevágás valaha talán a fő folyam egyik kiágazása lehetett, és a Járás jóval körülményesebb volt, mint a folyóvölgyben. Nem sokat kellett hajtaniuk, amikor világossá vált, hogy jó nyomon járnak.
- Valami robbantásnak kellett itt lennie - mondta a vezető. - Ez az útrész nem létezett, amikor legutóbb erre jártam. Nagy kerülővel jutottam ide és csaknem ki kellett szállni a kocsiból.
- Mit gondol, mi lehet itt? - kérdezte Gibson egyre izgatottabban.
- Ó, számos olyan kutatási terv folyik, amelyek annyira szakszerűek, hogy az ember nem is igen tud róluk. Van olyan is, amelyet nem lehet a város közelében végrehajtani. Lehet, hogy egy mágneses obszervatóriumot építenek itt - erről már hallottam beszélni. A Port Lowell generátorokat is jól el lehetne rejteni itt a dombok között. De nem hiszem, hogy ez lenne a magyarázat - te jó isten!
 Hirtelen érték el a bevágás végét és előttük egy csaknem tökéletesen ovális zöld terület feküdt, amelyet okkersárga dombok öveztek. Valaha egy kedves hegyi tó lehetett itt; a sokszínű halott sziklák után, még most is jólesett a szemnek ez a látvány. Az első pillanatban Gibson alig figyelt fel a ragyogó növényszőnyegre; túlságosan meglepődött a kupolasortól, amelyek mintha Port Lowell kicsinyített másai volnának, a kis fennsík közepén csoportosultak.
 Csendben hajtottak végig az úton, amely a zöld szőnyegen keresztül vezetett. A kupolákon kívül semmit sem lehetett látni, de egy nagy szállító jármű - többszöröse a „homoki bolhá"-nak - mutatta, hogy biztosan vannak a kupolákban.
- Ez egy meglepetés - jegyezte meg a vezető, amint magára illesztette a légzőkészüléket. - Bizonyára van oka, hogy erre költik a pénzt. Várjanak meg itt, amíg bemegyek és beszélek velük.
 Figyelték, amint eltűnik a nagyobbik kupola légzsilipjén keresztül. A türelmetlen utasoknak úgy tűnt fel, hogy már nagyon régóta van távol. Aztán látták ismét kinyílni a külső ajtót. A vezető elgondolkozva, lassan sétált feléjük.
- Nos? - szólalt meg Gibson kíváncsian, amint a vezető beszállt a járműbe. - Mit mondtak?
A vezető nem válaszolt, csak megindította a motort és a kocsi elindult visszafelé.
- Mi van az itteni híres vendégszeretettel? Nem hívtak be minket? - kiabálta Mackay.
 A vezető zavartnak látszott. Úgy nézett ki, mint az az ember, aki most fedezte föl, hogy bolondot csinált magából. Idegesen köszörülte a torkát.
- Ez egy növénykutató állomás - mondotta végül, nyilvánvaló óvatossággal választva meg szavait. - Nemrégen állították föl, és ez az oka annak, hogy nem hallottam róla korábban. Nem mehetünk be, mert az egész terület steril és nem akarják, hogy baktériumokat hozzunk be - teljesen át kellene öltöznünk a fertőtlenítő fürdő után.
- Értem - mondta Gibson. Valami azt súgta neki, hogy további kérdezősködésnek nem volna értelme. Tévedhetetlenül tudta, hogy vezetőjük az igazságnak csak egy részét mondta el - és a legkevésbé fontos részét. A kétségek és ellentmondások, amelyeket idáig figyelmen kívül hagyott vagy elfelejtett, most szeget ütöttek a fejében. A dolog Marsra érkezése előtt kezdődött, azzal, hogy az Arest elirányították a Phobosról. És most beleütközött ebbe az eldugott kutatóállomásba. Ezen éppen úgy meglepődhetett gyakorlott vezetőjük is, mint ők maguk, és láthatóan igyekezett elleplezni véletlen indiszkréciójának következményeit.
 Valami történik itt. Hogy mi, Gibson el sem tudta képzelni. Nagy dolognak kellett lennie, miután nemcsak a Marsot, hanem a Phobost is érintette. Valami, amiről a telepesek nagy része nem tudott, olyasvalami, amelynek eltitkolásában azonban egyetértettek, ha véletlenül a fülükbe jutott.
 A Mars titkolt valamit, és azt csak a Föld elöl titkolhatta.

10

 A Mars Grand Hotelben most mindössze két vendég szállásolta el magát, s még ez is rendkívül megterhelte az ideiglenes kiszolgáló személyzetet. Gíbson útitársainak nagy része ismerősöknél szállt meg Port Lowellben, de Jimmy, akárcsak ő, senkit sem ismert a városban, és így elfogadta a hivatalos vendégszeretetet. Gibson azon töprengett, vajon jó lesz-e így; nem akarta még túlságosan megterhelni ideiglenes barátságukat, és ha Jimmy a kelleténél többet látja őt, a hatás esetleg kiábrándító lesz. Visszaemlékezett egyik legkedvesebb ellenségének epigrammájára: „Martin egyike a legremekebb fickóknak, akivel találkozhatsz, egész addig, amíg ez nem válik túl gyakorivá." Éppen elég igazság volt ebben, és ezért nem akarta Jimmyvel kapcsolatban is próbára tenni ezt az epigrammát.
 Élete most már megszokott kerékvágásban folyt a városban. Reggel dolgozott, papírra vetette a Marsról szerzett benyomásait - meglehetősen önhitt dolog volt ez, ha összevetjük, hogy milyen keveset látott eddig a bolygóból. A délutánt szemlélődésre és a város lakosaival folytatott interjúkra tartotta fenn. Néha Jimmy is elkísérte ezekre az utakra, és egy alkalommal az Ares egész legénysége ellátogatott a kórházba, ahol dr. Scott és kollégái már jelentős előrehaladást értek el a Mars-láz elleni küzdelemben. Korai lett volna még bármely végleges eredményről beszámolni, de Scott nagyon optimistának látszott.
- Amire most szükségünk volna - mondta kezeit dörzsölve - az egy alapos járvány, hogy az anyagot teljesen kipróbálhassuk. E pillanatban nincs elég esetünk.
 Jimmy két okból vélte jónak, hogy Gibsont elkísérje a városba. Először is, az öregúr csaknem mindenhová elmehetett, ahova akart és megnézhette az érdekesebb helyeket, amelyeket egyébként neki nem mutattak volna meg. A második ok tisztán személyi volt: növekvő érdeklődése Martin Gibson különös jelleme iránt.
 Noha most sokat voltak együtt, korábbi beszélgetésüket nem kezdték újra. Jimmy tudta, hogy Gibson aggódóan igyekezett barátja maradni és valahogy jóvátenni azt, ami a múltban történt. Nagyjából elfogadta ezt az ajánlkozást, de tisztán személytelen alapon, miután eléggé érezte, hogy Gibson rendkívül hasznos lehet karrierje szempontjából. Mint a legtöbb törekvő fiatalember, Jimmy is rendelkezett - további előmenetele érdekében -a hidegen számító önérdek adottságával, és Gibson nem vette zokon, ha Jimmy néha kijelentette, hogy támogatásából milyen előnyökre számit.
 Éhnek ellenére igazságtalan volna feltételezni, hogy Jimmy csupán érdekből barátkozott vele. Voltak pillanatok, amikor megérezte Gibson belső magányosságát - az agglegény magányosságát, amint az öregség közeledik. Talán Jimmy azt is megérezte - ha nem is tudatosan -, hogy Gibson úgy tekint rá, mint saját fiára. Nem olyan szerep volt ez, amelyért Jimmy egyértelműen rajongott volna, és gyakran sajnálta Gibsont, s a maga módján igyekezett felvidítani.
 A véletlen, amely új és teljesen váratlan elemet vitt Jimmy életébe, valójában nagyon mindennapi eset volt. Egyik délután egyedül járkált a városban, megszomjazott és benézett a közigazgatási épülettel szemben levő kis kávéházba. Szerencsétlenségére nem jól választotta meg az időt, mert, miközben nyugodalmasan kortyolta teáját - amely sohasem volt sok millió kilométernél közelebb Ceylonhoz - a helyiséget hirtelen megrohanták. Éppen a húszperces délutáni munkaszünet ideje volt, amikor minden megállt a Marson. Olyan szabály volt ez, amelyet az igazgató a munka intenzitása érdekében vezetett be, jóllehet mindenki szívesebben vette volna, ha inkább annyival előbb fejeződik be a munka.
 Jimmy egyszerre csak fiatalasszonyok gyűrűjében találta magát, akik minden tartózkodás nélkül érdeklődve nézegették őt. Noha a tömeggel legalább fél tucat férfi is besodródott, ezek a közös védelem céljából egy asztalhoz ültek, és arckifejezésükről ítélve, tovább folytatták hivatali beszélgetésüket. Jimmy elhatározta, hogy amilyen gyorsan csak lehet, eltűnik a helyiségből.
 Vele szemben egy negyvenhez közeledő szigorú kinézésű asszony ült - valószínűleg egy idősebb titkárnő - és egy egészen fiatal lánnyal beszélgetett. Jimmy igyekezett átvágni magát a tömegen, és közben megbotlott egy kinyújtott lábban. Esés közben megragadta az asztalt, és erősen beverte a könyökét. A fájdalomtól hirtelen elfelejtette, hogy nem az Aresen tartózkodik, és érzelmeinek nem egészen választékos kifejezésekkel adott hangot. Dühösen elpirulva tápászkodott fel és fordult ki az ajtón. De még elkapta az idősebb asszony pillantását, aki minden erejét összeszedve igyekezett visszatartani a nevetést, és a fiatalabbét is, aki viszont meg sem próbálta türtőztetni magát.
 Aztán, bár visszapillantva ez érthetetlennek tűnt, megfeledkezett mindkettőjükről.
 Gibson volt az, aki akaratán kívül felserkentette emlékezőtehetségét. A város gyors növekedéséről beszéltek és azon vitatkoztak, hogy így folytatódik-e ez majd a jövőben is. Gibson rámutatott az egyáltalán nem természetes kormegoszlásra, amelyet az a tény okozott, hogy 21 éves kora előtt senkinek sem adtak engedélyt a Marsba való kivándorlásra, s így a tízévesek és a 21 évesek között teljes szakadék mutatkozott - olyan szakadék ugyan, amelyet a gyarmat magas születési arányszáma előbb-utóbb betölt majd. Jimmy csupán félig figyelt oda és csak Gibson egyik megjegyzésére nézett fel.
 - Furcsa - mondta - tegnap láttam egy lányt, aki nem lehetett több tizennyolcnál.
 Aztán hirtelen elhallgatott. Az emlékezete mélyén szunnyadó kép egyszerre, mint egy időzített bomba, felrobbant. Hihetetlen élességgel látta most maga előtt a lány nevető arcát. 
Azt már nem hallotta, amikor Gibson kijelentette, hogy biztosan téved. Csak azt tudta, hogy bárki volt, és bárhonnan jött is a lány, ismét látni akarja.
 Egy Port Lowell nagyságú helyen csak idő kérdése volt, amíg az ember valakivel összetalálkozott- a valószínűség törvénye elkerülhetetlenné tette ezt. Ennek ellenére Jimmynek nem volt szándékában, hogy e kétséges szövetségesre várjon, amíg megrendezi a második találkozást. Következő nap, néhány perccel a délutáni szünet előtt, ismét a kis kávéházban szürcsölte teáját.
 Ez a nem nagyon leleményes lépése némileg zavarta. Először is a szándék mindenképpen túl nyilvánvalónak látszott. De amikor arra gondolt, hogy miért ne teázhatna ott, ahol a Közig nagy részé is uzsonnázik, megnyugodott. A második és súlyosabb probléma, az előző napi Szomorú szereplés emléke volt. De aztán eszébe jutott néhány idézet a félénk férfiakról, és az igazságosan gondolkozó hölgyekről. Lelkiismeretfurdalása szükségtelennek bizonyult. Bár egészen addig várt, míg a kávéház teljesen kiürült, a lánynak és kísérőjének nyomát sem látta. Biztosan máshova mentek.
 Olyan leleményes fiatalember számára, mint Jimmy, mindez bosszantó, de csak időszakos sikertelenségnek számított. Majdnem biztos, hogy a lány a Közig épületében dolgozik, és számtalan ürügyet találhatott, hogy odamenjen. Például megpróbálhatna fizetése után érdeklődni, bár ez nem nyújthatott alkalmat arra, hogy végigjárja az összes könyvelési és gyorsírószobákat, ahol valószínűleg a leány dolgozott.
 Talán legjobb lenne, ha egyszerűen a munka kezdetekor, vagy végekor föl-alá sétálna az épület előtt. Nehezebb probléma volt azonban, hogy feltűnés nélkül miként oldhatná ezt meg. Mielőtt még bármilyen kísérletet tett volna a kérdés megoldására, a sors lépett közbe Martin Gibson alakjában, aki a nagy sietségtől alig kapott levegőt.
- Már mindenütt kereslek, Jimmy. Siess és öltözz át. Ma este előadás van a színházban. Előtte mindnyájan vacsorára vagyunk hivatalosak az igazgatóhoz.
- Mit visel az ember a Marson, ha vacsorára hivatalos? - kérdezte Jimmy.
- Fekete nadrágot és fehér nyakkendőt, gondolom - válaszolta Gibson bizonytalanul. - De ha mást, akkor majd a szállodában megmondják. Remélem, találunk valamit, ami illik rám.
Találtak, de csak hozzávetőlegesen. A Marson, ahol az állandó egyforma melegben tartott utcákon és házakban a legkönnyebb ruházatot viselték, az estélyi ruha két sor gyöngyházgombbal díszített fehér selyemingből, fekete csokornyakkendőből és rövid, fekete selyemnadrágból állt, széles alumíniumövvel. Csinosabb volt, mint ahogy kezdetben gondolták, bár Gibson kiscserkésznek érezte magát. Norden és Hilton meglepően elegáns volt. Mackay és Scott már sokkal kevésbé, Bradley pedig igen furcsa látványt nyújtott.
 Az Igazgató a Mars legnagyobb villáját foglalta el, bár ez a Földön igen szerénynek számított volna. A teraszon gyűltek össze és étkezés előtt valódi cseresznyepálinkát ittak. Whittakernek Nordennel folytatott beszélgetését hallgatva, Gibson most tapasztalta első ízben, hogy a telepesek mennyire tisztelik és csodálják azt a férfit, aki számukra az egyetlen kapcsolatot jelentette a Földdel. Hadfield hosszabb előadást tartott az Aresröl és egészen lírai hangot ütött meg, amikor annak sebességéről, szállítmányáról és a Mars gazdasági életére gyakorolt hatásáról beszélt.
- Mielőtt bemennénk - mondta az Igazgató a pálinkázás befejezése után - szeretném, ha megismernék a lányomat. Eddig a konyhában felügyelt - bocsánat, egy pillanat, mindjárt idehozom.
Néhány másodperc múlva visszatértek.
- Irene - mondta olyan hangon, amellyel igyekezett titkolni büszkeségét, és ez nem teljesen sikerült neki. Egyenként bemutatta vendégeit és végül Jimmyhez ért.
Irene ránézett és kedvesen mosolygott.
- Azt hiszem, már találkoztunk - mondta.
Jimmy elvörösödött, de uralkodott zavarán és viszonozta a mosolyt.
- Így van - válaszolta.
 Valóban bolond volt, hogy ezt nem találta ki. Ha tisztán tudott volna gondolkozni, rájöhetett volna, hogy Irene kinek a lánya. A Marson csak egyetlen ember volt, aki megsérthette a szabályokat. Jimmy hallott már beszélni az Igazgató lányáról, de a tényeket sohasem hozta egymással összefüggésbe. Most minden a helyére került; amikor Hadfield és felesége a Marsra jöttek, a szerződés értelmében magukkal hozták egyetlen gyermeküket. Ezt senki másnak nem engedték meg.
 A vacsora kiváló volt, de az ételek Jimmy számára elvesztették fontosságukat. Nem mintha nem lett volna étvágya - az elképzelhetetlen; egyszerűen nem fordított figyelmet a fogásokra. Mivel az asztal végén ült, csak úgy láthatta Irenet, ha a nyakát nyújtogatta, ez pedig ilyenkor nem illik. Nagyon örült, amikor az asztaltól fölkeltek és átvonultak a kávézóba.
 Az Igazgató háztartásának másik két tagja itt várta a vendégeket. A legjobb székeket már elfoglalva egy pár szép sziámi macska mozdulatlan szemekkel vizsgálta a belépőket. „Topáz és Türkiz" - mutatta be őket Hadfield, és Gibson, aki szerette a macskákat, rögtön barátkozni kezdett velük.
- Szereti a macskákat? - kérdezte Irene Jimmytől.
- Nagyon - mondta Jimmy, aki valójában utálta őket. - Mióta vannak itt?
- Talán egy éve. És képzelje, rajtuk kívül nincs állat a Marson! Kíváncsi vagyok, hogy tudatában vannak-e ennek?
- Biztos vagyok, hogy a Mars igen. Nem kényeztetik el őket?
- Túl függetlenek ahhoz. Nem hiszem, hogy bárkivel is törődnének - még apával sem, bár ő szeretné azt hinni, hogy igen.
 Nagyon finoman - bár minden néző számára teljesen nyilvánvalónak látszott, hogy Jimmy állandóan Irene sarkában járt - Jimmy személyesebb területre terelte a társalgást. Megtudta, hogy Irene a könyvelési osztályon dolgozik, és elég sok mindenhez ért, s reméli, hogy a közigazgatáson nemsokára felelős vezetői állást kap. Jimmy szerint édesapjának helyzete csak részben nagyobbította meg esélyeit. Bár bizonyos szempontból könnyebbé tette az életet, másrészt határozottan hátrányosnak számított Port Lowell hevesen demokrata lakosságánál.
 A beszélgetés során nagyon nehéz volt Irenet a Marsnál tartani. Sokkal szívesebben hallgatta, ha a Földről beszélnek, arról a bolygóról, amelyet mint gyermek hagyott el, és képzeletében mint egy álomkép szerepelt. Jimmy minden tőle telhetőt elkövetett, hogy megválaszolja kérdéseit és kielégítse érdeklődését. Beszélt a Föld nagy városairól, a hegyekről és tengerekről, a kék égről és a száguldó felhőkről, a nagy folyamokról és a szivárványról, mindarról, ami hiányzott a Marson. És amíg beszélt, egyre mélyebben és mélyebben Irene szemeinek hatása alá került. Csak egyfajta módon lehetett leírni a ragyogó szemeket; mintha mindig azon a ponton volnának, hogy valami titkos tréfát osszanak meg az emberrel.
 Vajon még mindig rajta nevetett? Jimmy nem volt ebben biztos, de nem törődött vele. Milyen nevetségesnek tűnt most az a gondolat, hogy zavarában nem fog tudni beszélni ilyen esetekben! Soha életében ennél folyékonyabban nem beszélt...
 A hirtelen beálló nagy csendre lett figyelmes. Mindenki őt és Irenet nézte.
 - Hm! - mondta az Igazgató. - Ha ti ketten befejeztétek, akkor elindulnánk. Tíz perc múlva kezdődik az előadás.
 Úgy látszott, mintha egész Port Lowell összezsúfolódott volna a kis színházban. Whittaker polgármester, aki előre sietett, hogy helyet biztosítson, az ajtóban várta őket és helyükre kísérte az érkezőket. Gibson, Hadfield és Irene ültek a középen, oldalukon Norden és Hilton - Jimmy nagy sajnálatára. Nem volt más választása, minthogy a darabot figyelje.
 Drámai közjáték volt az első szám, s utána a legmeglepőbb hasbeszélő jelenet következett, amit Gibson valaha is látott. Már csaknem a végén jártak, amikor rájött - egy perccel mielőtt a színész maga is leleplezte volna -, hogy a babában egy rádióadó működött, az egyik szereplő pedig a színfalak mögül beszélt.
 A következő szám a város életéből ellesett bohózat volt, annyi helyi utalással, hogy Gibson csak részben értette meg. Ennek ellenére a főszereplő egy állandóan zaklatott hivatalos személy, alakját nyilvánvalóan Whittaker polgármesterről mintázták - ismerős volt számára is. Egy másik képzeletbeli személy szünet nélkül zavarta a hivatalnokot, nevetséges kérdéseket tett föl, kis könyvbe jegyezte a válaszokat (ezt mindig elhagyta valahol) és, amit csak látott, lefényképezett.
 Több perc telt el, mire Gibson rájött, hogy mi történik. Első pillanatban mélyen elpirult; de aztán érezte, hogy egy dolgot tehet. Mindenki másnál hangosabb hahotára fakadt.
 Az előadás közös énekkel zárult; ilyen esetekben Gibson általában kisétált, mert nem nagyon kedvelte a szórakozásnak ezt a fajtáját. De most kedvesnek találta és amint csatlakozott a kórushoz, hirtelen furcsa érzés futott keresztül rajta. Egy pillanatra elhallgatott, és ő volt az egyetlen csöndben ülő ember a tömegben. Csodálkozva vizsgálta, hogy mi történt vele.
 A körülötte levő arcok megadták erre a választ. Férfiak és asszonyok énekeltek itt, akiket teljes egységbe forrasztott a közös feladat, a további küzdelem a közös cél felé, és mindnyájan tudták, hogy a munka, amit végeznek, létfontosságú a közösség szempontjából. A siker és eredményesség olyan érzése töltötte meg a termet, amelyet a Földön ritkán lehetett tapasztalni. Ezt az érzést növelte és még személyesebbé tette az a tény, hogy Port Lowell oly kicsi volt, és mindenki ismerte a másikat.
 Ez az állapot természetesen túl szerencsés volt ahhoz, hogy sokáig tarthasson. Amint a gyarmat nő, az alapítóknak ez a lelkes hangulata is halványodni fog. Minden túl nagy lesz és túl jól szervezetté válik, és a bolygó további fejlesztése megszokott munkává változik. De jelenleg ez csodálatos élmény volt, és az ember szerencsés lehetett, ha életében egyszer is tapasztalhatta. Gibson tudta, hogy körülötte mindenki ezt érezte, csak ő nem osztozhatott közös örömükben. Kívülálló volt: e szerepet mindig előszeretettel vállalta - de most már elég volt belőle. Ha még nem késő, csatlakozni szeretett volna ehhez a közösséghez.
 Ez volt az a pillanat - ha valóban vannak ilyen pillanatok az életben -, amikor Martin Gibson állampolgári hűsége a Földről a Marsra vándorolt. Senki sem tudta ezt. Azok sem, akik közvetlenül mellette ültek, és ha bármit is észrevették, csak annyi lehetett, hogy egynéhány pillanatnyi hallgatás után kettőzött erővel csatlakozott az éneklőkhöz.
 Kettesével, hármasával nevetgélve, beszélgetve és énekelve oszlott szét a hallgatóság az éjszakában. Gibson és barátai a szálloda félé sétáltak és elbúcsúztak az Igazgatótól és Whittaker polgármestertől. A két férfi, aki valójában kormányozta a Marsot, pillantásával kísérte őket, amíg eltűntek a szűk utcákban; aztán Hadfield lányához fordult és csöndben megjegyezte:
- Menj haza, drágám – Mr. Whittaker és én még sétálunk egy kicsit. Félóra múlva otthon leszek.
 Sétáltak egy ideig, mígnem a kis térség teljesen kiürült. Whittaker polgármester, aki sejtette, hogy mi következik, nyugtalanul izgett-mozgott.
 - Emlékeztess, hogy a mai előadásért gratuláljak George-nak - mondta Hadfield.
 - Igen - válaszolta Whittaker. - Nekem tetszett közös fejfájásunk, Gibson szerepeltetése. Feltételezem, hogy utólagos vizsgálatot akarsz folytatni a minapi felfedezésével kapcsolatban?
 Az Igazgató nem lepődött meg ettől a közvetlen kérdéstől.
- Azt hiszem, most már késő - különben is, nincs semmi bizonyíték arra, hogy valami kárt okozott volna vele. Azon gondolkozom, miképp kerülhetjük el a további ilyen baleseteket.
- Nem a vezető hibája volt. Nem tudott semmit a tervről és teljesen véletlenül hajtott oda.
- Gondolod, hogy Gibson gyanít valamit? 
- Csoda vigye el azokat, akik tudósítókat küldenek ide! Mindent elkövettem, hogy távol tartsam innen. Az ég tudja!
- Ki fogja találni, hogy valami folyamatban van. Azt hiszem, erre csak egy megoldást találhatunk.
- Mi az?
- El kell mondanunk neki. Ha nem is mindent, de eleget. 
Egy ideig hallgattak, aztán Hadfield megjegyezte:
- Ez eléggé furcsa! Már úgy beszélsz róla, mint akiben teljesen megbízhatunk.
- Az utolsó hetekben elég sokat voltam vele együtt. Lényegében a mi oldalunkon van. Végül is olyasmit csinálunk, amiről ő egész életében írt, habár nem hitt egészen benne. A végzetes az lenne, ha úgy térne vissza a Földre, hogy gyanakszik valamire, de nem tudja, mire.
 Hosszabb csönd állt be. Elérkeztek a Kupola széléhez, és a plasztikon keresztül kibámultak a halványan fénylő tájra, amelyet a városból kiszűrődő fény ködösen megvilágított.
- Gondolkozni fogok ezen - mondta Hadfield, és visszafordult. - Természetesen sok függ attól is, hogy a dolgok milyen gyorsan mennek előre.
- Van már valami hír?
- Nincs, az ördög vigye el. A tudósokat soha sem lehet valami időponthoz rögzíteni.
 Egymásba karolva, fiatal pár haladt el mellettük, de nem vették észre őket. Whittaker huncutul mosolygott.
- Erről jut eszembe. Irene egész jól szórakozott ezzel a fiatalemberrel - mi is a neve - Spencer.
- Ó, nem tudom. Mindig érdeklődést kelt egy újonnan érkező. És az űrhajózás sokkal romantikusabb, mint az a munka, amit mi végzünk itt.
- Minden csinos leány szereti a tengerészeket, nem? Nos, ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek!

* * *
 Gibson számára nemsokára nyilvánvaló lett, hogy valami történt Jlmmyvel, és nem kellett sokat találgatnia, hamarosan rájött az okára. Teljes mértékben megértette a fiú választását: Irene nagyon bájos gyermeknek látszott, legalábbis amennyire a néhány találkozásból megállapíthatta. Nem volt benne semmi különös, mégis elragadó volt vidámságával és kedvességével, bár egyszer-kétszer Gibson ábrándos hangulatban találta, ami viszont nagyon jól állt neki. Emellett rendkívül csinos volt; Gibson most már elég öregnek érezte magát ahhoz, hogy tudja, nem ez a legfontosabb dolog, bár Jimmynek biztosan más a véleménye.
 Kezdetben úgy határozott, hogy nem beszél semmit az ügyről, amíg maga Jimmy elő nem hozza. Minden valószínűség szerint a fiú még abban a hitben élt, hogy senki sem vett észre semmi szokatlant. Gibson önuralma elpárolgott azonban, amikor Jimmy bejelentette, hogy ideiglenes munkát akar vállalni Port Lowellben. Ebben még nem lett volna semmi különös. Megszokott gyakorlattá vált, hogy az érkező űrhajók legénysége egy idő után unatkozni kezdett, ha nem volt semmi tennivalója két utazás között. Általában technikai munkát vállaltak, amely valamilyen módon kapcsolatban állt hivatásukkal; Mackay például esti iskolákon matematikát adott elő, míg szegény dr. Scott minden pihenés nélkül azonnal munkához kezdett a Port Lowell-i kórházban.
 De Jimmy láthatóan változtatni akart ezen. A könyvelési osztályon kevesen voltak, és arra gondolt, hogy matematikai tudását itt fel lehet használni. Olyan meglepően meggyőző érveket sorolt fel, hogy Gibson rendkívül jól szórakozott.
- Kedves Jimmy - mondta, miután az előadás véget ért - miért mondod el nekem ezeket? Semmi akadálya sincs annak, hogy odakerülj, ha akarsz.
- Tudom - mondta Jimmy - de ön sokat találkozik Whittaker polgármesterrel, és ha szólna erről neki, akkor hamarább elintéződne.
- Beszélhetek az Igazgatóval, ha úgy akarod.
- Ó ne, én nem... - kezdte Jimmy. Aztán megpróbálta visszaszívni elszólását. - Nem érdemes ilyen részletekkel zavarni.
- Ide figyelj, Jimmy - mondta Gibson határozottan. - Miért nem beszélsz világosan? A te ötleted ez, vagy Irene találta ki?
 Már csak azért is érdemes volt a Marsra utazni: hogy az ember láthatta Jimmy arckifejezését. Olyan volt, mint a szárazra került hal, amely csak egy idő után veszi észre, hogy a levegőben is megél.
- Ó - lepődött meg a fiú. - Nem gondoltam, hogy tudja. De nem mondja el senkinek, ugye?
Gibson éppen meg akarta jegyezni, hogy ez tökéletesen szükségtelen lenne, de volt valami Jimmy szemében, ami arra késztette, hogy felhagyjon a humorizálással. A kör bezárult: ismét érezte a húsz éve eltemetett tavaszt. Pontosan tudta, mit érez most Jimmy, és azt is tudta, hogy - bármit is hoz a jövő - semmi sem törölheti ki belőle azt a régi érzést, amelyhez fogható új és friss nem volt még a világon. Lehet, hogy Jimmy később ismét szerelmes lesz, de Irene emléke egész életén át kísérni fogja - amint hogy Irene is meg fogja őrizni azt az eszményt, amelyet Jimmy megismerése hozott ebbe a világba.
 - Mindent el fogok követni, ami tőlem telik - mondta Gibson és megértően, teljes szívéből gondolta is. Bár a történelem ismétli önmagát, de sohasem pontosan, és az egyik nemzedék tanulhat a másik hibájából. Vannak dolgok, amelyek túl vannak a tervezésen és az előrelátáson, de ő mindent meg fog tenni, hogy segítsen, és ebben az esetben az eredmény talán más lesz, mint volt a múltban.

11

 A sárga jelzőfény kigyulladt. Gibson lenyelte az utolsó korty vizet, megköszörülte torkát és ellenőrizte, hogy a kézirat rendben van-e. Bár sokszor szerepelt már a rádióban, torkában mindig érezte a kezdeti feszültséget. Az ellenőrző szobában a rendező felemelte mutatóujját; s a sárga fény hirtelen vörösre változott.
- Hello, Föld! Itt Martin Gibson beszél önökhöz, a Mars Port Lowell városából. Nagy napunk van ma. Reggel működésbe helyezték az új Kupolát, s ezáltal a város csaknem felével megnőtt. Szavakkal nehéz elmondani, milyen győzelmet jelent ez, milyen nagyszerű érzés, hogy ismét nyertünk egy csatát a Mars ellen, de megpróbálom.
Mindnyájan tudják, hogy a Mars légkörét lehetetlen belélegezni - olyan ritka, hogy gyakorlatilag nem tartalmaz oxigént. Legnagyobb városunk, Port Lowell, hat átlátszó plasztik kupola alatt épült fel, amelyeken belül normális a légnyomás, jóllehet ez a levegő nem olyan sűrű, mint az önöké.
Egy év óta készült a hetedik Kupola, amely kétszer olyan nagy, mint az eddigiek. Le fogom írni, milyen volt, mielőtt a légpumpálás megindult volna alatta.
- Képzeljenek el egy körülbelül fél kilométer átmérőjű területet, amelyet vékony üvegtéglafal vesz körül két embernyi magasságban. E falakon vágott átjárókon lehet közlekedni a többi kupolákba, és ezekből nyílik a kijárat a ragyogó zöld tájakra. Ezek a kijáratok nem egyebek, mint fémcsövek, hatalmas ajtókkal, amelyek önműködően záródnak, ha a kupolák valamelyikéből a levegő kezdene kiszivárogni. A Marson nem teszünk föl egyetlen lapra mindent.
- Amikor tegnap beléptem a Hetedik Kupolába, az egész kör alakú térséget vékony átlátszó anyag borította, amelyet a falakhoz erősítettek, és lazán lelógott a földre. Ha el tudják képzelni, milyen lehet egy fel nem fújt léggömbben tartózkodni, akkor körülbelül megérthetik, hogy éreztem magam. A kupola burája nagyon erős plasztik, csaknem teljesen átlátszó és rugalmas - egy fajtája a vastag celofánnak.
- Természetesen, fel kellett vennem a légzősisakot, miután kívülről jöttünk, és a kupolában gyakorlatilag még egyáltalán nem volt levegő. Aztán elkezdődött a pumpálás, ami igen gyorsan haladt, és látni lehetett, amint a plasztik mind magasabbra emelkedett. A pumpálás egész éjszaka folytatódott. Első dolgom volt ma reggel, hogy ismét a Kupolához menjek. Akkorra már középen a plasztik erősen kidudorodott, bár a szélein még laposan lógott. A nagy buborék már vagy száz méter átmérőjű lehetett. Délfelé már akkorára nőtt, hogy a kupolaforma kezdett kialakulni mindenütt. Ekkor a levegő további beszivattyúzását abbahagyták egy időre, hogy megvizsgálják nincs-e lyuk vagy lék a plasztikon. Aztán tovább folytatták a pumpálást, csakhogy ekkor már a nap is segített, amely átmelegítette, tehát kitágította a levegőt. Három órával ezelőtt a felpumpálás első szakasza véget ért. Levettük a légzősisakot és nagy örömmel tapasztaltuk, hogy szabadon lélegezhetünk. A levegő ugyan még nem volt elég sűrű, de már nem volt szükség oxigénpalackra, és a mérnökök a továbbiakban maszk nélkül dolgozhattak. A következő néhány napban azzal foglalkoznak majd, hogy egészen feszesre fújják fel a burát, ismét megvizsgálják, nem lyukas-e. Elkerülhetetlen, hogy a hatalmas kupolán ne legyenek kis lyukak. De ameddig a levegő kiszökése nem halad meg bizonyos mértéket, nem kell vele sokat törődni.
- Nos, úgy érezzük, hogy az élet határát ismét valamivel tágabbá toltuk a Marson. Nemsokára a Hetedik Kupola alatt megkezdik az új házak építését, és terveink vannak arra is, hogy egy kisebb parkot és egy apró tavacskát - az egyetlent a Marson - létesítünk majd, miután víz szabadon itt nem létezhet, legalábbis csak egész rövid ideig.
- Természetesen ez csak a kezdet és egy nap rendkívül szerény eredménynek számít majd; de mégiscsak nagy lépés abban a küzdelemben, hogy meghódítsuk a Marsnak újabb darabját. Emellett életteret jelent újabb ezer ember számára. Hallották a Földön? Jó éjszakát.
 A vörös fény kialudt. Egy pillanatig Gibson a mikrofonba bámult és azon szórakozott, hogy az első szavai, bár fénysebességgel haladnak, most érkeznek majd csak a Földre. Azután összegyűjtötte papírjait, kisétált a párnázott ajtón az ellenőrző szobába. A mérnök feléje nyújtotta a telefonkagylót.
- Éppen most keresik, Mr. Gibson - mondotta. - Valakinek sürgős lehet a dolog.
- Valószínű - válaszolta mosolyogva, majd fölvette a kagylót. - Gibson beszél.
- Itt Hadfield. Gratulálok. Éppen most hallottam - ugyanis a helyi adóállomásunk is közvetítette.
- Örülök, hogy tetszett.
Hadfield elégedetten nevetett.
- Valószínűleg sejtette, hogy elolvastam a korábbi cikkeit. Meglehetősen érdekes figyelni magatartásának a megváltozását.
- Milyen változást?
- Kezdetben mi „ők" voltunk. Most mi „mi" vagyunk. Lehet, hogy nem elég érthetően mondom, de azt hiszem, világos, hogy mit akarok kifejezni.
 Időt sem adott Gibsonnak a válaszra, hanem megszakítás nélkül folytatta.
- De nemcsak ezért hívtam fel. Végre sikerült elintézni az ön utazását Skiába. Egy utasszállító gép indul szerdán, és a fedélzetén van még hely.
Whittaker majd megadja a részleteket, a viszonthallásra.
 A készülék elhallgatott. Gibson elgondolkozva, de nem kis örömmel akasztotta helyére a kagylói. Amit az Igazgató mondott, valóban igaz volt. Csaknem egy hónapja van már itt, és ez alatt az idő alatt nézőpontja a Marssal kapcsolatban teljesen megváltozott. Az első iskolás izgatottság néhány napnál nem tartott tovább, az ezt követő kiábrándulás alig valamivel hosszabb ideig. Most már viszont eleget tudott, hogy igazi lelkesedéssel nézze a kis gyarmat életét. E lelkesedés egy része abból a növekvő tiszteletből származott, amelyet az itteni emberek iránt érzett. Bámulta hozzáértésüket, bátorságukat, hogy alapos megfontolás után kockázatokat vállaljanak, s mindazt, ami lehetővé tette számukra, hogy ne csupán éljenek ebben a szívfacsaróan ellenséges világban, hanem lerakják az első földön kívüli kultúra alapjait. Jobban, mint valaha, vágyódott az után, hogy azonosítsa magát az ő munkájukkal, bárhová is vezessen az.
 Közben elérkezett az első igazi lehetősége annak, hogy nagyban is megismerje a Marsot. Szerdán el fognak repülni Port Schiaparellibe, a bolygó második legnagyobb városába, tízezer kilométerre keletre a Trivium Charontisban. Az utazást már két héttel ezelőtt kitervezték, de mindig közbejött valami. Meg kell mondania Jimmynek és Hiltonnak, hogy készüljenek fel - ők lesznek a szerencsések, akik vele mennek. Lehet, hogy Jimmy már nem fog annyira örülni az útnak, mint korábban örült volna. Nem kétséges, hogy ő most már aggodalmasan számolja a Marson töltendő napjait és semmit sem vesz szívesen, ami elválasztaná Irene-től. De ha nem él ezzel az alkalommal, akkor nem számíthat többé Gibson rokonszenvére.

* * *
- Jó szerszám, nemde - mondta büszkén a pilóta. - Mindössze hat van belőle a Marson. Komoly tudomány egy olyan repülőgépet szerkeszteni, amely fel tud emelkedni ebben az atmoszférában, még ha kisebb is a gravitáció.
 Gibson nem értett annyit az aerodinamikához, hogy megértse a repülőgépszerkesztés finomabb fogásait, annyit mindenesetre látott, hogy a szárnyfelület a szokásosnál sokkal nagyobb. A négy motor a törzs aljába volt beépítve, s csak néhány kidudorodás árulta el helyzetüket. Ha egy földi repülőtéren látott volna ilyen gépet, nem sokat törődött volna vele, bár a zömök, traktorszerű futószerkezet akkor is magára vonta volna figyelmét. A gépet gyors és távoli repülésre építették, és le tudott szállni minden hozzávetőlegesen síma talajon.
 Jimmy és Hilton után ő is beszállt a gépbe és, amennyire egy szűk területen lehetett, kényelembe helyezte magát. Az utasfülke nagyrészt csomagokkal volt tele, amelyeket Skiába szállítottak. Nem sok szabad hely maradt az utasok számára.
 A motor alig hallhatóan gyorsult fel. A pilóta ellenőrizte a műszereket és a különböző berendezéseket, majd a kifutópálya elmaradt mögöttük. A gép nagy kört írt le a város fölött, aztán keleti irányt vett. Eltekintve néhány zöld oázistól, ezer kilométerekre előre nem volt más, csak kopár sivatag.
 A pilóta bekapcsolta az önműködő ellenőrző szerkezetet és hátrafordult, hogy utasaival beszélgessen.
- Körülbelül négy óra múlva leszünk Charontisban. Tartok tőle, hogy nem sok látnivaló lesz útközben, bár megfigyelhetik majd a finom színváltozásokat, amikor áthaladunk az Eufrates fölött. Ezután többé-kevésbé megszokott sivatag következik ismét, egészen a Syrtis Majorig.
Gibson rövid fejszámolást végzett.
- Lássuk csak - kelet felé repülünk és meglehetősen későn indultunk - sötét lesz, mire odaérünk.
- Ne aggódjék emiatt - rá fogunk állni a Charontis irányító hullámára, ha néhány száz kilométerre megközelítjük.
- Mióta van a Marson? - kérdezte Gibson, aki most fejezte be a fényképezést a megfigyelőállásból.
- Már öt éve.
- És repült egész idő alatt?
- Nagyrészt.
- Nem szolgálna inkább űrhajón.?
- Nem szívesen. Azon nincs izgalom - az ember csak lebeg a semmiben hónapokon keresztül. - Hiltonra mosolygott, aki barátságosan viszonozta ezt, anélkül, hogy hajlamot mutatott volna a vitára.
- Mit ért ön izgalom alatt? - kérdezte Gibson aggodalmasan.
- Hát itt van valami látnivaló, amellett otthonról nincs túl messze és az embernek mindig megvan a lehetősége, hogy felfedez valami újat. Már legalább fél tucatszor jártam a sarkokon - leggyakrabban nyáron, de a múlt télen átrepültem a Mars Boreumon. Százötven fokot mértünk mínuszban kint. Ez rekord a Marson.
- Ezt könnyen meg tudom dönteni – mondta Hilton. - Éjszakánként a Titánon kétszáz fok alá süllyedt.
 Ez volt az első eset, hogy Gibson hallotta őt beszélni a Saturnuson végzett expedícióról.
- Apropos, Fred - kérdezte - igaz az a rémhír?
- Micsoda rémhír?
- Hát tudod - azt mondják, hogy egy új utazást, tervezel a Saturnusra.
Hilton vonogatta a vállát.
- Még nem dőlt el - egy halom nehézség van még. De remélem, hogy majd csak meglesz; nagy kár lenne elmulasztani az alkalmat. Tudod, ha jövőre elindulunk, útba tudjuk ejteni a Jupitert, és első ízben megfelelő körülmények között vehetjük szemügyre. Mac nagyon érdekes pályát dolgozott ki számunkra. Meglehetősen közel haladnánk el a Jupiter mellett - valamennyi holdján belül - úgy, hogy a gravitációs tér körbe lendítene minket, pontosan neki a Saturnusnak. Meglehetősen bonyolult számításokat igényel ez, de van rá lehetőség.
- No és mi az akadálya?
- Pénz, mint rendesen. Az út két és fél évig tartana, és belekerülne körülbelül ötvenmillióba. A Mars ezt nem tudja vállalni, ez azt jelentené, hogy megduplázódik az eddigi deficit. Most rá akarjuk venni a Földet, hogy vállalja a költségeket.
- Előbb-utóbb úgyis sor kerül rá – mondta Gibson. - De ha hazaérünk, add meg az összes adatot, és majd írok egy megrázó cikket a zsugori földi politikusokról. Ne becsüld alá a sajtó hatalmát.
 A beszélgetés ezután bolygóról bolygóra vándorolt, egészen addig, amíg Gibsonnak eszébe jutott, hogy elszalasztja a legkitűnőbb alkalmat a Mars megfigyelésére. A pilóta engedélyével elfoglalta a vezetői ülést, miután megígérte, hogy semmihez sem nyúl hozzá. Előrement és kényelmesen elhelyezkedett a műszerekkel szemben.
 Öt kilométerrel alatta a különböző színekben játszó sivatag gyorsan távolodott tőle nyugat felé. Földi viszonylatban igen kis magasságban repültek, de a Mars ritka levegője szükségessé tette, hogy olyan közel maradjanak a felszínhez, amennyire ezt a biztonság megengedi. A Földön lényegesen gyorsabb gépekkel is repült már, de olyan magasságban, hogy a felszín nagyrészt láthatatlan volt. A látóhatár közelsége még inkább fokozta ezt a hatást, hiszen egy tárgy, amely az egyik pillanatban még a horizont szélén volt, a következőben eltűnt mögötte.
 Időről időre a pilóta előre jött és ellenőrizte a repülési irányt, jóllehet ez csak formalitás volt, hiszen az automatikus berendezések biztosan végezték munkájukat. Az út közepén némi frissítőt és kávét fogyasztottak, majd Gibson visszatért a kabinba a többiekhez. Hilton és a pilóta éppen a Venusról vitatkozott - ez nagyon fájdalmas pontja a Mars telepeseinek, akik szerint ez a bolygó nem éri meg, hogy törődjenek vele.
 A Nap már egészen alacsonyan állt a nyugati látóhatár szélén, s még a Mars apró dombjai is hosszú árnyékot vetettek a sivatagra. Lent a hőmérséklet már a fagyponthoz közeledett és gyorsan süllyedt. Néhány szívós növény, amely túlélte a pusztaságon a szigorú éghajlatot, szorosan összezárta leveleit, hogy megőrizze a nappal gyűjtött meleget és energiát a jeges éjszakával szemben.
 Gibson ásított egyet és hátradőlt. A gyorsan kitáruló vidék csaknem hipnotikus hatást gyakorolt rá, és nehéz volt ébren maradnia. Elhatározta, hogy alszik egy kicsit, talán 90 percet, amennyi még hátra volt az utazásból.
 Az alkonyati fény hirtelen változása ébresztette fel. Első pillanatban szinte nem is hitte, hogy nem alszik; csak ült és nézett teljesen dermedten a meglepetéstől. Amint kinézett, már nem a sima, csaknem kopár vidéket látta, amely a távolban beleolvad az ég mély kékjébe. A sivatag és horizont egyaránt eltűnt; helyükön bíborvörös sziklacsúcsok emelkedtek az ég felé északon és délen egyaránt, amerre csak a szem ellátott. A lenyugvó nap utolsó sugarai csillogtak a szirteken; de a hegyek lába már eltűnt az éjszaka sötétjében.
 Hosszú másodpercekig a látvány nagyszerűsége lenyűgözve tartotta, és nem gondolt a valóságra, sem pedig a fenyegető veszedelmekre. Aztán hirtelen magához tért és rádöbbent, hogy túlságosan alacsonyan szállnak ezekhez a Himalája magasságú hegycsúcsokhoz képest.
A szorongó félelem mindössze néhány pillanatig tartott, amelyet egy még borzalmasabb érzés váltott fel. Gibsonnak egyszerre eszébe jutott az, amire a félelem első pillanatában nem gondolt - pedig kezdettől fogva ez kellett volna, hogy feltűnjék neki.
A Marson ugyanis egyáltalán nem voltak hegyek.

* * *
 Hadfield éppen egy sürgős beadványt diktált a Bolygóközi Fejlesztési Tanácsnak, amikor megérkezett a hír. Port Schiaparelli a repülőgép menetrendszerű érkezése után még 15 percet várt és a Port Lowell-i ellenőrző újabb 10 percet, mielőtt kisugározták volna az „Eltűnt" jelet. A Mars légiflottájának egy különleges gépe már felkészült, hogy hajnalban a kutatóútra induljon. A nagy gyorsaság és a repülési magasság különösen nehézzé tette a keresést, de ha a Phobos teleszkópjait sikerül ráirányítani az eltűnés valószínű helyére, akkor már nagyobb sikerre számíthatnak a kutatók.
 A hír egy órával később érkezett a Földre, olyankor, amikor a sajtónak és a rádiónak éppen nem volt mivel foglalkoznia. Gibson nagyon elégedett lett volna, ha tudja, milyen nagy szenzációt csináltak az ügyből: az emberek mindenütt komor érdeklődéssel ismét olvasni kezdték utolsó cikkeit. Ruth Goldstein semmit sem tudott az egészről, amíg az egyik szerkesztő meg nem mutatta neki az esti lapot. Azonnal eladta Gibson utolsó cikkei másodközlésének a jogát, másfélszer annyiért, amennyit eredetileg fizettek volna, majd visszavonult szobájába és csaknem egy percig könnyezett. E két esemény roppant örömet okozott volna Gibsonnak. Az egyes újságok már olyan tálalásban hozták az eseményt, hogy Gibson meghalt. És az egyik londoni kiadó, aki meglehetősen nagy előleget fizetett Gibsonnak, igen boldogtalannak érezte magát.

* * *
 Gibson kiáltása még visszhangzott a fülkében, amikor a műszerekhez ért. Ekkor a talaj kicsúszott lába alól és a gép kétségbeesett kísérlettel csaknem függőlegesen rohant fölfelé. Amikor Gibson ismét a lábára állt, pillantása egy furcsa narancssárga színű tömegre esett, amely néhány kilométerre tőlük eltakarta a kilátást. Még a rémület pillanatában is felfogta, hogy az a gyorsan közeledő furcsa akadály nem hegy volt, hanem valami más, ami azonban éppoly halálos veszélyt jelentett számukra. A vihar felkavarta a homokot és most egy sötét falnak rohantak neki, amely a talajtól egészen a sztratoszféráig emelkedett.
 Egy másodperc múlva a forgószél közepében voltak. Az orkán ide-oda dobálta a gépet és a külső burok szigetelésének recsegő-ropogó hangjánál rémületesebbet Gibson még sohasem hallott életében. Áthatolhatatlan sötétség vette körül őket és reménytelenül vergődtek az üvöltő viharban.
 Öt percig sem tarthatott az egész, de egy örökkévalóságnak rémlett. A nagy sebesség megmentette őket, mert a gép úgy repült át a forgószél közepén, mint a nyíl. Aztán hirtelen ismét az alkonyi fény vette körül őket, a gép nyugodtabban repült, és szinte halotti csend töltötte be a fülkét. A hátsó megfigyelőállásból Gibson még látta a tovarohanó vihart, amint nyugat felé felkavarta a sivatag homokját.
 Gibson úgy érezte, hogy minden kicsúszik alóla. Lerogyott a székbe, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Egy pillanatig az volt az érzése, hogy a vihar messzire elsodorhatta őket, de az önműködő irányító-készülékekre nézve, visszanyerte bizalmát. Csak a vihar keltette zaj megszűnte után vette észre, hogy a motorok nem dolgoznak.
 A kis fülke egészen csendes volt. Aztán a pilóta a vállán keresztül hátraszólt: „Felvenni az álarcokat. A gép összetörhet a leszállásnál." Amikor a légzőkészüléket elővette az ülés alól és fejére tette, ujjait alig tudta mozgatni. Alighogy ezzel készen volt, a talaj már igen közelinek látszott, bár a leszálló estében szinte lehetetlen volt a távolságbecslés.
 Egy alacsony domb tűnt fel, majd maradt el mögöttük a sötétben. A gép hirtelen fordult egyet, nehogy belerohanjon egy másikba, aztán egy erőteljes ütközést lehetett érezni, amint a talajhoz ért, néhányat ugrált még, és Gibson mereven megfogódzott a székbe, felkészülve az elkerülhetetlen összeütközésre.
 Rendkívül hosszú időnek tűnt fel, amíg végre fel mert emelkedni egy kicsit, de még képtelen volt elhinni, hogy nagyobb baj nélkül hajtották végre a leszállást. Aztán Hilton, székében előrehajolva, levette az álarcot és odaszólt a pilótának:
- Igen jó munka volt, kapitány. Nos, milyen hosszú sétára van kilátásunk?
 Egy pillanatig senki sem válaszolt. Végre megszólalt a pilóta, de hangja furcsán csengett.
- Meggyújtaná valaki a cigarettámat? Még mindig remeg a kezem.
- Itt van - mondotta Hilton és előrelépett. - De talán gyújtsuk fel a lámpákat. Hadd lássuk működnek-e?
 A meleg, barátságos fény nagyban hozzájárult, hogy visszanyerjék jó hangulatukat. Egészen nevetségesen boldogok voltak és a legrosszabb tréfákon is nagyokat hahotáztak. A visszahatás érthető volt: oly örvendetes érzés kerítette hatalmába őket, hogy egyáltalán életben vannak, és nem sokat törődtek azzal, hogy több ezer kilométer választja el őket a legközelebbi támaszponttól.
- Mintha vihar lett volna - mondotta Gibson.
- Gyakran előfordul ez a Marson? És ha igen, miért nem figyelmeztettek minket?
A pilóta, miután már magához tért a sokkból, elgondolkozva válaszolt.
- Ilyet még sohasem láttam, pedig legalább ötvenszer tettem meg az utat Lowell és Skia között. A baj az, hogy nagyrészt még semmit sem tudunk a Mars légköri viszonyairól. Mindössze egy fél tucat meteorológiai állomás működik a bolygón s ez nem elég ahhoz, hogy megfelelő képet kapjunk a várható időjárásról.
- És mi van a Phobosszal? ők sem látták, hogy jön a vihar? Figyelmeztethettek volna bennünket.
A pilóta felütötte a navigációs könyvet.
- A Phobos még nem kelt fel - mondta rövid számítás után. - Az a gyanúm, hogy a vihar hirtelen tört ki Hadesból - jó név, nemde - és valószínűleg már meg is szűnt. Nem hiszem, hogy megközelítette volna Charontist, így hát ők sem figyelmeztethettek bennünket. Olyan véletlen volt, amiért senkit sem lehet hibáztatni.
 Ez a gondolat megnyugtathatta volna, de Gibson nem volt olyan hangulatban, hogy filozofáljon.
- S közben - jegyezte meg – megfeneklettünk valahol. Mennyi idő alatt találhatnak meg minket? Vagy pedig meg tudjuk javítani a gépet?
- Erre semmi remény sincs, a motorok teljesen felmondták a szolgálatot. A levegőbe készítették őket és nem homokba.
- Tudunk rádióösszeköttetést létesíteni Skiával?
- Most nem. De ha a Phobos felkel – lássuk csak, ez körülbelül még egy óra - akkor érintkezésbe léphetünk az ottani obszervatóriummal, és ők, aztán tovább adják helyzetünket. Ez szokásos módszer a hosszabb utakon. Az ionoszféra ugyanis túl gyenge ahhoz, hogy visszaverje a hullámokat, mint a Földön. Akárhogy is van, nézzük meg, működik-e a rádió?
 Előrement és kopogtatni kezdett az adón, Hilton pedig a fűtőkészülékeket és a légnyomásmérőket ellenőrizte. A másik két utas elgondolkozva nézett egymásra.
- Alaposan benne vagyunk a csávában - morgott Gibson félig mérgesen, félig szórakozva. - Teljes biztonságban tettem meg az utat a Földről a Marsba - több mint ötvenmillió kilométer – és ahogy felszálltam egy szerencsétlen repülőgépre, íme ez történt. A jövőben csak űrhajókon közlekedem.
 Jimmy vigyorgott. - Legalább lesz mit mesélnünk a többieknek. Talán alkalom nyílik arra, hogy valami érdekeset felfedezzünk-. - Odahajolt az ablaküveghez, kezeit ellenzőnek használta, hogy távoltartsa a kabin lámpafényét. A környezet már teljes sötétségbe borult, eltekintve attól a kis területtől, amelyet a repülőgép lámpái megvilágítottak.
- Úgy rémlik, hogy körös-körül dombok vesznek körül bennünket; óriási szerencse, hogy még egy darabban vagyunk. Te jó isten! Egy szikla meredezik ezen az oldalon - és egy másik néhány méterre tőle. Éppen nekiszaladhattunk volna.
- Mit gondol, hol lehetünk? - kérdezte Gibson a pilótát. E tapintatlan megjegyzésre fagyos pillantás volt a válasz.
- Körülbelül 120 fokra keletre és 20 fokra északra. A vihar nem nagyon téríthetett el minket az útból.
- Akkor valahol az Aetheriában lehetünk -. mondta Gibson, a térképet tanulmányozva. - Igen, itt be is jelöltek egy dombos vidéket.
- Ez az első eset, hogy itt leszállt egy gép - érthető, hogy a térkép nem valami részletes. A Marsnak ez a része nagyrészt még feltáratlan, bár a légitérképezés már megtörtént.
 Gibson jól szórakozott azon, hogy Jimmy menynyire felderült erre a hírre. Kétségtelen, hogy valami izgató volt abban, hogy olyan területen vannak, amelyet emberi láb még sohasem taposott előttük.
- Nem kell rögtön a legrosszabbra gondolni - jegyezte meg Hilton olyan hangon, mint aki pontosan azt csinálja, amit mond - de egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy rádióval el fogjuk érni a Phobost, még akkor sem, ha már felkelt.
- Micsoda? - kiáltotta a pilóta. - A készülék rendben van. Éppen most próbáltam ki.
- Igen - de tudja, hol vagyunk? Nem is fogjuk látni a Phobost. Ez a nagy darab szikla dél felé teljesen elzárja a kilátást. Azt jelenti ez, hogy nem tudják majd felvenni a mi rövidhullámú adásunkat. S ami még rosszabb, képtelenek lesznek megtalálni bennünket a teleszkóppal.
Döbbent csend fogadta e szavakat.
- Hát akkor mit tehetünk? - kérdezte Gibson. Szinte már látni vélte, amint ezer kilométeren keresztül gyalogol a sivatagban Charontis felé, de aztán e víziót elhessegette elméjéből. Még az oxigént sem. tudnák magukkal vinni, nem beszélve a szükséges élelemről és felszerelésről. És mindezen túl, megfelelő védelmi berendezések nélkül senki sem tölthet el egy éjszakát a Marson, még itt az egyenlítő közelében sem.
- Valami más módon kell hírt adni magunkról - mondotta nyugodtan Hilton. - Reggel majd megmásszuk ezeket a dombokat és körülnézünk. S közben a fő dolog, hogy ne idegeskedjünk.
 Ásított egyet és kényelmesen hátradőlt. - Semmiféle aggodalomra még nincsen ok; a levegő eltart több napig és az akkumulátor energiája jó hosszú időre biztosítja a meleget. Ha több mint egy hetet kell itt töltenünk, akkor már egy kissé éhesek leszünk, de nem hiszem, hogy ez megtörténnék.
 Ki nem mondott, de általános beleegyezésre Hilton vette át a parancsnokságot. Lehet, hogy nem volt eléggé tudatában a tényleges helyzetnek, de ettől kezdve ő lett a kis csoport vezetője. A pilóta ugyancsak alárendelte magát neki.
- A Phobos egy óra múlva kel fel? – kérdezte Hilton.
- Igen.
- Mennyi az áthaladási ideje? Sohasem tudom megjegyezni, hogy a maguk kis bolond holdjai mikor kelnek és nyugszanak.
- Hát igen. Nyugaton kel fel és körülbelül négy órával később keleten nyugszik le.
- Szóval éjfél tájban delel?
- Így van.
- Te jó isten! Ez azt jelenti, hogy egyáltalán nem fogjuk látni. Egy órán belül már el is tűnik.
- Micsoda hold! - méltatlankodott Gibson. - Amikor a leginkább szükség volna rá, akkor egyszerűen nem látni az átkozottat.
- Nem tesz semmit - mondta Hilton nyugodtan. - Azt tudni fogjuk, hogy hol kell lennie, és minden nehézség nélkül kipróbálhatjuk a rádiót. Ez minden, amit ma este tehetünk. Van valakinél egy csomag kártya? Nincs? Hát akkor Martin szórakoztathatnál bennünket valamelyik történeteddel.
 Eléggé gúnyos megjegyzés volt, de Gibson azonnal ellentámadásba ment át.
- Eszem ágában sincs - mondta - de éppen most volna itt az ideje annak, hogy te meséld el történeteidet. 
Hilton megmerevedett, és egy pillanatra Gibson azt hitte, hogy megbántotta őt. Tudta, hogy Hilton ritkán beszél a Saturnuson tett expedícióról, de most egy olyan alkalom adódott, amit nem akart elszalasztani. Ilyen alkalom talán soha nem lesz még, és a nagy kalandok elmondása mindig jót tesz morálisan. Lehet, hogy Hilton is erre gondolt, mert felengedett és mosolyogni kezdett.
- Meglehetősen sarokba szorítottál, Martin. De rendben van, egy feltétel mellett beszélni fogok.
- És mi az?
- Semmi közvetlen idézet ne legyen, kérlek.
- Ezt megígérem.
- És ha már megírtad, mutasd meg előbb a kéziratot nekem.
- Természetesen.
 A dolog jobban sült el, mint ahogy Gibson remélni merte. Nem is gondolt arra, hogy rögtön megírja Hilton kalandjait, de mindenesetre jó volt tudni, hogy ha akarja, megírhatja. Az a feltételezés, hogy esetleg soha nem fogja tudni megírni, eszébe sem jutott.
 Kint a könyörtelen éjszaka uralkodott, s az égen élesen ragyogtak a csillagok. A Deimos sápadt fénye halványan láthatóvá tette a környezetet, mintha a homok hidegen foszforeszkálna. Kelet felé az égbolt legfényesebb bolygója, a Jupiter kelt fel éppen. De a kényszerleszállást végzett repülőgép utasainak gondolatai még további 600 millió kilométerrel távolabb voltak a Naptól.
Sok ember számára rejtély volt az a különös tény, hogy az ember már elérkezett a Saturnusra, de a Jupiterre még nem, bár az sokkal közelebb van. De az űrhajózásban magának a távolságnak nincs olyan jelentősége, és a Saturnust egy egész véletlen meglepő szerencsével érték el. A Saturnus körül kering a naprendszer legnagyobb holdja, a Titán. Csaknem kétszer akkora, mint a Föld Holdja. Már 1944-ben felfedezték, hogy a Titánnak légköre van. Ez nem olyan légkör volt, amelyet az ember be tudott lélegezni; az oxigénnél lényegesen értékesebb elemet tartalmazott. A Titán légköre ugyanis metánból áll, ami egyike az atommotorok legideálisabb üzemanyagának. Ez tette lehetővé az űrhajózás történetének egyedülálló eseményét. Először történt az meg, hogy egy különös, távoli világot felkereső expedíció azzal a bizonyossággal indult el: visszafelé megfelelő üzemanyagot tud felvenni.
Az Arcturus és hattagú legénysége a Mars pályájáról indult útnak. Kilenc hónappal később érkezett a Saturnus vonzókörébe annyi üzemanyaggal, hogy biztosan leszállhattak a Titánon. Akkor a pumpák működésbe léptek és a hatalmas tankokat sok tonna metánnal töltötték meg. Az Arcturus ilyen módon meglátogathatta a Saturnus 15 ismert holdját, s ha szükséges volt, feltankolt a Titánon. Az űrhajó körülrepülte magát a nagy gyűrűt is. Néhány hónap alatt az emberiség többet tudott, meg a Saturnusról, mint a korábbi századok minden teleszkópon keresztül történt megfigyelésével. A sikerért azonban fizetni is kellett. A személyzet két tagja vesztette életét a radioaktív sugárzástól, amikor az atommotorok egyikét sürgősen meg kellett javítani. Dione-on temették el őket, a negyedik holdon. Az expedíció vezetője, Envers kapitány pedig meghalt a Titán alacsony hőmérsékletű légköréből nagy mennyiségben alázáporozó jégkristályok ütéseitől. Hilton vette át a parancsnokságot és az Arcturust két segítőtársával biztonságosan visszavezette a Marsra.
 Gibson ismerte mindezeket a száraz tényeket. Még mindig emlékezett azokra a rádióüzenetekre, amelyek az űrön keresztül bolygóról bolygóra továbbítva érkeztek a Földre. De mégiscsak más volt most hallani Hiltont, amint sajátos nyugodtsággal, személytelenül adta elő az eseményeket, mintha csak nézője, s nem résztvevője lett volna a nagy kalandnak.
 Beszélt a Titánról és kisebb testvéreiről, a holdakról, amelyek megvilágítják a Saturnus éjszakáját és csaknem olyanná teszik a bolygót, mintha kisebbített modellje volna a Naprendszernek. Elmondta, miképpen szálltak le a Mimasra, a legbelső holdra, amely feleakkora távolságra van a Saturnustól, mint a Hold a Földtől.
- Egy széles, hegyekkel koszorúzott völgybe ereszkedtünk le, amelynek talaja, becslésünk szerint, elég szilárd volt ahhoz, hogy kibírjon minket. Már nem követtük el azt a hibát, amit a Rheanra való leszállásunkkor. A leszállás jól sikerült, és felvettük űrruhánkat, hogy kimenjünk. Különös, hogy mennyire türelmetlen ilyenkor az ember, bármennyiszer is lépett már egy új világ földjére.
 Természetesen, a Mimasnak nem nagy a gravitációja - csak egy századrésze a földének. Ez elég ahhoz, hogy jó nagyokat lehessen ugrani.
 Én kedvelem az ilyesmit. Az ember tudta, hogy majd egyszer biztonságban visszatér a talajra és közben jó hosszú időt töltött el a levegőben.
 Kora reggel szálltunk le. A Mimas „napja" valamivel rövidebb, mint a Földé - 22 óra alatt kerüli meg a Saturnust és, miután mindig ugyanazzal az oldalával fordul a bolygó felé, a nap éppen olyan hosszú, mint a hónap, akárcsak a mi holdunkon. Az északi féltekén szálltunk le, nem messze a bolygó egyenlítőjétől, és a Saturnus legnagyobb része a horizont fölött világított. Hátborzongató látvány volt ez az óriási szarv alakú fényesség, amely, mint egy hihetetlenül nagy hegy, több ezer mérföld magasra emelkedett az ég felé.
 Természetesen, mindnyájan láttátok az erről készült filmeket, különösen azt, amely bemutatja színesen a Saturnus változásának minden ciklusát. De nem hiszem, hogy a film vissza tudta volna adni azt a különös érzést, amely ott-tartózkodásunk alatt eltöltött bennünket, és ez az óriási fényes sarló állandóan elfoglalta az ég nagy részét. Akkora volt, hogy nem lehetett egyetlen pillantással átfogni. Magát a nagy gyűrűt nem láttuk elég jól, mert az mindig a látóhatár szélén volt, de állandóan meg lehetett mondani, hogy éppen hogy állt a gyűrű, mert széles, sötét árnyékot vetett a bolygóra.
 Sohasem fáradtunk bele ebbe a látványba. Olyan gyorsan pergett, hogy alakja állandóan változott. A felhőalakulások - ha egyáltalán azok voltak - a nagy kerek tányér egyik oldaláról néhány óra alatt a másikra vándoroltak és mozgás közben is állandóan változtak. És közben a legcsodálatosabb színekben játszottak - zöld, barna és főleg sárga. Időről időre hatalmas kitörések szaggatták fel a felszínt, és valami, ami akkora lehetett, mint a Föld, emelkedett fel a mélyből, majd szétszóródott, sötét foltokkal árnyékolva be a bolygót,
- Sohasem tudtam hosszabb időre levenni a szememet róla. Még akkor sem, amikor új volt és viszonylag láthatatlan, mert meg lehetett mondani, hol helyezkedik el, hiszen a csillagok között óriási üres felület maradt szabadon. Aztán volt egy furcsa dolog, amelyről nem is tettem jelentést, mert magam sem voltam biztos benne. Egyszer vagy kétszer, amikor a bolygó árnyékában álltunk és a felülete teljesen sötét volt, úgy véltem, hogy valami halvány foszforeszkáló sugár érkezik az éjszakai oldalról. Nem tartott sokáig - ha egyáltalán megtörtént. Talán valamilyen vegyi reakció ment ott végbe.
 Csodálkozol tehát, hogy ismét el akarok menni a Saturnusra? Amit valóban szeretnék, az, hogy egész közelről szemügyre vehessem, vagyis ezer kilométer távolságról. Nem veszélyes a dolog, nem igényel nagy energiát. Parabola-pályán kell haladni és akkor, akárcsak egy nap körül haladó üstökös, biztonságosan lehet folytatni a vizsgálatokat. Természetes, csak néhány percet lehet valójában a Saturnus közelében tölteni, de ez elég idő arra, hogy egy halom anyagot gyűjtsünk össze.
- És szeretnék leszállni ismét a Mimason és újból megpillantani a hatalmas fénylő sarlót, amely elfoglalja az égbolt nagy részét. Az utat már az is megérné, ha csak láthatnám nőni és csökkenni a Saturnust, és az egyenlítője körül zajló viharokat figyelhetném. Még akkor is megérné, ha nem térnék vissza.
 Ebben a megjegyzésben nem volt semmi ál-heroizmus. Egyszerű tényközlés volt pusztán, és Hilton hallgatósága teljes mértékben hitt neki.
 Gibson törte meg a hosszú csendet azzal, hogy odalépett az ablakhoz és kikémlelt az éjszakába.
- Leolthatnánk a lámpákat - szólalt meg. Tökéletes sötétség borított mindent, mert a pilóta teljesítette kérését. A többiek is odagyülekeztek az ablakhoz.
- Nézzétek - mondta Gibson. - Ott fenn éppen látjátok, ha kitöritek a nyakatokat.
 A szikla, amellyel szemben feküdt a gép, többé már nem volt teljes és áthatolhatatlan sötétségben. Legmagasabb csúcsán valami furcsa fény játszadozott. A Phobos felkelt nyugaton és gyorsan emelkedett felfelé déli irányban.
 A fény percről percre erősebb lett és a pilóta most ismét próbát tett a rádióval. Alig adott néhány jelet, s a sápadt holdfény máris kialudt, oly hirtelenséggel, hogy Gibson meglepetésében felkiáltott. A Phobos a Mars árnyékába került és bár még felfelé emelkedett, fényét legalább egy órán keresztül nem lehetett látni. Nem volt mód arra, hogy megállapítsák, vajon a fénye túlemelkedik-e a nagy sziklán vagy sem.
 Két órán keresztül nem adták fel a reményt. Hirtelen ismét megjelent a fény a csúcson, de most kelet felől. A Phobos most már lefelé hajló pályán mozgott és egy órán belül eltűnik majd a horizont mögött. A pilóta kiábrándultan elzárta a rádiót.
- Ez nem jó - mondta. - Valami mást kell megpróbálnunk.
- Várjon csak - kiáltott fel Gibson izgatottan. - Nem vihetnénk fel az adót a domb tetejére?
- Gondoltam erre, de az ördögnek való foglalkozás volna felállítani ott, a megfelelő eszközök nélkül. Az egész készülék antennástul, kábelestül stb. a gép falába van beépítve.
 - Tehát ma este már semmi mást nem tudunk csinálni - mondotta Hilton. - Azt javasolom, hogy hajnalig aludjunk még egy kicsit. Jó éjszakát mindenkinek.
 Kiváló tanács volt, de nem könnyen követhető. Gibson agya még vadul dolgozott, terveket kovácsolva a holnapra. Csak akkor jött álom a szemére, amikor már a Phobos teljesen eltűnt a keleti látóhatár szélén és a fénye sem bosszantotta őket a sziklacsúcson.
 Gibson akkor már éppen azt álmodta, hogy a gépet leszerelték a traktoralvázról és ezen tették meg az utolsó ezer kilométert Port Schiaparellibe...

12

 Gibson jóval napfelkelte után ébredt fel. Maga a nap láthatatlan volt a sziklák mögött, de sugarai, visszaverődve a skarlátszínű kövekről, furcsa földöntúli fénnyel árasztották el a gép kabinját. Kissé mereven emelkedett fel, hiszen ezeket a székeket nem alvás céljaira készítették.
 Körülnézett, hogy megkeresse útitársait és látta, hogy Hilton és a pilóta már eltávozott. Jimmy még mélyen aludt, s úgy látszik a többiek korábban ébredtek és elmentek körülnézni. Gibson némi sértődöttséget érzett, amiért itthagyták, de tudta, hogy még mérgesebb lett volna, ha felébresztik.
 Hilton írásával rövid üzenetet olvashatott a falon. Egyszerűen csak ennyiből állt: „6,30-kor kimentünk. Egy óra múlva jövünk vissza. Akkorra már nagyon éhesek leszünk. Fred."
 Az üzenetet nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Emellett Gibson maga is éhes volt. Végigkutatta a tartalék élelmiszercsomagot, amelyet a repülőgép ilyen balesetekre vitt magával, és azon gondolkozott, hogy meddig fog az kitartani. Amikor az apró tűzhelyen valami meleg italt igyekezett készíteni, Jimmy felébredt és birka tekintettel körülnézett.
- Jól aludtál? - kérdezte Gibson, miközben a csészék után kutatott.
- Rémesen - mondta Jimmy és ujjait végig futtatta haján. - Úgy érzem, mintha egy hete nem aludtam volna. Hol vannak a többiek?
 A kérdésre azonnal válasz érkezett a légzsilipen keresztül. Hilton jelent meg, majd utána a pilóta. Leszerelték magukról az álarcokat és a hősugárzó készülékeket, - kint ugyanis még fagypont körül járt a hőmérséklet - és nagy érdeklődéssel siettek a csokoládéhoz és az egyéb ennivalóhoz, amelyet Gibson részrehajlás nélkül, igazságosan elosztott.
- Nos - mondta Gibson aggodalmasan - mi a helyzet?
- Egy dolgot biztosan mondhatok neked – szólalt meg Hilton két harapás között. - ördögi szerencse, hogy még életben vagyunk.
- Rögtön gondoltam.
- A felét sem tudod az igazságnak - még azt sem láttad, hogy hol szálltunk le. Egy kilométeren keresztül párhuzamosan repültünk ezzel a sziklával. Ha csak néhány fokkal is eltérünk. - Bang! - kész! - egy kelet-nyugati irányú hosszú völgyben vagyunk. Inkább egy földtani alakulatnak, semmint egy kiszáradt folyamágynak látszik, legalábbis ez volt az első érzésem. A szikla itt velünk szemben jó száz méter magas és teljesen függőleges - de van egy kiugrás a csúcs közelében. Valószínűleg meg lehet mászni, de nem próbáltuk meg. Tulajdonképpen ez nem is szükséges - ha azt akarjuk, hogy a Phobosról meglássanak minket, elég, ha odább sétálunk észak felé addig, ahol már a szikla nem takarja el teljesen a kilátást. Azt hiszem, ha a gépet ki tudjuk tolni valahogy a nyílt térségre, akkor megoldottuk a kérdést. Ez esetben a rádiót is tudjuk használni, a teleszkópon is felfedezhetnek bennünket, és annál is nagyobb a valószínűsége, hogy a légi kutatásnál ránktalálnak.
- Mi a súlya ennek a dolognak? – kérdezte Gibson kétkedően.
- Körülbelül 30 tonna teljes terheléssel. Persze egy csomó dolgot ki tudunk rakni belőle.
- Nemigen - mondta a pilóta. - Ez azt jelentené, hogy sok levegőt veszítünk és ezt nem engedhetjük meg.
- Valóban, erről megfeledkeztem. De a talaj eléggé sima és a futószerkezet teljesen rendben van.
 Gibson olyan hangokat hallatott, mint aki erősen kételkedik e szavakban. Még ha a gravitáció egyharmada is a földinek, megmozdítani a repülőgépet nem lehet valami egyszerű dolog.
A következő percekben figyelme megoszlott a társalgás és a kávé között. Ahogy a nyomást kieresztette a tartályból, a szobát azonnal elöntötte a gőz, úgyhogy néhány percig azt gondolta volna az ember, hogy az utasok légnemű állapotban veszik magukhoz az egyébként folyékony frissítőt. A forró ital készítése a Marson mindig kellemetlenségekkel járt, mert a víz az itt lévő nyomás alatt körülbelül hatvan Celsiusnál már forrt, és a szakácsok, akik erről az elemi tényről megfeledkeztek, minden esetben kudarcot vallottak.
 Az egyhangú, de tápláló étkezés csendben fejeződött be, miközben a menekülés lehetőségeit forgatták fejükben. Nem aggódtak komolyan sorsuk miatt; tudták, hogy máris megindult a körültekintő kutatás, és csak idő kérdése, mire megtalálják őket. De ezt az időt csökkenteni lehet néhány órára, ha jelt tudnának adni a Phobosnak.
 Reggeli után megpróbálták elmozdítani a gépet. Sok ide-oda lökdösés, tologatás után megállapították, hogy mindössze öt méterrel sikerült odább mozgatni. A futószerkezet azonban annyira belesüppedt a talajba, hogy a gépet nem tudták megmozdítani. Lihegve tértek vissza a kabinba, hogy megbeszéljék a következő lépést.
- Van valami fehér anyag, amit kiteríthetnénk a földre? - kérdezte Gibson.
 Ez a ragyogó ötlet is semmivé vált, amikor a leggondosabb kutatás után is mindössze hat zsebkendőt és néhány darab piszkos rongyot találtak. Általános volt a vélemény, hogy ezeket még a legkedvezőbb körülmények között sem lehet látni a Phobosról.
- Van még egy dolog, amit megtehetünk - mondta Hilton. - Kiszereljük a lámpákat és egy hosszú kábellel felvezetjük a sziklacsúcs tetejére, onnan pedig megcélozzuk a Phobost. Bár nem szívesen folyamodnék ehhez a módszerhez, mert így tönkremennének a szárnyak, és kár lenne egy jó repülőgépért.
A pilóta sötét arckifejezése elárulta, hogy osztja az utóbbi véleményt. Hirtelen Jimmy állt elő egy ötlettel.
- Miért nem szerelünk fel egy heliografot? - kérdezte. - A tükör visszaverné a fényt, és a Phoboson biztosan észrevennék.
- Hatezer kilométer távolságból? – mondta Gibson kételkedően.
- Miért ne? Olyan teleszkópjaik vannak, amelyek több mint ezerszeresen nagyítanak.
- Biztos vagyok benne, hogy valami baj van a számításunkkal, csak nem tudom, hogy mi - mondta Gibson. - A dolgok sohasem olyan egyszerűek, mint ez. De az ötlettel általában egyetértek. Nos, kinek van tükre?
 Egy negyedórai keresgélés után Jimmy tervét is fel kellett adni. Semmi olyasmi nem volt a gépen, amit tükörnek lehetne nevezni.
- Levághatjuk a szárny egy darabját és kifényesíthetjük - mondta Hilton elgondolkozva. - Ezt éppen úgy lehetne használni.
- Ezt a magnézium-ötvözetet nem nagyon tudja kifényesíteni - mondta a pilóta, elhatározva magát arra, hogy az utolsókig megvédelmezi gépét.
Gibson hirtelen felugrott.
- Rugdaljatok jól meg - jelentette ki a gyülekezetnek.
- Nagy örömmel - vigyorgott Hilton.- De legalább mondd meg, hogy miért.
 Válasz helyett Gibson hátra ment és keresgélni kezdett csomagjában. Egy perc múlva megtalálta, amit keresett, és gyorsan megfordult.
- Itt a válasz - mondta diadalmasan.
Hirtelen elviselhetetlen erejű fénysugár öntötte el a fülkét, éles fehér fénnyel világított meg minden sarkot és sötét árnyékokat vetett a falra. Mintha villám vágott volna bele a hajóba, és néhány percig a jelenlevők, mint a vakok, szemükre Szorították kezüket.
- Sajnálom - mondta Gibson bűnbánóan. - Sohasem használtam még teljes erővel szobában - ez valójában a kinti éjszakai felvételekhez készült.
- Hű - dörzsölte a szemét Hilton. - Már azt hittem, hogy atombombát robbantottál. Mindenkit halálra ijesztesz, amikor lefényképezed őket?
- A szobában ezt használom - mondta Gibson, mire mindenki behunyta a szemét, de ekkor a fény alig észrevehetően villant fel. – Különleges munka, amelyet még a Földön csináltattam. Teljesen biztos akartam lenni abban, hogy színes képeket is fel tudok venni este, ha akarok. Eddig még nem volt erre alkalmam.
- Mutasd csak ezt a masinát - szólalt meg Hilton.
 Gibson átadta a sugárpisztolyt, és elmagyarázta működését.
- Nagy hatásfokú sűrítővel működik. A benne lévő gáz körülbelül száz erős villanáshoz elég. Még teljesen tele van.
- Száz a nagy fényerejű villanásokból?
- Igen, a normálisból több ezer.
- Akkor elég elektromos energiával rendelkezik, hogy akár egy bombát előállíthassunk belőle.
 Hilton megvizsgálta a kis gázzal töltött csövet, amely alig volt nagyobb, mint egy golyó a reflektor közepén.
- Lehet fókuszra állítani, hogy még erősebb sugarat kapjunk? - kérdezte.
- A reflektor mögött van egy kapcsoló, igaz, elég széles sugarat ad, de mégiscsak segíteni fog.
Hilton nagyon jókedvűnek látszott.
- A Phoboson ezt még fényes nappal is meglátják, ha éppen erre irányítják a teleszkópjukat. Ennek ellenére ne nagyon pazaroljuk a villanásokat.
- A Phobos már derekasan fenn jár, nem? - kérdezte Gibson. - Kimegyek és kipróbálok néhány villantást.
Magára szedte a légzőkészüléket.
- Tíz villanásnál többet ne használj el - figyelmeztette Hilton. - Takarékoskodnunk kell velük estére. Mindenesetre árnyékba állj, ha találsz; egyáltalán ilyet.
- Mehetek én is? - kérdezte Jimmy.
- Rendben van - mondta Hilton. - De maradjatok együtt és ne mászkáljatok semerre. Én itt maradok és utánanézek, hogy tudunk-e kezdeni valamit a gép lámpáival.
 Az a tény, hogy most már határozott cselekvési tervük volt, nagymértékben megjavította a hangulatot. Gibson, nyakába akasztva fényképezőgépét és a sugárpisztolyt, mint egy ifjú gazella, nagyokat ugrálva sietett keresztül a völgyön. Furcsa dolog volt, hogy a Marson meglehetősen gyorsan alkalmazkodott az izom az alacsonyabb gravitációhoz, és így az emberek éppúgy sétáltak, mint a Földön. De ha valakinek jókedve kerekedett, éppúgy képes volt nagyokat ugrálni is.
 Nemsokára elhagyták a szikla vetette árnyékot és tiszta kilátás nyílt az égre. A Phobos már magasan állt nyugaton, apró félhold alakja volt, amely gyorsan sarlóvá csökkent, amint dél felé haladt. Gibson elgondolkozva szemlélte és kíváncsi volt, hogy vajon ebben a pillanatban figyeli-e valaki onnan a Marsnak ezt a részét. Egyre valószínűbbé vált, hogy a baleset pontos helyét nemsokára felderítik. Legszívesebben karját lengetve ugrálni és kiáltozni szeretett volna: „Itt vagyunk - nem láttok bennünket?"
 Hogy nézhet ki ez a vidék a teleszkópon keresztül, amely reménykedése szerint már át- meg átfésülte Aetheriát? Látni lehet bennük a növényzet foltos zöldjét, amely között most ő botorkált, és a nagy sziklát, amely akárcsak egy vörös szalag, sötét árnyékot vetett napszálltakor a völgyre. Most alig volt árnyék, hiszen egy-két óra választotta el őket déltől. A legjobb, amit tehetünk - gondolta Gibson - az, ha a növényzet legsötétebb részének közepébe állunk és ott villantjuk fel a lámpát.
 Körülbelül egy kilométerre a repülőgéptől a talaj lejtősödni kezdett és itt a völgy legalacsonyabb részén széles barna területet lehetett látni, amelyet hosszúkás növények borítottak. Gibson erre indult el, és Jimmy szorosan követte.
 Vékony, bőrszerű növényzet között találták magukat. Ilyet még sohasem láttak a Marson. A levelek függőlegesen nőttek ki a földből, mintha vékony papírcsíkok lettek volna. Egyik oldalukat számtalan gubó borította, amelyek - úgy tűnt fel - hogy magokat tartalmaznak. A sima oldalukat fordították a nap felé, és Gibson meglepődve látta, hogy amíg a napfényes oldal teljesen fekete, az árnyékban levő rész fehéres szürkében játszik. Egyszerű, de hatásos módja volt a hőveszteség csökkentésének.
 Nem akarták botanizálással vesztegetni idejüket, és Gibson előrenyomakodott a kis erdő közepébe. A növényzet nem volt sűrű, és eléggé könnyen lehetett járni a hosszú levelek között. Amikor már úgy vélte, hogy a legsötétebb helyen áll, felemelte a sugárpisztolyt és a Phobosra irányította.
 A hold most vékony sarlónak látszott, nem messze a Naptól, és Gibson őrült dolognak tartotta, hogy most a nyári ég teljes ragyogásával szemben felvillantsa lámpáját. De valójában az időt jól választották meg. A Phobos feléjük irányuló oldala sötét volt és a teleszkópok kiváló megfigyelési viszonyok között kereshették őket.
 Öt pár villantást küldött a Phobos felé bizonyos időközben egymás után. Ez látszott a leggazdaságosabbnak, mert félreérthetetlenné tette, hogy a felvillanások mesterségesek.
 - Mára elég - mondta Gibson. - A muníció többi részét sötétedés utánra tartalékoljuk. És most nézzük meg közelebbről ezeket a növényeket. Tudod mire emlékeztetnek engem?
- Valami nagyméretű tengeri növényre - válaszolta Jimmy azonnal.
- Valóban, első pillanatra. Kíváncsi vagyok, mi lehet a gubókban? Van késed? - Köszönöm.
 Gibson vágni kezdte a legközelebbi levelet, mígnem a kezébe pottyant az egyik kis fekete gömb. Láthatóan valamilyen gázt tartalmazott, meglepően nagy nyomás alatt, mert amikor a kés belehatolt, sípolva tódult ki belőle a tartalma.
- Milyen furcsa dolog - mondta Gibson. - Vigyünk néhányat magunkkal.
 Nem minden nehézség nélkül sikerült levágnia az egyik hosszú fekete levelet a tövénél. Sötétbarna folyadék csöpögött belőle. Közben apró kis gázbuborékokat eresztett ki magából. Gibson vállára vette és megindult vissza a repülőgéphez.
 Nem tudta, hogy egy világ jövendőjét cipeli magával.
 Alig haladtak néhány lépést, amikor az utat sűrűbb növényzet zárta el előlük. Mivel a Nap fenn volt, semmi veszély sem fenyegette őket, hogy eltévednek, különösen ilyen kis területen, így hát nem volt fontos, hogy ugyanazon az úton térjenek vissza. Gibson ment elöl és elég nehéznek találta a járást. Éppen azon gondolkozott, hogy ne adja-e át zsákmányát Jimmynek, amikor észrevette, hogy egy keskeny kanyargó ösvény vezet nagyjából a helyes irányba.
Ami most következett, külső megfigyelők számára érdekes példája lehetett volna az agyműködés időnkénti lassúságának. Mind Gibson, mind Jimmy hat-hét lépést haladtak már előre, mielőtt felötlött volna bennük a különös igazság, hogy ösvények általában nem maguktól keletkeznek.

* * *
- Két társunknak már vissza kellett volna térnie, nemde? - mondta a pilóta, miközben Hiltonnak segített leszerelni a repülőgép szárnyáról a jelzőlámpákat. Előrelátó munka volt ez, és Hilton azt remélte, hogy elegendő vezetéket talál a gépben. Ha igen, akkor a lámpákat fel tudják szerelni a sziklacsúcsra, ahonnan a Phobos majd meglátja. Fényük nem volt olyan ragyogó, mint Gibson lámpájának, de az állandó sugárzás talán inkább észrevehető felülről.
- Mennyi ideje, hogy elmentek? – kérdezte Hilton.
- Körülbelül negyven perc. Remélem, tudnak tájékozódni, és nem tévedtek el.
- Gibson eléggé elővigyázatos és nem szokott összevissza vándorolni. Nem bíznék ennyire a fiatal Jimmyben - lehet, hogy ő elment megkeresni a marslakókat!
- Már itt is vannak. Úgy látszik, eléggé sietnek.
Két kis alak tűnt fel nem messze a sziklától és nagy ugrásokkal közeledett feléjük. Sietségük annyira nyilvánvaló volt. hogy Hilton és a pilóta lerakták a szerszámokat és növekvő kíváncsisággal figyelték közeledésüket.
 Az a tény, hogy Gibson és Jimmy ennyire pontosan érkezett meg, az önfegyelem diadalát jelentette. A váratlan meglepetéstől egy hosszú percig szótlanul álltak és bámulták az ösvényt, amely a vékony barna növényzet között vezetett. A Földön semmi sem lehetett volna megszokottabb; éppen olyan csapás volt, amelyet a tehenek vágnak a füvön keresztül, vagy vadállatok az erdőben. Éppen megszokottsága akadályozta meg az első pillanatokban, hogy felfedezzék, és amikor már kénytelenek voltak megbarátkozni jelenlétével, még mindig nem próbálták meg kutatni az okát.
Gibson szólalt meg először egészen halkan, mintha attól félt volna, hogy meghallhatják.
- Ez egy ösvény, nem kétséges, Jimmy. De mi az ördög csinálhatta. Senki sem járt még erre!
- Úgy látszik, valamilyen fajta állat.
- És eléggé nagy.
- Talán olyan nagy, mint egy ló.
- Vagy egy tigris.
 Az utolsó megjegyzést nyugtalan csend követte, aztán Jimmy megszólalt:
- Nos, ha valami küzdelemre kerülne sor, az ön lámpája megijesztene mindenféle állatot.
- Csak akkor, ha szeme van - mondta Gibson. - Hátha más érzékszerveik vannak.
 Nyilvánvaló volt, hogy Jimmy szeretne továbbmenni az ösvényen.
- Biztos vagyok abban, hogy mi gyorsabban tudunk futni és magasabbat ugrunk, mint bármi más a Marson.
 Gibson szerette volna hinni, hogy amit mondott, elővigyázatosságon alapult, s nem pedig bátortalanságon.
- Nem vállalhatunk semmiféle kockázatot - mondta határozottan. - Vissza kell mennünk és beszámolnunk erről a többieknek. Azután majd körülnézhetünk.
 Jimmynek elég esze volt ahhoz, hogy ne mérgelődjék, de vágyakozva tekintett vissza, miközben sietett a repülőgéphez. Bármilyen gyengéje volt, a bátorság hiánya nem szerepelt ezek között.
 Bizonyos időbe tellett, amíg a többieket meggyőzték arról, hogy nem akarják őket megtréfálni. Végül is mindnyájan tudták, miért nem létezhet állati élet a Marson. Ez elsősorban anyagcserekérdés volt: az állatok sokkal gyorsabban használják el az oxigént, mint a növények, s következésképpen, ebben a ritka légkörben nem élhettek meg. A biológusok azonnal kifejtették ezt az elméletet, amint a Mars felületének viszonyait már többé-kevésbé megbízhatóan felderítették. Az utolsó tíz esztendőben az a lehetőség, hogy a bolygón állati élet létezzék, már nem szerepelt a tudományban, legfeljebb a javíthatatlan romantikusok hittek ebben.
- Ha tényleg azt láttad, amit gondolsz - mondta Hilton - akkor kell lenni valami természetes magyarázatnak.
- Gyere és nézd meg magad is – válaszolta Gibson. - Mondom neked, hogy egy eléggé kitaposott ösvény volt.
- Megyek is - mondta Hilton.
- Én is - szólt közbe a pilóta.
- Várjunk egy pillanatra, nem mehetünk el mindnyájan. Egyikünknek itt kell maradnia.
 Egy pillanatra Gibson úgy érezte, mintha önkéntes jelentkezőket keresnének. De elhatározta, hogy ilyen válogatásba sohasem megy bele.
- Én találtam az ösvényt - mondta szilárdan.
- Mi az, fellázadtatok? - jegyezte meg Hilton.
- Van valakinél aprópénz? Rendben van, Csak hárman húzunk sorsot. Az első fej marad vissza a gépnél.
- Aligha fogjátok elejteni a vadat - mondta a pilóta, miután ő húzta ki a fejet. - Egy órán belül várlak vissza benneteket. Ha tovább maradtok, akkor legalább hozzatok magatokkal egy valódi marsbeli hercegnőt, á la Tarzan.
 Hilton, kétkedése ellenére, komolyabban vette a dolgot.
- Hárman leszünk - mondta - s ez elég, még akkor is, ha barátságtalan fogadtatásban részesülünk. De arra az esetre, ha egyikünk sem térne vissza, te akkor is itt maradsz és nem kezdesz keresgélni bennünket. Megértetted?
- Rendben van, itt fogok ülni.
 A három főből álló csapat keresztülment a völgyön a kis erdő irányában; Gibson vezetett. Nem volt nehéz ismét megtalálni a csapást, miután már elérték a „tengeri növények" magas vékony leveleit. Hilton jó egy percig csendben bámulta az ösvényt, miközben Gibson és Jimmy „ugye mondtam neked" kifejezéssel tekintettek rá. Aztán így szólt: - Add ide a sugárpisztolyt, Martin. Én megyek előre.
 Ostobaság lett volna vitatkozni. Hilton magasabb volt, erősebb és éberebb. Gibson szó nélkül átnyújtotta fegyverét.
 Nem lehet dermesztőbb érzés, mint előrehaladni egy szűk. magas levelekkel övezett ösvényen abban a tudatban, hogy az ember bármelyik pillanatban szembe kerülhet egy tökéletesen ismeretlen és talán barátságtalan teremtménnyel. Gibson igyekezett meggyőzni önmagát, hogy olyan állatok, amelyek még sohasem találkoztak emberrel, ritkán tanúsítanak ellenséges magatartást. - jóllehet éppen elég kivétel van e szabály alól, hogy az életet érdekessé tegye.
 Nagyjából feleúton lehettek az erdőben, amikor az ösvény kétfelé ágazott el. Hilton jobbra fordult, de nemsokára felfedezte, hogy az zsákutca. Egy körülbelül húsz méter átmérőjű tisztáshoz vezetett, amely körül a növényzetet levágták - vagy megették - és csak egy kis csonkot lehetett látni belőlük a földön. Ezek már újabb leveleket kezdtek ereszteni, és nyilvánvaló volt, hogy ezt az ösvényt a különös teremtmények bizonyos idő óta nem használták.
- Növényevők - suttogta Gibson.
- És eléggé intelligensek - tette hozzá Hilton. - Nézd csak, meghagyták a gyökereket, hogy ismét kinőjjenek. Gyerünk vissza a másik ösvényre.
 Öt perccel később a másik tisztásra érkeztek. Jóval nagyobb volt, mint az első és nem üres.
 Hilton még szorosabban markolta meg a sugárpisztoly nyelét, és Gibson jól begyakorolt mozdulattal emelte fel fényképezőgépét, hogy elkészítse a leghíresebb képet, amelyet valaha is felvettek a Marson. Aztán mindnyájan várakozva megálltak, hogy a marslakók észrevegyék őket.

13

 E pillanatban századok legendái és fantasztikus történetei foszlottak szerte. Az ember minden elképzelése szomszédairól lomtárba került. S velük együtt búcsú nélkül tűntek el Wells csápokkal rendelkező monstrumai és az egyéb borzalmas szörnyetegek. És velük együtt tűnt el a hideg, embertelen lények mítosza is, akik a maguk tudományának mesés magasságáról szenvedélytelenül tekintettek az emberre és távolították el útjukból nem kevesebb rosszindulattal, mint az ember, amikor elpusztít egy szerencsétlen férget. . Tíz különös teremtményt lehetett látni a tisztáson. Mindnyájan túlságosan el voltak foglalva az evéssel és nem figyeltek a betolakodókra. Külsőleg nehézkes kengurukra hasonlítottak, csaknem gömb alakú testüket két nagy hátsó lábon egyensúlyozták. Szertelenek voltak és bőrük furcsán csillogott, mint a kifényesített csizma. Két vékony, teljesen mozgékonynak látszó mellső lábuk a test felső részéből nőtt ki és egy madár karmaihoz hasonló apró kézben végződött. Túl kicsinyek és gyengék ahhoz - gondolta volna az ember -, hogy sok gyakorlati hasznuk legyen. Fejük közvetlenül a törzsön nyugodott, nyakuk egyáltalán nem volt, két nagy sápadt szemükben széles pupillák csillogtak. Orrlyukakat egyáltalán nem lehetett látni - csak egy nagyon különös háromszög alakú szájat, háromágú tompa csőrrel, amelyekkel a levélzetet tépdesték. Egy pár nagy, csaknem átlátszó fül lógott erőtlenül a fejről. A fülek időről időre rángatóztak, néha trombita formát öltöttek, mintha ehhez a ritka légkörhöz szükséges különlegesen érzékeny hangfelvevő készülékek volnának.
 Az állatok legnagyobbika körülbelül akkora lehetett, mint Hilton, de a többi jóval kisebb volt. Egy kölyökállatot, amely alig lehetett egy méter, csak ezzel a jelzővel lehetett illetni: „csinos". Izgatottan ugrándozott és igyekezett elérni az alacsonyabb leveleket, majd időről időre vékony cirpelés-szerű hangokat hallatott, amelyek bizonyos ünnepélyességet fejezhettek ki.
- Mit gondolsz, mennyire intelligensek? - szólalt meg suttogva Gibson.
- Nehéz megmondani. Figyeld meg, milyen elővigyázatosak, nehogy letiporják azokat a növényeket, amelyeknek leveleit már megették. Persze lehet, hogy ez egyszerűen csak ösztön - mint ahogy a méhek is tudják, hogy építsék a lépeket.
- Nagyon lassan mozognak. Kíváncsi vagyok; melegvérűek-e?
- Nem látom értelmét, miért kellene egyáltalán vérüknek lennie. Eléggé természetfölötti anyagcsere berendezésüknek kell lennie, hogy elviselhessék ezt az időjárást.
- Már ideje volna, hogy észrevegyenek bennünket.
- A nagy darab fickó tudja, hogy itt vagyunk. Észrevettem, amint szeme sarkából ránk nézett. Látod, hogy a füleit felénk fordítja?
- Gyerünk a tisztásra.
Hilton ezen elgondolkozott.
- Nem hiszem, hogy kárt tudnának okozni bennünk, még ha akarnának is. A kis karok gyengéknek látszanak, bár föltehetően a háromágú csőr okozhat sebeket. Egész lassan menjünk előre hat lépést. Ha felénk jönnek, rájuk villantom a fényt, te pedig dobáld meg őket. Azt hiszem, könnyedén elfuthatunk előlük, testük biztosan nem alkalmas arra, hogy gyorsan mozogjanak.
 Olyan lassan mozogva, amiről azt hitték, hogy inkább megnyugtató, semmint félelmet keltő, előreléptek a tisztásra. Most már nem lehetett semmi kétség, hogy a marslakók meglátták őket; nagy, nyugodt szemek bámultak rájuk, de aztán odább néztek, mintha tulajdonosaik számára sokkal fontosabb volna az étkezés.
- Nem látszanak nagyon kíváncsinak – mondta Gibson, némi kiábrándultsággal. - Ennyire érdektelenek volnának?!
- Hello - a kicsi felfedezett minket. Vajon mit akar?
 A legkisebb marslakó abbahagyta az evést és olyan kifejezéssel bámult a betolakodókra, ami mindent jelenthetett a hitetlenségtől egészen egy újszerű étel reményéig. Magas cincogás-szerű hangot hallatott, amelyre a felnőttek egyike furcsa gágogással válaszolt. A kicsi azután az érdeklődő látogatók felé ugrált.
 Néhány lépéssel előttük megállt, s legcsekélyebb jelét sem mutatta a félelemnek vagy meglepődésnek.
- Hogy vagy? - mondta Hilton megnyugtatóan.
- Bemutatom magunkat. Jobbomon James Spencer, balra tőlem Martin Gibson. De tartok tőle, hogy nem értettem meg a te nevedet.
- Squeak - nyikkantotta a kis marslakó.
- Nos, Squeak, mit tehetünk érdekedben?
 A kis élőlény kinyújtotta karját és megbökte Hilton ruháját. Azután Gibsonhoz ugrott, aki szorgalmasan fényképezte ezt a bemutatkozást. Ismét előrenyújtotta kutató mancsát és Gibson elhúzta a gépet, nehogy baja essék. Kinyújtotta az ujját és a kis kar meglepő erővel szorította meg.
- Barátságos kis fickó ez - mondta Gibson, nehezen húzva ki ujját a szorításból. – Legalábbis nem olyan beképzelt, mint a rokonai.
 A felnőttek az egész jelenettel nem sokat törődtek. Egykedvűen rágták a leveleket a tisztás másik szélén.
- Szeretnék valamit adni neki, de nem hiszem, hogy megenné a mi ételünket. Add csak ide a késedet, Jimmy. Levágok neki egy darab tengeri növényt, csakhogy mutassam, hogy barátai vagyunk.
 Az ajándékot hálásan fogadta és rögtön meg is ette, majd a kis kéz ismét kinyúlt egy újabbért.
- Úgy látszik megkedvelt téged, Martin - mondta Hilton. 
- Tartok tőle, hogy ez egy szalmaláng szerelem - sóhajtott Gibson. - Hé, ne bántsd a gépemet - azt nem eheted meg!
- Azt mondom ,- kezdte hirtelen Hilton -, van itt valami furcsa. Szerinted milyen színű ez a kis fickó?
- Miért? Elől barna - és hátul sötétszürke.
- Nos, sétálj át a másik oldalára és adj neki valamit enni.
 Gibson engedelmeskedett, Squeak megfordult, hogy elérhesse a feléje nyújtott levelet. És amikor megfordult, különös dolog történt.
 Testének az a része, amely idáig barna volt, lassan elhalványult és nem egészen egy perc alatt szürkévé változott. Ugyanebben az időben pontosan a fordítottja történt a hátával, egészen addig, míg a színváltozás teljessé vált.
- Te jó isten! - csodálkozott Gibson. – Éppen olyan, mint a kaméleon. Mit gondolsz, mit jelent ez? Védekező színváltozást?
- Nem, okosabb dolgot ennél. Nézz csak a többiekre. Láthatod, hogy mindnek barna, vagy majdnem fekete a nap felőli oldala. Egyszerűen arra szolgál, hogy a lehető legtöbb meleget nyelje el és elkerülje a visszaverődést. A növények pontosan ugyanezt csinálják - szeretném tudni, melyikük találta ki először. Semmi értelme sem lenne ennek olyan állatnál, amely gyorsan mozog, de ezek közül a nagyobbak nem változtatták helyzetüket a legutolsó öt percben,
 Gibson gyorsan lefényképezte ezt a meglepő jelenséget, ami nem is okozott különösebb nehézséget, mert amikor ő elmozdult, Squeak reménykedőén mindig feléje fordította egyik oldalát és türelmesen várakozva leült. Amikor a fényképezést befejezte, Hilton megjegyezte:
- Nem szívesen szakítom félbe ezt a meglepő színjátékot, de azt mondtuk, hogy egy órán belül visszatérünk.
 - Nem szükséges, hogy mindnyájan visszamenjünk. Jimmy, légy jó fiú és mondd meg, hogy mindnyájan rendben vagyunk.
 De Jimmy az eget kémlelte - ő vette észre elsőnek, hogy egy repülőgép köröz a völgy fölött.
 Örömkiáltásuk megzavarta még az egykedvűen majszoló marslakókat is, akik neheztelően néztek körül. Squeak annyira megijedt, hogy egy hatalmasat ugrott hátra, de aztán ismét előre merészkedett.
- Viszontlátásra - kiáltotta vissza Gibson, és kisietett a tisztásról. A bennszülöttek rájuk sem hederítettek.
 Az erdőből kifelé a feleúton túl voltak már, amikor Gibson hirtelen arra lett figyelmes, hogy követik. Megtorpant és hátranézett. Nagyokat szuszogva, játékos ugrásokkal Squeak volt mögötte.
 - Sssss! - kiáltott rá Gibson és karjaival elkezdett hadonászni, mint egy őrült madárijesztő. - Menj vissza anyádhoz. Én nem tudok adni neked semmit.
 A hadonászás semmiféle eredménnyel sem járt, sőt azzal, hogy megállt, lehetővé tette Squeaknak, hogy beérje. A többiek már eltűntek és nem vették észre, hogy Gibson hátramaradt. Egy nagyon érdekes jelenetet mulasztottak el. Akárhogy is próbálkozott, Gibson nem tudott megszabadulni új barátjától, öt perc múlva feladta a kísérletet és, taktikát változtatva, igyekezett becsapni Squeaket. Szerencsére Jimmy kése nála volt és ezzel levágott egy halom tengeri növényt, és odadobta Squeak elé. Azt remélte, hogy az evés elfoglalja egy időre. Éppen indulni akart, amikor Hilton és Jimmy visszafelé sietett, hogy megnézzék, mi történt vele.
- Rendben van, megyek már - mondta. - De valahogy le kellett ráznom Squeaket; remélem az ennivaló leköti figyelmét.

 A pilóta már aggódott, mert az óra csaknem letelt, és útitársainak nyomát sem látta. Az üzemanyag-tartály tetejére mászva, félig keresztül látott a völgyön és a növényzettől sötét területen, amelyben három társa eltűnt. Éppen ezt vizsgálgatta, amikor a mentő repülőgép megjelent kelet felől és körözni kezdett a völgy fölött.
 Amikor már biztos volt abban, hogy a gép felfedezte őket, ismét a sűrű felé fordult. Észrevette, hogy az erdőből kis alakok tűnnek elő - egy pillanattal később megdörzsölte szemeit a hitetlenségtől.
 Hárman mentek be az erdőbe, s most négyen jönnek ki. És a negyedik egy valóban nagyon különös személynek látszott.

* * *
 Trivium Charontis és Port Schiaparelli meglátogatása közel sem jelentett annyi izgalmat, mint ez a kényszerleszállás, - amelyet később a legsikeresebb kényszerleszállásnak minősítettek a Mars felkutatásának történetében. Gibson legszívesebben elhalasztotta volna az egész további utazást és visszatért volna felfedezettjével Port Lowellbe. Nem kísérletezett tehát, hogy megszabaduljon Squeaktól, és mivel a gyarmat lakói nagyon szerették volna látni az igazi, élő marslakót, úgy határoztak, hogy a kis teremtményt magukkal viszik. De Port Lowell nem adott engedélyt a visszatérésre; tíz napba is beletelt, amíg ismét láthatták a fővárost. A nagy kupolák alatt éppen most harcolták végig a bolygó tulajdonáért folyó egyik döntő küzdelmet. Olyan küzdelem volt ez, amelyről Gibson csak rádiójelentéseken keresztül értesült - egy csöndes, de halálos küzdelem, s ő csak hálás lehetett, hogy nem vett részt benne.
 A járvány, amelyet dr. Scott várt, megérkezett. A város lakosságának egytizede feküdt Mars-lázzal. De a Földről hozott szérum megtörte a láz támadását, és a csatát megnyerték. A betegség három áldozatot követelt. Ez volt az utolsó eset, hogy a láz veszélyeztette a gyarmatot.
Squeak elszállítása Port Schiaparellibe igen körülményes volt: előzőleg nagy mennyiségű tengeri növényt kellett a városba szállítani. Először sokan kételkedtek abban, hogy élve marad az oxigéndús levegőben, de nemsokára kitűnt, hogy ez a legkevésbé sem zavarja őt, bár étvágya meglehetősen csökkent. E különös jelenség magyarázatéra csak jóval később jöttek rá. Amire azonban nem lehetett magyarázatot találni, az Squeaknek Gibson iránt érzett szeretete volt. Egyesek szerint ennek oka az lehetett, hogy méreteik körülbelül egyenlőek voltak. Mielőtt útjukat folytathatták volna, Gibson kollégáival, a mentőgép pilótájával és a javító-részleg embereivel több látogatást tett a kis családnál. Ezen az egy csoporton kívül újabbat nem fedeztek föl, és Gibson arra gondolt, hogy talán ezek a bolygó utolsó lakói. Ez, mint később kitűnt, nem így volt.
 A mentőgép éppen repülési útvonalukat kutatta át, amikor megkapta a Phobos rádiójelentését, amely Aetheriából származó ragyogó felvillanásokról számolt be. (A felvillanások megoldhatatlannak látszó rejtély elé állították a szakembereket, egészen addig, amíg Gibson megbocsátható büszkeséggel meg nem adta a felvilágosítást.) Amikor felfedezték őket, néhány órába telt csak, hogy kicseréljék gépük tönkrement motorjait, s így ők elhatározták, hogy megvárják a javítási munkákat és az időt felhasználják a marslakók tanulmányozására, természetes környezetükben. Ekkor történt, hogy Gibson először vélte felfedezni létezésük nagy titkát.
 A távoli múltban valószínűleg oxigént lélegeztek be, és életműködésük még most is ettől az elemtől függött. Az oxigént nem kaphatják meg közvetlenül a talajból, ahol nagyon sok van, de a növények, amelyeket megesznek, közvetíteni tudják számukra. Gibson gyorsan rájött, hogy a tengerinövényszerű levelek gubói oxigént tartalmaznak, mégpedig meglehetősen nagy nyomás alatt. Azáltal, hogy a marslakók lelassították az anyagcsereműködést, sikerült kialakítaniuk bizonyos egyensúlyt a növényzettel, amely a szó szoros értelmében ellátja őket élelemmel és levegővel. Meglehetősen bizonytalan egyensúly az, amely felborulhat valamilyen természeti katasztrófa következtében. De a Mars viszonyai már hosszú idő óta állandóságot mutatnak, és az egyensúlyt fent lehetett tartani korszakokon keresztül, egészen addig, míg az ember meg nem érkezett.
 A gép javítási munkái valamivel hosszabb időt vettek igénybe, mint számították, és így Port Schiaparellit csak Port Lowell elhagyása után három nappal érték el. A Mars második városában valamivel kevesebb, mint ezer ember élt, két nagy kupola borította a hosszú és keskeny fennsíkot. Itt történt az ember legelső leszállása a Marson, így a város helyzete valójában e történelmi véletlentől függött. Később, amikor már a bolygó ásványi nyersanyagforrásait jobban megismerték, határozták el, hogy a gyarmat középpontját Lowellbe helyezik át és Schiaparellit nem fejlesztik tovább.
 A kis város szinte pontos mása volt nagyobb és modernebb riválisának. Különlegessége a könnyű gépipar, a geológiai vagy még inkább légköri kutatás volt és a környező vidék nyersanyagának kiaknázása. Az a tény, hogy Gibson és útitársai véletlenül a Mars egyik legnagyobb felfedezését a várostól nem egészen egyórai repülési távolságra találták meg, óriási izgalmat keltett a lakosság körében.
A látogatás demoralizáló hatással volt Port Schiaparelli normális életére, mert Gibson bármerre ment, mindenütt megállt a munka, és az emberek csoportosan bámulták Squeaket. A kedvenc szórakozást az jelentette, hogy az állatkát kiállították egy erősen megvilágított térre, s az emberek figyelték színeváltozását. Schiaparelliben találta ki valaki, hogy különböző képeket vetített Squeak hátára és ezeket lefényképezte, mielőtt még elhalványultak volna. Egyik alkalommal Gibson meglehetősen mérges lett, amikor egy olyan fényképet látott, amely kedvencét ábrázolta, hátán az egyik jól ismert televíziós csillag karikatúrájával. Egészben véve a Port Schiaparelli-i látogatás nem volt valami szórakoztató. Az első három nap után már mindent láttak, amit érdemes volt megnézni, és a környező vidékre tett kirándulások semmi érdekeset sem hoztak. Jimmy szünet nélkül aggódott Irene miatt, és állandóan drága telefonbeszélgetéseket folytatott Port Lowellel. Gibson is türelmetlen volt már, hogy visszatérjen a nagyvárosba, amelyet még nem is olyan régen egy nagyobbacska falunak nevezett. Csak Hilton, aki úgy látszott, a türelem végtelen tartalékaival rendelkezik, vette olyannak az életet, amilyen, míg a többiek mérgelődtek körülötte.
Egy izgalmasabb esemény ugyan történt a városban ott-tartózkodásuk alatt. Gibson gyakran gondolt arra, hogy mi történnék a várossal, ha a kupolák működésében zavar állna be. Egy nyugodt délutánon erről a kérdésről interjúvolta meg a város főmérnökét hivatalában. Squeak vele volt és nyugodtan üldögélt hátsó lábain, mint valami baba. Amint az interjú folyt, Gibson észrevette, hogy „áldozata" még a szokásosnál is makacsabbnak és hallgatagabbnak mutatkozik. Gondolatai nyilvánvalóan nagyon messze jártak, és látszott, hogy valamire vár. Hirtelen, minden előzetes jelzés nélkül, az egész épület megremegett, mintha földrengés rázta volna meg. Két további lökés következett egymás után. A falon elhelyezett hangszóróból sürgős figyelmeztetés hallatszott: „Kilyukadt a burok! Tíz másodpercetek van, hogy elérjétek az óvóhelyeket! Kilyukadt a burok! Csak gyakorlat!"
 Gibson felugrott székéről, de aztán rájött, hogy nem tudja, mihez kezdjen. Távolról ajtócsapkodás zaja hallatszott, aztán csönd. A mérnök az ablakhoz sétált és lenézett a város főutcájára.
- Úgy látszik, mindenki elérte az óvóhelyeket - mondta. - Természetesen, sohasem lehet ezeket a gyakorlatokat teljesen meglepetésszerűen megrendezni. Havonta egy van, és előre meg kell mondanunk az embereknek, hogy melyik nap lesz, mert még azt hinnék, hogy igazi.
- S mit kell ilyenkor tennünk? - kérdezte Gibson, de kétszer is meg kellett ismételnie kérdését.
- Amint meghallja a jelet - a három földalatti robbantást - azonnal óvóhelyre kell sietnie. Ha szobában van, ragadja meg légzőkészülékét, hogy szükség esetén kint az utcán segítségére siethessen a rászorulóknak. Ha a nyomás csökken, minden egyes ház, külön önellátó egységgé változik, több órára elegendő levegővel.
- És aki kint van a szabadban?
- Beletelik néhány másodperc, amíg a nyomás a megengedett határ alá csökken, és miután minden épületben van légzsilip, megvan a lehetősége annak, hogy az óvóhelyet idejében elérjék. Ha ön például összeesne kint, nem lenne semmi különösebb baja, ha két percen belül megfelelő helyre szállítanák!
Máskülönben a szíve nem bírná tovább. És egyébként is, senki sem jöhet a Marsra, akinek gyenge a szíve.
- Remélem, hogy ebből az elméletből sohasem lesz gyakorlat.
- Mi is! De a Marson mindenre fel kell készülnünk. No, úgy látszik, lefújták.
A hangszóró ismét megszólalt.
- A gyakorlatnak vége. Kérjük, hogy mindazok, akik nem érték el az óvóhelyeket idejében, jelentsék a Közignek a szokásos módon. Vége.
- Fogják jelenteni? - kérdezte Gibson. - Azt kell hinnem, hogy inkább nyugton maradnak. A főmérnök nevetett.
- Ez attól függ. Ha a saját hibájuk, akkor valószínűleg nem. De ez a legjobb módja annak, hogy feltárjuk a védelmi szervezet gyenge pontjait. Jöhet például valaki és azt mondhatja: „Nézzétek, éppen az egyik érckemencét takarítottam, amikor meghallottam a riadót. Két percbe tellett, amíg kijutottam az átkozott helyről. Mit fogok tenni, ha egy igazi riadó történik?" És akkor mi elkezdünk gondolkozni a megfelelő válaszon, ha egyáltalán van rá.
 Gibson irigykedve nézett Squeakre, aki aludni látszott, bár nagy, mozgékony füleinek időnkénti megrándulása mutatta, hogy némi érdeklődéssel követi a társalgást.
- Jó lenne, ha úgy mint őt, minket sem zavarna a légnyomáskülönbség. Akkor valóban kezdhetnénk valamit a Marssal.
- Kiváncsi lennék - mondta a mérnök elgondolkozva. - Mit csinálnak ők azon kívül, hogy vegetálnak? Mindig végzetes, ha valaki elfogadja egy másiknak a környezetét. Amit tennünk kell, az az, hogy átalakítsuk a környezetet a magunk számára.
 E szavak csaknem ugyanazt a megjegyzést visszhangozták, mint amit Hadfield mondott neki első találkozásukkor. Gibson sokat gondolt erre az elkövetkező években.

* * *
 A visszatérés Port Lowellbe fölért egy győzelmi bevonulással. A főváros a járvány legyőzésének lelkesült hangulatában Volt, és türelmetlenül várták Gibsont és új szerzeményét. A tudósok valóságos fogadtatást készítettek elő Squeaknek, a zoológusokat különösen elfoglalta az a munka, hogy megmagyarázzák korábbi elméleteiket, mely szerint a Marson nincs állati élet.
 Gibson kedvencét a szakértők gondozására bízta, de csak azután, amikor biztosították arról, hogy Squeak felboncolásának még a gondolata sem fordult meg agyukban. Aztán telve ötletekkel, az igazgatóhoz sietett.
 Hadfield melegen üdvözölte. Gibson jólesően állapította meg, hogy az igazgató iránta tanúsított magatartásában észrevehető változás történt. Először, ha nem is volt barátságtalan, de mindenesetre rezerváltnak mutatkozott. Meg sem kísérelte elrejteni azt a tényt, hogy véleménye szerint, Gibson jelenléte a Marson inkább kellemetlenséget jelentett - újabb terhet az eddigiekhez. E magatartása lassanként megváltozott s most már nem úgy nézett az íróra, mint különböző zavarok forrására.
- Nagyon érdekes új állampolgárokkal gyarapította kis birodalmamat - mondta Hadfield mosolyogva. - Éppen most látogattam meg kedvencét. Már meg is harapta az egészségügyi főtanácsost.
- Remélem megfelelően bánnak vele – mondta Gibson aggodalmasan.
- Kivel? - az egészségügyi főtanácsossal?
- Nem, természetesen Squeakkel. Az érdekelne csak, hogy van-e itt azonkívül, amit mi felfedeztünk, más állati élet is - fejlettebb.
 - Évekbe telik, amíg erről megbizonyosodhatunk, de alig hiszem, hogy igen. Azok a körülmények, amelyek lehetővé tették számukra az életbenmaradást, a bolygó kevés részén vannak meg.
- Ez az egyik dolog, amelyről szeretnék önnel beszélni.
 Gibson zsebébe nyúlt és elővett egy barna tengerinövény levelet. Egy helyen kilyukasztotta, és a szobában hallani lehetett a kiszökő gáz sustorgását.
- Ha ez a növény megfelelőképpen elterjedne, megoldhatná a városok oxigénproblémáját és szükségtelenné tenné a bonyolult gépezeteket. Ha megfelelő mennyiségű homok állna rendelkezésre, hogy táplálja ezeket, annyi oxigént adnának, amennyi csak szükséges.
- Folytassa - mondta Hadfield.
 Gibson azzal a hirtelen gyanúval nézett hallgatójára, hogy magatartásában van valami furcsa. Halvány mosoly játszott Hadfield ajkain. 
- Azt hiszem, nem vesz eléggé komolyan - tiltakozott Gibson elkeseredetten.
Hadfield előrehajolt. 
- Ellenkezőleg - válaszolta. - Sokkal komolyabban veszem, amit mond, mint ahogy ön képzeli.
 Egy ideig a papírvágóval játszadozott, aztán hirtelen elhatározással ráhajolt az íróasztalon levő mikrofonra és megnyomta a gombját.
- Küldjön ide egy kocsit vezetővel - mondta.
- 30 perc múlva legyen a nyugati 1-es kapunál.
Gibsonhoz fordult.
- Kész lesz ennyi idő alatt?
- De még mennyire! Csak el kell hoznom a légzőberendezésemet a szállodából.
- Jó, fél óra múlva találkozunk.
 Gibson tíz perccel korábban már ott topogott és a legfantasztikusabb gondolatok keringtek agyában. A szállító szolgálat időre előállította a járművet, és az Igazgató, mint mindig, pontos volt. Utasításokat adott a vezetőnek, de Gibson nem értette, hogy mit, és a kocsi kimászott a kupola alól a várost körülvevő útra.
- Meglehetősen elhamarkodottan cselekedtem, Gibson - mondta Hadfield, amint a ragyogóan zöld táj elmaradt mögöttük. - Szavát adja, hogy nem szól erről semmit, amíg fel nem hatalmazom erre?
- Természetesen - mondta Gibson meglepődve.
- Megbízom önben, mert az az érzésem, hogy a mi oldalunkon áll és nem okoz nekünk semmiféle kellemetlenséget.
- Köszönöm - mondta Gibson szárazon.
- És azért, amire ön tanított meg bennünket a saját bolygónkon, azt hiszem, tartozunk önnek viszonzásképpen valamivel.
 A kocsi dél felé fordult és követte a nyomot, amely a dombok közé vezetett. Gibson hirtelen felismerte, hogy merre járnak.

* * *
- Aggódtál értünk, amikor meghallottad a balesetet? - kérdezte Jimmy várakozásteljesen.
 - Nagyon - mondta Irene. - Rettenetesen aggódtam, aludni se tudtam miattad.
- Most már, hogy túl vagyunk rajta, nem gondolod, hogy megérte?
- Azt hiszem, igen. De valami mindig arra emlékeztet, hogy egy hónap múlva ismét elmegy. Ó, Jimmy, mit fogunk tenni akkor?
 A szerelmesek kétségbeesetten néztek egymásra; Jimmy elégedettsége egyszerre eltűnt. Nem volt menekvés az elkerülhetetlen tény elől. Az Ares nem egészen négy hét múlva elhagyja a Deimost, és évekbe telhet, míg újra visszatér a Marsra. Túlságosan borzasztó kilátás ez, semhogy szavakba lehetett volna foglalni.
- Még akkor sem maradhatnék a Marson, ha megengednék - mondta Jimmy. - Nem kereshetem meg a kenyeremet, amíg nem végeztem mindennel. Még két évem van hátra és egy út a Venusra. Csak egyetlen megoldást látok!
 Irene szemei felcsillantak, de aztán ismét szomorúan lehajtotta a fejét.
- Oh, erről már beszéltünk. Biztos vagyok, hogy apa nem fog beleegyezni!
- Mi történhet, ha megpróbáljuk. Majd megkérem Martint, hogy készítse elő.
- Mr. Gibsont? Azt hiszed, megteszi?
- Tudom, hogy igen, ha megkérem rá. És ő nagymester abban, hogy meggyőzően adjon elő valamit.
- Nem tudom elképzelni, mi oka lehet, hogy magára vállalja ezt a kellemetlenséget.
- Tudod, szeret engem - mondta Jimmy némi magabiztossággal. - Meg vagyok győződve, hogy támogatja ügyünket. Egyébként sincs rendben, hogy te itt üldögélj a Marson és semmit se láss a Földből. Párizs - New York - London - fogalmad sem lehet a dolgokról, amíg nem jártál e városokban. Tudod, mire gondolok?
- Mire?
- Hogy apád önző, ha itt tart téged.
 Irene kissé elbiggyesztette a száját. Nagyon szerette apját és első gondolata az volt, hogy hevesen védelmére kel. De most két érzés között hányódott, bár nem volt kétséges, melyik győzedelmeskedik.
- Természetesen - mondta Jimmy, érezve, hogy túl messze ment - biztos vagyok, hogy csak a legjobbat akarja neked, de annyi dolga van. Valószínűleg már elfelejtette, hogy milyen is a Föld és nem gondol arra, hogy mit veszítesz! Nem, el kell menned innen, amíg nem késő.
 Irene még mindig bizonytalanul nézett. Aztán humorérzéke, mely sokkal élénkebb volt Jimmyé-nél, segítségükre sietett.
- Csaknem biztos vagyok abban, ha a Földön lennénk és neked vissza kellene menni a Marsba, éppen ilyen meggyőzően tudnád bizonyítani, hogy követnem kell téged oda!
Jimmy úgy nézett rá, mintha kissé megbántották volna, bár tudta, hogy Irene nem nevet rajta.
- Rendben van - mondta. - Ezt elintézzük. Beszélni fogok Martinnal, amint találkozom vele és megkérem, hogy készítse elő apádat. És addig felejtsük el az egészet, jó?

* * *
 A Port Lowellt övező dombokon a kis teátrum éppen olyan volt, mint amilyenre Gibson emlékezett, eltekintve, hogy a környező buja növényzet zöldje kissé sötétebb lett, mintha már a távoli ősz lehellete érintette volna. A kocsi a négy kis kupola legnagyobbikánál állt meg, ők pedig besétáltak a légzsilipen keresztül.
- Amikor először erre jártam - mondta szárazon Gibson - azt mondták, hogy fertőtleníteni kell magamat, enélkül nem léphetek be.
- Ez enyhe túlzás, ami arra szolgál, hogy elbátortalanítsuk a nemkívánatos látogatókat - mondta Hadfieid szégyenkezés nélkül. A külső ajtó kitárult, és ők gyorsan légzőberendezésük után nyúltak. - Megszoktuk az ilyen elővigyázatosságot, bár erre most nincs szükség.
. A belső ajtó félrecsúszott, és beléptek a kupolába. Egy férfi a tudományos munkások fehér köpenyében - a nagyon magasrangú tudományos munkások tiszta fehér köpenyében - várta őket.
- Hello, Baines - üdvözölte Hadfieid. – Gibson - Baines professzor. Azt hiszem, hallottak egymásról.
 Kezet ráztak, Gibson tudta, hogy Baines a világ egyik legnagyobb növénytermesztési szakértője. Egy vagy két esztendővel ezelőtt olvasta, hogy Baines a Marsra utazott a növényzet tanulmányozása céljából.
- Szóval ön az, aki éppen most fedezte fel Oxyferat - mondta Baines elábrándozva. Nagy darab, nehézkes ember volt és szórakozottsága különös ellentmondásban állt határozott arcvonásaival.
- Itt így nevezik? - kérdezte	Gibson. - Nos. azt hittem, hogy felfedeztem, de most kétségeim támadtak.
- Ön legalább olyan fontosat fedezett fel - biztosította Hadfieid -, de Bainest nem érdeklik az állatok, így hát nincs értelme beszélni vele az ön marslakóiról.
 Alacsony, ideiglenes falak között mentek végig, amelyek - mint Gibson megfigyelte - számos szobára és folyosóra osztották a kupolát. Az egészen meglátszott, hogy nagy sietséggel épült; pompás tudományos készülékeken lépdeltek keresztül, amelyek még félig becsomagolt állapotban voltak, és mindenütt a lázas sietség légköre uralkodott. Ugyanakkor, bármennyire is különös volt, nagyon kevés embert lehetett látni dolgozni. Gibsonnak az volt az érzése, hogy akármilyen feladatot végeztek is itt, azt most már befejezték, és éppen csak néhány ember vigyázott a felszerelésekre.
 Baines keresztülvezette őket egy légzsilipen, amely az egyik kupolát elválasztotta a másiktól, és amint az ajtó előtt várakoztak, csöndesen megjegyezte:
- Ez egy kissé bántani fogja szemüket. Erre a figyelmeztetésre Gibson tenyerét védelmezőén szeme elé tartotta.
 Első benyomása a fény és meleg érzete volt. Mintha a sarkról a trópusokra érkezett volna egyetlen lépéssel. Feje fölött hatalmas lámpák árasztották el fénnyel a nagy helyiséget. A levegő nehéznek és nyomottnak tűnt fel, amire egyedül a meleg nem adott magyarázatot. Kíváncsi volt milyen levegő lehet az, amit belélegez.
 Ezt a kupolát nem osztották részekre, hatalmas köralakú térség volt. talaján a Mars növényzetének legkülönbözőbb fajtái tenyésztek, amelyek közül Gibson jó néhányat még nem is látott. A terület egy negyedét hosszúkás barna növényzet borította. Ezt Gibson rögtön felismerte.
- Szóval már régen ismerték ezt – mondta meglepetés és különösebb kiábrándulás nélkül.
(Hadfieldnek igaza volt: a marslakók sokkal fontosabbak.)
 - Igen - mondta Hadfieid. - Két évvel ezelőtt fedeztük fel őket és egyáltalán nem ritkák az egyenlítői övezetben. Ott nőnek, ahol elegendő a napfény, és ahol ön találta, az nagyjából elterjedésük északi határát jelzi.
- Nagy energiára van szükség, hogy az oxigént kiszívják a homokból - jelentette ki Baines. - Mi itt segítjük őket ezekkel a lámpákkal és közben saját kísérleteinket is folytatjuk. Jöjjön és nézze az eredményt.
 Gibson tovább sétált a parcellák között és vigyázott, hogy ne térjen le a vékony ösvényről. A növényzet nem pontosan olyan volt, mint amilyeneket ő talált, bár kétségkívül ugyanabból a családból származott. A legmeglepőbb különbség a gázgubók teljes eltűnése volt, helyüket apró pórusok miriádjai foglalták el.
 - Nézze meg ezeket - mondta Hadfield. – Egy olyan változatát fejlesztettük ki, amely az oxigént közvetlenül a levegőbe továbbítja, miután többé nincs szükség arra, hogy tartalékolja. Ameddig elegendő fényt és meleget kap, szükségletét kielégíti a homokból, a fölösleget pedig kilélegzi. Mindaz az oxigén, amit ön most itt belélegez, a növényekből jön - semmi más oxigénforrás nincs ebben a kupolában.
- Látom - mondta Gibson meglepődve. - Szóval önök már kitalálták az én ötletemet, sőt jóval előbbre is haladtak. De még mindig nem értem, miért szükséges ez a titokzatosság!
- Milyen titokzatosság? - mondta Hadfield, a megbántott ártatlanság hangján.
- Éppen ön kért meg arra, hogy ne szóljak senkinek semmit erről a helyről – tiltakozott Gibson.
- No igen - ez azért van, mert néhány nap múlva hivatalosan közzétesszük az eredményt és nem akartuk, hogy hiú reményeket keltsünk fel. De valójában semmi titokzatosság nem volt itt.
 Gibson ezen a megjegyzésen tűnődött egész úton Port Lowell felé. Hadfield sok mindent elmondott neki, de vajon mindent-e? Hogy kapcsolódik, ha egyáltalán kapcsolódik Phobos az egész ügyhöz? Gibson azon gondolkozott, hogy gyanúja a belső holddal kapcsolatban teljesen alaptalan-e; nyilvánvalóan semmiféle kapcsolatban nem áll ezzel a különleges tervvel. Úgy érezte, hogy Hadfieldet közvetlen kérdésekkel tovább kellene faggatnia, de aztán lemondott erről.
 A Port Lowell-i kupolák már látszottak a hirtelen görbülő horizont szélén, amikor Gibson rátért arra a tárgyra, amely leginkább foglalkoztatta az utóbbi két héten.
 - Az Ares három hét múlva indul vissza a Földre - jegyezte meg Hadfieldnek. A másik csak bólintott; ez nyilvánvalóan alig volt egyéb, mint szónoki kérdés, hiszen a választ Gibson éppen olyan jól tudta, mint bárki más.
- Azon gondolkozom - mondta Gibson lassan -, hogy szívesen maradnék még a Marson. Talán a jövő esztendeig.
- Nocsak! - mondta Hadfield. Ez a kitörés sem beleegyezést, sem elutasítást nem árult el, és Gibson kissé sértve érezte magát, hogy döbbenetes bejelentése ilyen laposra sikerült. - Mi lesz a munkájával? - folytatta az igazgató.
- Azt itt éppúgy elvégezhetem, mint a Földön.
- Feltehetően gondolt arra - mondta Hadfield kissé szárazon mosolyogva, - hogy ha itt marad, valami hasznos foglalkozást kell találnia. Ez nem volt nagyon udvarias, igaz? Arra gondolok, hogy önnek olyasmit kell végeznie, amivel valóban segíti a gyarmatot. Ilyen értelemben van valami különös ötlete?
 Ez már valamivel bátorítóbbnak látszott; legalábbis azt jelentette, hogy Hadfield nem utasította el egyszerre javaslatát. De ezt a kérdést Gibson első lelkesedésében teljesen kifelejtette a számításból.
- Nem gondolok arra, hogy állandó otthont teremtsek itt - mondta egy kicsit félszegen. – De szeretnék eltölteni némi időt, hogy tanulmányozzam a marslakókat, és kíváncsi lennék, találunk-e még másfajtákat is. Ezenkívül, semmi kedvem sincs elhagyni a Marsot akkor, amikor a dolog kezd igazán érdekessé válni.
- Mire gondol? - mondta Hadfield gyorsan.
- Hát ezekre az oxigén-növényekre és a Hetedik Kupola működésbe helyezésére. Szeretném látni, mi jön ki mindebből a következő néhány hónapban.
 Hadfield elgondolkozva nézett útitársára. Kevésbé lepődött meg, mint Gibson várta; mintha számított volna a dolgok ilyen alakulására. Sőt kíváncsi volt, hogy végbemegy-e Gibsonban ez a változás, és amikor az események így fordultak, egyáltalán nem érintették kedvezőtlenül.
 A magyarázat valóban nagyon egyszerű volt. Gibson boldogabbnak érezte magát, mint bármikor a Földön; végre valami értelmeset csinált, és úgy érezte, hogy mindinkább a gyarmathoz tartozik. Az átalakulás csaknem teljessé vált. És az a tény, hogy a Mars már egy merényletet is megkísérelt élete ellen, csak megerősítette ittmaradási szándékát. Ha visszatérne a Földre, már nem haza menne - hanem számkivetésbe.
- A lelkesedés önmagában nem elég – mondta Hadfield.
- Teljesen megértem ezt.
- A mi kis világunk két dolgon alapul: szakértelem és kemény munka. E kettő nélkül nyugodtan visszatérhetnénk a Földre.
- Én nem félek a munkától és azt hiszem, meg tudom tanulni az itt szükséges adminisztratív feladatokat - és talán néhány technikai munkát is.
 Ez - gondolta Hadfield - valószínűleg igaz is. E dolgok elintézéséhez szükséges képesség elsősorban az intelligencián múlik, és Gibson elég sokoldalúan művelt volt. De ennél több kellett: személyes tényezők is közrejátszódtak. A legjobb, ha nem táplálja tovább Gibson reményeit, amíg bővebb értesüléseket nem szerez és meg nem beszélte a kérdést Whittakerrel.
- Megmondom, hogy mit tegyen – folytatta Hadfield. - Adjon be egy ideiglenes kérést arról, hogy maradni akar, és le fogom küldeni a Földnek. Egy hét múlva itt lesz a válasz. Természetesen, ha ellenzik, akkor semmit sem tehetünk.
 Gibson kételkedett ebben, miután tudta, Hadfield mennyire figyelmen kívül hagyja a földi rendszabályokat, ha azok zavarják terveit. De ő csak annyit mondott: - És ha a Föld hozzájárul, akkor feltehetően öntől függ?
- Igen, a válaszomon majd akkor kezdek gondolkozni.
 Ez eddig voltaképpen kielégítő - gondolta Gibson. - Most már, hogy előállt tervével, megkönnyebbültnek érezte magát, mintha a többi már rajta kívül és tőle függetlenül történne. Elindította az áramlatot Még ha hibát is követett el, semmi nagyobb baj nem lett belőle. Legfeljebb a következő hajóval tér vissza a Földre, vagy az azután következővel.
Semmi kétsége nem volt aziránt, hogy a Mars megváltoztatta őt. Előre tudta, mit mondanak majd egyes barátai a hír olvasásakor. „Hallottad mi történt Martinnal? Úgy látszik új emberré változtatta a Mars. Ki gondolta volna?"
Gibson kényelmetlenül izgett-mozgott. Nem volt szándékában, hogy bárkinek is problémát okozzon. Még ebben az érzelgős pillanatban sem volt kedve szórakozni azokon az ócska Viktória-kori életbölcsességeken, hogy a lusta, önző emberekből a társadalom hasznos tagjai válnak. De az a különös érzése volt, hogy valami ehhez hasonló dolog történik vele.

14

- Ki vele, Jimmy. Mi van a begyedben? Nincs valami nagy étvágyad ma reggel.
 Jimmy szórakozottan játszadozott a tányérján levő rántottával, amelyet már mikroszkopikus darabokra szabdalt föl.
- Irenere gondoltam és arra, milyen szégyen, hogy sohasem lesz alkalma meglátogatni a Földet.
- Egyáltalán akarja-e? Senkitől sem hallottam itt egyetlen jó szót a Földről.
- De ő szeretné, megkérdeztem.
- Hagyd abba a köntörfalazást. Mi a csodát terveztek ti ketten? Meg akartok szökni az Aresen?
Jimmy kínosan mosolygott.
- Ez egy ötlet, de rengeteg előkészítést igényel. De most őszintén, nem gondolja, hogy Irenenek vissza kellene térnie a Földre, hogy befejezze tanulmányait? Ha itt marad, olyan lesz, mint...
- Egy egyszerű, mesterkéletlen vidéki lány - mint egy durva gyarmatos. Ez az, amire gondolsz?
- Hát valami ilyesmire, de szeretném, ha nem ilyen erőteljesen fogalmazna.
- Sajnálom, magam sem így gondoltam. A helyzet az, hogy nagyjából egyetértek veled; ez már nekem is eszembe jutott. Azt hiszem, valakinek említést kellene tennie erről Hadfieldnek.
- Ez pontosan az...- kezdte Jimmy izgatottan.
- ... amit te és Irene szeretnétek, ha megtennék?
 Jimmy mulatságos kétségbeeséssel széttárta a karját.
- Nincs semmi értelme, hogy félrevezessük önt. Erre gondoltunk.
- Ha mindjárt ezzel kezded, csomó időt megtakaríthattunk volna. De mondd meg nekem őszintén, Jimmy, mennyire komoly ez a dolog Irene-nel?
 Jimmy rendületlen arckifejezéssel nézett a szemébe, ami maga is megfelelő válasz volt.
- Halálosan komoly. Ezt önnek is tudnia kell. Feleségül akarom venni, amint csak lehet - és amint már meg tudom keresni a kenyeremet.
Gibson csak hosszabb szünet után válaszolt.
- Sokkal rosszabbat is tehetnél; Irene nagyon kedves és csinos lány. Én azt hiszem jót tenne neki, ha egy évet a Földön töltene. Ennek ellenére most inkább nem zavarnám Hadfieldet. Nagyon elfoglalt és egy magamra vonatkozó kéréssel már úgy is előálltam.
- Mivel? - nézett Jimmy érdeklődve.
Gibson megköszörülte a torkát.
 - Előbb-utóbb úgyis kiderülne, de egyelőre ne szólj a többieknek. Azt kértem, hogy a Marson maradhassak.
- Mi a csoda! - kiáltott fel Jimmy. - Nem is kis dolog.
Gibson elfojtott egy mosolyt.
- Mit gondolsz, jól teszem?
- Miért ne. Magam is ezt tenném.
- Még akkor is, ha Irene visszatérne a Földre? - kérdezte Gibson szárazon.
- Ez így nem tisztességes kérdés! És mit gondol, mennyi ideig maradna itt?
- Őszintén szólva, nem tudom; túl sok tényezőtől függ ez. Az első, hogy meg kell tanulnom valami munkát!
- Milyen munkát?
- Valamit, ami hasznos és szükséges. Nincs semmi ötleted?
 Jimmy csöndben ült egy ideig és homlokát ráncolva gondolkozott. Gibson kíváncsi volt, mire gondolhat. Talán sajnálja, hogy nemsokára elválnak egymástól? Az utóbbi néhány hétben az a feszültség és bizonyos ellenszenv, ami valaha elválasztotta, de egyben össze is fűzte őket, eltűnt. Az érzelmi egyensúly állapotába kerültek, s ez jó volt, ha nem is olyan kielégítő, mint Gibson remélte. Lehet, hogy a saját hibája volt; talán félt megmutatni igazi érzéseit. Valaha azt remélte, hogy Jimmy hittel és bizalommal fordul majd felé; most viszont - úgy érzi - Jimmy csak akkor jön hozzá, ha akar valamit. Nem - ez így nem igazságos. Jimmy biztosan kedveli őt, talán annyira, amennyire sok fiú szereti az apját. Ez pozitív eredmény volt, amelyre ő büszke lehet, Abban is része van, hogy Jimmy igen megváltozott, mióta elhagyták a Földet. Nem volt többé kedvetlen és borús; bár túl komolynak látszott, sohasem volt mogorva. Érezte, hegy most elérkezett az idő, amikor még többet tehet Jimmyért, A fiú most más dologgal volt elfoglalva - Irene volt az egyetlen, aki öt érdekelte.
- Tartok tőle, hogy nincs semmiféle ötletem - mondta Jimmy, - Természetesen elvállalhatja az én munkámat. Erről eszembe jut valami, amit a minap hallottam a Közig-ben.
 Hangja suttogássá halkult, és keresztülhajolt az asztalon:
- Hallott valamit a „Hajnal terv"-ről?
- Nem, mi az?
- Ez az, amit én is találgatok. Valami nagyon titokzatos és azt hiszem meglehetősen nagy dolog.
- Talán hallottam valamit róla. Mondd el, te mit tudsz?
- Úgy történt, hogy egyik este sokáig dolgoztam az irattárban és a földön ülve válogattam a papírokat, amikor belépett az Igazgató és Whittaker polgármester. Nem tudták, hogy ott vagyok és nyugodtan beszéltek. Nem volt szándékomban kihallgatni őket, de tudja, hogy szokott ez lenni. Whittaker egyik szava megütötte a fülemet és jobban figyeltem. Azt hiszem ezek voltak a pontos szavai: „Ha a Föld tudomást szétég a „Hajnal terv”-ről, pokolian meg kell fizetni érte, még akkor is, ha sikeres lesz." Ekkor az Igazgató furcsán elnevette magát, és valami olyasmit mondott, hogy a siker mindent igazol. Ezeket hallottam. Nem sokkal később kimentek. Mit gondol erről?
 „Hajnal terv?!" Valami varázslatos volt a szóban, amitől Gibson érverése meggyorsult. Csaknem bizonyos, hogy valamilyen összefüggésben kell állnia a dombokon folyó kutatással - de ez önmagában nem magyarázat Whittaker megjegyzésére. Vagy igen?
 Gibson nagyon keveset tudott a Föld és a Mars közötti politikai erők játékáról. Annyit mindenesetre megértett Hadfield egyes megjegyzéseiből, és a helyi sajtó kommentárjaiból, hogy a gyarmat most kritikus szakaszon megy keresztül. A Földön hatalmas erők tiltakoztak a roppant kiadások ellen. amelyek vég nélkülieknek látszottak, és semmi jel sem mutatott arra, hogy mikor lehet ezeket csökkenteni. Nem egyszer Hadfield keserűen emlékezett meg olyan tervekről, amelyeket gazdasági okok miatt félbe kellett hagynia, vagy olyanokról, amelyekre egyáltalán engedélyt sem kapott.
- Majd utána nézek, mit tudok kiszedni a különböző hírforrásaimból - mondta Gibson. - Említetted már valakinek?
- Nem.
- Én nem is tenném a te helyedben. Az is lehet, hogy egyáltalán nem fontos dolog. Ha megtudok valamit, hát elmondom neked.
- És nem felejt el érdeklődni Irene-nel kapcsolatban sem?
- Nem, amint alkalmam lesz rá. De ez beletelik bizonyos időbe - Hadfieldet megfelelő hangulatban kell majd elkapnom!
 Gibson, mint magánnyomozó, nem nagy sikerre! működött. Két meglehetősén otromba közvetlen kísérlete után rájött, hogy az ilyen érdeklődés nem vezet semmire. Azt hitte, hogy George mindent tud, ami a Marson történik, és vele való kapcsolatát igen értékesnek tekintette. Ez esetben azonban tökéletesen hasznavehetetlennek bizonyult.
- „Hajnal Terv?" - mondta George meglepett arckifejezéssel. - Sohasem hallottam róla.
- Biztos ebben?- kérdezte Gibson gyanakvóan.
George láthatóan mély gondolkodásba merült.
- Egész biztos - mondta végül. George olyan kitűnő színész volt, hogy teljesen lehetetlennek bizonyult megállapítani, hazudik-e, vagy az igazat mondja.
 Valamivel jobban járt Gibson a „Martian Times'' szerkesztőjével. Westermant egyébként igyekezett elkerülni, mivel állandóan cikkeket akart kipumpálni belőle és Gibson a Föld megbízatásait sem teljesítette időben. Ezért némi meglepetéssel pillantottak rá, amikor a Mars egyetlen szerkesztőségébe lépett.
 Gibson, miután békejobb gyanánt átnyújtott néhány cikkmásolatot, elhelyezte csapdáját.
- Most gyűjtök adatot a „Hajnal Terv"-ről - mondta közömbösen. - Tudom, hogy egyelőre még nem lehet vele foglalkozni, de szeretném, ha az anyag együtt lenne, amikor már publikálni lehet.
 Kijelentését néhány másodperces halálos csönd fogadta. Azután Westerman megjegyezte:
- Azt hiszem, jobb lenne, ha az Igazgatóhoz fordulna ebben a kérdésben.
- Annyira el van foglalva, hogy nem szeretném zavarni - mondta Gibson ártatlanul.
- Én pedig semmit sem mondhatok önnek.
- Úgy értsem, hogy semmit nem tud a dologról?
- Ha úgy tetszik. Néhány tucat ember van csak a Marson, aki megmondhatná, hogy mi ez.
- És ön egyike ezeknek? - kérdezte Gibson.
Westerman vállat vont.
- Nyitva tartom a szememet és időnként találgatok.
 Ez Volt minden, amit Gibson kiszedett belőle. Meg volt győződve, hogy Westerman többet tud a dologról, mint ő, de gondosan igyekezett eltitkolni tudatlanságát. Mindenesetre az interjú két főtényt megerősített. A „Hajnal Terv" kétségkívül létezett, és messzemenően titkolták. Gibson nem tehetett mást, mint követte Westerman példáját, nyitva tartotta szemét és időnként találgatott.
 Elhatározta, hogy egy időre felfüggeszti a kutatást és meglátogatja a Biofizikai Laboratóriumot, ahol Squeak tartózkodott, mint díszvendég. A kis marslakó megelégedetten üldögélt hátsó lábán, miközben a tudósok az egyik sarokban arról tanácskoztak, hogy mi legyen a következő lépés. Amint megpillantotta Gibsont, örömcincogást hallatott, keresztülugrált a szobán, ledöntött két széket, de szerencsére, semmiféle értékesebb műszert. A biológusok csoportja némi aggodalommal figyelte ezt a jelenetet; úgy látszik, nem egyezett a marslakók lélektanáról alkotott elképzeléseikkel. 
- Nos - mondta Gibson a vezetőnek, amint kiszabadította magát Squeak karjaiból - eldöntötték már, hogy mennyire intelligens?
A tudósok fejüket ingatták.
- Furcsa kis állat ez. Néha az az érzésem, hogy kinevet minket. A meglepő a dologban, hogy sokban különbözik a törzs többi tagjaitól. Néhány emberünk tanulmányozza őket a helyszínen.
- Milyen értelemben különbözik?
- A többiek semmiféle érzelmi megnyilvánulást nem mutatnak, legalábbis amennyire eddig megállapítottuk. Teljes mértékben hiányzik belőlük az érdeklődés. Ott állhat mellettük és ha elég időt kivár, leeszik a növényzetet körben, egyszóval, amíg aktívan be nem avatkozik a dolgaikba, egyáltalán tudomást sem vesznek önről.
- És mi történik, ha valaki beavatkozik?
- Megpróbálják félretolni az útból, mint valami akadályt. Ha ez nem megy, akkor más irányba fordulnak. Bármit csinál az ember, semmi sem zavarja őket.
- Jó természetük van, vagy egyszerűen csak buták?
- Afelé hajlok, hogy egyik sem a kettő közül. Nem volt természetes ellenségük jó hosszú idő óta és így el sem tudják képzelni, hogy bárki is bánthatná őket. Nagyrészt ösztönlények; az élet oly kegyetlen számukra, hogy nem engedhetnek meg semmiféle drága fényűzést, mint az érdeklődés vagy egyéb érzelem.
- És mivel magyarázzák e kis fickó viselkedését? - kérdezte Gibson, Squeak-re mutatva, aki éppen zsebeit kutatta ki. - Valójában nem éhes - éppen most kínáltam meg valamivel -, szóval ez tiszta érdeklődés nála.
- Lehet, hogy fiatalabb korukban keresztülmennek ezen a szakaszon. Gondoljon csak arra, mennyiben különbözik egy kis cica a felnőtt macskától - vagy a csecsemő a felnőttől.
- Tehát, ha Squeak felnő, olyan lesz, mint a többi?
- Valószínűleg, de ez sem biztos. Nem tudjuk, milyen képességekkel rendelkezik ahhoz, hogy új szokásokat vegyen fel. Például nagyon ügyesen találja meg az útvesztőkből kivezető járást - egyszer ön is meggyőződhet erről.
- Szegény Squeak! - mondta Gibson. - Néha egész bűnösnek érzem magamat, hogy elhoztalak hazulról, de a te ötleted volt. Gyerünk, sétáljunk egyet.
Squeak azonnal az ajtóhoz ugrott.
- Látta ezt? - kiáltott fel Gibson.- Megérti, amit mondok.
- Hát, egy kutya is megérti a parancsot. Ez szintén szokás kérdése. - Ön ebben az időben általában ki szokta vinni sétálni, és ő már hozzászokott ehhez. Visszahozza egy félórán belül? Most állítjuk be az agyvelővizsgáló gépet, hogy némi képet kapjunk az agyműködésről.
 E délutáni séták arra szolgáltak, hogy Squeaket kiengeszteljék és egy időben megnyugtassák Gibson lelkiismeretét. Néha úgy érezte magát, mint egy gyermekrabló, aki áldozatát a tett elkövetése után azonnal magára hagyta. De ennek mind a tudomány volt az oka, és a biológusok megesküdtek, hogy semmiféle módon nem bántják Squea-ket.
 Port Lowell lakói már kezdték megszokni e különös pár napi sétáját, és nemigen csoportosultak, hogy megbámulják. Ha a séta az iskolai órák befejezésével történt, Squeaket körülvették a gyerekek és játszani szerettek volna vele. de most - kora délután lévén - az ifjak még az iskolában tartózkodnak. Egyetlen gyermeket sem lehetett látni, amikor Gibson kísérőjével együtt megjelent a Broadway-n, de egyszerre a távolban egy ismerős alak tűnt fel. Hadfield végezte napi ellenőrző körútját és, szokott módon, kíséretében voltak kedvencei.
 Ez volt az első alkalom, hogy Topaz és Türkiz találkozott Squeakkel, ami arisztokratikus nyugalmukat igencsak megrendítette, jóllehet, mindenképpen igyekeztek titkolni e szomorú tényt. Rángatták pórázukat és megpróbáltak menedéket találni Hadfield mögött. Squeak azonban a legcsekélyebb érdeklődést sem mutatta irányukban. - Egész állatkert! - nevetett Hadfield. - Nem hiszem, hogy Topaz és Türkiz fölfedezte máris, hogy riválisuk van - oly sokáig uralták egyedül a terepet, hogy ezt el sem tudják képzelni.
- Még semmi hír a Földről? - kérdezte Gibson aggodalmasan.
- A kéréséről? Csak két napja küldtem el. Hiszen tudja, hogy ott lent milyen gyorsan intézik a dolgokat! Beletelik legkevesebb egy hét, amíg választ kapunk,
 Gibson megtanulta, hogy a Föld mindig „lent" volt és a többi bolygó „fent". E kifejezések olyan képet vázoltak fel, mintha egy nagy meredek út vezetne a Naphoz, a bolygók pedig különböző távolságra állnak a lejtőn.
- Valóban nem látam, mit tehetünk a Földdel. - folytatta Gibson,- Itt nem arról van szó, hogy valamilyen űrhajóban helyet kapjak. Már itt vagyok - és ténylegesen kevesebb zavart okozok, mintha visszamennék.
- Csak nem reméli, hogy ilyen magától értetődő érvelés sokat nyomna a latban a földi politikusoknál! - válaszolta Hadfield. Sajnos, nemigen törődnek ezzel. Mindennek a maga rendes útján kell mennie.
 Gibson meglehetősen biztos volt abban, hogy Hadfield nem szokott ilyen könnyed modorban nyilatkozni fölötteseiről, és most e megjegyzésből a megelégedettség ama különös jelét vélte felfedezni, amikor valaki szándékos indiszkréciót enged meg magának. Ez újabb jele volt annak, hogv Igazgató megbízik benne és magához tartozónak számítja őt. Vajon megemlítse-e most azt a másik dolgot, amely elméjét foglalkoztatta - a „Hajnal Terv"-et, és Irene-t? Ami Irene-t illeti, előbb vagy utóbb beszélnie kell a dologról. De először magával Irene-nel kell beszélnie, Igen, ez tökéletes kifogás volt arra, hogy most ne hozza szóba a dolgot.

* * *
 Gibson oly sokáig halogatta a dolgot, hogy maga Irene hozta elő, nem kétséges, hogy Jimmy unszolására, aki másnap aztán mindent elmondott Gibsonnak. Könnyű volt leolvasni Jlmmy arcáról, hogy mi az eredmény.
 Irene javaslata nem kis megrázkódtatást okozott Hadfieldnek, aki kétségkívül azt hitte, hogy mindent megad leányának, amire szüksége van, és így a szülőknél szokásos meglepetéssel hallgatta a dolgokat. Ennek ellenére nyugodtnak mutatkozott. Hadfield túl intelligens volt ahhoz, hogy egy sértődött atya magatartását vegye fel. Csupán okos és kényszerítő okokat sorolt fel, amelyek megakadályozzák, hogy Irene 21 éves kora előtt visszatérjen a Földre. Akkorra tervezte ugyanis hosszabb szabadságát a Földön, és leányával együtt szeretett volna körülnézni a világban. Ehhez még három esztendő hiányzott.
- Három év! - panaszkodott Jimmy. - Ez nekem három teljes emberöltő!
 Gibson mélységesen együtt érzett vele, de megpróbálta a dolgok kedvezőbb oldalát tekintem.
- Valójában, ez nem is olyan hosszú. Akkorra te már mindent elvégeztél, és sokkal több pénzt keresel, mint a többi korodbéli. És hidd el, hogy nagyon gyorsan múlik az idő.
 Ezek a biztató szavak nem sokat javítottak Jimmy sötét hangulatán. Gibson még szerette volna hozzátenni, hogy a három évet nem Mars szerint kell mérni, ahol egy év 687 napból áll. Mégis jobbnak látta, ha hallgat, s csupán annyit jegyzett meg:
- Mit gondolt Hadfield általában az egészről? Megbeszélte ezt a kérdést veled és Irene-nel?
- Nem hiszem, hogy bármit is tudna erről.
- Azt hiszem, legjobb lenne, ha az egészet kitálalnátok neki.
- Egyszer-kétszer magam is gondoltam erre - mondta Jimmy. - De azt hiszem, félek egy kicsit.
- Előbb-utóbb túl kell esni rajta, ha azt akarod, hogy az apósod legyen! - válaszolta Gibson. - Ettől eltekintve, milyen baj származhat ebből?
- Esetleg megtiltja Irene-nek, hogy továbbra is találkozzunk, amíg még itt vagyok.
- Hadfield nem ilyenfajta ember. Ha ilyen lenne, már régen megtehette volna.
 Jimmy elgondolkozott ezen, és képtelen volt ellentmondani. Gibson bizonyos szempontból meg tudta érteni Jimmy érzéseit, hiszen ő is ideges volt, amikor először találkozott Hadfielddel. De a gyakorlat már régen megtanította arra, hogy nagyon kevés nagy ember marad nagy, ha közelről megismerjük őket. De Jimmynek Hadfield még mindig a Mars távoli és megközelíthetetlen Igazgatója volt.
- Ha mégis elmennék hozzá- mondta végül Jimmy - mit gondol, mit kellene mondanom neki?
- Miért ne a tiszta és kendőzetlen igazságot? Ilyen esetekben.- mint ismeretes - ez csodákat szokott okozni.
 Jimmy némileg megbántott pillantást vetett rá; sohasem volt teljesen biztos, vajon Gibson vele, vagy rajta nevet-e?
- Nézd - mondta Gibson -, gyere velem az Igazgatóhoz ma este, és tálaljuk ki a dolgot együtt. Mindenekelőtt próbáljuk meg az ő szemszögéből nézni a kérdést. Esetleg azt mondja majd, hogy csak a szokásos flörtölésről van szó, és egyik oldal sem veszi a dolgot túl komolyan. De, ha te odamégy és azt mondod, hogy el akarod jegyezni Irene-t, akkor ez már egy más dolog.
 Nagyon megkönnyebbült, amikor Jimmy további érvelés nélkül beleegyezett. Akárhogy is van, a fiúnak, ha ad valamit magára, önmagának kell megoldania ezt a kérdést. Gibsonnak elég érzéke volt ahhoz, nehogy a segítséggel esetleg károkat okozzon Jimmy önbizalmának.
 
* * *
Hadfield nagy erényeinek egyike volt, hogy mindig tudták, hol tartózkodik és hol lehet megtalálni.
 Bár jaj volt annak, aki a szokásos hivatalos ügyekkel hivatali idő után zavarta, amikor pihen. Ez az ügy viszont se nem szokásos, se nem hivatalos; és Gibson szerint nem is teljesen váratlan Hadfield számára, aki semmiféle meglepetést nem mutatott, amikor látta, hogy Gibson kit hozott magával. Irene-nek nyoma sem volt; erre az időre gondosan eltűnt. Amint lehetett, Gibson ugyanezt tette.
 A könyvtárban várakozott, Hadfield könyveit nézegette, s azon gondolkozott, hogy az Igazgató valójában hány könyvet ért rá elolvasni, amikor Jimmy belépett hozzá.
- Mr. Hadfield szeretne önnel beszélni - mondta.
- És te hogy végeztél?
- Még nem tudom, de nem volt olyan rossz, mint amire számítottam.
- Sohasem olyan. És ne aggódj. A legjobbakat fogom rólad mondani; amit csak tudok, hamis tanúzás nélkül.
 Amikor Gibson a dolgozószobába lépett, Hadfieldet az egyik karosszékbe süllyedve találta, amint a szőnyegre bámult, mintha még sohasem látta volna életében. Látogatója felé intett, hogy üljön le a másik székbe.
- Mióta ismeri Spencert? - kérdezte.
- Azóta, hogy eljöttem a Földről. Mielőtt az Aresre szálltam volna, nem találkoztam vele.
- És úgy véli, hogy ez idő alatt világos véleményt alkothatott jelleméről?
- Vajon egy emberöltő elég-e erre? - mondott ellent Gibson.
Hadfield mosolygott és fölnézett.
 - Ne kerüljük meg a kérdést - mondta minden sértődés nélkül. - Valójában, mit gondol róla? Elfogadná vejének?
- Igen - mondta Gibson tétovázás nélkül. - Örömmel.
 Jó, hogy Jimmy nem hallotta az ezután következő beszélgetést, bár más szempontból talán kár volt ezért, mert így sokkal inkább megismerhette volna Gibson érzelmeit. Hadfield az ő gondos kikérdező modorában igyekezett mindent megtudni Jimmyről, de ugyanakkor Gibsont is próbára tette. Ezt Gibson szerette volna elkerülni; s az a tény, hogy Jimmy érdekében ezzel nem törődött, nem kis mértékben növelte hitelét. Amikor Hadfield kihallgatása hirtelen támadásba ment át, teljesen készületlenül érte őt.
 - Mondja, Gibson - vágott közbe Hadfield -, miért vállalja magára a fiatal Spehcer érdekében ezt a kellemetlen szerepet? Azt mondta, hogy mindössze öt hónapja ismeri.
- Ez tökéletesen igaz, De néhány héttel azután, hogy elindultunk, kiderült, hogy szüleit jól ismertem - mindhárman egy kollégiumban voltunk.
 Hadfield felvonta szemöldökét; arra gondolt, vajon Gibson miért nem végezte el az egyetemet. De túlságosan tapintatos volt ahhoz, hogy most előhozza ezt a témát és csupán néhány általános kérdést intézett hozzá Jimmy szüleiről és ismeretségük kezdetéről.
Legalábbis szokásos kérdéseknek látszottak, és Gibson ártatlanul válaszolt rájuk. Megfeledkezett arról, hogy a Naprendszer legélesebb elméinek egyikével van dolga, aki az emberi elhatározások indító okait és körülményeit legalább oly világosan analizálja, mint ő maga. Amikor kezdte megérteni, hogy mi történt, már késő volt.
 - Sajnálom - mondta Hadfield megtévesztő lágysággal - de az ön története nem meggyőző. Nem azt mondom, hogy amit elmondott, az nem igaz. Teljesen lehetséges, hogy ön azért tanúsít ilyen érdeklődést Spencer iránt, mert nagyon jól ismerte húsz esztendővel ezelőtt a szüleit. De ezt nagyon igyekezett elhitetni, és ezzel nyilvánvalóvá tette, hogy az ügy sokkal mélyebben érinti önt.

* * *
 Hirtelen előrehajolt és ujjával Glbsonra mutatott.
- Nem vagyok bolond, Gibson, és az emberi lélek vizsgálata szintén foglalkozásomhoz tartozik.
Ha nem akarja, nem szükséges, hogy válaszoljon rá, bár azt hiszem, tartozik ezzel nekem. Jimmy Spencer az ön fia, nem?
 A bomba lezuhant és felrobbant. És a csönd, amely ezt követte megkönnyebbülést okozott Gibsonnak.
- Igen - mondta. - Az én fiam. Hogy találta ki?
 Hadfield mosolygott, önmagával megelégedettnek látszott, mint aki egy hosszú idő óta rejtélyesnek tűnő problémát oldott meg.
- Egészen különleges, hogy az emberek mennyire vakok tudnak lenni, ha saját cselekedeteikről van szó - és mennyire könnyedén hiszik, hogy senki másnak nincs semmiféle megfigyelő képessége, ön és Spencer között finom, de észrevehető hasonlóság áll fenn, s amikor először láttam együtt kettőjüket, azt hittem rokonok, és meglepett, ami kor hallottam, hogy nem ez a helyzet.
- Érdekes - vetette közbe Gibson -. hogy az Aresen töltött három hónap alatt senki sem figyelt fel erre.
- Valóban olyan furcsa volna? Spencer társai azt hitték, ismerik származását, és sohasem jutott eszükbe, hogy összefüggésbe hozzák önnél Ezért a hasonlóság iránt talán vakok maradtak, míg én, aki semmit sem tudtam róla, egyszerre felfedeztem. De tisztán véletlenül is gyaníthattam volna, ha ön nem mondja el saját történetét. Ez szolgáltatta a hiányzó láncszemet. Mondja csak, tudja ezt Spencer?
- Biztos vagyok abban, hogy nem Is gondol erre.
- Miért ilyen biztos? És miért nem mondta meg neki?
 A keresztkérdések könyörtelenek voltak, de Gibson nem haragudott értük. Senkinek sem volt több joga ehhez, mint Hadfieldnek. És Gibsonnak szüksége is volt valakire, akiben megbízhatott, amint hogy Jimmynek is szüksége volt rá, amikor az Aresen a múltat takaró függönyt kezdték félrevonni. És ha arra gondol, hogy maga kezdte el az egészet! Egyáltalán nem sejtette, hogy ide fog vezetni.
- Azt hiszem legjobb lesz, ha az elején kezdem - mondta Gibson, kényelmetlenül fészkelődve székében. - Amikor eljöttem az egyetemről, teljes idegösszeroppanással több mint egy évet töltöttem kórházban. Amikor kiengedtek, már nem volt semmi kapcsolatom cambridge-i barátaimmal; jóllehet néhányan érintkezést kerestek velem, de én nem akartam, hogy a múltra emlékeztessenek. Természetesen, véletlenül néha-néha összeakadtam egyik-másikkal, de csak több év után hallottam, mi történt Kathleennel, Jimmy anyjával. Akkor már halott volt.
 Szünetet tartott és idézte a múltat, s maga is csodálkozott, hogy annak idején milyen kevéssé rázta meg a hír.
- Aztán hallottam, hogy maradt egy fia, de nem sokat gondoltam rá. Mi mindig - hm, elővigyázatosak voltunk, vagy legalábbis azt hittük - és egyszerűen tudomásul vettem, hogy a fiú Geraldé.
Tudja, én nem voltam biztos benne, hogy ők mikor kötöttek házasságot, vagy hogy Jirnmy mikor született. Egyszerűen csak szerettem volna elfelejteni és kitörölni emlékezetemből az egész ügyet. Még arra sem tudok visszaemlékezni, hogy valaha is felmerült volna bennem a gondolat, hogy a fiú esetleg az enyém lehet. Mindezt talán nehezen fogja elhinni, de ez az igazság.
- A gyanú akkor ötlött fel bennem, amikor találkoztam Jimmyvel. Először sajnáltam, de aztán komolyan megszerettem. Arra azonban nem gondoltam, hogy ténylegesen kicsoda. Sőt próbáltam megállapítani Geralddal való hasonlóságát, bár alig emlékszem apjára.
 Szegény Gerald! Ő természetesen tudta az igazságot, de szerette Kathleent és örült, hogy feleségül veheti akármilyen állapotban, őt legalább annyira kellene sajnálni, mint Kathleent, dehát ez már...
- És mikor fedezte fel az igazságot? – folytatta Hadfield.
- Néhány héttel ezelőtt, amikor Jimmy megkért, hogy nézzek át néhány hivatalos iratot - ez azzal a kéréssel volt kapcsolatban, hogy ő itt dolgozhassék. Ekkor tudtam meg, hogy mikor született.
- Igen - mondta Hadfield elgondolkozva. De még ez sem jelent tökéletes bizonyítékot. 
 - Teljesen biztos vagyok benne, hogy senki más nem lehetett - válaszolta Gibson, olyan látható sértődéssel, hogy Hadfield elmosolyodott. - Semmilyen kétségem nem lehet, hiszen Ön is, mint kívülálló, világosan látja a dolgot.
- És Spencer? - kérdezte Hadfield, visszatérve az eredeti témára. - Még nem mondta meg, miért olyan biztos abban, hogy ő nem tud semmit. Néhány időpontot születésével kapcsolatban ő is földeríthetett, például szülei házasságkötésének napját. Bizonyos, hogy amit ön mondott neki, az fölkeltette gyanúját.
- Nem hiszem - mondta Gibson megfontoltan. - Tudja, ő csaknem eszményíti anyját, és ha találgat is, én nem mondtam meg neki mindent. Éppen ezért nem hiszem, hogy rájött volna a helyes következtetésre. Nem olyan fajta, aki csendben maradt volna ilyen esetben. És mindezen túl, még ha meg is tudta, hogy szülei mikor házasodtak össze, ez önmagában nem jelent bizonyítékot - ilyesmi igen sok embernél előfordul. Nem, biztos vágyók abban, hogy Jimmy nem tudja, és tartok tőle, ha majd rájön, ez komoly megrázkódtatást jelent számára.
 Hadfield hallgatott; Gibson el sem tudta dőlni, mi járhat a fejében. Az egész néni valami hihető történet, de ő teljesen őszintén elmondott mindent.
 Aztán Hadfield megvonta a vállát, olyan mozdulattal, mint aki egy életet töltött el az emberi természet tanulmányozásával.
- Szereti önt - mondta -, és túlteszi majd magát rajta.
 Gibson megkönnyebbülten felsóhajtott. Tudta, hogy a legrosszabbon túl van.

* * *
- A mindenségit, jó hosszú ideig volt bent. Már azt hittem, sohasem fejezik be; mi történt?
Gibson belekarolt.
- Ne aggódj - mondta. - Eléggé rendben van.
És azt hiszem, minden jó irányban halad.
 Remélte és hitte, hogy az igazat mondja. Hadfield érzékeny volt, jobban, mint általában más apák lettek volna ilyen esetben.
Aztán még egyszer felidézte a beszélgetés végét.
- Különösképpen nem törődöm azzal – mondta Hadfield -, kik voltak Spencer szülei, illetve kik nem. Nem Viktória korában élünk. Engem maga a fiú érdekel, és meg kell mondanom, kedvező benyomást tett rám. Beszéltem róla Norden kapitánnyal is, úgyhogy nemcsak a mai beszélgetésre támaszkodom. Tudtam, hogy mindez egyszer bekövetkezik. Bizonyos elkerülhetetlenség van ebben, mivel a Marson igen kevés Spencer-korabeli ifjú él.
 Szétterjesztette tenyerét - ez olyan szokása volt, amit már Gibson korábban is megfigyelt -, és gondosan vizsgálta ujjait, mintha életében először látná őket.
- Az eljegyzést holnap be lehet jelenteni - mondta. - És most - mi az ön véleménye a dologról? - Élesen nézett Gibsonra, aki ugyanúgy viszonozta pillantását.
- Azt akarom, ami a legjobb Jimmynek - mondta.
- És még mindig a Marson akar maradni? - kérdezte Hadfield.
- Ezt a szempontot is figyelembe vettem - válaszolta Gibson, - De ha visszamegyek a Földre, milyen előnnyel jár ez? Jimmy nem lesz ott sem tovább néhány hónapnál egyfolytában - ténylegesen többet fogom látni, ha a Marson maradok.
- Igen, azt hiszem ez így van - mondta Hadfield mosolyogva. - Hogy mennyire fog örülni Irene egy olyan férjnek, aki élete felét az űrben tölti, azt majd még meglátjuk - de végül is a tengerész-feleségek elég hosszú idő óta foglalkoznak ezzel a problémával.
Hirtelen szünetet tartott.
- Tudja, mit kellene magának tennie? - mondta.
- Nagyon örülnék, ha hallanám a véleményét - válaszolta Gibson.
- Ne tegyen semmit, amíg az eljegyzésen túl nem vagyunk és el nem intézzük az egész ügyet. Ha most elmond mindent a fiúnak, nem látom, mi jó jöhet ki belőle, és esetleg károkat okozna. Később, természetesen, meg kell mondania Jimmynek, hogy Ön kicsoda - illetve, hogy ő ki. Nem hiszem azonban, hogy a megfelelő pillanat már elérkezett volna. Ez volt az első eset, hogy Hadfield Spencert keresztnevén emlegette. Lehet, hogy nem tudatosan tette, de Gibson számára világos és félreérthetetlen jele volt annak, hogy már úgy gondol Jimmyre, mint vejére. Ez a megfigyelés mély elismerést és rokonszenvet váltott ki benne Hadfield iránt. Mindkettőjüket őszinte odaadás töltötte el a közös cél iránt - a két gyermek boldogsága iránt, akikben saját ifjúságuk újjászületését látták.
 Később, visszatekintve, Gibson erre a beszélgetésre tette Hadfielddel való barátságának kezdetét - ő volt az első ember, aki iránt fenntartás nélküli csodálatot és tiszteletet érzett. Olyan barátság volt ez, amely nagyobb szerepet játszott a Mars jövőjében, mint bármelyikük is hitte volna.

15

 Úgy kezdődött, mint minden más nap Port Lowellben. Jimmy és Gibson nyugodtan reggeliztek - nagyon csendben, mert mindkettőjüket mélységesen foglalkoztatta saját személyes problémája. Jimmy, ha a helyes kifejezéssel illetnénk, még mindig elragadtatott állapotban volt, bár néha-néha az elkedvetlenedés jeleit is fel lehetett fedezni rajta, ha arra gondolt, hogy el kell hagynia Irene-t; Gibson pedig azon tépelődött, hogy a Föld mikor válaszol már kérésére. Néha biztos volt, hogy az egész dolog egy óriási baklövés, és szinte remélte, hogy a kérés valahol elveszett. De tudta, hogy ezen túl kell jutnia és elhatározta, hogy megsürgeti a dolgot.a Közig-nél.
 Amint az irodába lépett, rögtön tudta, hogy rossz pillanatot választott. Mrs Smyth, Hadfield titkárnője úgy fogadta, mint máskor, ha az Igazgatóhoz jött. Általában rögtön bejelentette; néha azt mondotta, hogy Hadfield nagyon elfoglalt, vagy éppen a Földdel beszél, és ha tud, jöjjön később. Most csak ennyit mondott:
- Sajnálom, Mr. Hadfield nincs itt. Csak holnap jön vissza.
- Jön vissza? - csodálkozott Gibson. – Skiába ment?
- Ó nem - mondtam Mrs Smyth, enyhén tétovázva, de nyilvánvalóan védekezve. - Félek, hogy nem mondhatom meg. De 24 óra múlva visszajön.
 Gibson úgy döntött, hogy e kérdés megfejtését későbbre hagyja. Meggyőződése szerint Mrs Smyth teljesen tisztában volt az ő, Gibson ügyével, úgyhogy valószínűleg válaszolni tud kérdéseire.
- Nem tudja véletlenül, jött már válasz a kérésemre? - kérdezte.
Mrs Smyth még boldogtalanabbnak látszott.
- Azt hiszem, igen - mondta. - De személyes jelzéssel érkezett Mr. Hadfleidnek, és így nem beszélhetek erről. Azt hiszem, amint visszatér, találkozni akar magával.
 Ez túlságosan idegesítő volt. Elég bajt okozott a válasz késése, de még rosszabb volt az a tudat, hogy a válasz itt van, de nem tudhatja meg. Gibson érezte, amint türelme szertefoszlik.
- Semmi ok sincs arra, hogy titkolja előttem a dolgot - kiáltott fel. - Főleg, ha holnap úgy is megtudom.
- Valóban rettenetesen sajnálom Mr. Gibson, de tudom, hogy Mr. Hadfield nagyon rossznéven venné, ha bármit is mondanék most.
- Nagyon jó - mondta Gibson és sértődötten elvonult.
 Úgy határozott, hogy fölkeresi Whittaker polgármestert, akinek mindig a városban kell lennie. Itt is volt, de nem látszott különlegesen boldognak, amikor Gibson megjelent és úgy ült le a székbe, hogy komolyan akar tárgyalni.
- Nézzen ide, Whittaker - kezdte -, türelmes ember vagyok, és azt hiszem egyetért velem, hogy ritkán álltam elő értelmetlen kérésekkel.
 Miután a másik semmi jelét sem mutatta annak, hogy válaszolni akar, Gibson gyorsan folytatta:
- Valami nagyon különös történik itt, és szeretném tudni ennek az igazi okát.
 Whittaker sóhajtott. Már számított erre a látogatásra. Kár, hogy Gibson nem várt holnapig. Akkor már nem zavarta volna őt...
- Miből jutott erre a következtetésre? - kérdezte.
- Ó. Egy csomó dologból és nem is egészen hirtelen. Fönn voltam Hadfieldnél, és Mrs Smyth azt mondta, hogy nincs a városban, és utána, amikor néhány ártatlan kérdést intéztem hozzá, úgy becsukódott, mint egy kagyló.
- Nem tudom elképzelni, hogy ezt tette volna! - vigyorgott Whittaker kedélyesen.
- Ha ön is ugyanezt teszi, akkor fölborítom az íróasztalt. Ha nem mondja meg, hogy mi megy itt végbe, akkor legalább, az isten szerelmére, világosítson föl, hogy miért nem mondhatja meg. Mi az a „Hajnal Terv"? Erre Whittaker fölpattant.
- Honnan tudja?'
- Ne törődjön vele. Én is tudok makacs lenni.
- Én nem igyekszem makacs lenni – mondta Whittaker szomorúan. - Azt hiszi, hogy önmagáért szeretjük a titokzatosságot? Ez nem kívánatos kellemetlenség. De talán jobb volna, ha elmondaná, amit tud.
- Rendben van, ha ez engedékenyebbé teszi önt. A „Hajnal Terv" összefüggésben áll fent a dombokon folytatott növénytani kísérletekkel - hogy is hívják csak? - oxyferával. Miután azonban semmi ok sincs az oxyferát ennyire titkolni, csak azt hihetem, hogy ez része valami sokkal nagyobb tervnek. Gyanítom, hogy Phobost is baiekeverték ebbe, bár el sem tudom képzelni, hogyan. Olyan titokban tartják az egészet, hogy az a néhány ember a Marson, aki valamit is tud róla, egyszerűen nem hajlandó beszélni. De nem is annyira a Mars előtt akarják titkolni, mint inkább a Föld előtt. Nos, mit szól ehhez?
 Úgy látszott, Whittaker egyáltalán nem jött zavarba.
- Bókolnom kell éleslátásához - mondta. - Tán az is érdekelheti, hogy néhány héttel ezelőtt javasoltam az Igazgatónak: avassuk be önt teljesen bizalmunkba. De nem tudta elhatározni magát, és azóta a dolgok gyorsabban haladtak előre, mint bárki is várta.
 Szórakozottan rajzolgatott jegyzettömbjére, mígnem úgy látszott, elhatározásra jutott.
- Nem süthetem el az ágyút - mondta. – Én nem mondhatom el önnek, mi történik most. De valamit azért mondok, amiből érthet.
- Halljuk - vigyorgott Gibson.
- Tételezzük fel, hogy a bolygók közötti közlekedés megkezdésekor A-világ gyarmatot állít fel B-világon. Néhány év után aztán úgy találja, hogy ez sokkal többe kerül, mint gondolta és semmi komoly hasznot nem hoz a befektetett pénz után. Az anyavilágban ennek következtében két csoport keletkezik. Az egyik a konzervatív csoport, amely az egész tervet meg akarja szüntetni, éppen azért, hogy véget vessen a veszteségnek. A másik csoport, a haladók, folytatni akarják a kísérletet, mivel meggyőződésük, hogy az Ember kötelessége a világmindenség felkutatása és birtokbavétele, ellenkező esetben fejlődése megáll, sőt visszaesik. Ez az érvelés azonban nincs nagy hatással az adófizetőkre, és úgy látszik, hogy a konzervatívok kerekednek felül.
 Mindez, természetesen, meglehetősen nyugtalanító a gyarmatosok számára, akik mindinkább függetlenül gondolkoznak és nem kedvelik azt, hogy mint szegény rokonra tekintsenek rájuk, aki adományokból él. Mégis nem látnak semmiféle kiutat - egészen addig a napig, amíg egy forradalmasító tudományos felfedezés történik. (Már az elején meg kellett volna mondanom, hogy a B-bolygó magára vonta A legfinomabb elméinek érdeklődését, s ez egy másik ok, amiért A kezd mérges lenni.) E felfedezés csaknem határtalan lehetőségeket tár föl B jövője előtt, de mindennek megvalósítása bizonyos kockázattal jár és B korlátozott forrásainak nagyfokú felhasználásával. Ennek ellenére a tervet előterjesztették, A azonban kereken visszautasította.
Elkeseredett küzdelem folyik a színfalak mögött, de az anyabolygó kérlelhetetlen.
 A gyarmatosok tehát két lehetőség között választhatnak. Az egész ügyet a nyilvánosság elé vihetik és fellebbezhetnek A bolygó közvéleményéhez. Nyilvánvaló, hogy igen kedvezőtlen feltételek mellett tehetnék ezt, miután a helyi emberek túlkiabálhatnák őket. A másik választás: megvalósítani a tervet anélkül, hogy informálnák a Földet - illetve akarom mondani A bolygót - és ez az, ami mellett végül is döntenek.
 Természetesen számos más politikai, személyi és tudományos tényező játszik közre. Történetesen a gyarmatosok vezetője szokatlan határozottsággal rendelkező ember, aki semmitől és senkitől sem fél, egyik bolygón sem. Elsőrangú tudósgárda támogatja, s így a terv kezd valósággá válni; de senki sem tudja, hogy végül is sikeres lesz-e. Sajnálom, hogy nem mondhatom meg a történet végét; hiszen tudja, hogy a folytatásos regények mindig a legizgalmasabb helyen szakadnak félbe.
- Azt hiszem éppen eleget mondott mindenről - bólintott Gibson. - Mindenről, kivéve egyetlen kis részletet. Még mindig nem tudom, mi a „Hajnal Terv".
 Felállt, hogy távozzék. - Holnap visszajövök, hogy meghallgassam az ön megkapó történetének a végét.
 - Nem szükséges - válaszolta Whittaker. önkéntelenül az órára nézett. - Sokkal előbb meg fogja tudni.
 Amint elhagyta a Közigazgatási Épületet, Jimmy fogta el.
- Azt hiszik, hogy dolgozom - mondta kifulladva -, de föltétlettül kell beszélnem önnel. Valami igen fontos dolog megy végbe.
- Tudom - válaszolta Gibson meglehetősen türelmetlenül. - A „Hajnal Terv" forrpont előtt áll, és Hadfield elhagyta a várost.
- Azt hittem, nem hallott róla - mondta Jimmy kissé megütközve. - Azt azonban nem tudhatja, hogy Irene nagyon izgatott állapotban van. Szerinte, apja tegnap úgy búcsúzott el tőle, mintha esetleg nem látná többé viszont.
 Gibson füttyentett. Ez más megvilágításba helyezi a dolgokat. A „Hajnal Terv" nem csupán nagy, de veszedelmes is lehet. Eddig erre nem is gondolt.
 - Bármi is történik, holnapra mindent tudni fogunk - Whittaker most mondta nekem. De azt hiszem, kitalálom, hol van most Hadfield.
- Hol?
- Fent a Phoboson. Bizonyos okokból ott van a „Hajnal Terv" kulcsa, és az Igazgatót e pillanatban szintén ott lehet megtalálni.
 Gibson hatalmas összegbe fogadott volna, hogy feltételezése helyes. Még szerencse, hogy nem volt senki a közelben, akivel fogadhatott volna, mert tévedett. Hadfield jelenleg csaknem oly messze volt a Phobostól, mint Phobos a Marstól. E pillanatban egy kis űrhajóban ült, amely tele volt tudósokkal. Sakkozott és nagyon rosszul játszott. Ellenfele a Naprendszer egyik nagy fizikusa volt. A nagy fizikus éppen olyan rosszul játszott, és egyre nyilvánvalóbbá vált minden megfigyelő számára, hogy csak idejüket próbálják eltölteni. Mint mindenki a Marson, ők is vártak, de ők voltak az egyedüliek, akik pontosan tudták, hogy mire várnak.
 A hosszú nap - Gibson számára egyike volt a leghosszabbaknak - lassan mégis eltelt. Vad rémhírek és találgatások napja volt; Port Lowellben mindenki elméleteket gyártott, amitől a légkör még izgatottabbá vált. Akik tudták az igazságot, nem beszéltek, viszont akik nem tudtak semmit, túl sokat beszéltek, így aztán, amikor az éj leszállt a városra, a lakosság teljes bizonytalanságban volt; Gibson arra gondolt, hogy esetleg sokáig fennmarad, de éjfél körül mégis lefeküdt. Gyorsan álomba merült, amikor láthatatlanul, hangtalanul, a bolygó másik oldalán a „Hajnal Terv" tetőpontjához érkezett. Csak a figyelő űrhajóban levő emberek látták a pillanatot és örömükben olyan jókedvük lett, mint az iskolából hazafelé rohanó nevetgélő és kiabáló gyermekeknek.
 Még nem hajnalodott, amikor Gibsont erőteljes kopogás ébresztette föl. Jimmy volt, aki izgatottan rákiáltott, hogy keljen föl és jöjjön ki. Nagy sietséggel öltözködött, de mire az ajtóhoz ért, Jimmy már az utcán volt. Minden irányból emberek tódultak az utcára, álmosan dörzsölve szemüket és azon töprengve, hogy mi történt. Erősödött a zsibongás és Port Lowell olyan volt, mint egy hirtelen felbolygatott méhkas.
 Egy teljes percig tartott, mire Gibson megértette, hogy mi ébresztette fel a várost. Éppen most hajnalodott; a keleti égbolt vörösödni kezdett a fölkelő nap első fényétől. A keleti égbolt? Te jó isten! A hajnal nyugatról érkezett.
 Gibson egy pillanatig értelmetlenül bámult. De csak egy pillanatig, mert aztán észbekapott. Egyre ragyogóbbá vált a fény, amely szétszóródott a horizonton, az első sugarak most érintették a város fölötti dombokat. Gyorsan mozogtak, sokkalta gyorsabban, mint a Nap sugarai - és hirtelen egy szikrázó arany meteor tűnt fel a sivatag fölött, csaknem függőlegesen haladva a zenit felé.
 Nagy gyorsasága elárulta kilétét. A Phobos volt, illetve ami néhány órával ezelőtt még Phobosnak számított. Most sárga tűzkorong volt és Gibson érezte arcán a kisugárzó meleget. A város körülötte döbbent csöndbe merült. Mindenki a csodát figyelte és lassan kezdte megérteni, hogy mit jelenthet ez a Mars számára.
 Ez volt a „Hajnal Terv". - Valóban megfelelő nevet választottak számára. A mozaikjáték darabjai helyükre hullottak, de a fő kérdés még nem volt teljesen világos. Az, hogy a Phobost egy második nappá változtatták, hihetetlen, de megtörtént eredménye volt a nukleáris energiának, Gibson azonban nem látta tisztán, hogy ez mennyiben oldja meg a gyarmat problémáját. Még ezen gondolkozott, amikor a Port Lowell-i hangszórókon Whittaker hangja szólalt meg:
 „Halló, Mars lakói" - mondta. „Azt hiszem mindnyájan ébren vannak és látták, ami történt. Az Igazgató most úton van, de szeretne önökhöz szólni. Kapcsolom."
 Kattanás hallatszott, ezután valaki halkan így szólt: „Elkezdheti uram." Egy pillanattal később Hadfield hangja szólalt meg a hangszórón. A hang fáradt, de diadalmas volt, annak az embernek a hangja, aki nagy csatát vívott végig, és most győzött.
- „Halló, Mars" - mondta. - „Itt Hadfield beszél. Még az űrhajón vagyok hazafelé - körülbelül egy óra múlva szállunk le."
 „Remélem tetszik önöknek az új Nap. Számításaink szerint körülbelül ezer esztendeig fog sugározni. Akkor robbantottuk fel a Phobost, amikor a horizont alatt volt, nehogy a kezdeti erős sugárzás bajt okozhasson. A láncreakció most már egyenletes azon a színvonalon, amelyet kiszámítottunk, bár néhány százalékkal a jövő hét folyamán növekedhet.
 Az új világító test körülbelül egytized annyi hőt ad, mint a Nap, és ezáltal a Mars hőmérsékletét csaknem annyira emeli föl, mint amennyi a Földé. De nem is ezzel a céllal robbantottuk fel a Phobost - vagy legalábbis nem ezzel a fő céllal.
 A Marsnak oxigénre még nagyobb szüksége van, mint hőre - és az az oxigénmennyiség, amely szükséges a földi atmoszféra eléréséhez, lábaik alatt hever, lekötve a homokban. Két esztendővel ezelőtt olyan növényt fedeztünk föl, amely a homokból kivonja az oxigént és felszabadítja. Ez tropikus növény - kizárólag a bolygó egyenlítője környékén tarthatja fenn magát, de még ott sem nő igazán. Ha elegendő napfény áll majd rendelkezésre, akkor elterjedhet a Mars egész felületén - természetesen a mi segítségünkkel -, és 50 esztendő múlva itt olyan lesz a légkör, amelyet az ember belélegezhet. Ezt a célt tűztük magunk elé, s ha elérjük, ez azt jelenti, hogy a Marson bárhová mehetünk, nem lesz szükség kupolákra és légzőberendezésekre. Olyan álom ez, amelyet sokan önök közül megvalósulni látnak majd és ez azt is jelenti, hogy új világot adtunk az emberiségnek.
 Máris számos jótékony hatását fogjuk érezni. Sokkal melegebb lesz, legalábbis akkor, amikor a Phobos és a Nap együtt ragyognak az égen és a telek lényegesen enyhülnek.
 Számolnunk kell hátrányokkal is - az évszakok és éjszakák bonyolultabbá válnak! - de ezeket a jótétemények messze felülmúlják. És mindennap, amikor föltekintenek az új fényforrásra, emlékezni fognak az új világra, amelynek mi adtunk életet. Történelmet csinálunk, ne felejtsék el - és ez az első eset, hogy az ember kipróbálta hatalmát egy bolygó arculatának megváltoztatásában. Ha nekünk itt sikerünk lesz, akkor mások másutt ugyanezt megvalósíthatják. Az eljövendő korszakokban olyan civilizált világok jöhetnek létre a ma esti eredmény következtében, amelyekről mi még nem is hallottunk.
 Ennyit akartam mondani most. Talán sajnálni fogják, hogy az élet újjáteremtése érdekében föláldoztunk egy holdat. De ne felejtsék el, ha a Mars el is veszítette egyik holdját, napot nyert helyette és ki vonhatná kétségbe, hogy melyik az értékesebb.
És most mindenkinek jóéjszakát.''
 Port Lowellben azonban senki sem tért nyugovóra. A várost illetően az éjszaka megszűnt, és az új nap felvirradt. Nehéz volt levenni a szemet az égbolton felfelé haladó kis arany korongról, amelynek melege percről percre növekedett. Gibson azon gondolkodott, hogy milyen hatással lesz mindez a növényzetre. Végigsétált az utcán, a kupolának ama részéig, ahonnan már a falon keresztülláthatott. Az történt, amire számítolt: a növények magukhoz tértek és arcukat az új nap felé fordították. Arra lett volna csak kíváncsi, hogy mit tesznek majd, ha meglátják a két Napot egymás mellett az égbolton.
 Az Igazgató rakétája egy félórával később szállt le, de Hadfield és a „Hajnal Terv" tudósai nem találkoztak a tömeggel, mert gyalog jöttek a Hetedik Kupolán keresztül, és a járműveket, megtévesztés céljából, a főbejáraton küldték előre. A csel oly jól sikerült, hogy már mindnyájan szobájukban ültek, amire bárki is rájöhetett volna, hogy mi történt, vagy ünnepelni kezdték volna a túlságosan fáradt utasokat. Ennek ellenére nem lehetett megakadályozni, hogy a városban számos ünnepséget rendezzenek, amelyeken az emberek igyekeztek elhitetni, hogy egész idő alatt tudták, mi rejlik a „Hajnal Terv" elnevezés mögött.
 A Phobos a tetőponthoz közeledett, sokkal közelebb és ennek következtében sokkal melegebb volt, mint pályája elején. Gibson és Jimmy ekkor találkoztak az Ares legénységével a tömegben, amely jókedvűen, de határozottan kényszerítette George-t a bár kinyitására.
 Hilton, aki mint főmérnök, a társaságból legtöbbet értett az atomfizikához, nemsokára nagy kör közepén találta magát és meg kellett magyaráznia, hogy mi történt. Szerényen tiltakozott az ellen, mintha a kérdés szakértője volna.
- Amit ők a Phoboson végrehajtottak - próbált kitérni a válaszolás elől -, évekkel előtte jár mindannak, amit valaha is tanultam a főiskolán. Abban az időben még magát a Meson-reakciót sem fedezték föl, nem beszélve ipari hasznosításáról. Nem hiszem, hogy jelenleg is volna ember a Földön, aki ezt tudja. Valami olyasmi ez, amit a Mars magától talált ki.
 - Azt akarod ezzel mondani - kérdezte Bradley. -, hogy a Mars a magfizikában vagy minden egyéb ilyesmiben a Föld előtt jár?
 E megjegyzése csaknem botrányt okozott, és Bradleyt csak kollégái mentették meg a méltatlankodó telepesektől, de a közbelépéssel nem túlságosan siettek. Mikor a béke helyreállt, Hilton megjegyezte:
- Természetesen, mindenki tudja, hogy a Föld legjobb tudósai néhány év óta itt dolgoznak, és így az egész dolog nem is olyan meglepő.
 A kijelentés tökéletesen igaz volt, és Gibson visszaemlékezett Whittaker ma reggeli egyik megjegyzésére. A Mars nagy vonzóerővel bírt, nemcsak őrá, de másokra is, és most már megértette, hogy miért. Micsoda meggyőzési hadműveletet, milyen intrikus tárgyalásokat és megtévesztéseket kellett Hadfieldnek alkalmaznia az utóbbi esztendőkben! Talán nem volt nehéz elkápráztatni az igazán elsőrendű elméket; ők megértették a feladatot és vállalták is. Nehezebbnek bizonyult már a második vonalbeli emberek megnyerése, akikre azonban csaknem ugyanolyan szükség volt. Talán egy napon ő is ismerője lesz a titok mögötti titkoknak és megtudja, miként indították útnak a „Hajnal Terv"-et és vezették el a sikerig.
 Ami még maradt az éjszakából, az nagyon gyorsan eltelt. A Phobos már a keleti égbolt horizontjához közeledett, amikor a Nap fölkelt, hogy üdvözölje riválisát. Olyan párbaj volt ez, amelyet néma érdeklődéssel figyelt az egész város - egyoldalú küzdelem, amelynek előre meghatározott kimenetele van. Amikor egyedül ragyogott a Phobos az éjszakai égen, könnyű volt azt hinni, hogy csaknem olyan fénylő, mint a Nap, de az igazi hajnal első sugarai véget vetettek az illúziónak. A Phobos pillanatról pillanatra halványabb lett és a Nap teljes pompájában emelkedett ki a sivatagból. Most már meg lehetett állapítani, hogy hozzá képest mennyire sápadt és sárga a Phobos. Semmi veszélye sem volt annak, hogy a növények összetéveszthessék a két fényforrást; ha a Nap ragyogott, a Phobost alig lehetett észrevenni.
 De elég fényes volt ahhoz, hogy feladatát végrehajtsa és ezer esztendőn keresztül uralkodója lesz a Mars éjszakáinak. És azután? Ha a tűz kialszik, a most égő elem kimerülésével, Phobos ismét közönséges holddá változik és csak a Nap ragyogását tükrözi vissza?
 Gibson tudta, hogy ez nem érdekes. Egy évszázadon belül már elvégzi a rábízott munkát, és a Marsnak ismét légköre lesz hosszú időn keresztül. És ha végül a Phobos kiég és elpusztul, e távoli idők tudósai biztosan találnak valami új megoldást - talán olyat, amely e kor számára épp annyira elképzelhetetlen, mint ahogy egy világ felrobbantása hihetetlennek tűnt fel száz esztendővel ezelőtt.
 Ahogy az új korszak első napja előrehaladt, Gibson a talajra vetődött kettős árnyékát figyelte. Mindkét árnyék nyugatra mutatott, de amíg az egyik alig mozdult, a halványabb egyre növekedett, mígnem teljesen eltűnt a Phobos lenyugvásával.
 Hirtelen eltűnése arra emlékeztette Gibsont, amit ő, csakúgy, mint Port Lowell nagy része, az utolsó órák izgalma közepette elfelejtett. A nagy újság most már a Földre érkezett; és a Mars - bár nem volt egészen biztos ebben - a földi égbolton sokkal fényesebben ragyog, mint eddig.
 És egy nagyon rövid időn belül a Föld rendkívül határozott kérdéseket tesz fel.

16

 Egyike volt ama kis ünnepségeknek, amelyet a televízióban oly sokan kedveltek. Hadfield és vezérkara a középpontban helyezkedett el, mögöttük Port Lowell kupolái emelkedtek a magasba. A televíziós operatőr szerint ügyesen megrendezett kép volt, bár az állandóan változó kettős világítás megnehezítette a dolgát.
 Az ellenőrző-szobából megkapta a végszót és a lencsét elkezdte balról jobbra forgatni, hogy a nézőknek némi mozgalmassággal szolgáljon, amíg a valóságos műsor megindul. Nem mintha túl sokat lehetett volna látni: a vidék teljesen sima volt és az egyszínű kép nem tudta visszaadni érdekességeit. (A színes képet ilyen távolságról nem lehetett eljuttatni a Földre, még a fekete-fehér is meglehetősen nehéznek bizonyult.) Az operatőr éppen befejezte a színtér bemutatását, amikor megkapta a jelzést, hogy a gépet fordítsa vissza Hadfieldre, akinek beszélnie kellett. Ez a másik hanghullámon ment végbe és a felvétel készítője nem hallhatta, az ellenőrző szobában azonban hozzá igazították a képadáshoz. Azt azonban tudta, hogy az Igazgató mit fog mondani, már végighallgatta az egészet.
 Whittaker polgármester átadta az ásót, amelyre az utolsó öt percben kecsesen támaszkodott, és Hadfield elkezdte félrehányni a homokot, amíg a Mars hosszú növényzetének gyökerei láthatóvá váltak. A „levegő-mag", ahogy ma már általánosan nevezték, nem volt különösebben lenyűgöző tárgy, úgy látszott, ahhoz sem elég erős, hogy egyenesen álljon, még a csekély gravitáció körülményei közepett sem.
Annyi bizonyos, hogy nem úgy nézett ki, mint ami meghatározza a bolygó jövőjét. . .
 Hadfield befejezte jelképes kerti munkáját; másvalaki majd bevégzi a feladatot és betemeti a lyukat. (A háttérben egy csoport már megkezdte a lapátolást, csak arra vártak, hogy a nagyfejűek eltűnjenek az útból, és ők bemutathassák munkájukat.)
 Most kézfogások és vállveregetések következtek; Hadfield eltűnt a körülötte csoportosuló tömeg mögött. Az egyetlen személy, aki semmire sem vetett ügyet, Gibson kedvenc marslakója volt. Squeak hátsó lábain, mint egy „keljfeljancsi", egykedvűen himbálózott. Az operatőr feléje fordult és egészen közelébe vitte a lencsét; ez volt az első eset, hogy a Földön egy igazi marslakót láthattak - legalábbis televízióban.
 Hello - mi történt vele? Valami felkeltette érdeklődését - nagy membránszerű füleinek remegése nyilvánvalóvá tette ezt. Most rövid ugrásokkal nekiindult. A lencse követte őt, a látómező kiszélesedett. Senki más nem vette észre ezt a közjátékot; Gibson még Whittakerrel beszélt és láthatóan teljesen elfeledkezett kedvencéről.
 Szóval erre ment ki a játék! Nem is rossz; a földi nézőknek tetszeni fog. Odaér-e vajon még mielőtt észrevennék? Igen - sikerült! Egy utolsó lendülettel beugrott a kis gödörbe, és a háromágú csőr belekapott a vékony növényzetbe, amelyet éppen most helyeztek el oly nagy gonddal. Nem kétséges, igen kedvesnek találta, hogy barátai annyit fáradtak érte... avagy tényleg tudta, hogy most rossz fát tesz a tűzre? Az óvatos megközelítés oly ügyesen történt, hogy nehéz volt hinni teljes ártatlanságában. Az operatőr nem akarta elrontani a szórakozást; ettől még érdekesebb lesz a felvétel. Egy pillanatra ugyan visszafordult Hadfieldre és társaságára, akik még sűrűn gratuláltak egymásnak ahhoz a munkához, amelynek eredményét most Squeak gyors ütemben bekebelezte.
 Persze nem tarthatott sokáig. Gibson vette észre elsőnek, mi történt, és akkorát kiáltott, hogy mindenki odafordult. Azután Squeak után eredt, aki, miután gyorsan körülnézve megállapította, hogy sehová sem bújhat el, a sértett ártatlanság arckifejezésével leült. Hagyta, hogy elvezessék, nem akarta növelni bűnét azzal, hogy szembeszegül a törvénnyel, és Gibson fülénél fogva elvezette a bűntett színhelyéről. Szakértők csoportja aggodalmasan vette körül a levegő-magot és mindenki nagy megkönnyebbülésére, kitűnt, hogy a kár nem végzetes.
 Közönséges véletlen volt ez, és senki sem hitte, hogy további következményekkel jár majd. Ez, bár soha nem tudatosította a tényt, Gibson egyik legragyogóbb és leggyümölcsözőbb elgondolásának ihletője lett.
 Az élet Martin Gibson számára hirtelen nagyon bonyolult és rendkívül étdekes lett. Egyike volt az elsőknek, aki látta Hadfieldet a „Hajnal Terv" megindulása után. Az Igazgató hívta, de csak néhány percet tudott áldozni idejéből. Ennek ellenére ez a rövid beszélgetés elegendőnek bizonyult arra. hogy megváltoztassa Gibsonnak a jövőről alkotott elképzeléseit.
- Sajnálom, hogy megvárakoztattam - mondta Hadfield.- De akkor kaptam meg a választ a Földről, amikor már indulóban voltam. Úgy döntöttek, hogy ön ittmaradhat, ha be tud illeszkedni közigazgatási struktúránkba - hogy a hivatalos kifejezést használjam. Miután „közigazgatási struktúránk" jövője nagymértékben fügött a „Hajnal Terv"-től, legjobbnak tartottam félretenni a dolgot visszatértemig.
 Az eddigi bizonytalanság nyomasztó súlya egyszerre eltűnt Gibsonról. Minden elintéződött; még akkor is, ha tévedést követett el - de ezt nem hitte -. most már nem volt visszaút, összekapcsolta sorsát a Marssal; részese lett a gyarmat nagy küzdelmének, amellyel új életre igyekezett támasztani hosszú és mély álmából ezt a világot.
- És milyen munkát talált a számomra? - kérdezte Gibson némi aggodalommal.
- Elhatároztam, hogy jelenlegi félhivatalos helyzetét törvényesítem - mondta mosolyogva Hadfield.
- Hogy értsem ezt?
- Emlékszik még, mit mondtam a legelső találkozásunkkor? Arra kértem, hogy segítsen nekünk megismertetni a Földdel a helyzet száraz tényei mellett a mi céljainkat és elképzeléseinket - azt hiszem, így is nevezhetné -, a szellemet, amelyet mi itt a Marson kialakítottunk. Jó munkát végzett, annak ellenére, hogy nem tudott a tervről, amelybe mi minden reményünket vetettük. Sajnálom, hogy a „Hajnal Terv"-et titkolnom kellett, de munkáját még nehezítette volna, ha tudja a titkot és nem írhat róla. Egyetért velem?
 Gibsonnak nem egészen ez volt a véleménye, de kétségtelen, hogy volt benne valami.
- Nagyon érdekelt - folytatta Hadfield -, hogy megtudjam, milyen hatást értek el cikkei és rádióelőadásai. Nem szükséges tudnia, hogy milyen módszerünk van ennek kinyomozására.
- Hogyan? - kérdezte Gibson meglepődve.
- Nem találja ki? Hetenként körülbelül tízezer ember jelentkezett a Földön, aki ide akar jönni, és körülbelül három százaléka megfelel az előzetes próbán. Mióta cikkei rendszeresen megjelennek, ez a szám heti 15 ezerre növekedett, és továbbra is emelkedőben van.
- Érdekes - mondta Gibson nagyon elgondolkozva. - Viszont arra is emlékszem - tette hozzá -, hogy ön nem helyeselte idejövetelemet.
- Mindnyájan követünk el hibákat, de én már megtanultam, hogy következtessek a sajátjaimból... - mosolygott Hadfield. - De összefoglalva: azt szeretném, ha átvenné egy kis osztálynak a vezetését, amely a mi propagandaosztályunk lenne. Természetesen majd kitalálunk valami kellemesebb elnevezést! Az lesz a feladata, hogy „árulja" a Marsot. A lehetőségek most, hogy már valóban tudunk mit tenni a kirakatba, sokkal nagyobbak. Ha elegendő számban jelentkeznek, akkor a Föld kénytelen lesz jelentősen megnövelni a hajóűrt. Minél gyorsabban történik ez meg, annál korábban ígérhetjük meg a Földnek, hogy megállunk a saját lábunkon. Mit szól ehhez?
 Gibson röpke kiábrándulást érzett. Bizonyos szempontból nézve munkáját, ez nem jelentett nagy változást. De az Igazgatónak igaza volt: a Mars számára nagyobb hasznot jelent így, mint bármilyen más állásban.
- Azt hiszem el tudom ezt látni - mondta. - Adjon egy hetet, hogy elintézzem földi ügyeimet és tisztába tegyem kötelezettségeimet. 
Egy hét kissé optimista számítás, gondolta, de ezalatt a munka nagy részét elintézheti. Kíváncsi volt, mit szól majd Ruth ehhez. Valószínűleg azt hiszi, hogy megőrült. És ebben talán igaza is van.
- Az a hír, hogy ön itt marad - mondta elégedetten Hadfield -, nagy érdeklődést fog kelteni, és hadjáratunknak óriási sikert jelent. Nincs kifogása, hogy most mindjárt bejelentsük?
- Nincs.
- Jó. Whittaker szeretne még néhány szót beszélni önnel a részletekről. Természetesen, tudnia kell, hogy fizetése annyi lesz, mint egy második osztályú közigazgatási tisztviselőnek, az ön korában.
- Természetesen, számítottam erre – mondta Gibson. Nem tette hozzá, mert ez szükségtelennek látszott, hogy ennek csak elméleti jelentőséget tulajdonított. Ez a fizetés, bár egytizede sem volt eddigi jövedelmének, elegendőnek látszott a kényelmes megélhetéshez azon a bolygón, ahol luxus alig létezett. Nem volt még biztos benne, miképp használhatja majd fel földi hiteleit, de nem volt kétséges, hogy valamit át tud hívni belőlük.
 A Whittakerrel folytatott hosszú tanácskozás után - akinek csaknem sikerült lerombolnia lelkesedését az emberek és a felszerelések hiányáról tartott panaszkodásaival - Gibson a nap hátralevő részét rádiógrammok szerkesztésével töltötte. A leghosszabb Ruthnak szólt, és főleg, ha nem is teljesen, üzleti ügyekkel foglalkozott. Ruth gyakran megjegyzésekkel fűszerezte ama meglepően változatos megbízásokat, amelyekkel ellátta tíz százalék fejében, és Gibsan kíváncsi volt, hogy mit szól majd ahhoz a kéréséhez, hogy tartsa szemét egy bizonyos James Spenceren, és általában nézzen utána, ha New Yorkban van - ami elég gyakran előfordul majd, hiszen most fejezi be tanulmányait.
 Sokkal egyszerűbbé tette volna a dolgot, ha megmondhatta volna a tényeket; lehet persze, hogy Ruth ennek ellenére kitalálja. De ez nem lett volna igazságos Jimmyvel szemben; Gibson elhatározta, hogy neki fogja először megmondani. Volt idő, amikor a további titkolózás feszültsége olyan súllyal nehezedett rá, hogy csaknem örült Jimmy mielőbbi elutazásának. Hadfieldnek, - mint általában, -  most is igaza volt. Ha már várt egy nemzedék óta, akkor várhat még egy kicsit. Ha most felfedi kilétét, megzavarhatja és megbánthatja Jimmyt - esetleg meghiúsíthatja eljegyzését is. A felvilágosítás ideje akkor jön el, ha már összeházasodtak, és Gibson remélte, hogy az majd megoltalmazza a külső világból érkező mindenféle megrázkódtatással szemben.
 A sors iróniája volt, hogy ilyen későn találta meg fiát, és nemsokára ismét elveszíti majd. Lehet, hogy ez volt a büntetés egy része saját önző és gyáva magatartásáért - hogy ne használjunk keményebb kifejezéseket -, amit húsz évvel ezelőtt tanúsított. De el kell temetni magában a múltat; a jövőbe kell tekinteni.
 Jimmy vissza fog térni a Marsra oly gyorsan, ahogy csak lehetséges, e tekintetben nem voltak kétségei. És ha hiányát érzi is majd a szülői büszkeségnek és elégedettségnek, később kárpótolhatja magát unokáin, akik majd arra a világra születnek, amelyet ő is segített újjáteremteni. Ez volt az első eset életében, hogy Gibson jövőt látott maga előtt, és ez érdeklődéssel és izgalommal töltötte el, olyan jövőt, ami nem lesz egyszerűen a múlt ismétlése.
 A Föld villáma négy nap múlva csapott le. Gibson akkor értesült erről, amikor meglátta a „Mars Times" első oldalának főcímét. Egy pillanatig a két szó olyan meglepően bámult vissza rá, hogy szinte alig fogta fel értelmüket.

HADFIELDET VISSZAHÍVTAK

 „Egy most érkezett hír szerint a Bolygóközi Fejlesztési Tanács felszólította az Igazgatót, hogy az Aresen, amely négy nap múlva indul a Deimosról, térjen vissza a Földre. Az ok ismeretlen."

 Ez volt minden, de a Marsot teljesen felforgatta. Nem mondták meg az okát, és ez nem is volt szükséges. Mindenki tudta pontosan, miért akarja a Föld látni Warren Hadfieldet.
- Mit szólsz ehhez? - kérdezte Gibson Jimmyt, amint a reggelinél átnyújtotta neki a lapot.
- Nagy isten - kapkodott levegőért Jimmy. - Micsoda zűrzavar lesz itt! Mit gondol, mit tesz majd?
- Mit tehetne?
- Hát talán visszautasítja a hívást. Itt biztos, hogy mindenki mögéje állna.
- Ez csak még rosszabbá tenné a helyzetet. Mindenképpen el fog menni. Hadfield nem olyan férfi, aki kitér a küzdelem elől.
Jimmy szemei hirtelen felragyogtak.
- Ez azt jelenti, hogy Irene is jön.
- Fogadni mertem volna, hogy erre gondolsz! - nevetett Gibson. - Feltehetően azt hiszed, hogy a rossz hír kettőtöknek jót is jelent. De ne számíts erre - Hadfield itt is hagyhatja Irene-t.
 Nagyon kellemetlennek látta az egészet. Ha az Igazgató visszatér, szüksége lesz minden erkölcsi támogatásra.
 A sok munka ellenére, amely rá várakozott, Gibson rövid látogatást tett a Közig-ben, ahol mindenkit a meglepetés és elkeseredés zavaros hangulatában talált. Hadfield kora reggel érkezett és Whittakeren, valamint magántitkárán kívül senkit sem fogadott. Akik látták, azt állították, hogy meglepően jókedvű.
 Gibson ezen a híren rágódott, miközben a biológiai laboratórium felé sétált. Két nap óta nem látta kis barátját és ezért lelkiismeretfurdalást érzett. Amint lassan sétált a Regent Streeten, azon gondolkozott, hogy milyen védelmet épít ki magának Hadfield. Most már megértette azt a megjegyzést, amit Jimmy hallott. A siker mindent igazol? A siker még messze volt; ahogy Hadfield mondta, a „Hajnal Terv" megvalósulásához fél évszázadra van szükség, a Föld legnagyobb mértékű segítségét feltételezve. A támogatás biztosítása lényegbevágó volt és Hadfield mindent el fog követni, nehogy ellenségessé tegye az anyabolygót. Amit Gibson tehet, az annyi, hogy propagandaosztályából támogató tüzet szolgáltat számára.
 Squeak, mint mindig, elragadtatással üdvözölte, noha Gibson ezt némileg szórakozottan viszonozta. Ahogy mindig szokta, most is hozott neki egy darab levegőmagot a laboratóriumból. Hirtelen elhatározással így szólt a biológushoz:
- Ebben a pillanatban jutott eszembe egy ragyogó ötlet, ön beszélt nekem azokról á trükkőkről, amelyekre Squeaket megtanította.
- Tanítottam! A probléma most már az, hogy miképp fékezzük tanulását.
- Azt is mondta, meglehetősen bizonyos abban, hogy a marslakók tudnak érintkezni egymással.
- Úgy van, a terepen dolgozó csoportunk megállapította, hogy képesek továbbítani bizonyos egyszerű gondolatokat, sőt bizonyos elvont fogalmakat is, mint például a szíri érzékeltetését. Ez nem sokat bizonyít, természetesen. A méhek is reagálnak a színekre.
- Akkor mondja el, hogy mit gondol a következőkről. Miért ne taníthatnánk meg őket a levegőmag termesztésére és ápolására? Óriási előnnyel rendelkeznek - a Marson mindenhová eljuthatnak, ahová akarnak, míg nekünk gépekre van szükségünk. Nem fontos, hogy tudják, mit csinálnak. Egyszerűen csak ellátjuk őket a friss hajtásokkal, megtanítjuk a szükséges mozdulatokra, majd pedig megjutalmazzuk őket. 
- Egy pillanat! Ez jó ötlet, de néhány gyakorlati pontot nem vett figyelembe. Azt hiszem, betaníthatjuk őket az ön által javasolt munkára - eléggé biztosan ismerjük már lélektanukat e célból -, de hangsúlyoznom kell,-hogy összesen, Squeak-kel együtt, tíz példányt ismerünk.
- Nem feledkeztem meg erről - mondta türelmetlenül Gibson. - Csak egyszerűen nem hiszem, hogy az az egyetlen csapat, amelyet én találtam.
Egészen hihetetlen véletlennek számítana ez. Biztos, hogy nagyon ritkák, de több száznak, ha ugyan nem több ezernek kell lenni a bolygón. Javasolnék felderítő repüléseket a levegőmag-erdők fölött - nem lesz nehéz megállapítani tisztásaikat.
De különben is, én hosszabb időre gondolok. Most, hogy már sokkal kedvezőbb életkörülményeket teremtettünk számukra, gyorsan szaporodhatnak, aminthogy a Mars növényi élete máris ezt teszi.
Emlékezzék csak. Ha magára hagyjuk, a levegőmag akkor is elárasztja 400 éven belül az egész egyenlítői övezetet - az ön adatai szerint. A marslakókkal és a mi segítségünkkel évekre csökkenthetjük le a „Hajnal Terv"-et!
 A biológus kétkedve ingatta fejét, de valamit számolni kezdett a mappáján. Amikor befejezte, megnedvesítette ajkát.
- Nos én - mondta -, én nem tudom bebizonyítani ennek lehetetlenségét; túl sok az ismeretlen tényező - beleszámítva a legfontosabbat - a marslakók szaporodási arányszámát. Nyilván tudja, hogy fiahordók. Ez most igazolódott be.
- Úgy gondolja, mint a kenguruk?
- Igen. A fiatal védelem alatt él, amíg eléggé megnő ahhoz, hogy kimehessen a hideg és könyörtelen világba. Úgy gondoljuk, hogy több nőstény hord kicsinyeket, vagyis évente hoznak a világra utódokat. De miután Squeak volt az egyetlen fiatalkorú, ez azt jelenti, hogy rettenetesen magas a halálozási arány - ami nem is meglepő ilyen klímában.
 - Csak olyan körülmények legyenek, amilyeneket mi akarunk! - kiáltott fel Gibson -, akkor semmi sem állíthatja meg szaporodásukat, természetesen, ha el tudjuk látni megfelelő élelemmel őket.
- Marslakókat akar nevelni, vagy levegőmagot termelni? - szögezte mellének a kérdést a biológus.
- Mindkettőt - vigyorgott Gibson. - Egymáshoz tartoznak, mint hal és a sült krumpli, sonka és a tojás.
- Állj! - szólt közbe a másik, s majdnem hogy kicsordult a nyála. Gibson mentegetőzni kezdett tapintatlansága miatt, de elfelejtette, hogy a Marson senki sem evett évek óta ilyesmit.
 Minél többet gondolt Gibson új ötletére, annál jobban tetszett neki. Személyes ügyeinek sürgetése ellenére időt szakított arra, hogy memorandumot intézzen e tárgyban Hadfieldhez, és remélte, hogy az Igazgató még Földre utazása előtt megbeszéli vele. Rendkívül izgalmas volt az a gondolat, hogy nemcsak egy világot újítanak meg, hanem egy fajtát is, amely idősebb lehet, mint az ember.
 Gibson azon tépelődött, hogy száz év múlva a megváltozott időjárási viszonyok milyen hatással lesznek a marslakókra. Ha túl meleg lesz számukra, északra és délre vándorolhatnak - ha szükséges, egészen a sarki területekre, ahol a Phobost sohasem lehet látni. Ha a múltban a levegőből nyerték oxigénjüket, most ismét hozzájuthatnak ehhez. Számos bizonyítéka volt már annak, hogy Squeak oxigénszükségletének nagy részét Port Lowell levegőjéből nyerte és láthatóan elégedett volt vele.
 Nem volt még válasz arra a nagy kérdésre, amelyet a marslakók felfedezése előtérbe állított: elkorcsosult utódai voltak-e egy fajtának, amely korábban civilizációt teremtett, de kipusztult a viszonyok könyörtelensége következtében? Ez volt a romantikus nézet, amit azonban semmi sem támasztott alá. A tudósok egyhangúan azt az álláspontot képviselték, hogy fejlett kultúra sohasem létezett a Marson - de jóslataik egyszer már nem. váltak be, és lehet, hogy ez esetben sem. Akárhogy is van, rendkívül érdekes kísérlet lesz látni, hogy a marslakók a fejlődés létráján milyen magasra emelkedhetnek most, miután földjük ismét termékennyé válik,
 Mert ez az ő világuk és nem az emberé. Annak ellenére, hogy az ember saját céljaira igyekszik átalakítani, mindig kötelessége marad szem előtt tartani á jogos tulajdonosok érdekeit. Senki sem mondhatja meg, hogy a mindenség történelmében milyen szerepet játszanak majd. És amikor egy napon elkerülhetetlenné válik, hogy az ember maga is nálánál magasabbrendű élőlénnyel kerül szembe, itt a Marson tanúsított magatartása szerint fogják majd megítélni.

17

- Sajnálom, hogy nem jössz velünk vissza, Martin - mondta Norden, miközben közeledtek a nyugati Egyes légzsiliphez -, de biztos vagyok benne, hogy helyesen cselekszel, és mindnyájan tisztelünk ezért.
- Köszönöm - mondta Gibson komolyan. - Magam is szívesen tenném meg veletek visszafelé az utat - de erre még számos lehetőség lesz később! Bármi is történik, nem maradok egész életemben a Marson! Azt hiszem, sohasem gondoltad, hogy ilyen módon fogsz utasokat cserélni - mondta mosolyogva.
- Nem én! Bizonyos szempontból meglepő is ez. Úgy érzem magam, mint annak a hajónak a kapitánya, amely Napóleont Elbára szállította. Hogy fogadta az Igazgató?
- Nem találkoztam még vele, mióta visszahívása megérkezett, de holnap beszélek vele, mielőtt a Deimosra megy. De Whittaker azt mondja, hogy magabiztosnak látszik és egyáltalán nem aggódik.
- Mit gondolsz, mi történhet?
- Hivatalosan szemrehányást kaphat a pénz, felszerelés és személyzet helytelen felhasználása miatt - untig elég ez, hogy élete végéig börtönben tartsák. De miután a közigazgatási testület fele és a tudósok mindegyike belekeveredett, mit tehet a Föld? Valóban nagyon szórakoztató helyzet. Az Igazgató két világ elismert hőse és a Bolygóközi Fejlesztési Tanács kesztyűs kézzel fog vele bánni. Azt hiszem, az ítélet ez lesz: „Nem lett volna szabad megtennie ezt, de mi örülünk, hogy megtette."
- És azután hagyják visszatérni a Marsra?
- Kénytelenek lesznek. Senki másra nem bízhatják ezt a munkát.
- Egyszer valaki mégiscsak a helyére fog lépni.
- Ez igaz, de őrültség lenne lemondani Hadfieldről, amikor évek munkája áll még előtte. Ha netán leváltanák, hát a jó ég segítse meg az illetőt, aki a helyére kerül.
- Kétségtelen, hogy ez nem mindennapi állás. Azt hiszem, számos dolog van folyamatban, amiről nem tudunk. Miért vetette el a Föld a „Hajnal Terv"-et, amikor először javasolták.
- Ezen már gondolkoztam és szándékomban van egyszer a kérdés mélyére hatolni. Az elméletem szerint a Földön elég sok ember nem kívánja, hogy a Mars túl hatalmas, sőt esetleg teljesen független legyen.- Nem valami sötét okból, pusztán azért, mert nem kedvelik magát a gondolatai. Túlságosan bántaná büszkeségüket. Azt akarják, hogy a Föld maradjon a mindenség középpontja.
- Tudod - mondta Norden -, furcsa, ahogy a Földről beszélsz, mintha az a nyomorúság és erőszak valamilyen keveréke volna és megakadályozna minden itteni előrehaladást. Ez persze aligha igazságos. Akikre te valójában morogsz, azok a Bolygóközi Fejlesztési Tanács hivatalnokai és annak szövetséges szervezetei - és ezek valóban megteszik a tőlük telhetőt. Ne felejtsd el, hogy minden, amit itt kaptak, az a. Föld kezdeményezéséből és erejéből került ki. Tartok tőle, hogy ti telepesek- beszéd közben szárazon elmosolyodott - nagyon önző szempontból nézitek a dolgokat. Én a kérdés mindkét oldalát látom. Amikor itt vagyok, megértem a ti nézőpontotokat és rokonszenvezem vele, de három hónap múlva, a másik oldalon leszek, és valószínűleg arra gondolok, hogy ti morgó, hálátlan, kellemetlenkedő emberek vagytok a Marson!
 Gibson nevetett, de kicsit kényelmetlenül. Jó adag igazság volt abban, amit Norden mondott. A bolygóközi közlekedés rendkívüli nehézsége, költsége és az idő, ami eltelik ilyenkor az egyik és másik világ között, elkerülhetetlenül a megértés bizonyos hiányára, esetleg kérlelhetetlenségre vezet a Föld és a Mars között. Remélte, hogy az utazás gyorsaságának növekedésével ezek a lélektani akadályok leomlanak majd, és a két bolygó mind szellemben, mind időben közel kerül egymáshoz.
 Elérkeztek a zsiliphez és várták a szállító járművet, amely Nordent kiviszi a repülőtérre. A személyzet többi része már elbúcsúzott és útban volt a Deimos felé. Csak Jimmy kapott kivételesen engedélyt, hogy Hadfielddel és Irene-nel repüljön föl.

* * *
- Nos, John, remélem jó utad lesz vissza - mondta Gibson, amint a légzsilip ajtaja kinyílt. Mikor látlak ismét?
- Körülbelül tizennyolc hónap múlva - előzőleg még van egy utam a Venusra. Ha ismét itt leszek, remélem nagy változásokat fogok tapasztalni - levegőmag és marslakók mindenütt!
- Nem sokat ígérek erre az időre – nevetett Gibson. - De megtesszük, ami tőlünk telik, hogy ne légy kiábrándult!
 Kezet ráztak és Norden eltávozott. Gibson nem tehetett róla, némi irigységgel gondolt azokra, akik most visszatérnek és látni fogják a Föld szépségeit, ami valaha neki is megadatott, de most évekig nem lesz bennük része.
 Még két embertől kell elbúcsúznia, és ezek lesznek a legnehezebbek. Hadfielddel való utolsó találkozásához megfelelő finomságra és tapintatra lesz szükség. Norden hasonlata jó: olyan lesz ez, mint egy interjú a trónfosztott uralkodóval, mielőtt emigrációba hajózna.
 Valójában semmi ilyesmi nem történt. Hadfield továbbra is a helyzet ura volt és teljesen zavartalannak látszott jövőjét illetően. Amikor Gibson belépett, éppen befejezte papírjainak rendezését: a szoba kopárnak és üresnek látszott és a három papírkosár tele volt összegyűl'! aktákkal. Whittaker mint helyettes igazgató másnap lép be.
- Átfutottam a marslakókról és a levegőmagról szóló feljegyzését - mondta Hadfield. - Nagyon érdekes ötlet, de senki sem tudta megmondani nekem, beválik-e vagy sem. A helyzet rendkívül bonyolult és még nincs elegendő információm. Lényegében arról van szó, hogy melyik a jobb: ha megtanítjuk a marslakókat a levegőmag termesztésére, vagy ha magunk végezzük el a dolgot? Akárhogy is legyen, fel fogunk állítani egy kisebb kutató csoportot, hogy vizsgálja meg a tervét, jóllehet addig nem sokat tehetünk, amíg nem lesz több marslakónk! Megkértem dr. Petersont, hogy tartsa kézben a dolog tudományos oldalát, és szeretném, ha ön a felmerülő adminisztratív problémákkal foglalkozna - természetesen minden fontosabb kérdést Whittaker dönt el. Peterson nagyon egészséges fickó, de kevés a képzelőerő benne, így ketten együtt helyes egyensúlyt alakíthatnak ki.
 - Nagyon örülök és mindent meg fogok tenni, ami tőlem telik - mondta Gibson elragadtatva a kilátásoktól, bár kissé idegesen gondolt a növekvő felelősségre. Ennek ellenére az a tény, hogy az Igazgató megbízta ezzel a munkával, bátorításnak számított; azt jelentette, hogy Hadfield teljesen bízott benne.
 Ahogy az adminisztratív részletkérdésekről beszéltek, Gibson előtt világossá vált, hogy Hadfield - számítása szerint - egy évnél tovább nem lesz távol a Marstól. Földi útját majdnem úgy tekintette, mint egy rendkívüli szabadságot. Gibson remélte, hogy derűlátását az események igazolni fogják.
 A beszélgetés vége felé Irene-re és Jimmyre tértek át. A hosszú út a Földig lehetővé teszi Hadfieldnek, hogy alaposan tanulmányozza jövendő vejét és Gibson remélte, hogy Jimmy kiállja a próbát. Nyilvánvalónak látszott, hogy Hadfield az útnak ezt a vonatkozását egészen szórakoztatóan fogta fel. Amint megjegyezte Gibsonnak, ha Irene és Jimmy jól kijönnek egymással a háromhónapos szoros összezártság idején, akkor házasságuknak kilátása van a sikerre. Ha nem, akkor... inkább előbb, mint később.
 Amikor elhagyta Hadfield hivatalát, Gibson úgy érezte, hogy tisztába jött saját rokonszenvével.
Az Igazgató tudta, hogy az egész Mars ő mögötte áll és Gibson mindent el fog követni, hogy a Föld támogatását is megnyerje számára. Visszapillantott az ajtó szerény felírására. Nem volt szükség annak megváltoztatására, bármi is történne, mert a szavak az állást jelentették és nem az embert. Tizenkét hónapon keresztül Whittaker dolgozik majd ez ajtó mögött, a Mars demokratikus vezetője és - bizonyos határok között - a Föld lelkiismeretes szolgája. Bárki jön vagy megy, az ajtófelírás változatlan marad. Ez ismét Hadfield eszméinek egyike volt - az ugyanis, hogy a beosztás sokkal fontosabb, mint a címet viselő személy.
 Három órával később indult az utolsó rakéta a Deimosra, fedélzetén Hadfielddel, Irene-nel és Jimmyvel. Irene átjött a Mars Grand Hotelbe, hogy segítsen csomagolni Jimmynek és búcsút mondjon Gibsonnak. Úgy ragyogott az izgalomtól és oly mértékben sugárzott róla a boldogság, hogy öröm volt ránézni. Mindkét álma egyszerre valósult meg. A Földre megy, még pedig Jimmyvel. Gibson remélte, hogy egyik sem fogja kiábrándítani őt.
 Jimmy csomagolása a Marson összegyűjtött emlékek nagy száma miatt bonyolult volt - főleg növényi és ásványi fajtákat szedett össze a kupolákon kívül. Mindezeket gondosan megmérték és fájdalmas döntésekre lett szükség, amikor kitűnt, hogy két kilogrammal túllépte a megengedett súlyhatárt. De végre mégiscsak elkészült a csomagolással s az utolsó táska is elindult a repülőtérre.
- Ne felejts el érintkezésbe lépni Mrs Goldsteinnel, amint megérkezel - mondotta Gibson. - Hallani akar téged.
 - Nem fogok - válaszolta Jimmy. – Kedves öntől, hogy ennyit törődik velem. Valóban nagyon köszönök mindent, amit értünk tett. Igaz Irene?
- Igen- válaszolta a lány -, nem is tudom, hogy ön nélkül mire jutottunk volna.
Gibson kissé szomorkásan mosolygott.
- Valahogy – mondta - majdcsak elintéztétek volna! De örülök, hogy minden így sikerült nektek, és biztos vagyok benne, hogy nagyon boldogok lesztek. És - remélem, nemsokára - ismét mindketten visszatértek a Marsra.
 Amint Jimmy kezét búcsúzóul megszorította, ismét érezte azt az elhatalmasodó vágyat, hogy felfedje kilétét, bármi is lesz ennek a következménye, és úgy búcsúzzék el Jimmytől, mint fiától. De ha ezt teszi, elronthatná vele a múlt hónapok minden jótéteményét.
 Figyelte őket, amint kéz a kézben lefelé mentek a szűk utcán, elfeledkezve körülöttük mindenről, róla is. De később majd vissza fognak emlékezni.

* * *
 Még nem hajnalodott, amikor Gibson elhagyta a fő légzsilipet és keresztülsétált az alvó városon. A Phobos egy órával ezelőtt lenyugodott; csak a csillagok ragyogtak és magasan nyugaton a Deimos. Órájára pillantott - még tíz perc az indulásig, ha nem jön közbe valami.
- Gyere, Squeak - mondta. - Sétáljunk egyet kint.
 Bár körülöttük a hőmérséklet legalább mínusz ötven fok volt, Squeak. nem látszott aggódónak. Ennek ellenére Gibson arra gondolt, a legjobb, ha mozgásban tartja kedvencét. Ö maga természetesen tökéletesen kényelemben volt, mert a teljes védőruhát magára öltötte.
 Az elmúlt hetekben mennyire megnőttek ezek a növények. Meghaladták már az embermagasságot, és, bár ez a növekedés természetesnek látszott, Gibson biztosra vette, hogy ennek nagyrészt a Phobos az oka. A „Hajnal Terv" máris nyomokat hagyott a bolygón. Még az északi-sark, amelynek most kell közelednie télközépi legnagyobb kiterjedéséhez, megállt növekedésében, a déli sarok hósapkája pedig teljesen eltűnt. A várostól egy kilométernyire megálltak, eléggé messze, hogy a fények ne akadályozzák a megfigyelést. Gibson ismét órájára pillantott. Kevesebb, mint egy perc volt hátra; tudta, mit éreznek most barátai. A Deimos kicsi, halványan csillogó korongjára pillantott és várt.
 Hirtelen a Deimos gyanútkeltően fényesebb lett. 
Egy pillanattal később úgy látszott, két részre szakad, amint egy apró, hihetetlenül fénylő csillag elvált a szélétől és lassan nyugatnak kanyarodott. A több ezer kilométeres távolság ellenére az űrhajó olyan fényesen ragyogott, hogy csaknem bántotta a szemet.
 Nem kételkedett abban, hogy figyelik őt. Fent az Aresen a megfigyelő ablakokon nézik azt a világot, amelyet most hagynak el.
 Vajon Hadfield mire gondol most? Felötlik-e elméjében, hogy sohasem fogja viszontlátni a Marsot? Gibsonnak ezzel kapcsolatban már semmi komoly kétsége sem volt. Bármilyen küzdelemmel kell is Hadfieldnek szembenéznie, győzni fog, mint ahogy győzött a múltban is. Diadallal tér vissza a Földre és nem kegyvesztetten.
 A pislogó kék-fehér csillag több foknyira volt már a Deimostól.
 A keleti látóhatáron megjelent a Nap pereme; körülötte a magas zöld növényzet meg mély álmát aludta - ezt az álmot azonban egyszer már a Phobos pályája félbeszakította. Gibson még egyszer a két csillagra nézett, amelyek eltűntek nyugat felé, és csöndesen búcsút intett feléjük.
- Gyerünk Squeak - mondta -, ideje, hogy visszatérjünk - még dolgoznom kell.
Kesztyűs ujjaival megfogta a kis marslakó füleit.
- Ez érted is van - tette hozzá. - Ámbár még nem tudod, hogy mindkettőnk előtt nehéz munka áll.
 Együtt sétáltak a Nagy Kupola irányában, amely most halványan csillogott a hajnal első fényében. Különös lehet Port Lowellben most, hogy Hadfield eltávozott, és egy másik férfi ül az ajtó mögött, amelyre ezt a szót írták: „Igazgató."
 Gibson hirtelen szünetet tartott. Egy pillanatra úgy rémlett neki, mintha belelátna a jövőbe, tizenöt vagy húsz évvel előre. Ki lesz akkor az igazgató, amikor a „Hajnal Terv" már középső szakaszába ért, és végső eredményét előre lehet látni?
 A kérdés és a felelet csaknem egy időben jutott eszébe. Gibson első ízben tudta, hogy mi van az út végén, amelyre most rálépett. Egy nap talán az ő kötelessége és joga lesz, hogy átvegye a munkát, amelyet Hadfield kezdett, lehet, hogy puszta önbecsapás, vagy saját rejtett erejének első tudatosodása volt ez, de bármi légyen is, határozottan tudta, mi vár rá.
 Valami új eltökéltséggel lépteiben, Martin Gibson író, egykor földi lakos, folytatta sétáját a város felé. Árnyéka összekeveredett Squeakével, amint a kis marslakó mellette ugrándozott. Feje fölött az éjszaka utolsó foszlányai tűntek el az égről, és körös-körül a magas, virágtalan növények arccal a felkelő Nap felé fordultak.