Arthur C. Clarke

A NAGY ZÁTONYOK KÍSÉRTETE

FORDÍTOTTA SOMOGYI PÁL LÁSZLÓ

EURÓPA KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST, 1995

ARTHUR C. CLARKE

THE GHOST FROM THE GRAND BANKS

VICTOR GOLLANCZ LTD., LONDON, 1990

COPYRIGHT © ARTHUR C. CLARKE, 1990

HUNGAR1AN TRANSLATION © SOMOGYI PÁI. LÁSZLÓ, 1995

Régi barátomnak, Bill MacQuittynek –

aki gyerekkorában

látta az R. M. S. Titanic vízre bocsátását,

és negyvenöt ével később

másodszor is elsüllyesztette

I .

ELŐJÁTÉK

1.

'74 NYARA

Nyilván kellemesebben is megünnepelhetné a huszonegyedik születésnapját, mint azzal, hogy részt vesz egy tömegtemetésen, futott át újra meg újra Jason Bradley agyán – de legalább érzelmileg nem érintette a dolog. Azon tűnődött, vajon a JENNIFER-akció vezetőjének vagy a haverjainak, a CIA-ügynököknek legalább névjegyzékük van-e arról a hatvanhárom orosz tengerészről, akit most örökre leküldenek a mélybe.

Az egész szertartás rendkívül valószerűtlennek tűnt, s a filmesek jelenléte is hozzájárult ahhoz, hogy az ember képzelődni kezdjen. Jason úgy érezte, egy hollywoodi filmhez statisztál, s amikor a beburkolt tetemek siklani kezdtek a tenger felé, szinte várta, hogy valaki elkiáltja magát: „Felvétel! Csapó!” Végtére nagyon is lehetséges volt – sőt valószínű –, hogy azon a gépen, amely néhány órával ezelőtt körözött felettük, maga Howard Hughes nézelődött. Vagy ha nem az Öreg, akkor a Summa Társaság egy másik fejese; rajtuk kívül senki sem tudta, mi történik a Csendes-óceánnak ezen a pontján, Hawaiitól ezer kilométerre északnyugatra, távol minden hajóforgalomtól.

Ami azt illeti, amíg ki nem futottak a kikötőből, a Glomar Explorer akciócsoportja – amelyet gondosan elkülönítettek a legénység többi részétől – maga sem tudott semmi közelebbit az expedíció céljáról. Az, hogy egy eddig példa nélkül való kiemeléssel fognak megpróbálkozni, mindenesetre nyilvánvaló volt, és a nagyokosok egy eltűnt felderítő műholdra tippeltek. Arra azonban álmában sem gondolt senki, hogy egy egész orosz tengeralattjárót hoznak majd fel csaknem négyezer méterről – a nukleáris robbanófejeivel, a rejtjelkulcsaival és rejtjelező készülékeivel együtt. És persze a legénységével...

Eddig a reggelig – épp egy születésnapi reggelig! – Jason még sose találkozott szembe a halállal. Talán valami morbid kíváncsiság ösztökélte, hogy jelentkezzék, amikor a halottakat fel kellett hordani a fedélzetre, s az egészségügyiek segítséget kértek. (A langleyi tervezők mindenre gondoltak: az Explorer-en hűtött hullakamra is volt, pontosan száz tetemre méretezve.) Jason meglepetten – és megkönnyebbülten – tapasztalta, többnyire milyen jó állapotban vannak a holttestek, noha már hat évet töltöttek a Csendes-óceán fenekén. Azok a tengerészek, akiket a teljesen zárt részekben ért a halál, ahol a ragadozók nem férhettek hozzájuk, mintha csak aludtak volna. Jasonnek az járt a fejében, hogy ha tudná, hogy mondják oroszul, ellenállhatatlan vágyat érezne, hogy elkiáltsa magát: „Ébresztő!”

Valaki azonban kétségkívül volt a hajón, aki tudott – és nagyon szépen beszélt – oroszul, mert az egész gyászszertartás ezen a nyelven folyt, és csak most, a legvégén kapcsolódott be az angol: a tengeri temetések szokásos zárószavait az Explorer lelkésze mondta el.

Az utolsó „ámen” után hosszú csend következett, majd kurta vezényszó röppent a díszőrség felé. És ekkor, miközben a halott tengerészek lassan siklottak a fedélzet széle felé, majd egymás után a vízbe zuhantak – ekkor hangzott fel az a zene, amelynek emléke élete végéig elkísérte Jason Bradleyt.

Szomorú volt, de nem hasonlított semmiféle más gyászzenéhez, amit ismert; lassú, lankadatlan ütemében benne volt a tenger egész ereje és minden titka. Jason nem tartozott a nagyon élénk képzeletű fiatalemberek közé, de úgy érezte, hullámok dübörgését hallja, amint újra meg újra – és örökkön-örökké – megostromolnak egy sziklás partot. Még sok évbe telt, hogy megtudja, milyen jól választották ki ezt a zenét.

A tetemek, amelyekre súlyos nehezékeket erősítettek, lábbal értek vizet, egész kis loccsanással. És azonnal eltűntek; épségben jutottak le végső nyughelyükre, mielőtt a cirkáló cápák megcsonkíthatták volna őket.

Vajon igaz-e a szóbeszéd, mélázott Jason, hogy a filmet, amit erről a szertartásról készítenek, el fogják küldeni Moszkvába? Ez udvarias gesztus lenne, de valahogy kétértelmű. És Jason nemigen hitte, hogy az Állambiztonság hozzájárul, bármilyen ügyesen szerkesszék is meg, vágják is össze a filmet.

Miután az utolsó tengerész is visszatért a tengerbe, a megragadó, feledhetetlen zene elhalkult és elhallgatott. A végzet, a pusztulás érzése, amely oly sok napon át ülte meg az Explorer-t, egyszerre szétfoszlott, mint a köd, amit elsöpör a szél. Egy hosszú percre néma csönd lett; aztán a hangszórókból egyetlen szó hallatszott: „Oszolj!”, de az sem pattogósan, mint máskor, hanem olyan halkan, hogy időbe telt, amíg a vigyázzban álló férfiak sorai megbomlottak, s a legénység szétszéledt.

És most, gondolta Jason, jöhet a születésnap, rendezek egy jó bulit magamnak... Nem is sejtette, hogy fogja még ezt a fedélzetet taposni – más tengeren, más évszázadban.

2.

A VÉGTELEN SZÍNEI

Donald Craig viszolygott ezektől a látogatásoktól, de tudta, hogy amíg mind a ketten élnek, rendszeresen el fog járni ide, ha nem is szerelemből (egyáltalán szerelem volt, ami összehozta őket?), de legalábbis szánalomból és a közös gyász miatt.

Mivel a nyilvánvalót oly nehéz felfedezni, hónapok kellettek hozzá, hogy rájöjjön, mi ennek a nyomasztó érzésnek az igazi oka. A Torrington Klinika inkább luxushotel volt, mint világhírű ideggyógyintézet. Itt nem halt meg senki; a folyosókon nem közlekedtek műtőskocsik; nem voltak fehér köpenyes orvosok, akik pavlovi ösztönösséggel reagálnak, ha pittyegni kezd a személyi hívójuk, és még a segédszemélyzet sem viselt formaruhát. De lényegét tekintve mégis kórház volt, s annak idején a tizenöt éves Donaldnek egy kórházban kellett néznie, hogy kapkod apja levegő után, amint a huszadik századot sújtó két nagy csapás közül az első lassan végez vele.

– Hogy van ma reggel a feleségem, Dolores? – kérdezte az ápolónőt, miután bejelentkezett a portán.

– Egész jó a hangulata, Mr. Craig. Megkért, hogy vigyem el vásárolni: új kalapot szeretne venni magának.

– Vásárolni! Ez az első eset, hogy ki akar menni a városba!

Craignek örülnie kellett volna, mégis keserűséget érzett. Őhozzá ugyanis Edith soha egyetlen szót se szólt, sőt, úgy látszott, észre sem veszi, hogy ott van, átnézett rajta, mintha nem is létezne.

– És mit mondott dr. Jafferjee? Azt, hogy rendben van, elhagyhatja a klinikát?

– Sajnos, nem. De ez akkor is jó jel: kezd megint érdeklődni a külvilág iránt.

Szóval új kalapot akar, gondolta Craig. Ez tipikusan női dolog, de Edithre egyáltalán nem jellemző. Edith mindig is... hm... inkább ésszerűen öltözködött, mint divatosan, és teljesen kielégítette, hogy a szokásos módon, „teleshopping” útján szerezze be a ruháit. Craig valahogy nem tudta elképzelni a feleségét egy elegáns mayfairi üzletben, kalapdobozok, selyempapírok és alázatosan sürgölődő eladók közt, de ha ez a kívánsága, ám legyen: mindent meg kell tenni, hogy kiszabadulhasson ebből a matematikai labirintusból, amely – és ez szó szerint értendő – végtelen.

És vajon hol tart most a szakadatlan kutatásaiban? Mint rendesen, a forgószékében ült, a szoba egyik falán terpeszkedő méternyi széles monitoron pedig kialakulóban volt egy kép. Craig látta, hogy az üzemmód hi-res – mind a kétezer sornál –, tehát még a szuperkomputernek is teljes sebességgel kellett dolgoznia, hogy néhány másodperc alatt meg tudjon jeleníteni egy-egy képelemet. A felületes szemlélőnek úgy tűnt, hogy a kép, amely még nem teljes, rögzítve van, de ha jobban megnézte az ember, látszott, hogy a legalsó sor vége lassan kúszik tovább, a képernyő másik oldala felé.

– Tegnap kora reggel indította el ezt a programot – súgta oda Dolores nővér. – Persze azért nem ült itt egész idő alatt. Mostanában jól alszik, nyugtatók nélkül is.

A kép megrezzent, mert a sor végigért, és egy újabb sor kezdett el kúszni balról jobbra a képernyőn. A képnek most már több mint a kilencven százaléka megjelent; a legalsó, még formálódó rész aligha hozhatott sok érdekességet.

Donald Craig tucatnyi – nem, százvalahány – ilyen kép születésének volt a tanúja, mégis mindig lenyűgözték. Részben azért, mert tudta, hogy olyasmit lát, amit emberi szem még sose látott – és nem is fog, ha a számítógép nem tárolja a koordinátákat. Egy elveszett képet megkeresni sokkal reménytelenebb vállalkozás volna, mint egy bizonyos homokszemet felkutatni a világ sivatagaiban.

És tényleg, meddig jutott el Edith az örökös felfedező útjain? Craig a fő monitor alatti kis kijelzőre pillantott: óriási számok haladtak át rajta, az egyik számjegy kérlelhetetlenül követte a másikat. Ötös csoportokba, „halmaz”-okba rendeződtek, hogy az emberi szem könnyebben átfoghassa őket, bár az emberi elme számára így is felfoghatatlanok maradtak.

...Hat, hét, nyolc halmaz – összesen negyven szám. Ez annyit jelentett, hogy...

Craig gyors fejszámolást végzett – erre a képességére, amit nemigen fejlesztettek ekkoriban, roppant büszke volt. Az eredményt imponálónak találta, de nem lepődött meg. Ha ez a lépték, akkor a kiindulás, az eredeti kép sokkal nagyobb, mint a Tejútrendszer. És a számítógép tovább növelheti, a világegyetemnél is hatalmasabbra, bár ekkora nagyításnál már egyetlen kép kidolgozása is éveket vehetne igénybe.

Donald Craig nagyon jól megértette, miért töltötte Georg Cantor, a végtelenen túli számok felfedezője (vagy feltalálója?) utolsó éveit egy elmegyógyintézetben. Edith is elindult ezen a véget nem érő úton; olyan berendezések segítségével, amilyenekről a tizenkilencedik századi matematikusok nem is álmodhattak. A komputer, amely ezeket a képeket létrehozza, műveletek trillióit végzi el másodpercenként; néhány óra alatt több számmal dolgozik, mint amennyivel a Föld összes lakója dolgozott, amióta az egyik cro-magnoni ősember számolgatni kezdte a barlangjában heverő kavicsokat.

Bár a kirajzolódó alakzatok sohasem ismétlődtek meg pontosan, néhány könnyen felismerhető kategóriára oszlottak. Voltak ott sokágú csillagok, a hatszoros, nyolcszoros vagy még magasabb fokú szimmetria szép példái; hol elefántormányokra, hol polipkarokra emlékeztető spirálok; fekete amőbák, amiket tekervényes tapogatók hálózata kapcsolt egymáshoz; fazettás, összetett rovarszemek... Minthogy a méreteket semmi sem érzékeltette, a képernyőn keletkező formákat éppúgy lehetett fura galaxisokként, mint egy csepp poshadt víz mikrofaunájaként értelmezni.

És ahogy a számítógép növelte a nagyítás fokát, s egyre mélyebbre hatolt a feltárandó geometriai mélységekbe, a kezdeti, különös alakzat – egy elmosódott, fekvő nyolcasféle –, amely ezt az egész kordában tartott káoszt tartalmazta, időről időre ismét megjelent. Aztán mindig újrakezdődött a végtelen ciklus, de parányi, észrevehetetlen változásokkal.

Edithnek előbb-utóbb rá kell jönnie, gondolta Donald Craig, agya valamelyik részével meg kell állapítania, hogy egy végtelen hurok foglya lett. Mi történt azzal a csodálatos értelemmel, amely kigondolta és kidolgozta a Phage '99-et, s ez 2000. január 1-je reggelén egyszerre a világ egyik leghíresebb asszonyává tette?

– Edith – mondta halkan –, én vagyok az, Donald. Segíthetnék valamiben?

Dolores nővér kifürkészhetetlen arccal nézett rá. Sose volt kifejezetten barátságtalan ápoltja férjéhez, de köszönéséből mindig hiányzott a kedvesség. Craig olykor azon töprengett, nem őt hibáztatja-e Edith állapotáért.

Ezt a kérdést egyébként ő is naponta feltette magának a tragédia óta eltelt hónapokban.

3.

EGY JOBBFAJTA EGÉRFOGÓ

Roy Emerson elég türelmes, jó természetű embernek tartotta magát, és joggal, egyvalami azonban nagyon fel tudta bosszantani. Mint most is, egy késő éjszakai tévébeszélgetés során – meg is fogadta, hogy ez lesz az utolsó –, amikor a műsorvezető előre megfontolt komiszsággal megkérdezte: – A Hullámtörlő alapelve igazán pofonegyszerű, az tény. Hogyhogy nem találta fel már korábban valaki? – A műsorvezető hangja félreérthetetlenül elárulta, hogy valójában ezt gondolja: „Akár én is feltalálhattam volna, ha nincsenek fontosabb dolgaim.”

Emerson ellenállt a kísértésnek, hogy odavágja: „Biztos vagyok benne, hogy ha módja volna rá, Einsteinnek vagy Edisonnak is feltenné ezt a kérdést.” Meglehetős szelíden válaszolt: – Hát, mindig az első valakié az érdem. Jelen esetben én voltam ez a szerencse fia.

– Mi adta önnek az ötletet? Hirtelen kiugrott a kádból, és felrikkantott, hogy heuréka?

Ha a műsorvezető nem olyan nyilvánvalóan cinikus, a kérdés egész ártalmatlan lett volna. Emerson természetesen számtalanszor hallotta már. Gondolatban átkapcsolt automata üzemmódra, és megnyomta az indítógombot.

– Ami az ötletet adta – bár akkor ez még nem vált tudatossá bennem –, az egy hajóút volt, valamikor 2003-ban, a Parti Őrség egyik gyorsnaszádján: Key West táján cirkáltunk...

Noha hírnevét és vagyonát ennek a kirándulásnak köszönhette, voltak bizonyos körülményei, amiket ma sem idézett fel szívesen. Pedig először jó gondolatnak találta egyik unokabátyja, aki a Parti Őrségnél szolgált, meghívta egy kis hajókázásra Hemingway egykori kedvenc vizein. Hogy meglepődött volna Ernest, ha megtudja, mi az, aminek a becsempészését meg akarják akadályozni: egy-egy rakomány gyufásdoboz nagyságú kristálytömb, amely Hongkongból Kubán át érkezett ide. Ám ezek a TIM-ek – Terabyte Interaktív Mikrokönyvtárak – annyi amerikai kiadót kényszerítettek rá a felszámolásra, hogy a Kongresszus elővett és ismét hatályba léptetett néhány régi, még a szesztilalom legszigorúbb korszakából származó törvényt.

Igen, mindez nagyon csábítóan hangzott – amíg terra firma volt a lába alatt. Arról azonban Emerson megfeledkezett (vagy az unokabátyja nem figyelmeztette), hogy a csempészek a lehető legrosszabb időben – kivéve persze a hurrikánt – indulnak útnak.

– Nos, ez a cirkálás ugyancsak viharos volt, és később alig emlékeztem másra, mint arra a szerkentyűre a hídon, amely lehetővé tette, hogy a kormányos a szakadó eső és a hajón átcsapó hullámok ellenére lássa, merre haladunk.

Egy egyszerű üvegkorong volt, amely nagy sebességgel forgott. A víz csak a másodperc törtrészéig tudott megmaradni rajta, úgyhogy mindig tökéletesen átlátszó volt. Arra gondoltam, hogy ez sokkal jobb, mint a kocsik ablaktörlője, aztán megfeledkeztem az egészről.

– Mennyi időre?

– Restellem megmondani. Ó, talán egy-két évre. Aztán egyszer belekerültem egy felhőszakadásba valahol New Jerseyben, és az ablaktörlőim felmondták a szolgálatot: le kellett húzódnom az országútról, amíg el nem vonult az égiháború. Talán félórát vesztegeltem ott, és mire továbbhajthattam, összeállt a fejemben a dolog.

– Ennyi volt az egész?

– Nem csak ennyi: ráment az utolsó centem is, és két teljes évem: minden áldott nap tizenöt órát barkácsoltam a garázsomban. (Emerson hozzátehette volna: „Azonkívül ráment a házasságom”, de gyanította, hogy a műsorvezetőnek ez nem lenne újdonság. Köztudomású volt, hogy alaposan tájékozódik.)

A szélvédőt vagy akár csak egy részét is pörgetni nem látszott célszerűnek. Rezegtetni kellett, de hogyan?

Először megpróbáltam úgy működtetni az egész szélvédőt, mint egy hangszóró kúpját. Ez kétségkívül megszabadította az esőtől, ám jelentkezett egy másik probléma: a zaj. Áttértem hát az ultraszonikus rezgetésre, ami viszont kilowattszámra falta az energiát – és a környék összes kutyája őrjöngött tőle. A legkutyább dolog pedig az volt, hogy kevés szélvédő bírta tovább néhány óránál: egyszerűen átalakultak üvegporrá.

Ekkor szubszonikus megoldással próbálkoztam. Ez jobban bevált, csakhogy néhány percnyi vezetés után szörnyen megfájdult az ember feje. Hallani nem hallott semmit – de annál többet érzett.

Hónapokra megrekedtem, és már majdnem feladtam a reményt, amikor rájöttem, hogy hol a hiba. Az egész szélvédőt próbáltam rezegtetni, egy vastag, több rétegből álló biztonsági üveget, amely néha tíz kiló is megvan: Holott mindössze arra lett volna szükségem, hogy egy vékony réteget táncoltassak a külső felületen; ha ez csak néhány mikronnyi vastag is, lepereg róla az eső.

Mindent elolvastam hát, amit csak össze tudtam szedni a felületi hullámokról, a transzduktorokról, az impedancia-összehangolásról...

– Hopp, hopp, hopp! Nem lehetne ezt kicsit közérthetőbben?

– Őszintén szólva, nem. Csak annyit mondhatok, hogy megtaláltam a módját, hogyan lehet kis energiájú rezgéseket egy nagyon vékony felületi rétegre korlátozni, ami nem érinti a szélvédő többi, sokkalta nagyobb tömegű részét. Ha a részletekre kíváncsi, megtalálja őket a szabadalmi leírásokban.

– Köszönjük, hogy hozzájárul ehhez, Mr. Emerson. A következő vendégünk...

A műsorvezető valószínűleg azért nem tért ki Emerson híres névrokonára, mert a beszélgetés színhelye London volt, ahol a New England-i transzcendentalista műveit nem forgatják annyian. De persze egyetlen amerikai interjúkészítő se mulasztotta el; hogy gratuláljon Roynak (akit tudomása szerint semmiféle családi szál sem fűzött Ralph Waldo Emersonhoz), amiért – állítólag – feltalálta a „jobbfajta egérfogó”-t. Az autóipar képviselői egyébként valóban egymásnak adták nála a kilincset: néhány év alatt a világ csaknem minden – sok millió – metronómszerűen csápoló ablaktisztító lapátját felváltotta a Sonic Hullámtörlő. És ami fontosabb: mivel a vezetők most már jobban láttak esőben, a balesetek száma több ezerrel csökkent.

Második átütő sikerét Roy Emerson a találmánya legújabb modelljének a kipróbálása közben alapozta meg és megint csak nagy szerencséje volt, hogy neki jutott először eszébe a dolog.

2004-es Mercedes Hydrója kellemesen nesztelenül suhant végig a Park Avenue-n, bizonyítva, hogy a híres jelmondat, amivel reklámozzák – „Nyugodtan beszívhatja, amit kibocsát!” –, nem puszta frázis. A belvárost mintha monszun lepte volna meg, eszményi körülivényeket teremtve a Sonic–V kipróbálására. Emerson a sofőrje mellett ült – természetesen már nem maga vezetett –, és halkan diktálta az észrevételeit, miközben beállította az elektronikát.

Úgy rémlett, a kocsi valamiféle üvegkanyon esőmosta falai közt halad. Emerson már számtalanszor autózott így, de csak most villant át az agyán, bénító erővel, egy vakítóan nyilvánvaló tény.

Amikor ismét lélegzethez jutott, beleszólt a kocsitelefonba: – Kapcsolja nekem Joe Wickramet.

Jogtanácsosát, aki a Nagy-Barrier-zátonynál sütkérezett egy jachton, egy kicsit meglepte a hívás.

– Sokba fog ez kerülni neked, Roy Épp egy fekete nyársorrút készültem megszigonyozni.

Emerson azonban nem volt olyan hangulatban, hogy ilyen potomságokkal törődjék.

– Azt mondd meg nekem, Joe... minden alkalmazási módra kiterjed a találmányom, vagy csak az autó-ablaktörlőkre?

Joe-vak rosszulesett a kérdésben rejlő kritika.

– Hát persze hogy mindenre. Azért vettem bele azt a záradékot az adaptív áramkörökről, hogy automatikusan érvényes legyen bármilyen formára és nagyságra. Talán egy újfajta napszemüveggel akarsz előállni?

– Miért ne? De most egy valamicskével nagyobb lehetőség jár a fejemben. Tudod, ugye, hogy a Törlő nemcsak a vizet távolítja el – az összes koszt is lerázza, ami az üvegre tapadt. Elárulnád nekem, mikor láttál utoljára olyan kocsit, aminek koszos volt a szélvédője?

– Most, hogy kérded: tényleg nem emlékszem.

– Köszönöm, csak ennyit akartam tudni. Szerencsés halászatot!

Roy Emerson hátradőlt az ülésen, és némi fejszámolást végzett. Arra lett volna kíváncsi, hogy New York összes kocsijának a szélvédői együttesen kitesznek-e akkora üvegfelületet, mint annak az egyetlen épületnek az ablakai, amely előtt éppen elhajtottak.

Arra készült, hogy tönkretesz egy egész szakmát: ablaktisztítók légióinak kell majd új munka után nézniük. Roy Emerson eddig csak milliomos volt. Hamarosan dúsgazdag lesz.

És unatkozni fog...

4.

A SZÁZAD-SZINDRÓMA

Amikor 1999. december 31-én, pénteken éjfélt ütöttek az órák, az iskolázott emberek közt nemigen akadt olyan, aki ne tudta volna, hogy a huszonegyedik század csak egy év múlva kezdődik. A sajtó – a nyomtatott éppúgy, mint az elektronikus – heteken át sulykolta, hogy mivel a nyugati naptár az 1. évvel és nem a 0 évvel indul, a huszadik század még tizenkét hónapig tart.

Hasztalan fáradoztak; a három nulla lélektani hatása túl erős, a fin de sičcle-hangulat túl mámorító volt. Ez a hétvége számított; 2001. január 1-je csak afféle antiklimax lehetett – kivéve néhány mozirajongó számára –, a csúcs után ismét a lapály, a jelentéktelenség.

Volt azonban egy felettébb gyakorlati oka is annak, hogy 2000. január 1-je került a figyelem középpontjába, mégpedig olyan oka, amely alig negyven évvel korábban még senkinek sem jutott volna az eszébe. Az 1960-as évek óta ugyanis a számvitel egyre inkább a komputerek feladata lett szerte a világon, s ez a folyamat mostanra lényegében be is fejeződött. Optikai és elektronikus memóriák milliói ügyletek trillióit rögzítették és tárolták – mondhatni földünk gazdasági életének minden adatát.

A legtöbb adathoz persze dátum is tartozott. Épp ezért, amikor a század az utolsó évtizedébe fordult, mintha a döbbenet hulláma futott volna végig a pénzvilágon. Az illetékesek hirtelen – és későn – rájöttek, hogy ezek a dátumok híjával vannak egy nagyon fontos elemnek.

A banktisztviselők és vállalati alkalmazottak – az emberek –, akik ezt a még mindig „könyvelés”-nek nevezett tevékenységet végezték, igen ritkán biggyesztették oda a „19”-et a két számjegy elé, amit beírtak. Ez természetes volt; a józan ész nem kívánt meg többet. Ám a józan ész, sajna, a komputerekből köztudomásúlag hiányzik. Így félő volt, hogy '00 első hajnalán elektronikus oktondik milliói fognak ekképp okoskodni: „00 kisebb, mint 99. A mai nap tehát korábbi, mint a tegnapi – pontosan 99 évvel. Nosza, kalkuláljuk hát át ennek megfelelően az összes jelzálogot, hiteltúllépést, kamatozó befektetést...” Ebből világraszóló, soha nem látott arányú zűrzavar támadna, amely túltenne a Mesterséges Ostobaság minden korábbi „teljesítményén” – még a Fekete Hétfőn is, 1995. június 5-én, amikor egy hibás chip Zürichben 15 százalék helyett 150 százalékban határozta meg a leszámítolási kamatlábat.

Ahhoz, hogy átvizsgálják a pénzügyi nyilvántartások billióit, s ahol szükséges, pótolják a bűvös „19”-et, nem volt elegendő programozó. Egyetlen megoldás kínálkozott: kifejleszteni erre egy speciális programot, és bejuttatni – jótékony vírusként – minden érintett szoftverbe.

A század utolsó éveiben a világ sztárprogramozóinak nagy része versengve dolgozott a „Vakcina '99”-en; ez valamiféle Szent Grál lett. Már 1997-ben forgalomba is hozták több változatát, de egytől egyig hibásnak bizonyultak: azoknak, akik sietve megvásárolták és biztonsági másolatok nélkül kipróbálták őket, valamennyi adata kitörlődött. A kártérítési perekből aztán az ügyvédek, bármelyik oldalon álltak is, jókora hasznot húztak.

Edith Craig a híres női programozók közé tartozott, akiknek nem éppen hosszú sora Byron tragikus sorsú lányával, Adával, Lady Lovelace-szel kezdődött, Grace Hopper ellentengernaggyal folytatódott és dr. Susan Calvinnel ért a csúcsra. Mindössze egyetlen munkatárs és egy SuperCray segítségével elkészítette a negyedmillió kódsort tartalmazó DUPLAZÉRÓ-programot, amely bármely jól szervezett pénzügyi rendszert baj nélkül átjuttathatott a huszonegyedik századba. Sőt még a rosszul szervezetteken is tudott segíteni, a piros zászló számítógép-megfelelőjével jelölve meg a veszélyes pontokat, amelyeknél mégis szükség lehet emberi beavatkozásra.

2000. január 1-je szerencsére szombati napra esett, az emberiség nagy részének így egy teljes hétvégéje volt rá, hogy magához térjen mámorából – és felkészüljön a hétfő reggelre, az igazság pillanatára.

A következő héten csőd csődöt követett, minden eddigi rekordot megdöntve, hiszen számos vállalat követelései egyszeriben semmivé váltak. Azok viszont, amelyek bölcsen megvásárolták a DUPLAZÉRÓ-t, átvészelték a válságot, s Edith Craig gazdag, híres - és boldog lett.

Maradandónak azonban csak a vagyon és a hírnév bizonyult.

5.

ÜVEGBIRODALOM

Roy Emerson sohasem számított arra, hogy gazdag lesz, így nem is volt megfelelően felkészülve a kellemetlenségekre. Kezdetben naivan azt hitte, ha gyorsan gyarapodó vagyonát szakemberekre bízza, mindig azt tehet az idejével, amihez kedve van. Ám hamar kiderült, hogy ez csak részben igaz: a pénz ugyan meghozta neki a szabadságot, de felelősség is járt vele. Számtalan olyan eset volt, amikor egyedül ő dönthetett, s az órák lehangolóan hosszú sorát kellett jogászokkal és könyvelőkkel töltenie.

Félúton az első milliárdja felé egyszer csak megtudta, hogy ELNÖK lett, egy igazgatótanács feje. A cégnek csak öt igazgatója volt: az anyja, a bátyja, a húga, Joe Wickram és jómaga.

– Dianát miért nem vettétek be? – kérdezte Joe-tól. Jogtanácsosa ránézett a szemüvege fölött, amelyről azt képzelte, némi eredetiséget ad a küllemének ebben a korban, amikor egy tízperces műtéttel helyre lehet hozni a szem kisebb hibáit.

– A szülők és a testvérek maradandóak – felelte. – A feleségek viszont jönnek és mennek – neked ezt igazán tudnod kellene. Nem mintha arra akarnék célozni persze, hogy...

Joe-nak igaza volt; Diana tényleg elment, mint előtte Gladys is. Elég békés, bár költséges távozás volt, s miután az utolsó hivatalos iratot is aláírta, Emerson több hónapra bevette magát a műhelyébe. Amikor előkerült (újabb találmányok nélkül, mert túl sokáig tartott, amíg megtanulta, hogyan kell használni nemrég beszerzett csodás készülékeit, a felhasználásukra már nem futotta az energiájából), Joe ismét meglepetéssel várta.

– Nem fog nagyon lekötni – mondta –, viszont nagy megtiszteltetés: a Parkinson Anglia egyik legelőkelőbb cége, több mint kétszáz éve alapították. És most először választottak be valakit az igazgatótanácsukba, aki nem családtag – és ráadásul külföldi.

– Aha! Gondolom, friss tőkére van szükségük.

– Na persze. De az érdekeitek közösek – és tényleg nagy becsben tartanak. Tudod, mit köszönhet neked az üvegipar világszerte.

– Cilindert is kell majd hordanom, meg – hogy is hívják csak – kamásnit?

– Csak ha azt akarod, hogy bemutassanak az udvarnál, amit ők könnyen el tudnának intézni.

Nem kis meglepetésére Roy Emerson kellemesnek, sőt érdekesnek találta új tisztét. Amíg tagja nem lett a Parkinson-cég igazgatótanácsának, és részt nem vett kéthetenkénti üléseiken a londoni Cityben, meg volt győződve róla, hogy ért valamit az üveghez. Nos, nagyon hamar rájött, hogy tévedett.

Még a közönséges táblaüveg története is, azé, amelyet egész életében az emberi környezet természetes elemének érzett – és amely nagyban hozzájárult a meggazdagodásához – bámulatba ejtő részleteket tartogatott a számára. Emerson sose törte rajta a fejét, hogy is készül valójában – alighanem úgy, gondolta, hogy a megolvasztott nyersanyagot óriási hengerek közt préselik át.

Csakugyan ez volt a módszer, egész a huszadik század közepéig – és az így előállított nyers lapok még órákig tartó költséges csiszolást igényeltek. Ám ekkor egy bolond angol ezt mondta: miért nem végeztetjük el ezt a gravitációval és a felületi feszültséggel? Lebegtessük az üveget egy olvasztottfém-folyón: ettől automatikusan teljesen sima lesz a felülete...

Emersonra nagy hatást tett a technikatörténetnek ez a fejezete: felismerte a párhuzamot saját áttörésével. És elég becsületes volt hozzá, hogy belássa, ehhez sokkal több bátorság és meggyőződés kellett, mint az ő szerény találmányához. Íme a különbség zsenialitás és tehetség közt...

Az üvegfúvás is lenyűgözte: ezt az ősi mesterséget a technika nem tudta mindenben helyettesíteni, és nem is fogja soha. Még Velencébe is elment – a város most idegesen kuporgott hollandok építette gátjai mögött –, és kikerekedő szemmel bámulta az Üvegmúzeum bonyolult csodáit. Nemcsak azt volt lehetetlen elképzelni, hogyan készítették el némelyiket – az is hihetetlen volt, hogy épségben ide tudták szállítani eredeti helyéről. Úgy látszott; az üveg formálhatósága és használhatósága határtalan, s kétezer év után is újabb lehetőségeket fedeznek fel.

Az a bizonyos igazgatótanácsi ülés az egyik legunalmasabb volt, amire Emerson csak emlékezett, és mi tagadás, elkalandoztak a gondolatai, miközben a közeli Szent Pál-katedrális kupoláját csodálta – innen jó volt a kilátás, és már nem sok ilyen hely maradt, amelyet az üzleti világ kapzsisága és az építészeti vandalizmus megkímélt. Az ügyrendnek még két pontját kellett megtárgyalniuk, aztán ki-ki mehetett egyéb dolgai után – és főképp fel, a tetőlakosztályba, ahol kitűnő ebéd várta őket.

„Négyszáz atmoszféra nyomás” – hallotta ekkor, és felkapta a fejét. Sir Roger Parkinson olvasott fel egy levélből, amit úgy tartott az ujjai közt, mintha egy eddig ismeretlen fajtájú rovar volna. Emerson gyorsan belelapozott vastag dossziéjába, az ülés anyagába, és megtalálta a levél másolatát.

A levélpapír, a fejléc igen tisztes volt, de erről a szokás szerint több nevet felvonultató ügyvédi irodáról még nem hallott; mindenesetre elismerően vette tudomásul, hogy a Lincoln's Inn Fieldsben működik. A lap alján, mint szerény köhintés, szabad szemmel alig kivehetően ez állt: Alap. 1803-ban.

– Nem adják meg az ügyfelük nevét – mondta az ifjú (alig harmincöt éves) George Parkinson. – Ez érdekes.

– Akárki legyen is, nem tudja, mit akar – jelentette ki William Parkinson-Smith, a család titokban csodált fekete báránya, akit a pletykacsatornák nagyon kedveltek, mert gyakran újságolhatták, hogy „megint áll nála a bál”. – Különben miért kérne árajánlatot ilyen széles mérethatárok közt? Az ég szerelmére, egy milliméteres sugárhossztól egészen félméteresig!

– A nagyobbak nekem azokat a japán halászbójákat juttatják eszembe – mondta Rupert Parkinson, a híres vitorlázó –, amiket mindenfelé látni a Csendes-óceán mentén: partra sodorja őket a víz. Öröm a szemnek.

– A legkisebbeket szerintem egyvalamire lehet csak felhasználni –mondta George baljós képpel. – Magfúziós energia előállítására.

– Ugyan már, bácsikám – vetette oda Gloria Windsor-Parkinson (ezüst 100 méteren, 2004-es olimpia). – A lézerbombázást évekkel ezelőtt abbahagyták – és ahhoz egész pindurka golyócskákat használtak. Még a milliméteres is sokkal nagyobb lenne a kelleténél – hacsak nem valami „szelídített” H-bombát akar az illető összehozni.

– Különben is, nézzétek meg a kért mennyiségeket – mondta Arnold Parkinson (a prerafaelita művészet világszerte elismert szakértője). – Ennyivel az Albert Hallt is meg lehetne tölteni.

– Nem egy Beatles-dal címe volt ez? – vetette fel William. Töprengő csend következett, majd gyors billentyűkattogás. Mint általában, Gloria ért elsőként a célba.

– Beletrafáltál, Bill bácsi. Az eredet: Sergeant Pepper – „A day in the life”. Sejtelmem se volt, hogy szereted a klasszikus zenét.

Sir Roger nem avatkozott bele ebbe a szabad képzettársítási folyamatba. Egy pillanat alatt megállíthatta volna az eszmecserét, csak az egyik szemöldökét kellett volna felhúznia, de sokkal bölcsebb volt, semhogy megtegye egyelőre. Jól tudta, milyen gyakran születnek ezeken az elmepezsdítő üléseken létfontosságú felismerések – sőt döntések –, amikhez a puszta logika nem vezethetne el. És még ha nem is hozott gyakorlati eredményt az ilyen ötlettűzijáték, ahhoz hozzásegítette az egész világon szétszóródott családja tagjait, hogy jobban megismerjék egymást.

Ezúttal azonban Roy Emerson (a dísz-jenki) volt az, aki rátapintott – ráérzett – az igazságra, elképesztve a Parkinsonok hadát. Az utóbbi néhány percben ugyanis agya egyik rejtekében megfogamzott egy gondolat. Rupertnek a japán halászbójákkal kapcsolatos megjegyzése szolgáltatta az első – bizonytalan – lökést, de nem jutott volna semmire, ha nincs egy rendkívüli egybeesés – az a fajta, amit önérzetes regényíró sosem alkalmaz a műveiben.

Emerson majdnem pontosan szemben ült Basil Parkinson arcképével, aki 1874-től 1912-ig élt. És mindenki tudta, hogy hol halt meg, bár az, hogy pontosabban hogyan, legendák és legalább egy sajtóper tárgya volt.

Némelyek azt állították, megpróbált nőnek öltözni, hogy az utolsó csónakok egyikén elhagyhassa a hajót. Mások viszont élénk beszélgetésbe merülve látták Andrewsszal, a fő tervezővel, miközben egyáltalán nem vett tudomást a bokájáig érő jeges vízről. Az utóbbi változat sokkal valószínűbbnek tűnt – legalábbis a család számára. A két kiváló mérnök nyilván élvezte egymás társaságát élete utolsó perceiben is.

Emerson, kissé idegesen, megköszörülte a torkát. Lehet, hogy bolondot csinál magából...

– Sir Roger – mondta. – Támadt egy őrült ötletem. Látja, mennyi a publikáció, tudja, mennyi a spekuláció a centenáriummal kapcsolatban, most, hogy már csak öt év van hátra 2012-ig. Néhány millió keményüveg buborék nagyon jól megfelelne arra a célra, amiről mindenki beszél.

– Énszerintem a mi titokzatos ügyfelünk a Titanic-ra pályázik.

6.

„EGY EMLÉKEZETES ÉJSZAKA”

Bár az emberiség túlnyomó része látta munkája eredményeit, Donald Craig sose lett olyan híres, mint a felesége. Programozó képességei azonban éppolyan gazdaggá tették, és találkozásuk elkerülhetetlen volt, mert mindketten szuperkomputerek segítségével oldották meg a huszadik század utolsó évtizedének egy egészen sajátos problémáját.

A kilencvenes évek közepén a film-és tévéstúdiók hirtelen ráeszméltek, hogy válság fenyegeti őket, amire senki sem számított, jóllehet már évekkel korábban világos jelei mutatkoztak. Sok klasszikus film ugyanis – e hatalmas szórakoztató ipar fő bevételi forrása – lassacskán értékét vesztette, mert egyre kevesebben tudták elviselni őket. Milliók kapcsolták ki undorral a készüléküket, nem nézték tovább a westerneket, James Bond-thrillereket; Neil Simon-vígjátékokat, törvényszéki drámákat, mert... az ok még egy generációval előtt is elképzelhetetlen lett volna. Mert némelyik szereplő dohányzott.

Az emberi viselkedés e forradalmában a kilencvenes évek AIDS-járványának is volt valamelyes része: De a huszadik századot sújtó második nagy csapás, bár épp elég borzalmas volt, a haláleseteknek csak néhány százalékát okozta, míg a dohányzásra visszavezethető számtalan betegségben sokkal nagyobb arányban pusztultak el az emberek, és szintén keserves kínok között. Donald apja is ebbe a kategóriába tartozott, s költői igazságszolgáltatásként fogható fel, hogy fia vagyonokat keresett klasszikus filmek „megtisztításá”-val, amiket így már be lehetett mutatni az új közönségnek.

Némelyekben annyi füst gomolygott, hogy menthetetlenek voltak, de a számítógép ügyes alkalmazásával meglepően sok esetben sikerült eltüntetni a nézők idegeit borzoló kis hengereket a színészek kezéből vagy szájából, s a hamutartókat eltávolítani az asztalokról. Azokat az eljárásokat, amelyek a valóságos és a képzeletbeli világot tökéletesen eggyé olvasztották olyan korszakalkotó filmekben, mint a Roger nyúl a pácban, százféleképpen lehetett felhasználni – ha nem is mindig legálisan. A videokalózokkal ellentétben viszont Donald Craig arra hivatkozhatott, hogy tevékenysége javára válik a társadalomnak.

Edithtel a füstmentesített Casablancá-ja egyik vetítésén ismerkedett meg, s jövendő felesége rögtön kifejtette, mit és hogyan oldhatott volna meg jobban. Bár kollégái azzal ugratták, hogy csak az algoritmusai miatt vette el Edithet, házasságuk személyileg éppúgy, mint szakmailag sikeresnek bizonyult. Legalábbis az első néhány évben...

– Ezzel aztán igazán nem fogunk sokat vesződni – jelentette ki Edith Craig, amikor az utolsó feliratok is eltűntek a monitorról. – Összesen négy problematikus jelenet vari az egész filmben. És micsoda élvezet lesz megint egy jó öreg fekete-fehérrel dolgozni!

Donald nem szólt semmit. Nem szívesen vallotta volna be, hogy a film ennyire megrázta – még mindig nedves volt az arca. Vajon mi az, tűnődött, ami így belém markolt? Talán a tény, hogy ez valóban megtörtént, és hogy annak a több száz embernek a neve, aki a szeme láttára halt meg – igaz, csak egy játékfilmben – különféle kimutatásokban mindmáig szerepel? Nem, mélyebb okának kellett lennie, hisz nem az a fajta férfi volt, aki könnyen sír...

Edith nem vette észre a könnyeit. A monitorképernyőre hívta az első filmrészletet, amit kijelöltek, és elgondolkodva nézte a kimerevített képet.

– Kezdjük a 3751-es kockával – mondta. – Tessék, itt van: egy férfi szivarra gyújt... ott jobbra egy másik dettó... a befejezés a 4432-es kocka... az egész képsor negyvenöt másodpercig tart... mármost mi az ügyfelünk álláspontja a szivarozást illetően?

– Ha a történelmi hűség megkívánja, rendben van; gondolj csak a Churchill-emlékfilmre! Azt azért mégsem állíthattuk, hogy nem dohányzott.

Edith felnevetett – ezt a kurta, vakkantásszerű hangot Donald egyre nehezebben viselte el.

– Sose tudtam Winstont szivar nélkül elképzelni – és hogy őszinte legyek, a bagózás mintha jót tett volna neki. Végtére is megérte a kilencvenet.

– Szerencséje volt; vedd szegény Freud esetét: rengeteget kínlódott hosszú évekig, amíg meg nem kérte az orvosát, hogy ölje meg. És a sebe az utolsó időben már annyira bűzlött, hogy még a kutyája se ment a közelébe.

– Szerinted tehát egypár 1912-es milliomossal kapcsolatban nem kell tekintettel lennünk a „történelmi hűség”-re?

– Nem, ha ez nem befolyásolja az események menetét – márpedig nem befolyásolja. Úgyhogy én arra voksolok, ki a szivarokkal!

– Nagyon helyes – a 6-os algoritmus lesz a megfelelő, néhány szubrutinnal.

Edith ujjai kis ideig táncoltak a billentyűkön, ahogy beütötte a parancsot. Már megtanulta, hogy ebben sose kérdőjelezze meg társa döntéseit: Donaldot még mindig túl erősen érintette ez a dolog, bár majdnem húsz esztendő telt el azóta, hogy néznie kellett, milyen keservesen küzd meg apja minden korty levegőért.

– 6093-as kocka – folytatta Edith. – Egy hamiskártyás szépen megkopasztja pénzes áldozatait. Némelyik szivarozik ott balra, de nem hiszem, hogy sokan lesznek, akik ezt egyáltalán észreveszik.

– Jó, az a rész maradhat – mondta Donald kissé kelletlenül. – De csak akkor, ha ki tudjuk szűrni azt a füstfelhőt ott balra. Próbáld meg a köd-algoritmussal.

Különös, gondolta, hogyan vezet el egy dolog egy másikhoz, aztán egy harmadikhoz, aztán egy negyedikhez és végül egy olyan valamihez, aminek látszólag semmi köze sem lehet a kiindulási ponthoz. A megoldhatatlannak tűnő probléma: a füst eltávolítása és a részben elhomályosított képek eltakart elemeinek a felfedése elvezette Edithet a káosz-elmélet, a szakadásos függvények és a transzeuklidészi metageometria világába.

Hamar áttért azonban a fraktálokra, a huszadik század utolsó évtizede matematikájának a fő témájára. Donald már kezdett aggódni, annyi időt töltött furcsa és csodálatos képzeletbeli tájak felfedezésével, amelyeknek semmiféle gyakorlati értékük sem volt senki emberfia számára – legalábbis Donald szerint.

– Helyes – mondta Edith. – Meglátjuk, mire jut vele az 55-ös szubrutin. Most pedig jöjjön a 9873-as kocka – ekkor már nekiütköztek a jéghegynek, de még nem derült ki, hogy a hajó sorsa megpecsételődött. Ez a férfi csak a jégdarabokkal játszik a fedélzeten – de nézd azokat ott baloldalt, akik figyelik.

– Nem érdemes vacakolni velük. Tovább.

– 21397-es kocka. Ezt a képsort semmiképp sem lehet megmenteni! Nemcsak a cigaretták miatt, hanem mert a boyok, akik szívják őket, nem lehetnek idősebbek tizenhat-tizenhét évesnél. Szerencsére a jelenet nem fontos.

– Akkor egyszerű az ügy: kivágjuk és kész. Van még valami?

– Semmi... kivéve az 52763-as kocka hangcsíkját. Az egyik mentőcsónakban egy hölgy kifakad: „Az az ember ott – cigarettázik! Szégyen és gyalázat, ebben a helyzetben!” Igaz, magát a pasast nem látjuk.

Donald elnevette magát.

– Kedves epizód – főképp az adott körülmények között. Hagyd benne.

– Jó. De tudod, mit jelent ez? Néhány nap alatt megleszünk az egész munkával – az analógról digitálisra való áttételen már túl is vagyunk.

– Igen... vigyázni kell, nehogy azt higgyék, túl könnyű dolgunk volt. Mikorra kérte a megbízónk?

– Hát nem tegnapra. Elvégre még csak 2007-et írunk. Öt év múlva lesz a centenárium.

– Ez az, ami nem fér a fejembe – mondta Donald elgondolkodva. – Miért kell neki ilyen korán?

– Hát nem láttad a híradókat, Donald? Még senki se nyilatkozott ország-világ előtt, de egyesek hosszú lejáratú terveken kotlanak, és igyekeznek a szükséges pénzt is felhajtani. És temérdek pénz kell hozzá – mármint ahhoz, hogy kiemeljék a Titanic-ot.

– Én sose vettem komolyan ezeket a mendemondákat. Hisz a hajó alaposan megrongálódott – és kettétört.

– Állítólag ez inkább könnyebbség. És nincs az a műszaki probléma, amit ne lehetne megoldani – ha elég nagy összeget ölnek bele.

Donald erre már nem felelt. Alig hallotta Edith szavait, mert emlékezetében újra lejátszódott a film egyik jelenete. Ugyanúgy látta, mint az imént a képernyőn, és már tudta, miért sírt a sötétben.

„Ég áldjon, drága fiam” – mondta az arisztokratikus külsejű, fiatal angol, amikor az alvó gyereket, aki soha többé nem fogja látni az apját, elhelyezték a mentőcsónakban.

És bár ez a férfi aztán örökre elmerült az Atlanti-óceán jeges vizében, Donaid Craig irigyelte – mert volt egy fia, akit szeretett. Edith hajthatatlan maradt, akkor is, amikor még nem kezdtek eltávolodni egymástól. Szült neki egy lányt; Ada Craignek azonban nem lehetett öccse.

7.

HARMADIK VEZÉRCIKK

A londoni Times (a nyomtatott és a NewsSat által sugárzott) 2007. április 15-i számából:

FELEJTSÜK EL AZT AZ ÉJSZAKÁT?

Vannak emberi alkotások, amelyek meg tudják bolondítani felebarátainkat. Például, hogy talán a leghíresebbeket idézzük, Stonehenge, a piramisok és a Húsvét-sziget csúf szobrai. Seregnyi hóbortos elmélet – sőt már-már vallásos kultusz övezi mindhármat.

Most ismét tapasztalhatjuk, milyen különös megszállottsággal ragaszkodnak némelyek a múlt bizonyos maradványaihoz. Öt év múlva pontosan egy évszázada lesz annak, hogy megtörtént minden idők leghíresebb tengeri katasztrófája: első útján, 1912-ben, elsüllyedt a Titanic nevű luxushajó. Több tucat könyvet és legalább öt filmet ihletett ez a tragédia – no meg Thomas Hardy kínosan gyönge költeményét, a Kettejük találkozásá-t.

A hajóóriás hetvenhárom esztendeig háborítatlanul feküdt az Atlanti-óceán fenekén, őrizve annak az 1500 utasának emlékét, akit magával vitt a hullámsírba; úgy látszott, örökre eltűnt az emberi szemek elől. Ám 1985-ben, hála a tenger alatti technikák rohamos fejlődésének, megtalálták, és százával hozták fel újra a napfényre szívszorító maradványait. Ezt sokan már akkor kegyeletsértésnek, tekintették.

Most pedig, ha hihetünk a kósza híreknek, sokkal becsvágyóbb tervekkel foglalkoznak: különböző – egyelőre ismeretlen összetételű – konzorciumok alakultak a hajó kiemelésére, bár tudvalévő, hogy igen rossz állapotban van.

Őszintén kimondjuk: merő képtelenségnek tartjuk ezt a tervet, és reméljük, egyetlen olvasónkat sem lehet majd rávenni, hogy pénzt fektessen belé. Mert ha sikerül is valamennyi műszaki problémát megoldani, ugyan mit kezdenek negyven-ötvenezer tonna ócskavassal? A tengerekkel foglalkozó archeológusok ugyanis már évekkel ezelőtt tapasztalták, hogy azok a fémtárgyak – az arany kivételével persze –, amelyek hosszú ideig víz alatt voltak, a levegővel érintkezésbe kerülve gyorsan szétmállanak.

A Titanic megóvása, karbantartása pedig még a felhozatalánál is költségesebb lehet. És ez a hajó – a Vasa-val vagy a Mary Rose-zal ellentétben – nem afféle „időgép”, amely bepillantást enged egy-egy letűnt korba. A huszadik századról épp elég – sőt talán túl sok – dokumentumunk van. A newfoundlandi Nagy Zátonyok táján négy kilométeres mélységben pihenő roncs semmivel sem gyarapíthatja ismereteinket.

Nem kell viszontlátnunk a Titanic-ot ahhoz, hogy eszünkbe jusson az esetéből adódó legfőbb tanulság: az önhittség, a technika eredményeiből táplálkozó elbizakodottság veszélyei. Csernobil, a Challenger, a Lagrange-3 és az Első Kísérleti Hidrogénbomba megmutatta, hova vezet ez.

Nem, természetesen ne felejtsük el a Titanic-ot. De ne is bolygassuk – nyugodjék békében!

8.

MAGÁNVÁLLALKOZÁS

Roy Emerson unatkozott, mint általában, bár ezt a tényt nem szívesen ismerte el, még maga előtt sem. Voltak időszakok, amikor csak kóválygott remekül felszerelt műhelyében, a csillogó szerszámgépek és elektronikus berendezések tömkelege közt, képtelen lévén eldönteni, melyik drága játékszerével üsse el idejét. Néha benevezett egy közös vállalkozásba, amelynek ötletét a számtalan tévémagazin egyike vetette fel, és kapcsolatba lépett egy csapat hasonszőrű, a világ legkülönbözőbb pontjain élő „hobbitárs”-ával. Legfeljebb kettőnek-háromnak tudta a nevét – a többinek csak a sokszor bolondos hívójelét ismerte –, és a sajátját sohasem adta meg. Mióta bekerült az Egyesült Államok száz leggazdagabb embere közé, értékelni tudta a névtelenséget.

Néhány hét után azonban minden ilyen társasjáték elvesztette az újdonság varázsát, s Roy elvágta a szálakat, amelyek láthatatlan „kollégái”-hoz fűzték, megváltoztatta azonosító kódját, hogy többé ne legyen elérhető. Napokon át erősen ivott, és csak a Személyi Hirdetőt böngészte, amelynek a tartalma megdöbbentette volna az elektronikus kommunikáció első úttörőit.

Olykor-olykor – miután a türelmes Joe Wickram elvégezte a kellő ellenőrzést – felelt a „Személyi szolgálatok” egyik-másik ajánlatára, amely felkeltette a figyelmét. Az eredmények ritkán voltak igazán kielégítőek, és az önbecsülését cseppet sem növelték. A hír, hogy Diana nemrég újra férjhez ment, különösebben nem lepte meg, de napokra lehangolta, bár igyekezett egy kicsit zavarba hozni exnejét egy ordítóan drága nászajándékkal.

A sok szórakozás és a kevés munka végül is egy igencsak rosszkedvű Royt csinált Emersonból. Ekkor felhívta Rupert Parkinson, aki épp a Déli-Csendes-óceán vizét hasította versenytrimaránjával, s egyik napról a másikra megváltozott az élete.

– Mi a titkos telefonvonala? – kérdezte mindenekelőtt Rupert, s ez váratlanul érte Royt.

– Hát... általában nem használom. De át tudok kapcsolni az NSA–2-re, ha tényleg fontos a dolog. Egy probléma van csak: ha nagy a távolság, nehezebben érthető, szaggatott a beszéd. Úgyhogy ne hadarjon, és ne vigye túlzásba azt az oxfordi kiejtését.

– Cambridge-i, ha szabad kérnem, és harvardi. No nézzük csak.

Öt másodpercnyi szünet következett, amit fura pittyegések és csicsergések töltöttek ki. Aztán megint hallatszott Rupert Parkinson hangja, felismerhetően, bár kissé eltorzulva.

– Hall engem? Nagyszerű. Nos, emlékszik a legutóbbi igazgatótanácsi ülésünkre, és arra az apró-üveggömbök témára?

– Hogyne – felelte Emerson, s kezdett ideges lenni: azon tűnődött, nem csinált-e tényleg bolondot magából. – Azt mondták, utána fognak nézni. Eltaláltam, miről van szó?

– De még mennyire, öregfiú – eltalálta szarva közt a fejét, hogy megfordítsam ezt az ősi mondást. A jogászaink egy párszor együtt ebédeltek az ő jogászaikkal, drága éttermekben, persze, és aztán számolgattunk erre-arra. Azt nem voltak hajlandók elárulni, hogy ki az ügyfelük, de könnyen kinyomoztuk. Egy brit videotársaság – nem érdekes, melyik – arra gondolt, ragyogó sorozatot készíthetne a kiemelésről – helyszíni riportokkal, és a roncs tényleges felbukkanása lenne a csúcspont. De amikor megtudták, mennyibe kerülne a dolog, lelohadt a lelkesedésük, és az üzlet ugrott.

– Kár. Miért, mennyibe kerülne?

– Pusztán a kellő mennyiségű üveggömb előállítása, mely képes ötven kilotonnát felemelni, legalább húszmillió dollárba. De ez még csak a kezdet. Hisz az üveggömböket le is kell juttatni, megfelelően elosztva. Nem lehet egyszerűen „beinjekciózni” őket a hajótestbe; ha meg is maradnának benne, rövid idő alatt szétfeszítenék. És persze csak az elülső részről beszélek – az összezúzódott tat külön probléma.

Aztán ki kéne szabadítani a jelenlegi helyzetéből – a tengerfenék iszapja tudniillik már félig betemette. A merülő-kotróknak bőven lenne dolguk, és nem sok olyan van, amelyik négy kilométeres mélységekben is tud dolgozni. Kötve hiszem, hogy a végösszeg kisebb lehetne, mint százmillió. Sőt ennek a többszöröse is elképzelhető.

– Szóval az üzlet ugrott. Akkor miért hívott fel?

– Már azt hittem, meg se kérdezi. Ez egy kis magánvállalkozás a részemről; elvégre mi Parkinsonok személyileg és anyagilag is érdekelve vagyunk az ügyben. Az egyik dédapánk ott van lent – vagy legalábbis a poggyásza, a harmadik lakosztályban a jobb oldalon.

– És ez megér százmilliót?

– Könnyen lehetséges – de ez lényegtelen; bizonyos dolgok megfizethetetlenek. Hallott maga már Andrea Belliniről?

– Úgy hangzik, mint egy baseballjátékos neve.

– Ez a Bellini az üvegkészítés mestere volt, a legnagyobb, akit Velence adott a világnak. Némelyik művéről még ma se tudjuk, hogy csinálta – egy szó mint száz, az 1870-es években sikerült megvásárolnunk az Üvegmúzeum gyűjteményének a legjavát: a maga nemében ez éppolyan jelentős, mint az Elgin-féle görög márványszobrok, a British Museum büszkesége. A Smithsonian évekig ostromolt bennünket, hogy adjuk kölcsön neki, de nem voltunk hajlandók; egy ilyen felbecsülhetetlen értékű rakományt túl kockázatos átküldeni az Atlanti-óceánon, mondtuk mindig. De csak addig, persze, amíg meg nem épített valaki egy „elsüllyeszthetetlen” hajót. Akkor már nem volt mire hivatkoznunk.

– Lenyűgöző... és most, hogy említette, eszembe jutott, hogy láttam is Bellini pár munkáját, amikor legutóbb Velencében jártam. De hát valószínűleg darabokra tört az egész, vagy nem?

– Szinte biztos, hogy nem: képzelheti, hogy hozzáértők csomagolták be. És különben is, a hajó fajansz-és porcelánholmijaiból rengeteg maradt épségben, bár teljesen védtelenek voltak. Emlékszik arra a White Star étkészletre, amit néhány éve a Sotheby árverezett el?

– Jó... ebben alighanem igaza van. De néhány láda miatt az egész hajót kiemelni – ez azért elég hóbortos ötletnek látszik.

– Az is, nem tagadom. De ez csak az egyik nyomósabb érv, ami amellett szól, hogy mi Parkinsonok vágjunk bele ebbe.

– És a többi?

– Maga elég régóta tagja az igazgatótanácsnak ahhoz, hogy tudja: egy kis hírverés sohasem árt. Az egész világ tudni fogja, kiknek a terméke hozta fel a Titanic-ot.

Ez sem elég jó érv, gondolta Emerson. A Parkinson-cég egész jól állt – és ez a hírverés nem minden tekintetben használt volna neki. Sokan majdhogynem szentnek tekintették a roncsot, és sírrablóknak bélyegezték azokat, akik felhoztak belőle egyet-mást.

Roy azonban tudta, hogy az emberek gyakran titkolják – sőt fel sem ismerik – igazi indítékaikat. Mióta tagja lett az igazgatótanácsnak, jobban megismerte és meg is kedvelte Rupertet, bár közeli barátjának aligha nevezhette; a Parkinsonok nem egykönnyen fogadtak a bizalmukba kívülállókat.

Rupertnek megvolt a maga elszámolnivalója a tengerrel. Öt évvel ezelőtt elvette tőle huszonöt méteres szép jachtját, az Aurorá-t a Scilly-szigeteknél: egy orv szélroham ledöntötte az árbocait, és pozdorjává zúzódott azokon a kegyetlen sziklákon, amelyek annyi áldozatot követeltek az évszázadok folyamán. Rupert merő véletlenségből nem volt a jachton: rutinút volt – „menetrendszerű” –, tatarozás céljából, Cowesból Bristolba. Az egész legénység odaveszett – a kapitánnyal együtt. Rupert Parkinson lelki egyensúlya azóta sem állt helyre teljesen; egyszerre vesztette el a hajóját és – ez köztudomású volt – a szeretőjét. Most megjátszotta a playboyt – önvédelemből és nem túl meggyőzően.

– Ez mind nagyon érdekes, Rupert. De valójában mi a szándéka? Nyilván nem azt várja, hogy én is beszálljak!

– Várom is, meg nem is. A dolog jelen pillanatban – hogy is mondják csak? – elméleti stádiumban van. Szeretnék egy megvalósíthatósági tanulmányt készíttetni, és ezt a saját zsebemből fizetném. Aztán ha úgy látszik, van valami értelme a tervnek; az igazgatótanács elé terjesztem.

– De hát százmilliót mondott! A cég ekkora kockázatba semmiképp se megy bele. A részvényesek egykettőre rács mögé juttatnának bennünket. Hogy börtönbe-e vagy diliházba, azt nem tudom:

– Még többe is kerülhet... de én nem is arra alapozok, hogy a Parkinson adja az egész tőkét. Csak mondjuk húsz-harminc milliót. Vannak barátaim, akik hozzá tudnak tenni ugyanennyit.

– Még mindig kevés.

– Így van.

Hosszú szünet következett, amit csak a megfejtenivalót kereső dekóder halk, panaszos pittyegése tört meg.

– Hát nem bánom – mondta végül is Emerson. – Vállalom a felét – maga a másikat –, legalábbis ami a tanulmánytervet illeti. Ki a szakértője? Ismerem?

– Gondolom, igen. Jason Bradley.

– Ó... az óriáspolipos ember.

– Az csak amolyan mutatvány volt, bravúr. De a közönségsiker, ugye, az ő esetében sem maradt el.

– És nyilván a gázsiját is felhajtotta. Beszélt már vele? Érdekli a Titanic?

– Nagyon – mint különben az összes óceántechnikai céget, az egész szakmát. Biztos vagyok benne, hogy néhányan pénzzel is hajlandók betársulni, vagy legalábbis munkával, nem a nyereség, hanem pusztán a reklám kedvéért.

– Rendben van – csinálja! De hadd mondjam meg: szerintem ezt a pénzt egyszerűen kihajítjuk az ablakon: Mr. Bradley majd átnyújtja méregdrága jelentését, elolvassuk és jó napot. Egyébként sejtelmem sincs, mit fog csinálni ötvenezer vagy hány tonna rozsdás ócskavassal.

– Ezt bízza rám – van néhány ötletem, de ezekről egyelőre nem akarok beszélni. Ha egykettő beválik közülük, a vállalkozás behozza a költségeit – hosszú távon. Még némi nyereségre is számíthat.

Emerson erősen kétlette, hogy ez a „számíthat” csak úgy kicsúszott Rupert száján. Rupert Parkinson kitűnő szervező volt, és pontosan tudta, hogy mit csinál. És nyilvánvalóan azt is tudta, hogy akivel beszél, könnyen fedezheti az egész akció költségeit – ha akarja.

– Még valamit – tette hozzá Parkinson. – Amíg azt nem mondom: OK – és nem fogom, amíg meg nem kapom a Bradley-féle jelentést –, egy szót se senkinek! Főképp nem Sir Rogernek – még azt gondolná, elment az eszünk.

– Miért – csapott le Emerson –, maga szerint ez egy pillanatig is kétséges lehet?

9.

NEM EGÉSZEN NÉVTELEN PRÓFÉTÁK

Címzett: a The Times szerkesztője

Küldi: Lord Aldiss of Brightfount, az Order of Merit tulajdonosa, a Tudományos-fantasztikus Irodalom Művelői Világszövetsége nyugalmazott elnöke

Kedves uram,

Az ön 2007. ápr. 15-i, a Titanic kiemelési terveivel kapcsolatos Harmadik Vezércikke ismét rávilágított, milyen hatást tett ez a szerencsétlenség – amely korántsem volt a legnagyobb a hajózás történetében – az emberiség képzeletére.

E tragédia egyik felettébb különös vonása, hogy hátborzongató pontossággal meg is jósolták, tizennégy évvel a bekövetkezése előtt. A katasztrófáról szóló, azóta klasszikussá vált beszámolójában – Egy emlékezetes éjszaka címmel – Walter Lord megemlíti, hogy 1898-ban „egy nyomorgó író; bizonyos Morgan Robertson kiagyalt és regényformában megírt egy históriát egy mesés atlanti-óceáni utasszállítóról, amely sokkal nagyobb volt minden elődjénél. Robertson megrakta gazdag és elégedett emberekkel, aztán egy hideg áprilisi éjszakán egy jéghegynek nekiütköztetve elsüllyesztette.”

A képzeletbeli óceánjáró mérete, sebessége és megtett útja majdnem pontosan megegyezett a Titanic-éval. Szintén háromezer embert szállított, és csak egy kis részük számára voltak mentőcsónakjai...

Véletlen egybeesés, persze. Csakhogy van egy apróság, amitől megfagy ereimben a vér. Robertson Titan-nak keresztelte el a hajóját.

Szeretném arra a tényre is felhívni a figyelmet, hogy a szakmának, melyet képviselek, s ezt megtiszteltetésnek érzem, két tagja, két sci-fi író is eltűnt a mélyben a Titanic-kal. Az egyiket, Jacques Futrelle-t már majdnem elfelejtették, s a nemzetisége is tisztázatlan. De harminchét éves korára, hála a Gyémántmester-nek és a Gondolkodó gép-nek, elég sikeres volt ahhoz, hogy az első osztályon utazzon a feleségével (aki, az első osztály hölgyeinek 97 százalékával és a harmadosztályé mindössze 55 százalékával egyetemben túlélte a hajótörést).

Sokkal híresebb volt az, aki egyetlen könyvet írt csak, az Utazás más világokban: a jövő regénye címűt, amely 1894-ben jelent meg. A naprendszernek ez a meglehetősen misztikus körüljárása – 2000-ben – különböző csodadolgokkal ismertette meg az olvasót, köztük az antigravitációval. Megjelenésének centenáriumára az Arkham House újra kiadta a könyvet.

„Híres”-nek neveztem ezt az írót, de ezzel nagyon keveset mondtam. A New York American 1912. április 16-i óriási szalagcíme – „1500-1800 HALOTT” – felett egyedül az ő neve volt olvasható.

A sokszoros milliomos John Jacob Astorról van szó, akit olykor „a világ leggazdagabb embere”-ként emlegettek. Nos, kétségkívül az eddigi leggazdagabb sci-fi író volt – bárhogy elszomorítja is ez a tény a megboldogult L. Ron Hubbard csodálóit, ha még vannak ilyenek.

Maradok, uram,

őszinte tisztelettel:

ALDISS OF BRIGHTFOUNT, OM

a TIMV nyugalmazott elnöke

10.

„A HOLTAK SZIGETE”

Minden mesterségnek megvannak a maga elismert kiválóságai, akiknek a hírneve ritkán terjed túl a szakma határain. Kevesen tudnák például megmondani, ki a világ legjobb könyvelője, fogásza, WC-szerelője, biztosítási ügynöke, temetkezési vállalkozója... hogy csak egypárat említsünk a nem éppen vonzó és népszerű, de szükséges foglalkozások közül.

Vannak azonban olyanok is, amelyekhez annyira hozzátartozik a közönség, hogy képviselőik nevét sokan megtanulják. Mindenekelőtt az előadó-művészetek sorolhatók ide persze: ha valaki ezekben sztár lesz, az emberiség nagy része rögtön felismeri. Aztán, alig maradva el tőlük, a sport és a politika következik – no meg a bűnözés, tehetnék hozzá a cinikusok.

Jason Bradley egyik kategóriába sem illett bele, és egyáltalán nem számított rá, hogy híres lesz. A Glomar Explorer-epizód óta több mint három évtized telt el, és olyan jelentéktelen szerepet játszott benne, hogy még ha nem is kötötte volna a titoktartás, akkor se lett volna érdemes beszélni róla. Néhány író ugyan többször is megkörnyékezte, abban a reményben, hogy új megvilágításban hallhat a JENNIFER-akcióról, de hiába próbálkoztak.

Valószínűnek látszott egyébként, hogy a CIA változatlanul úgy érzi, az egyetlen megjelent könyv is eggyel több a kelleténél, és hogy igyekszik elvenni az írók kedvét ettől a témától. 1974 után időnként Bradleyhez is beállítottak névtélen, de udvarias urak, és emlékeztették a kötelezvényekre, amiket leszerelésekor aláírt. Mindig ketten jöttek, és néha felajánlották neki, hogy alkalmazzák, de azt nem árulták el, hogy mire. És bár biztosították, hogy munkája „érdekes lenne, és a fizetés magas”, Jasont ez a legkevésbé se csábította, mert akkoriban az Északi-tenger olajvállalatainál dolgozott, és nagyon jól keresett. Most már több mint egy évtizede nem jártak nála, de nem voltak kétségei afelől, hogy a Cég továbbra is gondosan nyilvántartja hatalmas adatbankjaiban Langleyben –vagy ahol jelenleg vannak.

Jason a negyvenhatodik emeleti irodájában ült a Teague Towerben, amikor megkapta azt a megbízást, amely híressé tette. Történetesen április másodika volt, és először arra gondolt, hogy régi – bár nem állandó – ügyfele, Jeff Rawlings el van maradva egy nappal. Jeff tudniillik közismerten jó humorú ember volt, noha a Hibernia Platform termelési igazgatója lévén; óriási felelősség nehezedett rá. Ezúttal nem tréfált, mégis kellett hozzá némi idő, hogy Jason komolyan tudja venni a problémáját.

– Azt akarja elhitetni velem – mondta végül is –, hogy a milliótonnás komplexumát megbénította egy szál polip?

– Nem az egész munkát, persze, csak az egyes elosztót – amelyiknek a legjobb a hozama. Napi negyvenezer hordó. Öt szállítócső van rácsatlakoztatva, mind teljes kapacitással működött. Tegnapig.

A Hiberniának, villant át Jason agyán, nagyjából ugyanolyan a felépítése, mint egy polipnak. A központi építményből karok – olajvezetékek – ágaznak ki, s visznek a tengerfenéken a tizenkét kútig, amelyek háromezer méterre hatolnak le az olajban gazdag homokkőben. A kutakból kiinduló szállítócsövek, még mielőtt elérnék a főplatformot, több csoportban úgynevezett „termelési elosztók”-ba torkollanak – az utóbbiak szintén a tengerfenéken vannak, majdnem száz méter mélységben.

Minden elosztó egy-egy automatizált üzem, akkora, mint egy nagyobbfajta bérház, benne mindaz a speciális berendezés, amely a kilométerekkel lejjebb húzódó kőzetekből feltörő, nagy nyomású gáz-, olaj-és vízkeverék „fogadásához” szükséges. A természet több tízmillió évvel ezelőtt hozta létre és rejtette el ezt a kincset – nem könnyű elragadni tőle.

– Mondja el pontosan, mi történt.

– Ugye nem lehet lehallgatni bennünket?

– Persze hogy nem.

– Három nappal ezelőtt fura értékeket kezdtek mutatni a műszereink. Az olaj azonban ugyanúgy jött, mint máskor, úgyhogy nem nagyon izgattuk magunkat. De aztán hirtelen bemondta az unalmast az összes műszer – semmit se tudtunk ellenőrizni. Nyilvánvaló volt, hogy a száloptikás főkábel eltörött, és az automatika természetesen mindent kikapcsolt.

– Nem volt túl erős a hullámverés?

– Nem; a hullámtörők ez egyszer tökéletesen működtek.

– És aztán?

– Leküldtünk egy kamerát – egy Csupaszem–5-öst. Találja ki, mi történt.

– Kimerültek az akkumulátorok.

– Fittyfenét. A madzagja beleakadt a külső állványzatba, mielőtt még be tudtunk volna menni vele, hogy körülnézzünk.

– A kezelőjével mi lett?

– Hát, a konyha nincs teljesen gépesítve, és Dubois, a séf mindig tud szakképzetlen kisegítőket foglalkoztatni.

– Szóval elvesztették a kamerát. Aztán mi következett?

– Nem vesztettük el – pontosan tudjuk, hogy hol van –, de csak egy csomó halat hoz a képernyőre, semmi mást. Leküldtünk hát egy búvárt, hogy kiszabadítsa – és hogy lássuk, mi a helyzet.

– Miért nem egy ROV-ot?*

A tengeri olajmezőkön mindig vannak víz alatti robotok. Azok az idők, amikor mindent búvárok végeztek el, rég elmúltak.

A vonal másik végén zavart csend támadt.

– Tartottam tőle, hogy megkérdezi. Volt néhány balesetünk – két ROV-ot most pofoznak helyre –, a többi meg egy sürgős munkában vesz részt az Avalon Platformnál, egyetlenegyet se tudtak ideadni.

– Nem ez a legszerencsésebb napja, igaz? Tehát ezért fordult a Bradley Társasághoz – „Nekünk a mély a kéj”. No, mondja csak tovább.

– Maga meg hagyja a lomtárban ezt a reklámszöveget. Mivel a tenger csak kilencven méter mély, leküldtünk egy búvárt, a szabvány helioxöltözékben. Hát... hallott már egy férfit héliumban sikoltozni? Nem éppen szívderítő.

Amikor visszahoztuk a platformra, és megint beszélni tudott, azt mondta, az egész komplexumot átfogja egy polip. Esküdözött, hogy a karok fesztávja lehet vagy száz méter. Anni persze nevetséges – de hogy szörnyen nagy, az nem vitás.

– Akármekkora is, egy kis dinamit rá tudná bírni, hogy odébbálljon.

– Ez túl kockázatos. Maga igazán tudja, mi minden van ott lent – elvégre segített a telepítésben.

– Ha a kamera még mindig működik, lehet látni a dögöt, vagy nem?

– Az egyik karját láttuk is egy pillanatra – de a nagyságát képtelenség megítélni. Arra tippelünk, hogy visszament belülre – és aggódunk, hogy esetleg tovább szaggatja a kábeleket.

– Nem gondolja, hogy beleszeretett a csőrendszerbe?

– Nagyon mókás. Nekem inkább az az érzésem, hogy élvezi a potya kaját. Tudja – az az átkozott „oázishatás”, amivel a reklámosztály folyton dicsekszik.

Bradley tényleg tudta. A víz alatti létesítmények korántsem voltak károsak a környezetre, épp ellenkezőleg: szinte valamennyi ellenállhatatlanul vonzotta a tenger élőlényeit, s nem egy közülük horgászparadicsom lett, és a halászhajók is gyakran látogatták. Néha azon tűnődött, hogyan tudtak a különböző halfajták fennmaradni, mielőtt az emberiség bőkezűen ellátta őket lakóhelyekkel, teleszórva hajóroncsokkal a tenger fenekét szerte a világon.

– Talán egy marhaösztöke is megteszi... vagy egy jókora szubszonikus fröccs.

– A hogyan nekünk mindegy – feltéve hogy a berendezésekben nem esik kár. Mindenesetre úgy látszott, ez pont magának való munka – no meg Jimnek, persze. Apropó, ő készen áll a bevetésre?

– Ő mindig készen áll.

– Mi az a legkorábbi időpont, amikorra St. John'sba tud érni? Van Dallasban egy Chevron-gép – egy óra alatt fel tudja venni magát. Jimnek mi a súlya?

– Másfél tonna.

– Nem probléma. Tehát mikor tud a reptéren lenni?

– Adjon három órát. Ez nem a rendes területem, utána kell néznem ennek-annak.

– A feltételei a szokásosak?

– Igen: száz rongy, plusz a költségek.

– És ha nincs eredmény, nincs fizetség, nem igaz?

Bradley elmosolyodott: erre az évszázados mentési formulára valószínűleg nem hivatkoztak még ilyen esetben, de alkalmazhatónak látszott. És könnyű dolga lesz. Még hogy száz méter! Micsoda marhaság...

– Természetesen. Egy óra múlva visszahívom, hogy megerősítsem a megállapodásunkat. Közben legyen szíves, faxon küldje meg nekem az elosztó-tervrajzokat, hogy fel tudjam frissíteni az emlékeimet.

– Rendben van – és amíg a hívását várom, talán sikerül összeszednem még néhány információt.

A csomagolással nem kellett az időt vesztegetni, Bradleynek mindig készenlétben volt két útitáskája: az egyik a trópusokra, a másik az Északi-sarkvidékre. Az előbbit nagyon ritkán használta; munkái többnyire a világ zord tájaira szólították, ahogy most is. Az Északi-Atlanti-óceán, tekintve az évszakot, hideg lesz, és alighanem viharos is – nem mintha száz méterrel a felszín alatt ez sokat számítana.

Akik Jason Bradleyt a tettek kemény, prózai emberének képzelték, meglepődtek volna azon, amit ezek után művelt. Megnyomott egy gombot íróasztali kapcsolótábláján, hátradőlt állítható karosszékében, és lehunyta a szemét. Minden arra vallott, hogy alszik.

Évekbe telt, amíg felfedezte, mi az az emlékezetébe ivódott zene, amely hol áradva, hol apadva mosta-fürösztötte a Glomar Explorer fedélzetét majdnem egy emberöltővel ezelőtt. Azt már akkor tudta, hogy egész biztos a tenger ihlette; a hullámok lassú ritmusa világosan felismerhető volt. És mennyire illett az alkalomhoz, hogy a zeneszerző orosz – az, akit a legkevesebbre becsülnek az ország három titánja közül, és ritkán említenek Csajkovszkijjal és Sztravinszkijjal együtt.

Mint annak idején – nagyon régen – magának Szergej Rahmanyinovnak, Jason Bradleynek is földbe gyökerezett a lába Arnold Böcklin képe, „A holtak szigete” előtt, és most ismét látta lelki szemeivel. Néha a csónakban álló titokzatos, beburkolódzott alakkal azonosította magát, máskor az evezős volt (Kharón?), ismét máskor a szomorú rakomány, útban a ciprusok alatti végső nyugvóhelye felé.

Évek során kialakult titkos rítus volt ez, és Jason szerint nemegyszer megmentette az életét. Mert amíg elmerülten hallgatta a zenét, addig a tudatalattija – melyet nyilván nem érdekeltek az efféle banalitások – szorgosan dolgozott: elemezte az előtte álló munkát, számba vette az esetleg majd fellépő problémákat. Legalábbis ez volt Bradley elmélete, amelyhez többé-kevésbé komolyan ragaszkodott, és amelyet sose gondolt át alaposabban, mert semmiképp sem akart megcáfolni.

Hirtelen felült, kikapcsolta a zenemodult, és forgószékét a fél tucat billentyűzet egyikéhez lendítette. A NEXT–4, amely anyagai és információi nagy részét tárolta, nem tartozott éppen a legkorszerűbb számítógépek közé, de mióta vállalkozó lett, Bradley ezt használta, és mivel azt a józan elvet vallotta, hogy „Ha működik, akkor ne javítgasd”, nem volt hajlandó modernizálni.

– Gondoltam – dünnyögte, amikor átfutotta, amit a POLIP címszó alatt talált a lexikonban. „Maximális nagyságuk, teljesen kiterítve, elérheti a tíz métert. Súlyuk 50-100 kilogramm.”

Jason sose látott még akár csak megközelítőleg is ekkora polipot, és mint a legtöbb búvár, elragadó és ártalmatlan jószágoknak tartotta őket. Azt az állítást, hogy agresszívek és veszélyesek is lehetnek, sohase vette komolyan.

„Lásd a Víz alatti sportok címszó alatt is.”

Jason jelezte, hogy kéri ezt a szócikket, nyomban meg is kapta, és vegyes érzelmekkel – meglepetten és magában mulatva – olvasta el. Bár gyakran megpróbálkozott a sportbúvárkodással, benne is megvolt a hivatásosak gőgje, akik lenézik az amatőr SCUBAnautákat. Túl sok jelentkezett nála ezek közül, munkát keresve, sejtelmük sem lévén arról a kellemetlen tényről, hogy többnyire olyan mélységben dolgozik, ahol védtelen testtel senki sem boldogul, és gyakran olyanban, ahol nincs semmi fény, sőt a látási viszonyok a nullával egyenlők.

A rettenthetetlen Puget Sound-i búvárok azonban kivívták a csodálatát, mert olyan ellenfelekkel birkóztak, „akik” nehezebbek voltak náluk, s négyszer annyi karjuk volt – és mert sértetlenül hozták vissza őket a felszínre. (Úgy látszott, ez az egyik játékszabály: ha valaki kárt tett a polipjában, mielőtt visszaengedte volna a tengerbe, diszkvalifikálták.)

A lexikon rövid videoképsora rémálomnak is beillett: Jason kíváncsi lett volna, jól alszanak-e a Puget Sound-i viadorok. De kapott egy fontos információt.

Hogyan tudnak ezek az őrült sportemberek – akik közt szép számmal vannak nők is – rávenni egy békeszerető puhatestűt, hogy előjöjjön odújából, és ilyen kéz-kar-ellen küzdelembe bocsátkozzék? Jason nem hitte volna, hogy a válasz ennyire egyszerű.

Már csak arra szánt egy kis időt, hogy néhány szokatlan dolgot rendeljen állandó szállítójától, aztán fogta a cókmókját, és indult a repülőtérre.

Ilyen könnyen még nem kerestem száz rongyot, gondolta.

11.

ADA

Az a gyerek, akinek mind a két szülője ragyogó tehetség, kettős tehertétellel indul, s Craigék azzal is nehezebbé tették lányuk életét, hogy az Ada nevet adták neki. A tisztelet e jól reklámozott kinyilvánítása a világ első számítógép-teoretikusa iránt világosan kifejezte, milyennek óhajtják gyermekük jövőjét: szívből remélték, hogy boldogabb lesz, mint Lord Byron tragikus sorsú lánya, Ada, Lady Lovelace.

Keserű csalódás volt tehát, hogy Ada nem mutatott különösebb matematikai képességeket. Hiszen hatéves korára; viccelődtek Craigék barátai, legalább a binomiális tételt fel kellett volna fedeznie. Ezzel szemben még a számítógépét is úgy használta, hogy nemigen érdekelte a működése – ugyanolyan háztartási készülék volt, elmés szerkentyű, mint a vidfonok, távirányítók, hangvezérlésű rendszerek, a falba beépített tévé, a colorfax...

Úgy látszott, Adának még az egyszerű logikával is nehézségei vannak: az AND, NOR és NAND kapukat teljesen érthetetlennek találta. A boole-i operátorokkal szemben rögtön erős ellenszenvet érzett, s emlékezetes eset volt, amikor egy IF/THEN jel láttán sírva fakadt.

– Adj neki egy kis időt – kérlelte Donald a gyakran türelmetlenkedő Edithet. – Én is legalább tízéves voltam, amikor megértettem a visszatérő hurkokat. Lehet, hogy művész lesz belőle. Ott van a legutóbbi bizonyítványa: festésből, agyagmintázásból A-t kapott...

– Számtanból viszont D-t. És ami a legrosszabb: mintha nem is izgatná a dolog. Ez az, amit sehogy se tudok megemészteni.

Donald nem értett egyet vele, de tudta, hogy ha ezt ki is mondja, megint összekapnak. Sokkal jobban szerette Adát, semhogy bármiféle hibát lásson benne: legyen boldog, és érjen el elfogadható eredményeket az iskolában, egyelőre csakis ezt tartotta fontosnak. Néha azt kívánta, bárcsak ne terhelték volna meg ezzel a jelentőségteljes névvel; de úgy látszott, Edith kitart amellett, hogy a lányának zseninek kell lennie. Egyébként ez volt jelenleg a legkisebb véleménykülönbség köztük. A dolgok tudniillik úgy álltak, hogy ha nincs Ada, rég elváltak volna.

– Mi lesz a kiskutyával? – vetette fel Donald, igyekezve másra terelni a szót. – Már csak három hét van a születésnapjáig – és megígértük neki.

– Hát... – mondta Edith, kissé megenyhülve – még mindig nem döntött. De remélem, nem valami behemót fajzatot választ – mondjuk egy dán dogot. Egyébként ez nem volt ígéret. Azt mondtuk neki, a következő felmérőjétől függ a dolog.

Te mondtad neki, helyesbítette magában Donald. Akárhogy sikerül is ez a felmérő, Ada meg fogja kapni a kiskutyáját. Még akkor is, ha egy ír óriáskutyát akar – végeredményben erre a hatalmas birtokra ilyen való.

Donald még mindig nem volt biztos benne, hogy ez a birtokvásárlás jó ötlet volt, de megengedhették maguknak, s rég letett róla, hogy vitába szálljon a feleségével, ha valamit a fejébe vett. Edith Írországban született és nőtt fel, s azt akarta, hogy ennek előnyeit Ada is élvezze.

A Conroy-kastélyt több mint fél évszázadon át teljesen elhanyagolták, némelyik része már-már összedőlt. De a többi épp elég tágas volt egy modern család számára, az istállók pedig különösen jó állapotban voltak, mert egy helyi lovasiskola karbantartotta őket. Sok sikálás és valóságos vegyi hadjárat után kiválóan alkalmasnak bizonyultak egy sereg számítógép és híradástechnikai berendezés befogadására. A helybeliek szerint ez igencsak rossz csere volt.

Mindent összevetve azonban elég barátságosak voltak: végtére is Edith ír lány volt, aki sokra vitte, még akkor is, ha egy angolhoz ment feleségül. És szívből helyeselték, hogy Craigék megpróbálták feltámasztani a híres kerteket, legalábbis részben visszahozni tizenkilencedik századi pompájukat.

Miután lakhatóvá tették a nyugati szárny földszintjét, Donald egyik első teendőjének tekintette, hogy helyreállítsa a camera obscurá-t, amelynek kupolája amolyan késő viktoriánus kiegészítésként (egyesek szerint kinövésként) domborodott a kastély pártázatos tetején. Lord Francis Conroy, a szenvedélyes amatőr csillagász és teleszkópkészítő létesítette élete utolsó évtizedében; amikor már béna volt, de túl büszke ahhoz, hogy tolószékben járja körül a birtokot, órákat töltött ebben a kilátófélében: figyelte birodalmát, és utasításait szemafor útján közölte kertészei hadával.

Az évszázados optikák még meglepően jól működtek, tisztán, élesen vetítve a külvilág képét a vízszintes nézőlapra. Adát elbűvölte ez a készülék s a hatalom érzése, amely átjárta, miközben a kastély környékét fürkészte. Kijelentette, hogy a camera sokkal jobb, mint a tévé – vagy azok az unalmas régi filmek, amiket a szülei folyton-folyvást vetítenek.

És itt fent a tetőn nem hallotta a dühös hangjukat.

12.

EGY SZOKATLANUL NAGY PUHATESTŰ

Az első rossz hír nem sokkal azután jött, hogy Bradley belefogott megkésett ebédjébe. A Chevron Canada kitűnő ellátásban részesítette VIP-jeit, és Jason tudta, hogy St. John'sba érve már nemigen lesz ideje nyugodt, rendszeres étkezésekre.

– Elnézést a zavarásért, Mr. Bradley – mondta a steward –, de sürgős hívása van a központból.

– Nem tudná idekapcsoltatni?

– Sajnos, nem – video is van. Hátra kell fáradnia.

– Az ördögbe is – fakadt ki Bradley, s még bekapott egy nagy darabot a remek texasi marhasültből. Aztán kelletlenül félrelökte a tányért, és a gép végében levő kommunikációs fülkébe ment. A video csak egyirányú volt, úgyhogy Rawlings beszámolóját hallgatva nyugodt lélekkel rágott tovább.

– Végeztünk egy kis kutatást, Jason, a polipok nagyságát illetően – az emberek kint a platformon nem örültek neki, hogy nevetett a becslésükön.

– Sajnálom. Megnéztem a lexikonomban. A legeslegnagyobb polip sincs tíz méter – kiterítve.

– Akkor vessen egy pillantást erre.

A képernyőn megjelenő fénykép ugyan kétségkívül nagyon régi volt, de a minősége kifogástalan. Egy csapat férfi látszott rajta, a tengerparton álltak egy körülbelül elefánt nagyságú, alaktalan tömeg körül. Aztán újabb fotók következtek gyors egymásutánban; ugyanilyen tiszták és élesek voltak, a tárgyuk azonban felismerhetetlen.

– Ha fogadást ajánlana – mondta Bradley –, én arra tippelnék, hogy ez egy erősen oszladozó bálna. Jó párat láttam – és szagoltam – már. Mind pontosan így néz ki; ha az ember nem tengerbiológus, fogalma sincs, hogy micsoda. Így születnek a tengeri kígyók.

– Eltalálta, Jason. A legtöbb szakértő ugyanezt mondta akkor – vagyis 1896-ban. És Floridában... a St. Augustine-parton, hogy akkurátusak legyünk.

– A bifsztekem kihűl, és ez a téma nem éppen étvágygerjesztő.

– Már nem sokáig fogom feltartani. Ez a kis morzsa lehetett vagy öt tonna; szerencsére konzerváltak belőle egy darabot a Smithsonianben, úgyhogy ötven évvel később a tudósok újra megvizsgálhatták. Polip volt, ehhez nem fér kétség, és a fesztávjának majdnem hetven méternek kellett lennie. A búvárunk tehát, aki százat mondott, talán nem is járt túl messze az igazságtól.

Bradley néhány másodpercig nem szólt – most ezen a teljesen váratlan (és kellemetlen) információn rágódott.

– Hiszem, ha látom – mondta aztán –, bár nem vagyok biztos benne, hogy kívánom.

– Apropó – mondta Rawlings –, ugye nem szólt erről az ügyről senkinek?

– Persze hogy nem – vágta rá Jason, akit már a puszta feltevés is vérig sértett.

– Hát, a sajtó valahogy mégis kiszimatolta: a főcímekben szenzációként hozzák, és már neve is van a bestiának: Oscar.

– De hisz ez egész jó reklám: mi aggasztja?

– Azt reméltük, szép csendben meg tudunk szabadulni ettől a dögtől, nem fogják millióan lesni, hogy mit csinálunk. Most aztán jó lesz vigyázni: nem szabad kárt tennünk a drága kis Oscarban. A World Wildlife emberei árgus szemekkel figyelnek. A Bluepeace-ről nem is beszélve.

– Azok kész őrültek!

– Lehetséges. De a VWU-t komolyan kell venni: tudja, nemdebár, hogy ki az elnöke. Nem szeretnénk, ha a Palota háborogna.

– A lehető legkíméletesebb leszek. Nem fogok semmiféle robbanóanyagot használni, még kis adagot sem.

A sültje most már csak langyos volt, és az első falat után megkeseredett a szája íze. Eszébe jutott, hogy nemegyszer evett poliphúst – és egész jóízűnek találta.

Remélte, hogy ezúttal nem cserélődnek meg a szerepek.

13.

A „PIRAMIDÁLIS” TEHETSÉG

Miután a szobájába küldték a zokogó Adát, Craigék hitetlenkedve néztek össze.

– Nem értem a dolgot – mondta végül Edith. – Eddig még sose volt engedetlen, sőt mindig remekül kijött Miss Ivesszel.

– És ez pont az a fajta felmérő, amit általában nagyon jól szokott megcsinálni – nincsenek benne egyenletek, csak különféle választási lehetőségek és csinos ábrák. Hadd olvassam el még egyszer azt a levelet...

Edith odaadta neki, és tovább tanulmányozta a dolgozatot, amely ilyen kínos helyzetbe hozta őket.

Kedves Mr. Craig,

Nagyon sajnálom, de közölnöm kell, hogy fegyelemsértés miatt kénytelen voltam felfüggeszteni Adát.

Ma reggel az osztálya megkapta a mellékelt Általános Vizuális Felismerőképességi Felmérőt. Ada ragyogóan oldotta meg (95 százalékosan) valamennyi példát, kivéve a 15. számút. Nagy meglepetésemre ő volt az egyetlen az egész osztályban, aki helytelen választ adott erre a felettébb egyszerű kérdésre.

Amikor ezt megmondtam neki, határozottan tagadta, hogy nincs igaza. Sőt még akkor sem volt hajlandó elismerni, hogy hibát követett el, amikor megmutattam neki a nyomtatott választ: makacsul állította, hogy mindenki más téved. Ennélfogva szükségessé vált, hogy az osztályfegyelmet megőrzendő hazaküldjem.

Őszintén sajnálom, ami történt, mert Ada egyébként olyan jó kislány. Talán ha ön beszélne vele, jobb belátásra térne. Szívélyes üdvözlettel:

ELIZABETH IVES

osztályfőnök

– Majdnem úgy fest a dolog – mondta Donald –, mintha készakarva szúrta volna el ezt a felmérőt.

Edith megrázta a fejét.

– Nem hiszem. Még ezzel a hibával is jó jegyet kaphatott volna.

Donald az élénk színű geometriai alakzatok kis csoportjára meredt, amely ilyen bajt okozott.

– Egyvalamit tehetünk csak – mondta. – Menj be hozzá, beszélj vele, nyugtasd meg. És adj nekem tíz percet, egy ollót meg egy darab kartont – egyszer és mindenkorra el fogom dönteni a kérdést, hogy ne lehessen több vita.

– Attól tartok, ez csak tüneti kezelés lesz, nem gyógyítás. Arra vagyunk kíváncsiak, miért bizonygatta olyan csökönyösen, hogy neki van igaza. Ez már – majdnem patologikus. Lehet, hogy pszichiáterhez kell majd küldenünk.

Ez a gondolat Donaldnek is megfordult már a fejében, de rögtön elvetette. És a későbbi években gyakran eszébe jutott ennek a pillanatnak az iróniája.

Mialatt Edith Adát vigasztalta, ceruzával és vonalzóval gyorsan lemérte a szükséges háromszögeket, kivágta őket a kartonból, összehajtogatta és egymáshoz illesztette a széleiket, míg végül három példányt kapott a legegyszerűbb mértani idomokból: két tetraédert és egy piramist, egyforma lapokkal. Mindez gyerekes foglalatosságnak tűnt, de ennyit valóban megtehetett imádott és bajba került lányáért.

„15/a. – olvasta. – Ez itt két egyforma tetraéder. Mindegyiknek 4 egyenlő oldalú háromszög alkotja a lapjait, ez összesen 8.

Ha bármelyik két felületet összetesszük, hány lapja lesz az új idomnak?”

A következtetés olyan egyszerű volt, hogy minden gyerektől kitellett. Mivel a nyolc lapból kettő beleolvadt az így keletkezett gyémánt formájú idomba, a válasz nyilvánvalóan hat volt. Ezt – legalább ezt – Ada is helyesen adta meg.

Hüvelyk-és mutatóujja közt tartva, Donald néhányszor megforgatta a kis kartongyémántot, aztán sóhajtott egyet, és íróasztalára dobta. Rögtön szétesett két alkotóelemére.

„15/b. Ez itt egy tetraéder és egy piramis, mindkettőnek azonos hosszúságúak az élei. A piramisnak azonban négyzetes alapja, valamint négy háromszögű lapja van. A két alakzatnak tehát együttesen 9 lapja van.

Ha bármelyik két háromszögfelületet összeillesztjük, hány lapja lesz az így létrejövő alakzatnak?” Természetesen hét, mormolta Donald, mivelhogy az eredeti kilencből kettő elvész az új idomban...

Szép komótosan megdöntötte, egymáshoz igazította a kis kartonfigurákat, mígnem két háromszög eggyé vált.

És ekkor pislogni kezdett.

És leesett az álla.

Pár percig némán ült, meg akart győződni róla, hogy hihet-e a szemének. Lassacskán mosoly lopakodott az arcára, és halkan beleszólt a házibeszélőbe: – Edith... Ada... szeretnék mutatni nektek valamit.

Ahogy Ada belépett, vörös szemmel és még mindig szipogva, Donald kinyújtotta a kezét, és magához ölelte.

– Ada – suttogta, gyöngéden simogatva a haját –, nagyon büszke vagyok rád. – Az Edith arcára kiülő meglepetést jobban élvezte, mint kellett volna.

– Én is nagyot néztem – mondta. – A válasz annyira nyilvánvaló volt, hogy azoknak, akik összeállították a példákat, eszükbe se jutott, hogy ellenőrizzék. Nézzétek csak...

Fogta az ötlapos piramist, és a négylapos tetraédert az egyik felületéhez tapasztotta.

Az új alakzatnak csak öt lapja volt – nem pedig „nyilvánvalóan” hét...

– Annak ellenére, hogy megtaláltam a választ – folytatta Donald, és valami tiszteletféle volt a hangjában, ahogy a most már mosolygó lányára nézett –, nem tudom megjeleníteni az agyamban. Te honnan tudtad, hogy a többi oldal így áll össze?

Ada láthatólag zavarba jött.

– Miért, másképp is összeállhatnának? – mondta.

Hosszú szünet következett, Donald és Edith sokáig fontolgatta ezt a választ, s ugyanarra a következtetésre jutottak, szinte egy időben.

Adának, meglehet, nem sok tehetsége volt a logikához vagy az elemzéshez, de a térérzéke – a geometriai ösztöne – egészen rendkívüli volt. Kilencéves korára ebben kétségkívül sokkal magasabb fokon állt, mint a szülei. A feladatlap készítőiről nem is beszélve...

A feszültség lassan feloldódott a szobában. Edith nevetni kezdett, és hirtelen mind a hárman összeölelkeztek, majdhogynem gyermeki örömmel.

– Szegény Miss Ives! – kuncogott Donald. – Vajon milyen képet fog vágni, amikor megtudja, hogy a geometria Ramanudzsanja biflázik az osztályában?

Ez volt házaséletük egyik utolsó boldog mozzanata; a későbbi keserű években gyakran idézték fel az emlékét.

14.

TALÁLKOZÁS OSCARRAL

– Miért hívják ezeket mindig Jimnek? – kérdezte a riporter, aki elcsípte Bradleyt a St. John's-i repülőtéren. Jason meglepődött, hogy csak egy várta, tekintettel az izgalomra, amit a jelek szerint a megbízása keltett. Persze gyakran egy is sok volt, de legalább nem kellett Bluepeace-tüntetéssel szembenéznie.

– Azért, mert ez volt annak a búvárnak a neve, aki először viselt fémből készült védőöltözéket, amikor a harmincas években felhozták a Lusitania aranyát. Természetesen azóta rengeteget javítottak rajtuk...

– Éspedig?

– Például most már saját meghajtásúak, és akár ötven órát is tölthetnék Jimben két kilométer mélységben – bár ez nem lenne éppen kéjmámor. Annak ellenére, hogy a végtagok mozgatását szervomotorok segítik, legfeljebb négy óra hosszat lehet eredményesen dolgozni odalent.

– Engem ugyan senki se tudna rávenni, hogy belebújjak egy ilyen micsodába – mondta a riporter, miközben az ezerötszáz kilós titánium-és műanyag alkotmányt, amely együtt jött Bradleyvel Houstonból, nagy gonddal beemelték egy Chevron-helikopterbe. – Ha csak ránézek, máris elfog a klausztrofóbia. Főképp, ha az is eszembe jut, hogy...

Bradley tudta, mi következik, és menekült – búcsút intve elindult a helikopter felé. Ezt a kérdést – különböző formákban – már legalább egy tucat újságíró feltette neki, remélve, hogy sikerül valamilyen választ kicsalni belőle. De valamennyiüknek csalódniuk kellett, és kénytelenek voltak olyan fantáziadús címeket kiagyalni, mint „A titániumba öltözött vasember”.

– Nem fél a kísértetektől? – kérdezték tőle még más búvárok is. Egyedül az utóbbiaknak felelt komolyan.

– Miért félnék? – mondta mindig. – Ted Collier a legjobb barátom volt; csak a Jóisten tudja, hány pohárral ittunk meg együtt. („És hányszor cseréltünk lányokat”, tehette volna hozzá.) Ted is örült volna a dolognak; akkoriban másképp nem tudtam volna hozzájutni Jimhez – a negyedét fizettem annak, amibe az előállítása került. És teljesen korszerű – sose volt mechanikai hibája. Tednek egyszerűen nem volt szerencséje, nem tudták idejében kiszabadítani az alól az állványzat alól, ami összeomlott. És tudja; Jim három órával tovább tartotta életben, mint ahogy a garanciapapírjai alapján várható lett volna. Lehet, hogy egyszer nekem is szükségem lesz erre a három órára.

De remélte, hogy nem most – ha a „titkos fegyvere” beválik, ezt a munkát el tudja végezni. Ahhoz, hogy visszakozzon, már túl késő volt; csak abban bízhatott, hogy a lexikonja, amely egy fontos körülménnyel kapcsolatban alaposan félretájékoztatta, egyebekben pontos.

A Hibernia-platform a méreteivel, mint mindig, ezúttal is lenyűgözte Jasont, bár csak a tengerből kiemelkedő része – egy kis töredéke – volt látható. A milliótonnás betonsziget a maga csipkés körvonalaival erődre emlékeztetett, melynek védői akadálytalanul tüzelhetnek mindenfelé. És csakugyan azért tervezték meg így, hogy távol lehessen tartani egy könyörtelen, noha nem emberi ellenséget: a nagy jéghegyeket, amelyek északi-sarkvidéki bölcsőjüket elhagyva erre, dél felé sodródtak. A mérnökök azt állították, hogy ez az építmény a legerősebb lökéseknek is ellenáll. De nem mindenki hitt nekik.

A sokemeletes központi épülethez közeledve Bradleyéknek egy kicsit várniuk kellett, mert a tetőn levő helikopter-leszállóhelyen már állt egy RAF-gép, s addig nem ereszkedhettek le, amíg azt félre nem tolták. Jason egy pillantást vetett a jelzésére, és halkan felnyögött. Ugyan hogy tudták meg ilyen gyorsan?, gondolta.

A World Wildlife elnöke már várta, amikor kilépett a szélfútta tetőre, s a nagy légcsavarok lassan megálltak. – Mr. Bradley? Természetesen hírből már ismerem – ön igen híres ember –, és örülök, hogy találkozunk.

– Ööö... köszönöm, fenség.

– Mondja csak... tényleg olyan nagy ez a polip, mint ahogy hírlik?

– Ezt szándékozom kideríteni.

– Nem irigylem érte. És mik az elképzelései, hogy akar hatni rá?

– Ó... ez szakmai titok.

– Remélem, nem alkalmaz erőszakot.

– Már megígértem, hogy nem fogok semmiféle robbanóanyagot használni... uram.

A herceg röpke mosollyal jutalmazta, aztán a meglehetősen viharvert tűzoltófecskendőre mutatott, amit Bradley féltő gonddal szorított magához.

– Alighanem ön az első búvár, aki ilyesmit visz le a víz alá. Talán injekciót akar beadni vele? És mi lesz, ha ez nem tetszik a páciensnek?

Nem tippel rosszul, gondolta Bradley: az eshetőség, mondjuk, hat a tízhez. Egyébként nem vagyok brit állampolgár; nem küldhet a Towerbe, ha bizonyos kérdésekre nem válaszolok.

– Valami efféléről van szó, fenség. És nem fog tartós károsodást okozni.

Remélem, tette hozzá magában. Mert voltak más lehetőségek is: Oscar esetleg teljesen közömbös marad – vagy éppen felbőszül. Bradley bízott benne, hogy tökéletes biztonságban lenne Jim fémpáncéljában, de arra a legkevésbé sem vágyott, hogy úgy rázogassák, mint egy borsószemet a hüvelyében.

A herceg még mindig gondterheltnek látszott, és Jason biztosra vette, hogy nem a hamarosan bekövetkező találkozás emberi szereplője miatt aggódik. Ő királyi fensége szavai aztán igazolták is ebbeli gyanúját.

– Kérem, tartsa szem előtt, Mr. Bradley, hogy egy unikum-mal van dolga; most először lát valaki elevenen egyet. És valószínűleg ez a világ legnagyobb állata. Talán a legnagyobb, amely valaha is élt. Ó igen, bizonyos dinoszauruszok kétségkívül súlyosabbak voltak – de nem voltak ilyen terjedelmesek.

Bradleynek ez a szózat járt az eszében, ahogy lassan ereszkedett a tengerfenék felé, s az Északi-Atlanti-óceán halvány napfénye teljes sötétséggé változott. A herceg szavai inkább felvillanyozták, mintsem megijesztették: nem ezt a pályát választotta volna, ha ilyen könnyen inába száll a bátorsága. És érezte, hogy nincs egyedül; két jóindulatú szellem tartott vele.

Az egyik az az ember volt, aki először szállt le ebbe az alvilágba – gyerekkora hőse, William Bebe, aki kezdetleges búvárgömbjével még az 1930-as években eljutott a nagy szurdokok peremére. A másik pedig Ted Collier volt, aki épp ezen a szűk kis helyen halt meg, amelyet most Bradley töltött be – nyugodtan, minden teketória nélkül távozott az életből, mert nem tehetett mást.

– Közeledik a fenék, a látótávolság kábé húsz méter az elosztót még nem látom.

Bradley tudta, hogy odafönt mindenki őt figyeli a hanglokátorokon, és ha eléri a fennakadt kamerát, a tévémonitorokon is megjelenik.

– Cél harminc méterre, helyzet kettő kettő zéró.

– Már látom; az áramlás nyilván erősebb, mint ahogy gondoltam... Lent vagyok.

Néhány másodpercre mindent iszapfelhő takart el, és Bradleynek – mint ilyenkor mindig – az Apollo–11 jutott eszébe, amely „egy kis port vert fel”. Az áramlás azonban gyorsan eloszlatta a homályt, és szemügyre vehette a hatalmas víz alatti komplexumot, amely most szinte félelmetesen magasodott fel Jim két reflektora fényében.

Mintha egy nagy vegyészeti gyárat süllyesztettek volna a tenger fenekére, hogy a halak millióinak legyen hol találkozniuk. Bradley az összes berendezésnek még a negyedét sem látta, a többi beléveszett a sötétségbe és a messzeségbe. De töviről hegyire ismerte az elrendezésüket, mert jól fizetett, sok csalódással és időnkért veszélyekkel járó munkája nagy részét majdnem azonos létesítményekben végezte.

Hatalmas, embernél vastagabb acélcsövek rendszere nyitott ketrecfélét alkotott egy sereg szelep, olajvezeték és nyomásszabályzó henger körül, amelyeket kábelek és különböző vékonyabb csövek hálózata kötött össze. Úgy tűnt; minden értelem és cél nélkül dobálták össze az egészet, de Bradley tudta, hogy a legapróbb részletet is gondosan megtervezték, mert a kilométerekkel mélyebben szunnyadó roppant erőket nem volt könnyű megfékezni.

Jimnek nem voltak lábai – a víz alatt, akárcsak az űrben, ezek gyakran többet ártottak, mint használtak –, mozgását kis teljesítményű sugárhajtóművekkel lehetett irányítani, igen pontosan. Bradley már több mint egy éve nem használta mozgó búvárruháját, és eleinte túl sok gázt adott, de régi gyakorlata hamar visszatért.

Lassan haladt célja felé, néhány centiméterrel a fenék fölött lebegve, nehogy felkavarja az iszapot. Ebben a helyzetben fontosak voltak a jó látási viszonyok, és Bradley örült, hogy Jim kis kupolájából körös-körül bármit észrevehet és megfigyelhet.

Eszébe jutott a kamera sorsa – néhány méternyire feküdt tőle, ceruzavékony kábelek sűrűjében –, s közvetlenül az elosztó külső csőrendszere előtt megállt, azon tanakodva, hogy juthatna be a legkönnyebben. Mindenekelőtt azt akarta megállapítani, hol tört el a száloptikás monitorvezeték: pontosan tudta, honnan hova visz, úgyhogy ez nem lehetett probléma.

Aztán Oscar kiebrudalása következett volna, ami már nem látszott ilyen egyszerűnek.

– Itt vagyok – jelentette a felszínnek. – A személyzeti bejáraton át megyek be – B-alagút... A manőverezési hely nem valami sok, de nem érdekes...

Egyszer súrolta – alig-alig – a kör alakú folyosó fémfalát, s ekkor megütötte a fülét egy kisfrekvenciás, egyenletes hang – tam, tam, tam... –, amely valahonnan a környékről, a tartályok és csövek labirintusából jött. A berendezések egy része valószínűleg még működik, állapította meg magában; amikor még minden teljes gőzzel ment, nyilván sokkal nagyobb volt itt a zaj...

Ez a gondolat egy rég elhalványodott emléket elevenített fel. Annak idején, kis srác korában egy alkalommal fogta apja vadászpuskáját, és pár jól célzott lövéssel elnémította a helyi vásártér hangszóróit – aztán hetekig izgult, hogy leleplezik. Talán Oscart is bosszantotta ennek a betolakodónak a lármája, és ugyanilyen erélyes akcióval állította vissza birodalma nyugalmát és csendjét.

De hol van Oscar?

– Nem értem a dolgot – most már jól bent vagyok – látom az egész üzemet. Bőven van búvóhely – de embernél nagyobb valami sehol se rejtőzhet el. Elefánt nagyságú semmiképp! Hopp – itt van, amire kíváncsiak!

– Mit talált?

– A főkábelt – úgy néz ki, mint egy tányér spagetti, amit egy figyelmetlen pincér elejtett. Volt annak ereje, ami így felhasította; az egész szakaszt ki kell majd cserélniük.

– De vajon mi lehetett? Egy éhes cápa?

– Vagy egy dühös muréna. De nincsenek rajta fognyomok – pedig szerintem kellene lenniük. És fogaknak is, ami azt illeti. A legvalószínűbb tettes mégiscsak egy polip. De akár ez, akár az, nincs otthon.

Bradley gondosan végigvizsgálta a létesítményt – nem sietett –, és a rombolásnak semmi más jelét sem találta. Némi szerencsével az egység pár nap múlva üzemképes lesz, gondolta – hacsak a titokzatos szabotőr le nem sújt megint. Egyelőre nem tehetett többet; kis hajtóműveit működtetve megindult visszafelé, amerre jött, óvatosan kormányozva Jimet az olajvezetékek és tartóvázak útvesztőjében. Egyszer felzavart egy kicsiny spongyaszerűséget – ez valóban polip volt, de legfeljebb egyméteres.

– Téged kihúzlak a gyanúsítottak közül – morogta magában.

Már majdnem túljutott az üzemet közrefogó hatalmas csőrendszeren, amikor rádöbbent, hogy a tengerfenék képe megváltozott.

Sok évvel ezelőtt kényszeredett kis nebulóként részt vett egy iskolai kiránduláson: Dél-Georgia egyik híres botanikai kertjét keresték fel. Jóformán semmire sem emlékezett abból, amit látott, egyvalami azonban, ki tudja, miért, nagy hatást tett rá. Még sosem hallott az indiai fügefáról, és elképedve fedezte fel, hogy van olyan fa, amelynek egy helyett több tucat törzse is lehet – valamennyi egy-egy oszlop, az ágak szélesen szétterülő baldachinját tartja.

Ebben az esetben persze pontosan nyolc volt, de eszébe sem jutott megszámolni. Csak belemeredt a két éjfekete, óriási szembe – olyanok voltak, mint két feneketlen tintató –, amely szenvtelenül nézte.

Bradleytől gyakran megkérdezték: „Előfordult már, hogy megrémült?” –, és ő mindig ezt felelte: „Istenem, hát hogyne – sokszor. De mindig utólag – ezért vagyok még itt.” Jóllehet senki sem hitte volna el, egyáltalán nem volt megrémülve most sem – csak ámulatot érzett, mint bárki, aki váratlanul csodát lát. Igen, az első gondolata ez volt: „Bocsánatot kell kérnem attól a búvártól.” És a második: „Nézzük, beválik-e.”

Jim bal külső manipulátora már megragadta a tűzoltófecskendő hengerét, s Bradley a szervomotorral célzó helyzetbe emelte. Ugyanakkor pedig a jobb kart is hozzáigazította, hogy a mechanikus ujjak működtetni tudják a készüléket. Az egész művelet mindössze néhány másodpercig tartott; de Oscar gyorsabb volt.

Úgy tetszett, utánozza Bradleyt: egy húscsövet szegezett rá, mondhatni a sebtében átalakított tűzoltófecskendő ellenpárját. Talán ő meg énrám akar fröcskölni valamit? – villant át Bradley agyán.

Sose hitte volna, hogy egy ilyen kolosszus ilyen fürge lehet. Még a búvárruhájában is érezte a meglóduló víztömeg erejét, ahogy Oscar „teljes gázzal”, rakétaként indított – bizonyára úgy vélte, most nem annak van itt az ideje, hogy amolyan nyolclábú asztalként poroszkáljon a tengerfenéken. Aztán minden eltűnt egy tintafelhőben, amely olyan sűrű volt, hogy még Jim erős reflektorainak a fénye sem tudott áthatolni rajta.

Miközben ráérősen eregélt felfelé, vissza a felszínre, Bradley ezt súgta halott barátjának: – Hát ezzel is megvolnánk, Ted... de nem hiszem, hogy nagyon büszkék lehetünk magunkra.

Távozásának módjából ítélve, nem tételezte fel, hogy Oscar valaha is visszatérjen. Meg tudta érteni a viselkedését – sőt egyet is tudott érteni vele.

Ez a derék jószág békésen végezte a dolgát, vagyis igyekezett meggátolni, hogy az Észak-Atlanti-óceán tőkehalak billióinak kontinensévé szilárduljon. És hirtelen felbukkant előtte egy ismeretlen szörny, vakító fényeket bocsátott ki, és vészjóslóan manipulált a nyúlványaival... Oscar azt tette, amit minden értelmes polip tett volna.

Hiszen rájött, hogy olyan fajzat is akad a tengerben, amely vadabb nála.

– Gratulálok, Mr. Bradley – mondta ő királyi fensége, amikor Jason kikászálódott a búvárruhájából. Ez mindig nehéz és kissé megalázó művelet volt, de rászorította, hogy ügyeljen a súlyára. Ha felszed még néhány centimétert, képtelen lett volna átszuszakolni magát a sisak-tömítőgyűrűn.

– Köszönöm, uram – felelte. – Rutinmunka volt.

A herceg kuncogott.

– Azt hittem, az understatement brit monopólium: mi szoktuk a tények jelentőségét kisebbíteni. És gondolom, nem hajlandó elárulni, mi az a titkos hatóanyag, amit használt?

Jason mosolyogva megrázta a fejét.

– Lehet, hogy megint szükségem lesz rá.

– Akármi volt is – mondta Rawlings vigyorogva –, szép kis összegbe került a cégnek. Egyébként Oscar, amikor hanglokátorral követtük – hihetetlen, milyen gyenge a visszhangja – a mélyebb vizek felé tartott, az nem vitás; éspedig sebesen. De mi lesz, ha megéhezik, és visszajön? Az egész Észak-Atlanti-óceánon nincs olyan halbőség, mint itt.

– Ajánlok magának egy egyezséget – mondta Jason, viharvert hengerére mutatva. – Ha visszajön, rögtön repülőre teszem a bűvös golyómat, és leküldheti a saját emberét, hogy elriassza vele. Ez már egy centjébe se fog kerülni.

– Biztos van ebben valami turpisság – mondta Rawlings. – Túlontúl szépen hangzik.

Jason mosolygott, de nem felelt. Bár szigorúan betartotta a játékszabályokat, egy kicsit – nagyon kicsit – mégis csak furdalta a lelkiismeret. A „Ha nincs gyógyulás, nincs fizetség” jelszóban az is benne volt, hogy ha a gyógyulás bekövetkezik, a megbízó fizet; és nem tesz fel semmiféle kérdést. Ő megdolgozott a pénzéért, és ha valaki netán megkérdezi, hogy sikerült elbánnia Oscarral, ezt válaszolja: – Hát nem tudja? A polipokat könnyű hipnotizálni.

Egyetlen oka volt csak az elégedetlenségre, az is csekély. Szerette volna ugyanis, ha módja nyílik annak az ellenőrzésére, amit a jó öreg Jacques Cousteau állított közismert könyvében, s amit, hála az égnek, az ő lexikonja is idézett. Érdemes lett volna tisztázni, hogy az Octopus giganteus ugyanolyan ellenszenvvel viseltetik-e a sűrített réz-szulfáttal szemben, mint „törpe”, alig tízméteres rokona, az Octopus vulgaris.

15.

A CONROY KASTÉLY

A Mandelbrot-halmaz – amit a továbbiakban csak M-halmaznak vagy Halmaznak fogunk nevezni – a matematika történetének egyik legjelentősebb felfedezése. Ez merész állításnak tűnik, de reméljük, be tudjuk bizonyítani.

Az M-halmaz hatása emocionális és univerzális, mivel a képek, melyeket létrehoz, lenyűgözően szépek. Akik még sose találkoztak velük, elakadó lélegzettel csodálják őket; láttuk, hogy némelyeket valósággal hipnotizáltak azok a számítógép készítette filmek, amelyek a Halmaz szó szerint végtelen elágazásainak egy-egy részletét tárják fel.

Nem éppen meglepő tehát, ha alig néhány évvel azután, hogy Benoît Mandelbrot felfedezte (1980), a Halmaz hatása már megmutatkozott a képző-és iparművészetben, a textíliák, szőnyegek, tapéták mintáiban, sőt az ékszerek formájában is. És persze a hollywoodi Álomgyárak szintén kaptak rajta, és hamarosan már a nap mind a huszonnégy órájában használták (a rokon effektusokkal együtt)...

E varázs pszichológiai okait mindmáig homály fedi, s lehetséges, hogy ez mindig így is marad; talán van az emberi agyban valamilyen struktúra, ha szabad ezt a szót használnunk, amely rezonál az M-halmaz mintáira. Carl Jung meglepődne – és örülne –, ha tudná, hogy harminc évvel a halála után a számítógép-forradalom, amelynek a kezdeteit még megélte, mintha újabb bizonyítékokkal támasztaná alá az archetípusokkal kapcsolatos elméletét és a „kollektív tudattalan” létezésében való hitét. Az M-halmaz sok mintája erősen emlékeztet az iszlám művészetre; a legjobb példa erre talán a jól ismert „Paisley”-motívum. De vannak más formációk is, amelyek organikus struktúrákat juttatnak az ember eszébe – polipkarok, összetett rovarszemek, csikóhalak armadái, elefántormányok –, majd hirtelen kristályokká és hópelyhekké alakulnak át, annak a világnak az alkotórészeivé, amelyen még nem kezdődött meg az élet.

Az M-halmazban talán mégis az a legmeglepőbb, hogy az alapelve rendkívül egyszerű. Bármelyik iskolásgyerek megérti, hogyan jön létre, ami a modern matematikában vajmi ritka. Ehhez nincs szükség többre, mint összeadásra és szorzásra; még a kivonás vagy az osztás alkalmazását sem kívánja meg, bonyolultabb függvényekről nem is beszélve...

Elvben – de nem a gyakorlatban! – már akkor felfedezhették volna a Halmazt, amikor az emberek megtanultak számolni. Ám még ha nem is fáradnak el soha, és sose követnek el hibát, az összes ember, aki valaha is élt ezen a földön, sem tudta volna elvégezni azokat az elemi aritmetikai műveleteket, amelyek egy igen szerény nagyítású M-halmaz létrehozásához szükségesek...

(Részlet Edith és Donald Craig „Az M-halmaz pszichodinamikája" című írásából. Tanulmányok Benoit Mandelbrot professzor 80. születésnapja megünneplésére, MIT Press, 2004.)

– A kutyáért fizetünk vagy a törzskönyvért? – tette fel a kérdést Donald Craig, amikor a pompázatos pergamen megérkezett. – Az ég szerelmére, még címere is van!

A „meglátni és megszeretni” esete volt ez Lady Fiona MacDonald of Glen Abercrombie – egy félkilós, pelyhes cairn-terrier – és a kilencéves kislány között. A szomszédok nagy meglepetésére és csalódására Adát nem érdekelték a pónik. – Komisz, büdös dögök – mondta Patrick O'Briannek, a főkertésznek –, az egyik végük harap, a másik rúg. – Az öreg igencsak megütközött ezen a szerinte egészen természetellenes reakción, már csak azért is, mert az ifjú hölgy félig ír volt.

Patrick, akinek a családja öt nemzedék óta dolgozott a birtokon, az új tulajdonosok bizonyos terveiért sem lelkesedett. Az persze nagyszerű dolog volt, hogy megint igazi pénz állt a házhoz, azaz a Conroy-kastélyhoz a szegénység évtizedei után – de számítógéptermekké alakítani át az istállókat! Ez elég volt ahhoz, hogy az ember ivásnak adja a fejét – ha már korábban nem adta.

Patricknak a konstruktív szabotázs módszerét alkalmazva sikerült meghiúsítania Craigék hóbortosabb szándékait, de ahhoz ragaszkodtak – főképp „Miz Edith” –, hogy a tó formáját meg kell változtatni. Miután kikotortatták, és eltávolíttattak pár száz tonna vízijácintot, az asszony egy különös térképet adott át neki.

– Az a kívánságom, hogy a tó ilyen legyen – mondta azon a hangon, amit Patrick most már nagyon is jól ismert.

– Mi akar ez lenni? – kérdezte látható idegenkedéssel. – Valami bogár?

– Fogjuk rá, hogy az – felelte Donald az ő „Ne-engem-okolj-Edith-ötlete-volt-az-egész”-modorában. – A Mandel-bogár. Majd kérje meg Adát, hogy magyarázza meg magának.

Néhány hónapja még O'Brian rossz néven vette, leereszkedőnek találta volna ezt a megjegyzést, de azóta jobban megismerte Craigéket. Ada különös gyerek volt, de amolyan fiókzseni: Patrick érezte, hogy a szülei – szintén igen tehetséges emberek – csodálattal és már-már tisztelettel kezelik. És Donaldot sokkal jobban kedvelte Edithnél; ahhoz képest, hogy angol, gondolta, egész rendes ember.

– A tó nem probléma. De hogy áttelepítsük azokat a meglett, derék ciprusokat – még kölyök voltam, amikor ültették őket! Bele is pusztulhatnak. Meg kell beszélnem a dolgot Dublinben, az Erdészeti Hivatalban.

– Mikor lehet kész az egész? – kérdezte Edith, mintha meg se hallotta volna az ellenvetéseit.

– Hogy akarják: gyorsan, olcsón vagy jól? Bármelyik kettővel szolgálhatok.

Ezt a tréfás kérdést már sokszor feltette Donaldnak, és a válasz is rég kialakult.

– Elég gyorsan – és nagyon jól. Az a matematikus, aki ezt felfedezte, nyolcvan fölött van, és szeretnénk minél előbb bemutatni neki.

– No, egy ilyen felfedezésre én aztán nem lennék büszke.

Donald elnevette magát.

– Ez csak egy vázlatos „első közelítés”. Majd akkor mondja meg a véleményét, ha Ada megmutatja magának a számítógépen az igazi Mandel-bogarat: meg fog lepődni.

Kötve hiszem, gondolta Patrick.

Az eszes öreg ír ritkán tévedett. Ez épp az egyik ilyen ritka alkalom volt.

16.

A KIPLING-LAKOSZTÁLY

Jason Bradleyben és Roy Emersonban sok a hasonlóság, gondolta Rupert Parkinson. Mindketten egy veszélyeztetett, ha éppen nem kihalófélben levő fajta képviselői voltak – azé az amerikai vállalkozóé, aki önerejéből küzdötte fel magát, s aki új iparágat teremtett, vagy átvette egy régi vezetését. Csodálta, de nem irigyelte őket: a maga részéről nagyon örült, amint gyakran hangoztatta, hogy „beleszületett az üzleti életbe”.

Egész tudatosan választotta erre a megbeszélésre a Kipling-lakosztályt a Brownban, jóllehet sejtelme sem volt, mennyit tudnak a vendégei az íróról. Mindenesetre úgy látszott, Bradleyre is, Emersonra is mély benyomást tesz a szoba légköre, a korabeli fotográfiákkal a falakon és az íróasztallal, amelyen a nagy ember valaha dolgozott.

– Bevallom, nem sokra tartottam T S. Eliotot – kezdte Parkinson –, amíg a kezembe nem került a Kipling válogatott versei, amit ő állított össze. Emlékszem, akkor közöltem az ang. ir. tanárommal a college-ban, hogy az a költő, aki szereti Kiplinget, nem is lehet olyan rossz. De ezt egyáltalán nem találta mulatságosnak.

– Sajnos – mondta Bradley –, nem sok verset olvastam életemben. Kiplingtől csak a Ha címűt ismerem.

– Kár: ő pont a maga embere – a tenger költője és a technikáé. Feltétlenül el kell olvasnia a McAndrew himnuszá-t; a technikai része ugyan már száz éve elavult, de soha senki sem adózott ennyi elismeréssel a gépeknek. És írt egy verset a mélytengeri kábelekről, amit értékelni fog. Íme:

Hajók mállnak fölöttünk; roncsuk porként lebeg

Alá az éjbe, ahol csak a vak kígyók derengenek.

Se hang, se visszhang; pusztaság és mélység és vizek;

Ott kúsznak a szürke iszapban a csigalepte kábelek.*

– Ez tényleg tetszik – mondta Jason. – De abban tévedett, hogy odalent nincs se hang, se visszhang. A tengerben nagyon sok mindent lehet hallani – csak megfelelő készülék kell hozzá.

– Hát ezt a tizenkilencedik században nemigen tudhatta. Mellesleg biztos el lett volna ragadtatva a tervünktől – már csak azért is, mert írt egy regényt a Nagy Zátonyokról.

– Igazán? – tört ki Emersonból és Bradleyből egyszerre.

– A könyv nem éppen remekmű – meg se közelíti a Kim-et –, de melyik könyvről mondhatjuk, hogy az? A Bátor kapitányok a newfoundlandi halászokról, az ő küzdelmes életükről szól; Hemingway sokkal különbet írt, fél évszázaddal később és húsz fokkal lejjebb...

– Azt én is olvastam – mondta Emerson büszkén. – Az öreg halász és a tenger.

– Remek, Roy. Én mindig tragédiának tartottam, hogy Kipling nem írt elbeszélő költeményt a Titanic-ról. Lehet, hogy foglalkozott a gondolattal, de Hardy megelőzte.

– Hardy?

– Hagyjuk. Bocsáss meg nekünk, drága Rudyard, de kénytelenek vagyunk rátérni a mi témánkra...

Három laptop nyílt ki egyszerre – ezektől is mennyire el lett volna ragadtatva Kipling! Saját kis képernyőjére pillantva, Rupert Parkinson megnyitotta a tanácskozást: – Megkaptuk a jelentésüket, a dátuma április harminc. Felteszem, nincsenek újabb információik.

– Semmi lényeges – felelte Bradley. – Az embereim újra ellenőrizték az összes adatot. Abban maradtunk, hogy kedvezőbb következtetéseket is levonhatnánk, de inkább legyünk óvatosak. Még nem láttam olyan nagyobbfajta víz alatti akciót, amelyik ne tartogatott volna meglepetéseket.

– Az Oscarral való híres találkozása is tartogatott?

– Az a lehető legnagyobb meglepetés volt. Sokkal jobban sikerült, mint vártam.

– Az Explorer-rel mi a helyzet?

– Semmi se változott, Rupe. Még mindig ott vesztegel a Suisun-öbölben, skartba téve, holtvágányra tolva.

Parkinson arca egy kicsit megrándult a „Rupe”-tól. De legalább nem „Parky”-t mondott – ez csak bizalmas barátainak volt megengedve.

– Nehéz elhinni – mondta Emerson –, hogy egy ilyen értékes – egy ilyen egyedülálló – hajót csak egyetlenegyszer használtak.

– Túl nagy ahhoz, hogy gazdaságos legyen, a normális kereskedelmi céloknak nem felel meg. Egyedül a CIA-nak tellett rá – de aztán a kongresszus a körmére koppintott.

– Azt hiszem, egyszer megpróbálták bérbe adni az oroszoknak.

Bradley Parkinsonra nézett, és elvigyorodott.

– Szóval maga tud erről?

– Persze. Alaposan utánanéztünk a dolgoknak, mielőtt magához fordultunk.

– Ez nekem új – mondta Emerson. – Világosítson fel, kérem.

– Nos, még 1989-ben az egyik legújabb orosz tengeralattjáró...

– Az egyetlen Mike-osztályú, amit építettek.

–... elsüllyedt az Északi-tengeren, és egy nagy elme a Pentagonban azt mondta: „Hé – talán visszakaphatunk valamit a pénzünkből!” De aztán semmi se lett az egészből: Vagy mégis lett, Jason?

– Hát, az ötlet nem a Pentagoné volt: ott senkinek sincs ennyi fantáziája. De az tény, hogy egy nagyon kellemes hetet töltöttem Genfben a CIA igazgatóhelyettesével és három tengernaggyal – egy a miénk volt, kettő az övék. Mikor is – ó igen, 1990 tavaszán. Épp akkor kezdődött a rendszerváltozás, úgyhogy nemsokára senkit sem érdekelt már az ügy. Igor és Alekszej kilépett a hadseregből, és beszállt az export-import szakmába: azóta is minden karácsonykor kapok egy kártyát a lenin... vagyis hogy a szentpétervári irodájuktól. Ahogy mondta, semmi se valósult meg az ötletből; de mindnyájan felszedtünk vagy tíz kilót, és hetekbe telt, amíg visszanyertük a régi formánkat.

– Ismerem azokat a genfi vendéglőket. Ha rendbe kellene hoznia az Explorer-t, ez mennyi időt igényelne?

– Ha össze tudnám szedni a megfelelő embereket, három-négy hónapot. De ez az egyetlen időigény, amiben biztos lehetek. Mert lejutni a roncshoz, felmérni az állapotát, kiépíteni a szükséges műszaki struktúrát, lejuttatni a maguk üveggömbmilliárdjait – megmondom őszintén, még azokat a maximum-számokat is, amik, zárójelbe vannak téve, csak hasból adtam meg. De az első szemle után tudok majd finomítani rajtuk.

– Ez nagyon ésszerűnek látszik: csak becsülni tudom az őszinteségéért. Egyelőre mindössze azt szeretnénk megtudni, egyáltalán kivitelezhető-e ez a terv – az adott időhatárok között.

– A rendelkezésre álló idő alatt – igen. A rendelkezésre álló pénzből – ki tudja? Igaz is, meddig mehetnek el?

Rupert Parkinson tüntetőleg összerezzent ettől a nyerseségtől.

– Még mindig csak számolunk, számolgatunk – ugye, Roy?

A kérdést valamiféle jel kísérte, amit Bradley nem tudott mire vélni, de aztán Emerson válaszából megértette.

– Én változatlanul hajlandó vagyok ugyanannyival hozzájárulni, mint amennyit az igazgatótanács megajánl. Ha az akció sikerül, a B-Terv alapján visszakapom az egészet.

- Mármost, ha szabad kérdeznem, mi az a B-Terv? És ha már itt tartunk, mi az A-Terv? Még nem árulták el nekem, mi a szándékuk a hajótesttel, miután New Yorkba vontatták. Egy másik Vasá-t csinálnak belőle?

Parkinson megjátszott rémülettel emelte égnek mind a két kezét.

– Kitalálta, mi a C-Terv – sóhajtotta. – Igen, gondoltunk rá, hogy kiállítjuk, miután „megérkezett” Manhattanbe – száz évvel a kitűzött időpont után. De maga tudja, mi történik egy vasból készült hajóval, ha néhány évtizedig a víz alatt van, és kiemelik – egy fából készültet is épp elég nehéz konzerválni. A Titanic bepácolása a megfelelő vegyszerekkel évtizedeket igényelne – és valószínűleg többe kerülne, mint a felszínre hozatala.

– Szóval sekély vízben hagyják. Ami annyit jelent, hogy Floridába viszik, ahogy az a tévéműsor felvetette.

– Nézze, Jason... még mindig vizsgáljuk a lehetőségeket, az összeset – a Disney World csak egy a sok közül. Valójában azt sem éreznénk kudarcnak, ha ott kellene hagynunk a hajót a tengerfenéken – feltéve hogy meg tudjuk menteni, ami dédapa lakosztályában van. Szerencsére nem engedte, hogy az a sok láda a rakománytérbe kerüljön; az utolsó táviratában – szikratáviratában! – panaszkodott is, hogy kevés a hely, nem tud partikat adni.

– És maga bízik benne, hogy ez a törékeny üvegholmi még mind épségben van?

– A kilencven százaléka feltétlenül. A kínaiak évszázadokkal ezelőtt felfedezték, hogy az áruiknak semmi baja sem történik a hosszú Selyemúton, ha... ha tealevelekbe vannak csomagolva. Senki se talált ki jobbat, amíg a polisztirolhab meg nem jelent; és persze a teát is el lehet adni, ami szintén szép hasznot hoz.

– Ami ezt a szállítmányt illeti, ezt erősen kétlem.

– Sajnos, joggal. Kár – Sir Thomas Lipton személyes ajándéka volt, a legjobb tea, ami a ceyloni ültetvényein termett.

– Biztos benne, hogy felfogta az ütést?

– Könnyedén: a hajó rézsútosan fúródott bele a puha iszapba, körülbelül harminccsomós sebességgel. Az átlagos lassulás két g volt, legfeljebb öt.

Rupert Parkinson lehajtotta a laptop képernyővel egybeépített fedelét, s bekattantotta az elektronikus intelligencia e csodáját, amely ekkor már olyan megszokott használati tárgy volt, mint hatvan-hetven évvel előbb a telefon.

– Még a hét vége előtt újra felhívjuk majd, Jason. Holnap összeül az igazgatótanács, és remélem, sikerül dűlőre jutnunk ebben az ügyben. Még egyszer nagyon köszönöm a tanulmányát; ha úgy döntünk, hogy belevágunk, számíthatunk magára?

– Milyen minőségben?

– Természetesen a tenger alatti munkálatok irányítójaként.

Hosszú csend következett – Parkinson egy kicsit túl hosszúnak is találta.

– Ez igazán hízelgő, Rupe. De gondolkodnom kell rajta – meg kell néznem, hogy lehet összeegyeztetni az egyéb munkáimmal.

– Az ég áldja meg, Jason – magának nem lesznek „egyéb munkái”, ha ez egyszer megindul. Ez a legnagyobb munka, amit valaha is felajánlottak magának.

Majdnem hozzátette: talán túl nagy is, de meggondolta magát. Egy Jason Bradleybe ne döfjön bele az ember, főképp, ha be szeretné vonni egy vállalkozásba.

– Ebben tökéletesen igaza van – és szívesen mondanék rögtön igent. Nemcsak a pénz miatt – ami egész biztosan rendben lesz –, hanem mert ez tényleg kihívás. Egy olyan mérkőzésre, amiben csak nyerni vagy veszteni lehet. Nagyon örülök, hogy találkozhattam magukkal – most azonban rohannom kell.

– Semmit sem akar látni Londonból? Tudok jegyeket szerezni magának az új Andrew Lloyd Webber–Stephen King-darabra. Ezzel nem sokan dicsekedhetnek.

Bradley elnevette magát.

– Szívesen megnézném – de sikerült teljesen kinyiffantaniuk egy hullámtörőt az Orkneys-mezőkön, és megígértem, hogy még ma délután Aberdeenben leszek.

– Rendben van. Tartjuk a kapcsolatot.

– Nos, mi a véleménye, Roy? – kérdezte Parkinson, amikor megint csend lett a szobában.

– Mokány kis fickó, nem igaz? Gondolja, hogy kivár, látni akarja, ki kínálja a legtöbbet?

– Épp ezen elmélkedtem. Ha így van, nem lesz szerencséje.

– Ó... a jogtudoraink is elvégezték, amit kellett?

– Majdnem; még akadnak bizonytalanságok. Emlékszik a Lloydra, ahová elvittem?

– Már hogyne.

Valóban emlékezetes látogatás volt egy nem londoni számára; a Lloyd „új” épülete még most, a huszonegyedik században is határozottan futurisztikusnak látszott. De ami a leginkább megragadta Emersont, az a Veszteségek Könyve volt – a hajótörések naplója. A vaskos kötetekben a tengerhajózás legdrámaibb mozzanatai voltak feljegyezve. Vezetőjük megmutatta nekik 1912. április 15-e lapját, a szép-szabályos kézírással rótt sorokat: a hírt, melyet megrendülten fogadott a világ.

De bármilyen szívszorító volt is ezeket a szavakat olvasni, nem tettek akkora hatást Roy Emersonra, mint egy megkapó apróság, amit a korábbi köteteket átlapozva vett észre.

Az összes bejegyzés, több mint kétszáz éven át, mintha egy és ugyanazon kéztől származott volna. A hagyománynak és folyamatosságnak olyan példája volt ez, melyen nehéz lett volna túltenni.

– Nos, apa időtlen idők óta tagja a Lloydnak, úgyhogy van némi – hm – befolyásunk ott.

– Ezt el tudom képzelni.

– Köszönöm. Mindenesetre az igazgatótanácsnak vitái vannak a Nemzetközi Tengerfenék Hivatallal. Több tucat egymással ellentétes igényt nyújtottak be, és a jogászokhoz dől a pénz. Ők azok, akik semmiképp se veszíthetnek – bármi történjék is.

Roy Emerson néha kétségbeejtőnek találta Rupert csapongását: úgy látszott, sose sürgős neki, hogy a lényegre térjen. Az ember nehezen hitte el, hogy vészhelyzetben gyorsan tud cselekedni – pedig a világ egyik legjobb vitorlásversenyzője volt.

– Szép lenne, ha bejelenthetnénk, hogy kizárólagos tulajdonra tartunk igényt, elvégre brit hajó volt...

–... amit amerikai pénzből építettek...

– Ezzel nem foglalkozunk. Jelenleg senkié, és az ügyben a Világbíróság fog dönteni. Esetleg évek múlva.

– Nincsenek éveink.

– Pontosan. De úgy gondoljuk, ki tudunk eszközölni egy végzést, amely mindenki másnak elvenné a kedvét a kiemelési próbálkozásoktól – mi pedig nyugodtan elkezdhetnénk az előkészületeket.

– Nyugodtan! Maga viccel. Tudja, hány interjúkérőt utasítottam el az utóbbi időben?

– Valószínűleg nagyjából ugyanannyit, mint én. – Rupert az órájára pillantott. – Épp jókor fejeztük be. Akar valami érdekeset látni?

– Persze. – Emerson tudta, hogy amit Parkinson „érdekes”-nek nevez, az alighanem olyasmi, amit soha életében nem fog látni, ha elszalasztja ezt az alkalmat. A valódi koronaékszerek talán; vagy a Baker Street 221. B; vagy azok a könyvek a British Museum könyvtárában, amelyeket különös módon „különös”-nek minősítenek, és nem tüntetnek fel a központi katalógusban...

– Itt van a túloldalon – két perc alatt odaérünk. A Royal Institution. Faraday laboratóriuma – ahol a civilizációnk nagy része született. Nemrég átrendezték a kiállítást, és az egyik kétbalkéznek sikerült leejtenie azt a retortát, amit Faraday a benzol feltalálásakor használt. Az igazgató érdeklődött nálunk, helyre tudnánk-e hozni – hozzá illő üveggel, hogy senki se vegyen észre semmit.

Ez se mindennapos lehetőség, gondolta Emerson: megnézni Michael Faraday laboratóriumát. Átvágtak a keskeny Albemarle Streeten, könnyen kikerülve a lassan haladó járműveket, és néhány méteres „gyaloglás” után megálltak a Royal Institution klasszikus homlokzata előtt.

– Üdvözlöm, Mr. Parkinson. Sir Ambrose már várja önt.

17.

JÉGHEGYTŐL JÉGHEGYIG

– Remélem, nincs ellenükre, Mrs. Craig – Donald –, hogy a reptéren találkozunk, de Tokióba bejutni napról napra keservesebb. Meg aztán... minél kevesebben látnak bennünket, annál jobb. Biztos vagyok benne, hogy megértenek.

Dr. Kato Micumaszán, a Nippon–Turner fiatal elnökén, mint mindig, a Savile Row-ból származó kifogástalan – és még húsz évig divatos – öltöny volt. És mint mindig, két szamuráj kísérte – két emberutánzat, aki a háttérben maradt, és egész idő alatt egyetlen szót sem szólt. Donald néha azon tűnődött, nem fejlődik-e még rohamosabban a japán robottechnika, mint általában hiszik.

– Van még néhány percünk, amíg a másik vendég megérkezik, úgyhogy szeretném, ha megbeszélnénk azokat a dolgokat, amelyek csak bennünket érintenek...

Először is: megszereztük az Egy emlékezetes éjszaka füstmentes változatának, a maguk munkájának az egész világra érvényes kábel-és műholdjogait ’12 első felére, és hozzá az opciót, hogy ez a második felére is meghosszabbítható.

– Ragyogó. Azt hittem, ez még magának se fog sikerülni, Kato – pedig tudhattam volna, hogy sikerül.

– Köszönöm; nem volt könnyű, ahogy a sündisznó mondta kis barátnőjének.

Kato éveket töltött Nyugaton – elvégezte a London School of Economicst, majd Harvard és Annenberg következett –, s igencsak kifejlődött a humora, ennek megnyilvánulásai azonban sokszor nem illettek jelenlegi pozíciójához. Ha behunyta a szemét, Donald nehezen tudta elhinni, hogy egy született japánt hallgat – Kato közép-atlanti kiejtése tökéletes volt. Időnként viszont elsütött egy-egy kétes viccet, bicskanyitogató elméncséget, ami egyedül az ő fejéből pattant ki, semmi köze se volt sem a Kelethez, sem a Nyugathoz. De Donald gyanította, hogy még akkor is, amikor átlépi a jó ízlés határát – ami gyakran megesett –, pontosan tudja, mit tesz. Ez ugyanis arra ösztönözte az embereket, hogy lebecsüljék, s így olyan hibákat követhettek el, amiknek később alaposan megadták az árát.

– Örömmel közlöm továbbá – folytatta Kato élénken –, hogy az összes számítógépprogram megfelelőnek bizonyult, és a tartálypróbák is kielégítőek. Ha szabad ezt mondanom, amit tenni készülünk, páratlan lesz a maga nemében, és az egész világ képzeletét megragadja majd. Senki, de senki más még csak meg sem kísérelheti, hogy úgy emelje ki a Titanic-ot, ahogy mi fogjuk.

– Mármint az egyik részét. Miért épp a hátsót?

– Több okból, amelyek részben gyakorlatiak, részben lélektaniak, Ez a rész sokkal kisebb a másiknál – tizenötezer tonna sincs. És később süllyedt el, fedélzetén az összes megmaradt utassal, akik kétségbeesetten kapaszkodtak belé. Itt-ott be fogunk iktatni jeleneteket az Egy emlékezetes éjszaká-ból. Az is felvetődött, hogy újra le kellene forgatni őket – vagy megszínesíteni az eredetit.

– Nem! – tiltakozott Donald és Edith egyszerre.

Kato láthatólag meglepődött.

– Az után, amit maguk már csináltak vele? Ó, ezek a kiismerhetetlen nyugatiak! No, de mindegy, mivel úgyis éjszaka zajlik az egész, f/f-ben éppolyan hatásos.

– Van még egy szerkesztési, illetve vágási probléma, amit nem oldottunk meg – szólalt meg Edith hirtelen. – A Titanic tánczenekara.

– Azzal mi a baj?

– Az, hogy a filmben a Közelebb, Uram, hozzád-ot játssza.

– Igen?

– Ez a mítosz – ami teljes képtelenség: Ennek az együttesnek az volt a dolga, hogy tartsa a lelket az utasokban, elejét vegye a pániknak. Ha valamit, akkor egy ilyen szomorú himnuszt semmiképp se játszhattak. A hajó egyik tisztje halomra lőtte volna őket, ha megpróbálják.

Kato elnevette magát. – Ezt sokszor én is szívesen megtenném egyik-másik együttessel. De hát mit játszottak?

– Egy népszerű dallamokból álló egyveleget, amely valószínűleg egy keringővel fejeződött be, az Őszi dal-lal.

– Értem. Élethűnek kellene lennünk – de az ég szerelmére, hogy festene, ha a Titanic egy keringő dallamára süllyedne el? Ars longa, vita brevis, ahogy MGM nemegyszer mondta. Ebben az esetben a művészet diadalmaskodik az életen.

Kato az órájára nézett, majd az egyik emberszabásúra, aki az ajtóhoz ment, és eltűnt a folyosón. Egy percbe sem telt, már jött is vissza egy alacsony, tagbaszakadt férfival, akin rögtön látszott, hogy afféle világjáró menedzser: egyik kezében „összkomfortos” útitáska volt, a másikban elektronikus aktatáska.

Kato szívélyesen üdvözölte.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Mr. Bradley. Valaki egyszer azt mondta, hogy aki pontos, lopja a mások idejét: én ezzel sosem értettem egyet, és nagy elégtétel számomra, hogy ön sem. Jason Bradley – Edith és Donald Craig.

Bradley és Craigék szemlátomást kissé zavartan fogtak kezet – úgy érezték, ismerniük kellene egymást, ám ebben nem voltak biztosak –, úgyhogy Kato sietve tisztázta, ki kicsoda.

– Jason a világ legkiválóbb óceántechnikusa...

– Ja persze! Az az óriáspolip...

– Olyan szelíd volt, mint egy kiscica, Mrs. Craig. Egy szóra sem érdemes az eset.

– ...Edith és Donald pedig újjá – sőt jobbá – varázsolnak régi filmeket. Hadd mondjam el, miért hívtam össze magukat, méghozzá elég sietősen.

Bradley elmosolyodott.

– Ezt nem túl nehéz kitalálni, Mr. Micumasza. De a részletek érdekelnek.

– Efelől nincs kétségem. De természetesen mindez szigorúan bizalmas.

– Természetesen.

– Úgy tervezzük, hogy először kiemeljük a hátsó részt, és egy valóban látványos rendkívüli tévéadást csinálunk arról, hogyan ér a felszínre, bukkan ki a vízből. Aztán Japánba vontatjuk, és kiállítjuk – állandó jelleggel – Tokióban, a tengerparton. Lesz egy háromszázhatvan fokos körszínház, a nézők vízen himbálódzó mentőcsónakokban fognak ülni – szép, csillagos éjszaka, a hőmérséklet a fagypont közelében, de persze mindenkinek adunk kabátot –, és látják és hallják majd, milyenek voltak az utolsó percek, mielőtt elsüllyedt a hajó. Aztán lemehetnek egy óriási tartályba, vagy inkább medencébe, és különböző szinteken elhelyezett ablakokon át megnézhetik a tatrészt. Bár ez csak körülbelül a harmada az egész hajónak, olyan hosszú, hogy nem lehet végiglátni rajta – annak ellenére, hogy desztillált vizet fogunk használni, a látótávolság még száz méter se lesz. A roncs egyszerűen belevész majd a messzeségbe – minek hoznánk hát fel a nagyobbat? Az illúzió viszont tökéletes lesz: a nézők azt fogják képzelni, hogy az Atlanti-óceán fenekén vannak.

– Igen, ez logikusnak látszik – mondta Bradley. – És persze a tatrésszel könnyebben is boldogulnak, mint a másikkal. Már egészen szétesett: szépen felhozzák a darabjait – alig néhány száz tonna mindegyik –, és aztán összeszerelik őket.

Kínos csend támadt. Majd Kato ezt mondta: – Hát... ez nem lenne túlontúl felemelő kiemelés, tekintettel a tévére, ugyebár? Nem – nekünk nagyvonalúbb terveink vannak. Ez az, ami szigorúan titkos. Ha a tatrész darabokban van is, mi egyszerre fogjuk felhozni. Egy jéghegybe fagyasztva. Nem gondolja, hogy ez amolyan költői igazságszolgáltatás? Egy jéghegy süllyesztette el – egy másik visszahozza a napvilágra.

Ha Kato arra számított, hogy látogatója meglepődik, csalódnia kellett. Bradley ekkorra már nagyjából minden módszerről hallott, amit leleményes hölgyek és urak kieszeltek a Titanic kiemelésére.

– Folytassa – mondta. – Ehhez egy egész jéggyárra lesz szükségük, nem igaz?

Kato arcán diadalmas mosoly ömlött el.

– Nem – hála a szilárdtest-fizikában bekövetkezett legutóbbi áttörésnek. Hallott már a Peltier-hatásról?

– Hogyne. Ez az a fajta hűtés, amit úgy érnek el, hogy elektromos áramot vezetnek át bizonyos anyagokon – hogy milyeneken, azt nem tudom pontosan. De minden háztartási hűtőszekrény így működik 2001 óta, amikor a környezetvédelmi szerződések betiltották a freongázok előállítását.

– Ahogy mondja. Mármost, az általános vagy konyhai Peltier-rendszer nem valami hatékony, de nem is kell annak lennie, ha szép nyugodtan gyártja a jégkockákat, nem lyuggatja át a szegény jó ózonréteget. A fizikusaink azonban a szupravezető-forradalom melléktermékeként kifejlesztettek egy új félvezetőfajtát, amely megtöbbszörözi a hatékonyságot. Ez annyit jelent, hogy a világ összes hűtőszekrénye elavult, akkor is, ha csak egyhetes.

– Meg vagyok győződve róla – jegyezte meg Bradley mosolyogva –, hogy a japán gyártók igencsak letörtek.

– Már ölik is egymást a szabadalmi engedélyekért. Mellesleg az sem kerülte el a figyelmünket, milyen reklámhadjárat indulhat, amikor a világ legnagyobb jégkockája – és benne a Titanic – kiemelkedik a tengerből.

– Le a kalappal. De hogy oldják meg az energiaellátást?

– Ez egy másik lehetőség, amit szeretnénk kiaknázni – kardokból ekéket csinálva, bár ez a hasonlat itt a szokásosnál is jobban sántít. Az a tervünk, hogy két kiszuperált nukleáris tengeralattjárót használunk fel: egy oroszt és egy amerikait. Ezek annyi megawattot termelnek majd nekünk, amennyi csak kell – és több száz méter mélységben, úgyhogy a leghevesebb atlanti viharokban is dolgozhatnak.

– És az ütemtervük?

– Fél évet szánunk arra, hogy a szükséges berendezéseket a tengerfenékre telepítsük. Aztán két évet a Peltier-hűtésre. Hadd juttassam eszébe: odalent majdnem fagy. Csak néhány fokkal kell lejjebb szállítanunk a hőmérsékletet, és már kezd is formálódni a jéghegyünk.

– És hogy fogják megakadályozni, hogy feljöjjön a felszínre, mielőtt elkészülnek?

Kato mosolygott.

– Egyelőre ne foglalkozzunk a részletekkel – mindenesetre biztosíthatom, hogy a mérnökeinknek volt gondjuk erre az apróságra. Különben is, itt kezdődik a maga szerepe, Jason – ha vállalja.

Vajon tud Parkinsonékról?, gondolta Bradley. Nagyon valószínű, hogy igen; és ha nem is biztos benne, nyilván feltételezi, hogy ők is megtették a maguk ajánlatát.

– Bocsássanak meg egy pillanatra – mondta Kato, s azzal félrefordult, és kinyitotta az aktatáskáját. És amikor aztán ismét szembenézett a vendégeivel – alig öt másodperc múltán –, úgy tetszett, átvedlett kalózkapitánnyá. Csak a kezében levő billentyűzethez vivő vezeték, amely alig-alig látszott, árulta el, hogy az a fekete takaró az egyik szemén nagyon is modern valami, a technika legújabb vívmánya.

– Attól tartok, sikerült bebizonyítanom, hogy nem vagyok igazi japán – rossz a modorom, nemdebár. Apám még ma is laptopot használ, a késői Ming dinasztia korabelit, de hát ezek a monoc-ok sokkal kényelmesebbek, és olyan bámulatosan éles képet adnak...

Bradley és Craigék önkéntelenül is összemosolyogtak. Katónak tökéletesen igaza volt: sok hordozható videóhoz ekkor már mikroképernyőt használtak, amely nem sokkal nyomott többet egy szemüvegnél, és gyakran bele is építették a szemüvegbe. Noha a monoc csak egy centire volt a szemtől, egy elmés lencserendszer a kívánt méretűre nagyította a bélyegnyi képet.

Ez a szórakozni vágyók minden igényét kielégítette és roppant hasznos volt üzletemberek, ügyvédek, politikusok és bárki más számára, aki teljes biztonságban akart bizalmas információkhoz jutni. Senki se leshetett bele másnak az elektronikus monoklijába – legfeljebb, ha rá tudott csatlakozni az illető adatforrására. A monoc fő hátránya az volt, hogy túlzott használata skizofréniát okozott, e betegség új típusait, melyeket az „értelemhasadás” kutatói lebilincselőknek találtak.

Miután Kato befejezte hosszú litániáját – megawattórák, kalória-tonnák, fok-per-hónap-koefficiensek –, Bradley egy ideig némán ült a helyén, igyekezve feldolgozni az agyába zúdított információtömeget. Sok adat túlságosan is technikai volt ahhoz, hogy első hallásra értékelni lehessen, de ez nem számított; később is elemezhette őket. Afelől nem voltak kétségei, hogy a számítások pontosak – de azért lehettek fontos problémák, amelyek elkerülték a figyelmüket. Hányszor tapasztalta már ezt...

Ösztönei azonban azt súgták neki, hogy a terv megvalósítható. Már megtanulta, hogy komolyan vegye első benyomásait – különösen, ha negatívak voltak, még akkor is, ha nem tudta volna megmondani, mi a rossz sejtelmei oka. Ám ezúttal nem érzett semmi aggasztót. A terv fantasztikus volt – de nem fantaszták műve.

Kato a szeme sarkából figyelte, nyilván igyekezett felmérni, hogyan hatottak rá az elmondottak. Csakhogy én kifürkészhetetlen tudok maradni, ha akarok, gondolta Bradley... különben is az a hírem, hogy sokat rágódom, mielőtt döntök.

Akkor Kato – halvány mosollyal – odanyújtott neki egy kétrét hajtott kis cédulát. Bradley lassan nyitotta szét. Amikor meglátta a számokat, rögtön tudta, hogy ha a vállalkozás teljes kudarccal végződik is, neki nem kell többé a jövőre gondolnia, tovább dolgoznia. A természet rendje szerint ezt amúgy is legfeljebb néhány évig tehetné meg – és ekkora összeget egész életében sem sikerült megtakarítania.

– Ez igazán hízelgő – mondta nyugodtan. – Az ajánlatuk több mint nagylelkű. De vannak még egyéb ügyeim is, egyeztetnem kell a lehetőségeket, csak aztán adhatok végleges választ.

Kato láthatólag meglepődött.

– Mikor? – kérdezte, s a szó szinte csattant.

Azt hiszi, mással is tárgyalok, gondolta Bradley. És ez így is van.

– Adjon egy hetet. De azt már ebben a szent pillanatban is megmondhatom, hogy senki se fog ennyit kínálni, az biztos. .

– Tudom – mondta Kato, becsukva aktatáskáját. – Van még valami kérdésük, észrevételük – Edith, Donald?

– Nincs – felelte Edith –, úgy látszik, maga mindenre gondolt. – Donald nem szólt semmit, csak rábólintott. Különös kapcsolat, állapította meg magában Bradley, és nem valami boldog. Donaldot nyomban megkedvelte, melegszívű, jóindulatú embernek tűnt. Edith viszont kemény volt és uralkodni vágyó – már-már agresszív; kétségkívül ő volt a főnök.

– És hogy van az a bájos csodagyerek, aki történetesen a kislányuk? – kérdezte Kato Craigéktől, akik már távozni készültek. – Kérem, adják át neki üdvözletemet.

– Át fogjuk adni – mondta Donald. – Ada remekül van, és nagyon élvezte a kyotói kirándulását. Szüksége volt erre a kis kikapcsolódásra, nem lehet folyton a Mandelbrot-halmazzal foglalkozni.

– És mi az a Mandelbrot-halmaz? – kérdezte Bradley.

– Azt könnyebb megmutatni, mint megmagyarázni – felelte Donald. – Miért nem jön el hozzánk? Megnézhetné a stúdiónkat – igaz, Edith? Már csak azért is, mert együtt fogunk dolgozni – én legalábbis remélem.

Egyedül Kato vette észre, hogy Bradley egy pillanatig habozik. Aztán elmosolyodott: – Szívesen elmennék felelte. – A jövő héten Skóciába kell repülnöm, és azt hiszem, meg tudom oldani. Hány éves a kislányuk?

– Már majdnem kilenc. De ha ezt tőle kérdezi meg, valószínűleg azt feleli, hogy 8.876545 éves.

Bradley elnevette magát. – Akkor tényleg csodagyerek. Félelmetes.

– Tessék – ezt mondja az az ember, aki elkergetett egy ötventonnás polipot – jegyezte meg Kato. – Sose fogom megérteni ezeket az amerikaiakat.

18.

EGY ÍR KERTBEN

– Amikor még kis kölyök voltam – mondta Patrick O'Brian csendes nosztalgiával –, szerettem feljönni ide, és nézni ezeket a csodálatos képeket. Mer'hogy sokkal ragyogóbbnak – és érdekesebbnek – látszottak, mint az igazi világ odakünn. Akkoriba' persze még nem volt tévé, és a sátoros vándormozi is csak egyszer egy hónapba' jött a faluba.

– Egyetlen szavát se higgye el, Jason – mondta Donald Craig. – Pat azért még nincs százéves.

Bár Bradley hetvenötnek nézte, O'Brian akár a nyolcvanon is jóval túllehetett. Ennélfogva az 1930-as – vagy éppen a 20-as – években kellett születnie. Ifjúsága világa már elképzelhetetlenül távolinak tűnt; egy kis túlzás nem számított, főképp Írországban.

Pat szomorúan csóválta a fejét, miközben tovább húzta a kötelet, amely a hatalmas lencséket forgatta öt méterrel a fejük fölött. A Conroy-kastély pázsitjai, virágágyásai és kavicsos gyalogútjai méltóságteljes piruettet csináltak a fénytelen-fehér asztalon, amely körül álltak. Minden természetellenesen ragyogó és tiszta volt, s Bradley nagyon jól el tudta képzelni, hogy ez a szép régi gépezet egy kisfiú számára tündérországgá varázsolta megszokott környezetét.

– Szégyen és gyalázat, Mr. Bradley, hogy Donald úr képtelen megítélni, igaz-e, amit hall. Sokat mesélhetnék neki például az öreg lordról – de hát minek?

– Úgyis mesél eleget Adának.

– Az ám – és ő el is hiszi, amit mondok, okos kislány.

– Én is elhiszem – néha. Mint a Lord Dunsany esetében.

– Azt is csak úgy hitte el, hogy kérdezősködött McMullen atyánál.

– Dunsany? Az íróról van szó? – kérdezte Bradley.

– Igen – olvasott valamit tőle?

– Öööö... nem. De nagyon jó barátja volt dr. Beebenek – az első embernek, aki majdnem egy kilométer mélyre szállt le. Innen ismerem a nevét.

– Nos, el kellene olvasnia az elbeszéléseit – főleg a tengerről szólókat. Pat szerint gyakran megfordult itt, sakkozott Lord Conroyjal.

– Dunsany Írország nagymestere volt – tette hozzá Patrick. – De nagyon kedves ember is. Úgyhogy mindig hagyta, hadd nyerjen az öreg lord – ippeg csak. Milyen szívesen játszott volna az önök számítógépe ellen! Annál is inkább, mert írt egy elbeszélést egy sakkozógépről is.

– Tényleg?

– Hát... valójában nem gép az; tán valami manó.

– Mi a címe? Utána kell néznem.

– „A három tengerész parasztáldozata” – hopp, itt van! Gondolhattam volna.

Az öregember hangja észrevehetően lágyabb lett, amikor a kis csónak felbukkant a látótérben. Lustán úszott körbe-körbe egy jókora tó közepén, s úgy tűnt, a benne ülő teljesen bele van feledkezve egy könyvbe.

Donald Craig a szájához emelte karbeszélőjét, és ezt suttogta: – Ada... látogatónk van... egy perc múlva lent leszünk. – A távoli alak szórakozottan intett, és tovább olvasott. Majd gyorsan összezsugorodott, mert Donald átállította a camera obscura lencserendszerét.

Bradley most láthatta, hogy a tó nagyjából szív alakú, s ott, ahol a szív csúcsának kellene lennie, egy kisebb, kör formájú tóba ékelődik. Az utóbbi pedig egy harmadik, sokkal kisebb és szintén kör formájú tóval érintkezett. Különös létesítmény volt, és nyilvánvalóan friss keletű: a gyepen még látszottak a gépek nyomai, amelyekkel a földmunkát elvégezték.

– Isten hozta a Mandelbrot-tónál – mondta Patrick, s a hangjából feltűnően hiányzott minden lelkesedés. – És vigyázzon, Mr. Bradley – ne biztassa, hogy elmagyarázza önnek, miért ilyen.

– Nem hiszem, hogy biztatni kellene – mondta Donald. – De menjünk le, és majd kiderül.

Amikor megpillantotta apját két társával, Ada megindította apró sajkája motorját; mivel az energiát egy kis teljesítményű napelem szolgáltatta, a csónak sebessége alig érte el a kényelmesen lépkedő férfiakét. A kislány nem jött közvetlenül eléjük, ahogy Bradley várta – a nagy tó hossztengelyét követte, majd a keskeny összekötő csatornán át a kisebbikbe irányította a csónakot. Ezen gyorsan áthaladt, és a legkisebb tavon folytatta útját. Noha ekkor már csak pár méterre volt tőlük, Bradley nem hallott semmiféle motorzajt. Vérbeli műszaki ember lévén, ezt a teljesítményt kiváltképp nagyra tartotta.

– Ada – kiáltotta oda Donald Craig a gyorsan csökkenő vízfelület fölött –, ez itt a látogatónk, akit említettem, Mr. Bradley. Ő segít majd nekünk a Titanic-ot kiemelni.

A kislány, aki most már a kikötőhely felé igyekezett, csak egy biccentéssel vett tudomást a vendégről. Az utolsó tóból – vagy inkább tavacskából, „kacsaúsztató”-ból, amely azonban egy tucat kacsával is zsúfoltnak látszott volna – hosszú, keskeny csatorna vezetett a csónakházhoz. Ez a csatorna nyílegyenes volt, s Bradley megállapította, hogy pontosan a három összefüggő tó tengelyének a vonalában húzódik. Mindezt kétségkívül bizonyos céllal tervezték meg így, ám ennek a mibenlétéről sejtelme sem volt. A Patrick arcán megjelenő csúfondáros mosolyból megértette, hogy az öreg kertészt mulattatja a zavara.

A csatornát gyönyörű, húsz méternél is magasabb ciprusok szegélyezték; olyan ez, gondolta Bradley, mint a Tadzs Mahalhoz vezető út miniatűr változata. Évekkel ezelőtt – és csak futólag – látta ezt a műremeket, de a pompás fasort sose felejtette el.

– Na látja, Pat, remekül megvan mind – hiába huhogott.

Az öreg kertész lebiggyesztette az ajkát, szigorú tekintete végigpásztázta a fákat. Aztán többre is rábökött, bár Bradley egyiket se látta másnak, mint a többit.

– Azokat lehet, hogy át kell majd ültetni – jelentette ki. – Úgyhogy tán mégse huhogtam minden ok nélkül önnek is, meg a kedves nejének is.

Már odaértek a csatorna, a szép fasor végéhez, ahol a csónakház állt, várták, hogy Ada lassú kis sajkája is megérkezzék. Amikor már csak egy méterre volt tőlük, hirtelen hisztériás ugatás csattant fel, és valami, ami nagyon hasonlított egy rojtos felmosóhoz, kipattant a csónakból, s Bradley lába elé vetette magát.

– Ne mozduljon – mondta Donald –, akkor őladysége talán ártalmatlannak találja, és életben hagyja.

Miközben az apró cairn terrier gyanakvóan szimatolta a cipőjét, Bradley a kis úrnőjét vette szemügyre. Tetszett neki a gondosság, mellyel Ada kikötötte a csónakot, holott ez merőben fölösleges volt; azt rögtön látta, hogy rendkívül nyugodt, magabiztos ifjú hölgy tökéletes ellentéte hisztériás kis kedvencének, aki most hirtelen stílust váltott: farkcsóválva udvarolta körül az idegent.

Ada egyik kezével felemelte Ladyt, s a kölyökkutyát melléhez szorítva leplezetlen kíváncsisággal nézegette Bradleyt.

– Tényleg segít majd nekünk kiemelni a Titanic-ot? – kérdezte.

Bradley egyik lábáról a másikra állt zavarában, s igyekezett kerülni a kellemetlenül fürkésző tekintetet.

– Remélem – felelte kitérőleg. – De előbb még sok mindent meg kell beszélnünk. – És ez nem a megfelelő hely és időpont, tette hozzá gondolatban. Ehhez Mrs. Craigre is szükség volt, s a maga részéről nem nagy örömmel nézett e találkozás elébe.

– Mit olvastál a csónakban, Ada? – kérdezte könnyedén, hogy másra terelje a szót.

– Miért akarja tudni? – kérdezett vissza a kislány. A hangja tökéletesen udvarias volt, a legkevésbé sem pimasz. Bradley törte a fejét, mit felelhetne erre, Donald Craig azonban sietve közbevágott: – Sajnos a lányomnak nincs sok ideje a társasági életre, nemigen szokott „csevegni”. Szerinte fontosabb dolgok is vannak az életben: Például a fraktálok és a nem-euklideszi geometria.

Bradley a kiskutyára mutatott.

– Az ott nem látszik túl geometrikusnak.

Nagy meglepetésére Ada bájos mosollyal jutalmazta. – Látnia kellene a Ladyt, amikor fürdés után megszárítjuk, és minden szőrszála másfelé áll. Olyan édes ilyenkor: tisztára mint egy 3-D fraktál!

Bradleynek egy kicsit magas volt ez a tréfa, de azért együtt nevetett a többiekkel. Adának legalább volt humorérzéke, úgy érezte, meg tudná kedvelni – csak nem lenne szabad megfeledkeznie róla, hogy mindig úgy kezelje, mintha kétszer olyan idős volna.

Minden bátorságát összeszedve megkockáztatott még egy kérdést.

– Ott az a szám a csónakházra festve: 1.999 – mondta. – Ugye, ez az édesanyja híres századvég-programjáró vonatkozik?

Donald Craig felnevetett.

– Remek, Jason, remek; a legtöbben ezt mondják. Légy hozzá kíméletes, Ada.

A félelmetes Miss Craig letette kiskutyáját a földre, s az elnyargalt, hogy megvizitálja a legközelebbi ciprus tövét. Bradleynek az a kényelmetlen érzése támadt, hogy Ada megpróbálja felmérni az intelligenciahányadosát, mielőtt válaszol.

– Ha alaposan megnézi azt a bizonyos számot, Mr. Bradley, látni fogja, hogy mínuszjel van előtte, az utolsó kilences fölött pedig pont.

– Igen?

– Igen, úgyhogy valójában mínusz egy pont kilenc kilenc kilenc kilenc – és így tovább, örökkön-örökké.

– Ámen – zengte rá Pat.

– Nem lett volna egyszerűbb mínusz kettőt írni?

– Pontosan ezt mondtam én is – kuncogott Donald Craig. – De egy igazi matematikusnak beszélhet az ember!

– Azt hittem, maga is kiváló matematikus.

– Ó, istenem, dehogy... én csak egy bunkó, bumburnyák byte-bütykölő vagyok Edithhez képest.

– Meg ehhez az ifjú hölgyhöz képest is, ha nem tévedek. Tudják, mintha kezdene kicsúszni a lábam alól a talaj. És az én szakmámban ez nem éppen megnyugtató.

Ada nevetése segített eloszlatni azt a furcsa rossz érzést, amely az utóbbi percekben elfogta Bradleyt. Mert volt valami nyomasztó ebben a környezetben – valami baljós, aminek a miértje azonban a tudata horizontján túl lebegett. És hiába próbálta, akaratát megfeszítve, kiragadni onnan, a halvány emlékfoszlány mindig elillant, amikor lecsapott rá. Várnia kell, gondolta; majd előbukkan, ha itt lesz az ideje.

– Azt kérdezte, mi az a könyv, amit olvasok, Mr. Bradley...

– Légy szíves, szólíts Jasonnek...

– ...tessék, ez az.

– Gondolhattam volna. Ő is matematikus volt, ugye? De bármennyire szégyellem, nem olvastam az Alice-t. Csak az Óz-t ismerem, ebben a műfajban ez áll a legközelebb hozzá.

– Én azt is olvastam, de Dodgson – Carroll – sokkal jobb. Hogy tetszett volna neki ez!

Ada keze a különös formájú tavak és a rejtélyes feliratú kis csónakház felé lendült.

– Látja, Mr. Brad... Mr. Jason –, ez a Legtávolabbi Nyugat. A Mínusz Kettő a végtelent jelenti az M-halmaznál: rajta túl nincs az égvilágon semmi. Ami mellett most megyünk, az a Hosszú Szeg – a kis tó pedig a legeslegutolsó minihalmaz a negatív oldalon. Egyszer majd beültetjük az egyiknek a partját virágokkal – ugye, Pat? –, ez egy kicsit érzékeltetni fogja, milyen fantasztikusan sok minden „terem” a fő karéjok körül. És ott távolabb, kelet felé, abban a hajlatban, ahol a két nagyobbik tó találkozik, az a Csikóhal-völgy, mínusz pont hét négy öt körül. Az origó – zéró, zéró, természetesen a legnagyobb tó közepén van. Keletre a Halmaz nem terjed ki annyira: az Elefánt-átjárónál lévő karéj – ott a másik végén, közvetlenül a kastéllyal szemben – körülbelül plusz pont kettő hét három.

– Biztos így van, nekem elég a te szavad – mondta Bradley, akit lenyűgözött, amit hallott. – Nagyon jól tudod, hogy halvány sejtelmem sincs róla, miről beszélsz.

Egy kicsit azért túlzott, hisz egyvalami elég világos volt: Craigék arra használták fel a vagyonukat, hogy egy bizarr matematikai függvény képére formálják át ezt a tájat. Ez meglehetősen ártalmatlan mániának látszott, lévén a pénzköltésnek sok rosszabb módja is, és nyilván nem kevés munkaalkalmat teremtett a helybelieknek.

– Azt hiszem, ennyi elég, Ada – jelentette ki Donald Craig, jóval több eréllyel, mint amennyit eddig mutatott. – Adjunk Mr. Jasonnek valami ebédet... mielőtt bedobjuk az M-halmaz mély vizébe.

A hatalmas fák sorfala előtt elhaladva épp ahhoz a ponthoz értek, ahol a keskeny csatorna a legkisebb tóba torkollott, s ekkor végre megnyílt Bradley memóriája. Hát persze – a sima víztükör, a csónak, a ciprusok: a Böcklin-festmény összes kulcseleme! Hihetetlen, hogy eddig nem jött rá erre...

Rahmanyinov felejthetetlen muzsikája is feltört emlékezete mélyéről – megnyugtatóan, meghitten, bátorítóan. Most, hogy kiderült, mi volt enyhe szorongásának az oka, az árny, amely kedélyére borult, végképp eltűnt.

Még később sem hitte el soha, hogy ez előjel volt – figyelmeztetés.

19.

„HOZZÁTOK FEL A TITANICOT!”

A sok ezer tonna vas és fém lassan, kelletlenül mocorogni kezdett, mint egy álmából ébredő tengeri szörny. A robbantások nyomán, amikkel megpróbálták kiszabadítani a tengerfenék fogságából, hatalmas iszapfelhők szálltak fel, kavargó fekete ködbe borítva a roncsot.

Az üledék és hordalék évtizedes szorítása egyre inkább gyengült; a roppant hajócsavarok felemelkedtek az óceán aljáról. A Titanic megindult felfelé, vissza abba a világba, melyet vagy hetven évvel ezelőtt elhagyott.

Fent, a felszínen a tenger már forrt attól, ami lent, a több kilométeres mélységben zajlott. És a tajtékzó örvényből egyszer csak előbukkant egy karcsú árboc, amelyen még mindig ott volt az a megfigyelőkosár, ahonnan annak idején Frederick Fleet letelefonált, ahonnan elhangzottak a végzetes szavak: „Jéghegy közvetlenül előttünk.”

Aztán, a vizet hasítva, megjelent a hajó orra – az alaposan megrongálódott vízszint feletti rész – a fedélzetek kiterjedt együttese – az óriási horgonyok, amiket húsz lóval kellett szállítani – a három felmeredő kémény, és a negyedik csonkja – a nagy acél hajótest a temérdek kerek ablakkal és végül:

TITANIC

LIVERPOOL

A képernyő elsötétedett; néhány másodpercre csend lett a stúdióban, a megilletődés, a tisztelet és a csodálat csendje, amellyel a nézők a film különleges technikai megoldásait értékelték.

Aztán Rupert Parkinson, akinek mindig volt mondanivalója, szomorúan megjegyezte: – Sajnos a tényleges kiemelés nem lesz ennyire drámai. Persze amikor ez a film készült, még nem tudták, hogy a hajó két darabban van. Vagy hogy az összes kémény ledőlt – bár ezt azért gondolhatták volna.

– Igaz az, hogy a modell, amit a filmhez használtak, többe került, mint az eredeti hajó? – kérdezte a Tízes Csatorna műsorvezetője, Marcus Kilford, akit ellenségei – légiónyi volt – Mucus-nak, vagyis Nyálkának vagy Killjoynak, azaz Ünneprontónak becéztek.

– Hallottam erről – és lehet, hogy így is van, persze csak számszerűleg, az infláció miatt.

– És az a vicc...

–... hogy olcsóbb lett volna lecsapolni az Atlanti-óceánt? Higgye el, idáig vagyok vele!

– Akkor ezt rögtön félre is teszem – mondta Kilford, híres monokliját pörgetve, amely, mondhatni, a „különös ismertető jele” volt. Sokan hitték, hogy ez az antik holmi, amit annyira fitogtat, csak a vendégei hipnotizálására való, nem is dioptriás az üvege. Sőt a londoni King's College fizikai tanszéke, miután számítógéppel elemezte, hogyan tükröződnek rajta a stúdió fényei, úgy nyilatkozott, hogy ez kilencvenöt százalékos bizonyossággal állítható. Dönteni persze csak úgy lehetett volna az ügyben; ha valakinek sikerül megkaparintania a szóban forgó tárgyat, eddig azonban még minden kísérlet kudarccal végződött. Úgy tetszett, a monoklit eltéphetetlen – bár láthatatlan – szálak fűzik tulajdonosához, és Marcus figyelmeztetett is mindenkit, hogy magára vessen, ha megpróbálja rátenni a kezét, mert miniatűr önelpusztító szerkezettel van ellátva. Ha ez működésbe lép, ő nem felel a következményekért. Természetesen nem hitt neki senki.

– A filmben – folytatta Marcus – sokat beszélnek arról, hogy habot pumpálnak a hajótestbe, és az majd felemeli a roncsot. Célravezető ez a módszer?

– Attól függ, hogyan alkalmazzák. A nyomás olyan nagy – négyszáz atmoszféra! –, hogy minden közönséges hab azonnal összelappadna. De mi lényegében ugyanazt az eredményt érjük el a mikrogömbjeinkkel – tudniillik mindegyikben egy kis buborék levegő van.

– És elég erősek ahhoz, hogy kibírják ezt az iszonyatos nyomást?

– Igen – próbáljon meg összeroppantani egyet!

Parkinson egy marék üveggolyót szórt a stúdió kávézóasztalára. Kilford felvett egyet, s őszinte meglepetésében füttyentett.

– Jóformán nincs is súlya!

– Ennél jobb ma nem létezik – jelentette ki Parkinson büszkén. – És már teszteltük is, mindenre kiterjedően és a Mariana-árok legmélyebb részén - háromszor olyan mélyen, mint az a hely, ahol a Titanic fekszik.

Kilford a másik vendégéhez fordult.

– Önöknek is jól jöttek volna ezek az „üvegbuborékok” a Mary Rose-nál, 1982-ben, ugye, dr. Thornley?

A tenger-archeológus megrázta a fejét.

– Nem mondhatnám – az egy egészen más jellegű feladat volt. A Mary Rose sekély vízben feküdt, és a búvárainknak sikerült tartónyerget helyezni alája. Aztán a világ legnagyobb úszódaruja felemelte.

– Kockázatos ügy volt, nem igaz?

– Hogyne – sokan majdnem szívszélhűdést kaptak, amikor az az acél szorítókötél lazulni látszott.

– Azt elhiszem. No mármost, ez a hajótest eddig csekély negyed évszázadot töltött Southampton Dockban, és még mindig nem lehet bemutatni a nagyközönségnek. Vajon önök gyorsabban rendbe tudják majd hozni a Titanic-ot, Mr. Parkinson – ha egyáltalán fel tudják hozni?

– Feltétlenül; ugyanis más a fa, és más az acél. A tengernek négy évszázada volt rá, hogy beivódjék a Mary Rose gerendázatába, bordázatába és egyéb részeibe – nem csoda, hogy évtizedekig tart, amíg eltávolítják. A Titanicon nem maradt semmiféle fa – ezzel tehát nem kell törődnünk. A mi problémánk a rozsda, és az is nagyon kevés kárt tesz abban a mélységben, ami a hidegnek és az oxigénhiánynak köszönhető. A roncs különböző részeinek az állapota többnyire vagy kitűnő – vagy szörnyű.

– Mennyi ilyen kis... mikrogömbre lesz szükségük?

– Körülbelül ötvenbillióra.

– Ötvenbillióra! És hogy juttatják le őket a tengerfenékre?

– Nagyon egyszerűen. Leejtjük őket.

– Mindegyiken egy kis nehezékkel – ugyancsak ötvenbillióval?

Parkinson mosolygott, kissé önelégülten.

– Nem egészen. A mi Mr. Emersonunk kitalált egy eljárást, ami olyan egyszerű, hogy senki se hiszi, hogy beválik... Szóval: lesz egy cső, amely a felszínről levezet a roncsig. A vizet kiszivattyúzzuk belőle, és fent egyszerűen beleszórjuk, lent pedig összegyűjtjük a mikrogömböket. Pár perc alatt leérnek.

– De biztos, hogy...

– Ó, persze mind a két végen speciális légzárakat kell használnunk, de a folyamat lényegében zökkenőmentes, megszakítás nélküli lesz. A lejuttatott mikrogömbökből aztán egy köbméteres csomagok készülnek majd. Ez egységenként egy tonna felhajtóerőt jelent, ami a kezelhetőség szempontjából – robotok fognak dolgozni velük nagyon előnyös.

Marcus Kilford a régóta hallgató másik vendéghez fordult.

– Mi a véleménye, Thornley asszony: fog ez menni?

– Azt hiszem, igen – hangzott a tétova válasz –, de ezen a téren nem vagyok szakértő. Nem kell nagyon erősnek lennie annak a csőnek, hogy kibírja a fenéken ránehezedő iszonyatos nyomást?

– Ez nem probléma; ugyanazt az anyagot fogjuk használni. Hogy cégem jelszavát idézzem: ÜVEGGEL ÖN BÁRMIT MEGTEHET...

– Ez itt nem a reklám helye, kérem!

Kilford a kamera felé fordult, és ünnepélyesen, de hamiskás csillogással a szemében kijelentette: – Szeretném megragadni az alkalmat, és cáfolni azt a rosszindulatú híresztelést, mely szerint látták, amint Mr. Parkinson a BBC egyik öltözőjében egy gyűrött bankókkal teletömött cipősdobozt adott át nekem.

Mindenki nevetett, de a vezérlőhelyiség vastag üvegfala mögött a producer odasúgta asszisztensének: – Ha még egyszer elsüti ezt a viccet, azt fogom hinni, hogy van némi alapja.

– Kérdezhetek valamit? – szólalt meg váratlanul Thornley asszony. – Mi a helyzet az önök... hogy is mondjam csak... vetélytársaival? Gondolja, hogy ők érnek célba elsőnek?

– Ami a megnevezést illeti: én ezt a dolgot inkább valamiféle „barátságos mérkőzés”-nek mondanám.

– Csakugyan? – Kilford hangja szkeptikus volt. – Hiszen akik elsőnek hozzák fel a roncsukat, azok fölözik le a reklám egész hasznát.

– Mi nagyobb távlatokban gondolkodunk. Amikor majd az unokáink Floridába mennek, és oxigénpalackkal a hátukon úszkálnak a Titanic körül, cseppet se fogja érdekelni őket, hogy 2012-ben vagy 2020-ban hoztuk fel – bár azért reméljük, hogy már a centenáriumra sikerül.

Thornley asszonyhoz fordult.

– Szinte azt kívánom, hogy mi is helyet kapjunk Portsmouthban, és együtt tartsuk meg a megnyitót. Szép lenne egymás mellett látni Nelson Victory-ját, VIII. Henrik Mary Rose-át és a Titanic-ot. Négyszáz év brit hajóépítése. Nem is rossz gondolat.

– Én biztos ott lennék – mondta Kilford. – De most hadd vessek fel néhány komolyabb problémát. Először is, még mindig sokat beszélnek arról, hogy – nem, a „meggyalázás” túl erős szó, de mit mond ön azoknak, akik a Titanic-ot óriási kriptának tekintik, és amellett kardoskodnak, hogy nem szabad háborgatni?

– Tiszteletben tartom a véleményüket, de kissé eljárt fölötte az idő. A Titanic eddig több száz búvárakció célpontja volt – és számtalan egyéb hajó is, amelyek szintén sokakat vittek magukkal a mélybe. De úgy látszik, az embereknek egyedül a Titanic-kal kapcsolatban vannak kifogásaik! Hányan haltak meg a Mary Rose-on, Thornley asszony? És tiltakozott valaki a munkájuk ellen?

– Körülbelül hatszázan – ami majdnem a fele a Titanic áldozatai számának, és a két hajó méreteit össze se lehet hasonlítani! Nem, sose volt komoly panasz ellenünk; sőt az egész ország helyeselte a vállalkozásunkat. Hiszen a pénzalapjaink is főképp magánkasszákból származtak.

– Van még egy tény – tette hozzá Parkinson –, amit általában nem ismernek: ténylegesen a Titanic-on igen kevesen haltak meg; a legtöbben lesodródtak róla, és megfulladtak vagy megfagytak.

– Nem valószínű, hogy holttestekre akadnak?

– Teljesen valószínűtlen. Rengeteg nagyon éhes élőlény van odalent.

- Nos, akkor örülök, hogy elintéztük ezt a nyomasztó témát. De van valami, ami talán fontosabb...

Kilford felcsippentett egy kis üveggömböt, s ide-oda forgatta a hüvelyk-és a mutatóujja közt.

– Az önök jóvoltából billiószámra kerülnek ilyenek a tengerbe. Elkerülhetetlen, hogy egy részük elvesszen. Mi lesz ennek az ökológiai hatása?

– Látom, buzgó olvasója a Bluepeace-irodalomnak. Nos, egyáltalán nem lesz káros hatása.

– Akkor sem, ha a tenger idehozza és kiveti ezeket a gömböcskéket – és a partjainkat üvegtörmelék lepi el?

– A legszívesebben lepuffantanám azt a firkászt, aki a szájába adta ezt a mondatot – vagy alkalmaznám. Először is, évszázadokba – talán évezredekbe – telik, amíg ezek a golyóbisok felbomlanak. Aztán meg hadd hozzam szíves tudomására, hogy miből vannak: szilíciumból! Úgyhogy, ha végül is szétporlanak, vajon mivé alakulnak át? A tengerpartok jól ismert „szennyezőjé”-vé: homokká!

– Jól riposztozott. De hogy hárítja el a másik kifogást? Azt, hogy halak vagy más tengeri állatok megehetik őket?

Parkinson felvette az egyik mikrogömböt, és ugyanúgy forgatta az ujjai közt, mint az imént Kilford.

– Az üveg egyáltalán nem mérgező – vegyileg semleges. Bármi lenyelheti ezeket, ha elég nagy hozzá, nem fognak ártani neki.

Ezzel bekapta a golyócskát.

A vezérlőhelyiségben a producer odafordult Roy Emersonhoz.

– A barátja lehengerlő volt – mégis változatlanul sajnálom, hogy ön nem akart részt venni ebben a beszélgetésben.

– Parky nagyon jól állta a sarat, nem volt szüksége rám. Gondolja, hogy többször szóhoz jutottam volna, mint ez a szegény dr. Thornley?

– Nemigen. És milyen remek trükk volt, hogy lenyelte azt a mikrogömböt – nem hiszem, hogy én képes lennék rá. És lefogadom, hogy ezentúl mindenki Parky-pirulának fogja hívni őket.

Emerson elnevette magát. – Nem lepne meg. És valahányszor szerepelni fog a tévében, mindig megkérik majd, hogy ismételje meg ezt a mutatványt.

Nem tette hozzá – gondolván, nem kell ezt nagydobra verni –, hogy Parkinsonnak sok más mellett a bűvészethez is van tehetsége: amatőrként, de magas fokon űzi. Még ha kimerevítik is a videofelvétel megfelelő képeit, senki se tudná megállapítani, mi is történt valójában azzal a „pirulá”-val.

És volt még egy ok, amely miatt jobbnak látta, ha nem társul Kilford két vendégéhez: ő kívülálló volt, ez pedig családi ügy

Bár a Mary Rose-t és a Titanic-ot évszázadok választották el egymástól, bárki észrevehette, milyen nagy a hasonlóság köztük. Mindkettő a brit hajóépítők tudásának látványos diadala volt – és a brit hajótulajdonosok és tengerészek mulasztásainak, balfogásainak ugyancsak látványos példájaként süllyedt el.

20.

AZ M-HALMAZ UNIVERZUMA

Nehéz elhinni, gondolta Jason Bradley, hogy alig néhány generációval ezelőtt némelyek valóban így éltek. A Conroy-kastély ugyan felettébb szerény példánya volt a fajtájának, arányai mégis nagy hatást tettek rá, lévén olyanvalaki, aki élete túlnyomó részét zsúfolt irodákban, motelszobákban, hajókabinokban töltötte – nem is beszélve az egyre mélyebbre merülő mini-tengeralattjárókról, amelyekben a helyszűke miatt a legénység személyi higiéniája rendkívül fontos dolog volt.

Az ebédlőben – díszesen faragott mennyezet, óriási falitükrök – legalább ötvenen kényelmesen étkezhettek volna. Donald Craig szükségesnek is érezte, hogy megmagyarázza, miért árválkodik a közepén ez a négyszemélyes kis asztal.

– Még nem jutottunk hozzá, hogy tisztességes bútorokat vásároljunk – a kastély eredeti berendezése borzalmas állapotban volt, a legnagyobb részét el kellett tüzelni. És amúgy is túlságosan el vagyunk foglalva, nemigen adunk partikat. De majd később, ha végül is sikerül elfogadtatnunk magunkat mint helyi uraságot, a lordok és ladyk utódait...

Edithnek láthatólag nem tetszett a férje frivolsága, és Bradleynek ismét úgy tűnt, hogy ezt a vállalkozást ő irányítja, Donald csak afféle vonakodó-berzenkedő – vagy legfeljebb passzív – cinkostárs. Sejtette, hogyan alakultak a dolgok: vagyonos emberek, akik megengedhetik maguknak, hogy költséges játékszerekre pazarolják a pénzüket, gyakran ráeszmélnek, hogy boldogabbak lennének nélkülük. Márpedig a Conroy-kastély – a hatalmas birtokkal és a karbantartáshoz szükséges személyzettel – igencsak költséges játékszer lehetett.

Miután az inasok (inasok! – Bradleynek ez is újdonság volt) eltakarították a Dublinből különgéppel hozatott kitűnő kínai ebéd maradványait, Jason és vendéglátói átvonultak a szomszéd szobába, ahol kényelmes fotelek várták őket.

– Addig nem engedjük el – mondta Donald Craig –, amíg gyermekünk be nem vezeti az M-halmaz világába. Edith száz méterről meg tudja állapítani, ki Mandel-szűz még.

Bradley nem volt biztos benne, hogy ő annak nevezhető. Hiszen végül is rájött, hogy már látta a Tó különös formáját, bár á neve csak akkor „ugrott be”, amikor hallotta. A század utolsó évtizedében lehetetlen volt nem észrevenni a Mandelbrot-halmaz különböző megnyilvánulásait – mindenütt ott voltak: képernyőkön, tapétákon, textilanyagokon, és gyakorlatilag az iparművészet minden területén. Bradleynek az is eszébe jutott, hogy valaki a már kórosnak mondható tüneteket leírva a Mandel-mánia szót használta; kezdte gyanítani, hogy e különös család esetében helyes lenne ez a „diagnózis”. Mégis hajlandó volt udvarias érdeklődéssel végigülni bármiféle előadást vagy bemutatót, amit házigazdái tartogattak neki.

Nem kerülte el a figyelmét, hogy Craigék is nagyon udvariasak – a maguk módján. Szerették volna megtudni, hogy miképp döntött, és ő is örült volna, ha ezt közölheti velük.

Remélte hát, hogy az, akinek a hívását várja, jelentkezik, mielőtt elhagyja a kastélyt.

Bradley sose találkozott még „korcsolyaanyukával”, de filmekből – mi is volt annak az őskorinak a címe? Megvan: Hírnév – ismerte ezt a típust. Nos, itt ugyanez a szenvedélyes eltökéltség volt jelen, a szülőé, aki törik-szakad sztárt akar csinálni a magzatából, akkor is, ha a tehetségnek semmi jelét sem mutatja. Igaz, ez a sztárjelölt nagyon is megérdemelte, hogy egyengessék a pályáját, ebben Jason egy pillanatig se kételkedett.

– Mielőtt Ada belefogna a mondaadójába – vette át a szót Edith –, szeretnék rámutatni egy-két sajátosságra. Az M-halmaz a legkomplexebb entitás az egész matematikában, ennek ellenére nem kell hozzá több, mint összeadás és szorzás – még kivonásra vagy osztásra sincs szükség. Ez az oka, hogy sokan, akiknek pedig szinte a kisujjában van a matematika, nehezen értik meg. Egyszerűen képtelenek elhinni, hogy az a valami, aminek annyi az ága-boga, hogy az idők végezetéig vizsgálhatjuk-kutathatjuk, és még akkor is maradnak benne feltáratlan részletek-ez a valami egyetlen logaritmus vagy trigonometriai függvény vagy magasabb fokú transzcendens nélkül generálható. Szerintük ellenkezik a józan ésszel, hogy mindezt pusztán összeadás útján, újabb és újabb számok felsorakoztatásával el lehessen érni.

– Szerintem is ellenkezik a józan ésszel. Mert ha ez ilyen egyszerű, miért nem fedezte fel valaki már évszázadokkal ezelőtt?

– Nagyon jó kérdés. Azért nem, mert annyi összeadás és szorzás eredménye, és olyan hatalmas számokkal kell dolgozni, hogy kénytelenek voltunk megvárni, amíg a nagysebességű számítógépek megszületnek. Ha Ádámnak és Évának és az összes ivadékuknak lett volna számológépük, és bőszen csattogtatták volna a golyókat mindmáig, akkor se tudtak volna olyan képeket összehozni, amilyeneket Ada néhány billentyű lenyomásával be fog mutatni magának. Kezdd el, szívem...

A hologramvetítő el volt rejtve, mégpedig nagyon ügyesen; Bradley hiába törte a fejét, hol lehet. Könnyű volna kísértetkastéllyá varázsolni a Conroyok ősi fészkét, gondolta, s ezzel tartani távol a nemkívánatos elemeket. Többet érne a riasztóberendezéseknél.

A levegőben egy közönséges x-y diagram egymást metsző vonalai jelentek meg, a számsor mind a négy irányba masírozó egész számaival: 0, l, 2, 3, 4...

Ada ismét Bradleyre szegezte meghökkentő nyíltsággal fürkésző tekintetét, mintha ezúttal is az intelligenciahányadosát próbálná megállapítani, hogy ahhoz szabja ismertetője szintjét.

– Ezen a síkon bármelyik pont két számmal határozható meg – mondta –, az x-és az y-koordinátáival. Rendben?

– Rendben – felelte Bradley ünnepélyesen.

– No mármost, az M-halmaz tartománya nagyon kicsiny: az origónál található, és egyik irányban sem terjed túl plusz, illetve mínusz kettőn, a nagyobb számokat tehát figyelmen kívül hagyhatjuk.

Az egész számok tovasiklottak a négy tengelyen, csak az 1 és 2 maradt bizonyos távolságra a központi zérótól.

– Most vegyünk bármilyen pontot ezen a hálón belül, és kössük össze a középponttal. Mérjük meg ennek a sugárnak a hosszát, és nevezzük r-nek.

Ez eddig nemigen erőltette meg az agytekervényeimet, gondolta Bradley. Vajon mikor ugrik a majom a vízbe?

– Nyilvánvaló, hogy ebben az esetben az r-nek bármi lehet az értéke zérótól majdnem háromig vagy hogy pontosak legyünk, 2.8-ig. Rendben?

– Rendben.

– Helyes. Akkor következik az egyes számú feladat. Vegyük bármely pont r értékét, és emeljük négyzetre. Aztán folytassuk a négyzetre emelést. Mi történik?

– Ne akard, hogy elrontsam a játékodat, Ada.

– Nos, ha r pontosan egy, annyi is marad, akárhányszor emeljük is négyzetre. Egyszer, egyszer, egyszer egy mindig csak egy.

– Rendben – vágta rá Bradley, megelőzve Ada kérdését.

– De ha csak egy hangyányival is nagyobb, mint egy, és újra meg újra négyzetre emeljük, előbb-utóbb kiderül, hogy végtelenül naggyá nő. Még akkor is, ha mindössze 1.0000...0001, és millió nulla van a tizedesponttól jobbra. Csak éppen egy kicsit tovább tart a dolog.

Ha viszont a szám kisebb, mint egy – mondjuk 0.99999999, egymillió nullával –, akkor az eredmény pont az ellenkezője lesz az előbbinek. A szám nagyon sokáig az egy közelében maradhat, de aztán a folytonos négyzetre emelés következtében hirtelen összeomlik, és zéróvá változik – rendben?

Ezúttal Ada volt a gyorsabb, és Bradley csupán bólintott. De még mindig nem értette, mi a célja ennek az elemi aritmetikának, bár kétségtelen volt, hogy haladnak valamerre.

– Lady, hagyd békén Mr. Bradleyt! Szóval amint látja, pusztán azzal, hogy négyzetre emelünk bizonyos számokat – és a négyzetre emelést szakadatlanul folytatjuk –, két, egymástól jól elkülöníthető halmazt kapunk...

A két egymást metsző tengelyen kör jelent meg, középpontja az origó volt, a sugara 1.

– Ezen a körön belül azok a számok vannak, amelyek eltűnnek, ha kellő ideig emeljük négyzetre őket. Kívül pedig azok vannak, amelyek végtelenül nagyra nőnek. Kimondhatnánk tehát, hogy az 1 sugarú kör afféle kerítés – határ –, mezsgye, amely a számok kétféle halmazát elválasztja egymástól. Én ezt az egészet N-halmazként szoktam emlegetni.

– N mint négyzetre emelés?

– Hát per – igen. Na, most jön a fődolog. A kör két oldalán levő számok tökéletesen el vannak különítve; de bár semmi se hatolhat át rajta, ennek a „mezsgyé”-nek nincs szélessége. Csupáncsak vonal, nem több – nagyíthatnánk az örökkévalóságig, akkor is vonal maradna, bár hamar egyenesnek látnánk, mert nem tudnánk érzékelni a hajlását.

– Lehet, hogy ez nem hangzik valami izgalmasan – vetette közbe Donald –, de alapvetően fontos – mindjárt meglátja, hogy miért –, ne haragudj, Ada.

– Most pedig, hogy létrehozzuk az M-halmazt, egy icipicit változtatunk a módszerünkön. Ezentúl nemcsak négyzetre emeljük a számokat. Négyzetre emeljük és összeadjuk, négyzetre emeljük és összeadjuk őket. Nem is gondolná, milyen óriási a különbség – egy új világ nyílik meg előttünk...

Kezdjük megint az 1-gyel. Négyzetre emeljük, és kapunk 1-et. Aztán összeadjuk őket, és kapunk 2-t.

2 a négyzeten 4. Adjuk hozzá megint az eredeti 1-et: az eredmény 5.

5 a négyzeten 25 – hozzáadjuk az 1-et: 26.

26 a négyzeten 676 – látja, mi történik! A számok fantasztikus iramban nőnek. Nem kell sokáig futtatnunk a ciklust, és akkorák lesznek, hogy semmiféle számítógép se boldogul már velük. Pedig ugye – 1-gyel kezdtük! Ez tehát az első nagy különbség az M-halmaz és az N-halmaz közt, aminek a határa 1-nél van.

De ha egy olyan számmal kezdjük, amely jóval kisebb, mint 1 – mondjuk 0.1 –, ön valószínűleg kitalálja, mi történik.

– Egy rövid négyzetre emelésés összeadásciklus után ez a szám nullává válik.

Ada ráragyogtatta ritka, de elragadó mosolyát.

– Általában. Mert néha elbizonytalanodik, „téblábolni” kezd egy kicsiny, fix érték körül – a Halmazból azonban semmiképp sem szabadulhat ki. Így hát megint van egy térképünk, amely a síkon megjelenő összes számot kétfelé osztja. Csak ezúttal a határ nem olyan kezdetleges valami, mint egy kör.

– Igen, nyugodtan mondhatod ezt megint – dünnyögte Donald. És Edith megrovó pillantásával nem törődve, így folytatta: – Megkérdeztem jó pár embert, hogy szerintük milyen formáció várható; a legtöbb valami oválisfélére gondolt. Még csak a közelébe se jutott az igazságnak senki: egyszerűen képtelenek voltak rá. Jól van, Lady! Most már nem fogom félbeszakítani Adát.

– Tessék, ez az első megközelítés – folytatta Ada, egyik kezével felmarkolva nyughatatlan kiskutyáját, a másikkal a billentyűzeten zongorázva. – Az előbb már látta.

A négyzethálón feltűntek a Mandelbrot-tó most már ismerős körvonalai, de számos apró-cseprő járulékkal, amiket Bradley a kertben nem látott. Jobbfelől volt a legnagyobb, többé-kevésbé szív alakú ábra, aztán egy kisebb, vele érintkező kör, és egy ezzel érintkező, sokkal kisebb – a keskeny csatorna pedig a bal szélen húzódott, és az x-tengely -2 pontjánál ért véget.

Most azonban Bradley láthatta, hogy a fő ábrákra rengeteg apró kör is tapad, mint megannyi kullancs – az embernek rögtön ez a hasonlat jutott az eszébe –, és sokukból kurta, szaggatott vonalak indulnak ki. Egészében jóval bonyolultabb volt ez a komplexum, mint a tórendszer a kertben – különös volt és érdekes, de kétségkívül egyáltalán nem szép. Edith és Ada mégis valamilyen tiszteletteljes áhítattal szemlélte, amelyben Donald a jelek szerint nem teljesen osztozott.

– Ez a teljes Halmaz nagyítás nélkül – közölte Ada, s a hangja most nem volt annyira magabiztos – sőt szinte suttogott.

– De még így is látható, milyen más, mint az N-halmazt határoló szimpla, nulla vastagságú kör. Az utóbbinál hiába vetjük be a zoom-ot, örökkön-örökké vonal marad – és kész. Az M-halmaz határa viszont meghatározatlan – elképesztő, mennyi minden van benne: bárhol beléhatolhatunk, és nagyíthatjuk, ahogy jólesik – és mindig felfedezünk valami újat és meglepőt – nézze!

A kép növekedni kezdett; a fő kardioid és tangens köre közti résben merültek alá. Olyan ez, gondolta Bradley, mintha az ember előtt egy cipzár nyílna ki – azzal a különbséggel, hogy a cipzár fogainak rendkívül sajátos formájuk volt.

Először parányi ormányukat lóbáló elefántbébiknek látszottak. Aztán az ormányok átalakultak polipkarokká. Aztán a polipkarokon szemek ütköztek ki. Aztán, ahogy a kép nőttön-nőtt, a szemek fekete, feneketlen örvényekké mélyültek...

– A nagyítás most már többmilliós – súgta oda Edith. – A kép, amivel kezdtük, nagyobb, mint Európa.

Az örvényeket elhagyva korallzátonyok őrizte rejtelmes szigetek mentén suhantak tovább. Csikóhalak méltóságteljesen vonuló flottilláival találkoztak. Majd pontosan a képernyő közepén megjelent egy pici fekete pötty, nőni kezdett, egyre ismerősebbnek rémlett – és néhány másodperc múlva kisült, hogy szakasztott mása az eredeti Halmaznak.

Visszaértünk a rajthoz, gondolta Bradley. Vagy mégse? Nem tudta eldönteni; kisebb eltérések mintha lettek volna, de a „családi hasonlóság” nyilvánvaló volt.

– Az eredeti képünk jelenleg akkora, mint a Mars pályája – közölte Ada –, s így ez a minihalmaz a valóságban egy atomnál is sokkal kisebb. De éppolyan sok minden van körülötte. És így tovább örökkön-örökké.

A nagyítás abbamaradt; néhány pillanatig úgy tetszett, valamiféle csipkeminta csüng mozdulatlanul az űrben: csupa szemgyötrően bonyolult hurok és csigavonal. Aztán, mintha ráömlött volna egy festékdoboz tartalma, a fekete-fehér kép hirtelen színes lett és olyan káprázatosan szép, hogy Bradleynek elakadt a lélegzete.

A zoom ismét működni kezdett, de az ellenkező irányban, és egy olyan mikrouniverzumban, amelyet most átvarázsoltak a színek. Egyetlen szó sem hangzott el, amíg vissza nem jutottak a kiindulási ponthoz – a teljes M-halmaz most baljóslatúan fekete volt, keskeny szegély vette körül, amely aranyló fényben égett, kék és bíborszínű villámok cikáztak belőle.

– De hát honnan van ez a sokféle szín? – kérdezte Bradley, amikor magához tért ámulatából. – Odafelé nem láttuk őket.

Ada elnevette magát.

– Nem... az igazat megvallva nem is tartoznak a Halmazhoz... de nem csodálatosak? A számítógéppel úgy keverem őket, ahogy akarom.

– Az tény, hogy ezek a színek nem természetesek – mondta Edith –, de nagyon kifejezőek. Tudja, ugye, hogy a térképészek a kék és a zöld különböző árnyalataival töltik ki a kontúrvonalak közét, így érzékeltetik a szintkülönbségeket?

– Persze: mi ugyanezt csináljuk az oceanográfiában. Minél sötétebb a kék, annál mélyebb a víz.

– Így van. Ebben az esetben a színek azt mutatják, milyen hosszú ciklusra volt szükség, hogy a számítógép el tudja dönteni, egy bizonyos szám tényleg az M-halmazba való vagy sem. Határesetekben előfordul, hogy több ezerszer is el kell végeznie ezt a kettős műveletet, a négyzetre emelést és az összeadást.

– És gyakran száztagú számokkal – tette hozzá Donald. – Most már megérti, nemdebár, miért nem fedezték fel a Halmazt korábban.

– Meg kell hagyni, jó oka volt.

– Most nézze meg ezt – mondta Ada.

Színhullámok indultak el a képernyő szélei felé, s a kép életre kelt. Úgy tetszett, a Halmaz határai egyre jobban tágulnak – holott a helyükön maradtak. Bradley végül is rájött, hogy valójában semmi se mozog; csak a színek járták körül a spektrumot, ez idézte elő a mozgásnak e tökéletesen meggyőző illúzióját.

Kezdem érteni, gondolta, hogy bele lehet gabalyodni ebbe a dologba, sőt olyanok is akadhatnak, akik ennek szentelik az életüket.

– Majdnem biztos vagyok benne – mondta –, hogy már láttam ezt a programot annak a szoftvertárnak a katalógusában, ahova járok – pár ezer más program közt. Tiszta szerencse, hogy sose futtattam le. Úgy nézem, az ember éppúgy rákaphat, mint valami narkóra.

Észrevette, hogy Donald Craig szeme Edithre villan, és rádöbbent, hogy a megjegyzése kissé tapintatlan volt. Az asszony azonban még mindig önfeledten bámulta a színek áradatát, bár bizonyára számtalanszor látta már ezt a különleges mutatványt.

– Ada – szólalt meg álmatagon –, mondd el Mr. Jasonnek a kedvenc Einstein-idézetünket.

Túl sokat kívánnak egy kilencéves gyerektől, futott ár Bradley agyán, akkor is, ha ilyen; ám a kislány egyáltalán nem húzódozott, és hangjában nyoma sem volt a szajkózásnak. Értette és mélyen átérezte, amit mondott:

– „A legszebb élmény, amelyben részünk lehet, a titokzatosság. Ez minden valódi művészet és tudomány forrása. Aki nem ismeri ezt az érzést, aki már nem tud megállni, hogy csodálkozzék, nem tud áhítattal szemlélődni, az úgyszólván halott.”

Ezt én is aláírom, gondolta Bradley. Eszébe jutottak a nyugodt csendes-óceáni éjszakák, a csillagokkal teli égbolt és a fényt kibocsátó kis élőlények derengő csíkja a hajó mögött; lelki szemei előtt megjelentek a Galápagos-szigetek, ahol a földrészek valaha lassan elszakadtak egymástól, s ahol az egyik nyílt tengeri vulkánkráternél először vehette szemügyre azt a temérdek különös állatot – mintha egy másik bolygóról kerültek volna ide –, amely e forró bőségszaru körül összeverődött; és remélte, hogy nemsokára megint áhítatot és csodálatot fog érezni, amikor a Titanic orrának félelmetes pengeéle felbukkan a mélyből.

A színek tánca véget ért: az M-halmaz kihunyt. Jóllehet a valóságban semmi se volt ott, ahol látni vélték, Bradley mintha valamiképp észlelte volna is, hogy a hologramvetítő képzelt képernyője kikapcsolt.

– No, most már tud egyet-mást a Mandelbrot-halmazról – többet is, mint amennyit óhajtott – mondta Donald. Tekintete egy pillanatra megállt Editben, s Bradleyben ismét feltámadt a rokonszenv házigazdája iránt.

Egyáltalán nem erre az érzésre számított, amikor a Conroy-kastélyba jött – inkább irigységre. Donald Craignek nagy vagyona volt, szép otthona, tehetséges és vonzó családja: minden megadatott neki, ami állítólag biztosítja a boldogságot. De a házasfelek kapcsolata nyilvánvalóan megromlott; kíváncsi lennék, gondolta Bradley, mióta nem feküdtek le egymással. Igen, lehet, hogy ilyen egyszerű az ügy – igaz persze, hogy ez ritkán egyszerű..:

Újra az órájára nézett; Craigék azt hihették, szándékosan kerüli a témát – és ha azt hitték, tökéletesen igazuk is volt. Siessen, vezérigazgató úr, kérlelte magában az illetőt.

És mintegy végszóra, már érezte is csuklóján a jól ismert bizsergést.

– Bocsássanak meg – mondta vendéglátóinak. – Befutott egy nagyon fontos hívás. Csak egy perc az egész.

– Hogyne – már itt se vagyunk.

Hány milliószor játszódott le mostanság minden áldott nap ez a kis szertartás! A szigorú etikett előírta, hogy ha valakinek hívása van, mindenki más ajánlja fel, hogy kimegy a szobából; az udvariasság viszont megkívánta, hogy csak a hívott fél menjen ki, elnézést kérve mindenkitől. Ennek országok és körülmények szerint számtalan változata volt. Kato például nemegyszer panaszkodott amiatt, hogy Japánban a formaságok gyakran túl sok időt vesznek igénybe, és a hívó bosszúsan leteszi a kagylót.

– Ne haragudjanak, hogy itt hagytam magukat – mondta Bradley, amikor a franciaablakon át visszajött. – A közös ügyünkről volt szó – amíg ez a valaki nem jelentkezett, semmit se tudtam mondani maguknak.

– Remélem, a javunkra döntött – mondta Donald Craig. – Szükségünk van magára.

– Én pedig szívesen dolgoznék együtt magukkal, de...

– De Parky többet kínált fel magának – mondta Edith alig leplezett megvetéssel.

Bradley ránézett – arca nyugodt volt, és neheztelés nélkül válaszolt.

– Nem, Mrs. Craig. Kérem, kezeljék ezeket a számokat bizalmasan. A Parkinson Csoport csakugyan nem volt fukar – de az a bizonyos felkínált összeg csak a fele a magukénak. Az pedig, akivel az előbb beszéltem, ennek a tizedénél is jóval kevesebbet tud csak fizetni. Mégis nagyon komolyan foglalkozom az ajánlatával.

Sűrű csönd telepedett a szobára, amit végül is Ada – rá korántsem jellemző – kuncogása tört meg.

– Maga megőrült – mondta Edith. Donald csak vigyorgott.

– Lehet, hogy igaza van. De már abban a kellemes helyzetben vagyok, hogy nincs szükségem a pénzre, bár azért sosem árt, ha csurran-cseppen egy kevés. – Halkan nevetett, majd rövid szünet után így folytatta:

– Ami elég, az elég. Nem tudom, hallották-e már azt a bölcsességet, ami a Titanic leghíresebb áldozatától, J. J. Astortól származik: „Akinek van egymillió dollárja, az ugyanolyan jómódban élhet, mint aki gazdag.” Nohát, én megkerestem egypár milliót a pályám folyamán, és ma is van belőle a bankban. Tényleg nincs szükségem többre; és ha netalán lesz, bármikor lemehetek és megcsiklandozhatok egy másik polipot.

Egyébként ez a harmadik ajánlat nem szerepelt a lehetőségeim között – úgy jött, mint derült égből a villámcsapás –, két nappal ezelőtt már eldöntöttem, hogy a magukét fogadom el.

Edith most inkább döbbentnek látszott, mint ellenségesnek.

– Megtudhatnánk, ki az, akitől a kevés többet ér magának, mint a Nippon-Turnertől a sok?

Bradley megrázta a fejét.

– Adjanak nekem néhány napot; még vannak problémák, és nem szeretnék három szék között a földre ülni.

– Azt hiszem, én értem a dolgot – mondta Donald. – Egyetlen oka lehet, hogy az ember bagóért dolgozzék. Mindenki tartozik valamivel a hivatásának.

– Ez úgy hangzik, mintha idézet volna.

– Az is: dr. Johnson.

– Egész jó; lehet, hogy sok hasznát fogom venni a következő hetekben. De mielőtt végleg döntök, szeretnék egy kis időt szakítani magamnak, hogy mindent átgondolhassak. Még egyszer nagyon köszönöm a vendéglátást – az ajánlatukról nem is beszélve. Talán elfogadom – de ha nem, remélem, akkor is barátok maradunk.

Amikor felszállt a kastély mellől, a helikopter légörvénye megborzolta a Mandelbrot-tó vizét, széttördelve a ciprusok tükörképeit. Élete legnagyobb szakmai diadalának az esélyeit latolgatta; a döntés előtt teljes kikapcsolódásra volt szüksége.

És pontosan tudta, mi ennek a módja.

21.

EGY JÓ HÍRŰ HÁZ

Új-Zéland státusa a hiperszonikus közlekedés elterjedésével sem változott sokat: a legtöbben csupán az utolsó állomásnak tekintették a Déli-sark előtt. Az új-zélandiak túlnyomó többsége azonban határozottan örült, hogy ez így alakult.

Evelyn Merrick a kevés kivétel közé tartozott, s tizenhét évesen, tehát már érett (az ő esetében nagyon is érett) korban hátat fordított szülőföldjének, hogy másutt próbáljon szerencsét. Három házasság után, amelyek érzelmileg megtépázták, de anyagilag függetlenné tették, megtalálta élethivatását és a boldogságot – már amilyet gondolkodó ember elérhetőnek tart.

A Villa, ahogy törzsvendégei széles körében emlegették, szép birtokon állt, Kent egyik olyan vidékén, melyet még nem csúfítottak el a „fejlesztés” túlhajtásai, de azért – a kényelem se megvetendő – elég közel a gatwicki repülőtérhez. Előző tulajdonosa egy híres médiamogul volt, aki rossz lóra – nem a megfelelő rendszerre – tett, amikor a nagy felbontású tévé a huszadik század végén mindent elsöpört. Később igyekezett pótolni a veszteségeit, de kudarcot kudarcra halmozott, s most őfelsége kormányának a vendége volt az elkövetkező öt évre (feltéve hogy jó magaviselete jutalmául elengedik a kiszabott idő egy részét).

Lévén a jó erkölcs rendíthetetlen híve, nagyon felháborodott, amikor megtudta, mire használja Eva asszony az ő házát, és meg is próbálta kipiszkálni onnan. Eva ügyvédei azonban éppolyan jól végezték a dolgukat, mint az övéi, sőt talán jobban, mert a hölgy még mindig szabadlábon volt, és nem is állt szándékában rács mögé kerülni.

A Villában tökéletes volt a rend, és minden előírást betartottak: az ellenőrök bármikor megtekinthették a lányok útlevelét, adóbevallását, betegség-és nyugdíjbiztosítási hozzájárulásait, orvosi bizonyítványait és így tovább – ellenőrökben pedig, amint Eva asszony néha fanyarul megjegyezte, az illetékes szervek a jelek szerint sose szenvedtek hiányt. De ha bármelyikük is abban a reményben jött, hogy saját vágyait szintén kielégítheti, keserű csalódás érte.

Egészében véve kielégítette a munkája, mert rengeteg érzelmi és szellemi ösztönzéssel szolgált. Erkölcsi kételyek valóban nem gyötörték, hiszen már a kezdet kezdetén eldöntötte, hogy bármi, ami felnőtt, választójoggal rendelkező egyéneknek élvezetet szerez, nyugodtan elfogadható, hacsak nem veszélyes, egészségtelen avagy hizlaló. Legfőbb oka a panaszra az volt, hogy számos alkalmazottja otthagyja, mivel olyan odaadóan foglalkozik egyik kliensével, hogy a románc esküvővel végződik, a nászajándékok pedig sok pénzét elviszik. Azt is megfigyelte, hogy a Villa ihlette házasságok tovább tartanak, mint a konvencionálisabb eredetűek, és elhatározta, hogy ha adatai kellőképpen helytállónak bizonyulnak, statisztikai összeállítást jelentet meg erről; egyelőre azonban az összefüggési koefficiens még nem látszott elég jelentősnek.

Evelyn Merrick, amint ez ebben a szakmában általános, sok titok tudója lett, főképp a mások titkaié, de neki is volt egy, amit különös gonddal őrzött. Mert noha senki sem találhatott kivetnivalót a dologban, árthatott volna az üzletnek, ha kitudódik. Az utóbbi két évben ugyanis arra használta fel a paraphiliával kapcsolatos átfogó – és talán egyedülálló – tudását, hogy pszichológiai doktorátust szerezzen az aucklandi egyetemen.

Sohase találkozott Hinton professzorral, legfeljebb videós telefonon beszélt vele, de ez is ritkán fordult elő, mert mindketten többre becsülték az adatrögzítő diszkettek cseréjének, e számítógépes eszmecserének a digitális személytelenségét. Majd egyszer-talán – tíz évvel a visszavonulása után – megjelenik a disszertációja, bár nem a saját neve alatt, és az esetleírásokat úgy tálalva, hogy az alanyokat ne lehessen azonosítani. Még Hinton profeszszor sem tudta, kikről van szó, jóllehet egyikre-másikra igencsak találó megjegyzéseket tett.

„O. G. alany – zongorázta be Eva. – Kora 50. Sikeres műszaki ember.”

Figyelmesen elolvasta a képernyőn megjelent szöveget. A kezdőbetűket természetesen megváltoztatta – volt egy egyszerű kódja e célra –, az évek számát pedig lefelé, illetve felfelé kerekítette. De az utolsó bejegyzés meglehetősen pontos volt: a foglalkozás, a hivatás a személyiség tükre, és nem szabad megmásítani, hacsak az azonosítás megakadályozása végett nem feltétlenül szükséges. És még ekkor is ügyelni kell, nehogy túl nagy legyen a ferdítés. Egy világhírű muzsikus esetében Eva „zongoraművész” helyett „hegedűművész”-t írt, egy szintén ünnepelt szobrászt pedig festővé minősített át. Még az is megtörtént, hogy egy politikust államférfivá léptetett elő.

„...Kiskorában O. G.-vel sokat ingerkedtek az egyik szomszédos leányiskola növendékei, sőt időnként fülön is fogták, s a csecsemőgondozást gyakorolták és a férfianatómiát tanulmányozták rajta, ami ellen nem is igen tiltakozott. Gyakran tetőtől talpig bepólyálták, és bár most határozottan állítja, hogy ebben nem volt semmiféle erotika, elég nehéz ezt elhinni. Ha sarokba szorítják, vállat von és kijelenti: »Egyszerűen nem emlékszem.«

Később, fiatalemberként O. G.-nek látnia kellett egy nagyobbfajta, sok ember halálát okozó baleset következményeit. Ő maga ugyan nem sérült meg, de úgy tűnik, ez az élmény is hozzájárult szexuális szeszélyei kialakulásához. Élvezi a megbéklyózás különböző változatait (ld. A lista), és kifejlődött nála, bár csak enyhe formában, a Szt. Sebestyén-komplexus is, amelynek a legismertebb példája Jukio Misima. Csakhogy Misimával ellentétben O. G. teljesen heteroszexuális, a Standard Mapplethorpe Phototest mindössze 2.5 +/- 0.1-et mutat ki.

Ami O. G. viselkedésformáját olyan érdekessé és talán szokatlanná teszi, az az, hogy aktív, és az igazat megvallva kissé agresszív személyiség, amilyennek lennie is kell egy vállalat vezetőjének egy olyan iparágban, ahol nagyok a követelmények és erős a verseny. Nehéz elképzelni, hogy passzív szerepet játsszon az élet bármely területén, mégis öröme telik benne, ha a személyzetem bepólyálja, mint valami egyiptomi múmiát, ha végül teljesen magatehetetlenné válik. Csak így tud eljutni, nem kevés ösztönzés után, a kielégítő orgazmusig.

Amikor felvetettem, hogy ezzel a halálvágyát éli ki, nevetett, de egy szóval se tagadta. Munkája gyakran fizikai veszélyekkel jár, és talán főképp ezért találta vonzónak. Ő viszont mással magyarázta a dolgot, s biztos, hogy ebben is sok az igazság.

»Ha az emberre súlyos felelősség nehezedik – dollármilliókat, sokak életét érintő feladatokról van szó –, maga el se tudja képzelni, milyen kellemes, hogy egy ideig teljesen tehetetlenül heverhet – hogy képtelen beleavatkozni abba, ami körülötte folyik. Persze tisztában vagyok vele, hogy mindez csak játék, komédia, de úgy teszek, mintha nem volna az. Ennek ellenére néha megfordul a fejemben, hogy ha tényleg ilyen helyzetbe kerülnék, akkor is élvezném-e.«

– Nem élvezné – mondtam, s ebben egyetértett velem.”

Eva visszagörgette a képernyőn a feljegyzését, s átnézte, nincs-e benne olyasmi, ami leleplezhetné O. G. kilétét. A Villa látogatói a hírességek közül kerültek ki, s a túlzott óvatosság még mindig jobb volt az ellenkezőjénél.

Ez az óvatosság magukra a hírességekre is kiterjedt. A Villa házirendje csupán ennyi lévén: „vér ne folyjon, a szőnyegek kímélendők”, undorral elhúzta a száját, amikor eszébe jutott egy Harmadik Világ-beli ország vezérkari főnöke, aki nem tudott uralkodni a szenvedélyén, s megsebezte az egyik lányt. Eva, hideg megvetéssel, elfogadta a bocsánatkérését és a csekkjét, de rögtön felhívta a Külügyminisztériumot. A tábornok nagyon – és kínosan – meglepődött volna, ha megtudja, valójában miért sorakoztat fel annyi érvet a brit nagykövet, hogy arra kérje, halassza el a következő vizitjét, egyelőre ne utazzék az Egyesült Királyságba.

Eva olykor elmerengett: vajon mit szólt volna a drága Margarita nővér az ő legjobb tanítványa jelenlegi foglalkozásához; utoljára akkor sírt, amikor a Superior Anya értesítette öreg barátnője haláláról. És szomorkás mosollyal gondolt vissza arra az alkalomra, amikor erős kísértést érzett, hogy megkérdezze tanárnőjét: voltaképpen miért kell az örök szüzességi fogadalmat nemesebbnek – szentebbnek – tekinteni, mint mondjuk egy örök székrekedést előirányzó fogadalmat?

Egész komolyan érdekelte ez a probléma, a legkevésbé sem állt szándékában megbotránkoztatni az idős apácát vagy megingatni szilárd hitét. De mindent összevetve talán mégis jobb volt, hogy nem állt elő vele.

Margarita nővér már tudta, hogy a kis Evelyn Merrick nem alkalmas Isten szolgálatára – de azért máig is jelentős összegeket utalt át a St. Jude-nak minden karácsonykor.

22.

A HIVATALNOK

156. cikkely

A Hatóság létrehozása

1. Ezennel létrehozzuk a Nemzetközi Tengerfenék Hatóságot, amelynek e Rész alapján kell működnie.

2. Valamennyi tagállam a Hatóságnak is ipso facto tagja.

…..

4. A Hatóság székhelye Jamaicán legyen.

158. cikkely

A Hatóság szervei

2. Ezennel létrehozzuk a Vállalatot, azt a szervet, mely által a Hatóságnak a 170. cikkely 1. szakaszában részletezett funkciókat el kell látnia.

(Az Egyesült Nemzetek Tengerjogi Egyezménye, amelyet 1982. december 10-én írtak alá Montego Bayben.)

– Sajnálom, hogy az illetménye nem lehet magasabb – mentegetődzött Wilbur Jantz vezérigazgató –, de az ENSZ-szabályzatban ennyi van megadva.

– Tökéletesen megértem. Mint tudja, nem a pénzéhség hozott ide.

– És nagyon komoly járulékos előnyök is vannak. Először is, nagyköveti rangot fog kapni...

– És úgy is kell öltöznöm, mintha az volnék? Remélem, nem – még szmokingom sincs, nem beszélve a többi istenverte frincfrancról.

Jantz elnevette magát.

– Ne aggódjon – az ilyen részletkérdések ránk tartoznak. És persze VIP-ként fogják kezelni mindenütt... ami sokszor egész kellemes.

Rég elmúlt már az az idő, amikor nem kezeltek VIP-ként, gondolta Bradley, de meglehetősen tapintatlan dolog lett volná ezt ki is mondani. Ebben a környezetben minden tapasztalata ellenére is új fiú volt; talán a nagyköveteket se kellett volna lefitymálnia.

A vezérigazgató közben olvasni kezdte az íróasztalán álló számítógép monitorán lassan tovahaladó információkat, időnként megállítva a „görgés”-t, hogy alaposabban tanulmányozhasson egy-egy részt. Bradley szép összeget adott volna vissza új munkáltatóinak a jövedelméből, ha abban a kiváltságban részesítik, hogy elolvashatja ezt az anyagot. Kíváncsi volnék, azt tudják-e, gondolta, hogy Teddel „megmanipuláltuk” azt a hajóroncsot ott Delosnál, hogy teleraktuk hamis amforákkal? Nem mintha mardosna miatta a lelkiismeret: egy csomó kellemetlenséget okoztunk néhány ürgének, az szent, de meg is érdemelték.

– Azt hiszem, meg kell említenem – mondta a vezérigazgató –, hogy volt egy kis problémánk – bár ezért kár izgatnom magam. A tagállamaink közül a... hm... agresszívebben függetleneknek esetleg nem tetszik majd az ön CIA-kapcsolata.

– De hát annak már több mint harminc éve! És nem is tudtam, hogy az CIA-munka, jóval azután derült ki, hogy leszerződtem – mint egyszerű tengerész, az ég szerelmére... Azt hittem, Hughes Summa Társaságához lépek be – ennyi volt az egész.

– Ettől ne legyenek álmatlan éjszakái; csak azért hoztam szóba, hogy ne érje váratlanul, ha valaki netán felveti. Ami egyébként nem valószínű, mert minden más tekintetben kiválóan megfelel. Ezt rnég Ballard is elismerte.

– Ó, tényleg?

– Hát... azt mondta, ebben a sötét bagázsban ön a legkülönb.

– Ez jellemző Bobra.

A vezérigazgató megint a képernyő felé fordult, elolvasott néhány sort, aztán gondolataiba merülve ült egy kis ideig.

– Ennek semmi köze sincs a kinevezéséhez, és kérem, ne haragudjon a merészségemért. Úgy beszélek önnel, mint férfi a férfival...

Hohó, gondolta Jason, tudnak a Villáról! Vajon hogy cselezték ki Eva óvintézkedéseit? Ám ennél sokkal nagyobb meglepetés érte...

– Úgy tűnik, ön több mint húsz évvel ezelőtt szem elől vesztette a fiát és annak anyját. Ha kívánja, rajtunk keresztül érintkezésbe léphet velük.

Bradley egy pillanatra erős nyomást érzett a mellében – mintha valami történt volna a tüdeje levegőellátásával. Nagyon is jól ismerte ezt a tünetet – és a nyirkosságot, a pánik, a cselekvésképtelenség, a búvárokat fenyegető legnagyobb veszély előjelét.

A régi, bevált módszerhez folyamodott: nagy, mély lélegzeteket vett, és sikerült is visszanyernie az önuralmát. Jantz vezérigazgató, észrevéve, hogy feltépett egy régi sebet, kíméletesen várt.

– Köszönöm - mondta végül Bradley. – Inkább ne. Egyébként – jól vannak?

– Jól.

Csak ennyit akart tudni. Lehetetlenség volt visszaforgatni az idő kerekét: alig emlékezett már arra a fiatalemberre – fiúra! –, aki huszonöt éves korában volt, amikor végre egyetemre került. És életében először – és utoljára – szerelmes lett.

Sose fogja megtudni, ki volt a hibás, gondolta, és most már talán nem is számít. Mellesleg elég könnyen felvehették volna vele a kapcsolatot, ha akarják. (Vajon eszébe jut-e néha J. J.-nek – ő, az apja, és hogy annak idején mennyit játszottak? Bradley szeme égni kezdett, és gyorsan elfordult ettől az emlékképtől:)

Időnként azon is morfondírozott, egyáltalán megismerné-e Julie-t, ha találkoznának az utcán; mivel megsemmisítette az összes fényképét (ugyan miért tartott meg egyet J. J.-ről?), már nem is tudta tisztán felidézni magában az arcát. Az viszont nem volt kétséges, hogy amit átélt, kitörölhetetlen nyomokat hagyott a lelkében, de megtanult együtt élni velük – Eva asszony segítségével, amint kénytelen-kelletlen elismerte. A rítus, amit a Villában kialakított, mindig testi-lelki megkönnyebbülést hozott, és lehetővé tette, hogy eredményesen végezze munkáját. Ezért hálás volt.

És most új terület nyílt meg előtte, új feladatok várták mint a Nemzetközi Tengerfenék Hatóság atlanti-óceáni igazgatóhelyettesét. El tudta képzelni, hogy nevetett volna Ted ezen az átlényegülésén – majd megpukkadt volna. Hát igen, sok igazság van abban a régi mondásban, hogy rablóból lesz a pandúr.

– Megkértem dr. Zwickert, hogy nézzen be, és üdvözölje, mert a munkakörük szorosan összetartozik. Találkozott már vele valamikor?

– Nem, de látni persze elég gyakran láttam. Legutóbb épp tegnap, a Tudományos Hírek Csatornáján. A Parkinson-tervet elemezte – nem volt valami nagy véleménnyel róla.

– Köztünk maradjon: semmiről sincs nagy véleménnyel, amit nem ő ötlött ki. És rendszerint igaza is van, úgyhogy a kollégái nem lelkesednek érte.

A legtöbben még mindig kissé komikusnak találták, hogy a világ vezető oceanográfusa egy alpesi völgyben született, és vége-hossza nem volt az élcelődésnek a svájci flotta dicső haditetteit illetően. Ám tagadhatatlan tény volt, hogy a mélytengeri búvárgömböt Svájcban találták fel, s Piccard-ék hosszú árnyéka változatlanul rávetődött arra a technikára, amelyet ők alapoztak meg.

A vezérigazgató az órájára nézett, majd Bradleyre mosolygott.

– Ha engedné a lelkiismeretem, jó néhány fogadást megnyerhetnék ezzel. – Halkan elkezdett visszaszámolni, és épp az „egy”-hez ért, amikor kopogtattak.

– Látja? – mondta Bradleynek. – Nemhiába dicsekszenek vele, hogy „a pontosság a svájciak művészete”. – Aztán kiszólt: – Jöjjön csak, Franz.

A tudós és a mérnök néhány másodpercig némán mustrálta egymást, mielőtt kezet fogott: mindegyik ismerte a másik hírnevét, és mindegyik feltette magának a kérdést: kollégák leszünk – vagy ellenfelek? Aztán Franz Zwicker professzor ezt mondta: – Isten hozta ócska bárkánk fedélzetén, Mr. Bradley. Sok mindent kell megbeszélnünk.

II.

ELŐKESZÜLETEK

23.

ÉLŐADÁS

– Nem sokan lehetnek – mondta Marcus Kilford –, akik nem tudják, hogy már csak négy év van hátra a Titanic-centenáriumig – vagy nem hallottak a roncs kiemelésével kapcsolatos tervekről. Ismét örömmel köszöntöm hát stúdiónkban e vállalkozás három vezető személyiségét. Külön-külön fogok beszélgetni velük. Aztán önöknek módjuk lesz betelefonálni, és kérdéseket feltenni nekik. Amikor ennek eljön az ideje, a hívható szám majd megjelenik a képernyő alján.

– A tőlem balra ülő úriember Jason Bradley, a víz alatti létesítmények híres specialistája; az óriás polippal való találkozása odaát a newfoundlandi olajkutaknál immár az óceán-folklór része. Mr. Bradley jelenleg a Nemzetközi Tengerfenék Hatóság kötelékében működik, s a roncson folyó munkálatok ellenőrzésével van megbízva.

– Mellette Rupert Parkinsont láthatják, aki tavaly majdnem megszerezte Angliának az Amerika-kupát. (Kár, hogy nem sikerült, Rupert.) A Parkinson-cég a roncs elülső részét szándékozik kiemelni – ez a kettétört hajótest nagyobbik darabja.

– Tőlem jobbra Donald Craig várakozik, aki a Nippon-Turner Társaságot, a világ legnagyobb médiahálózatát képviseli. Ő arról fog beszámolni nekünk, mik a terveik a tatrész kiemelésére, amely valamivel később süllyedt el – s vele a nagyobbik hányada azoknak, akik azon az emlékezetes éjszakán, kilencvenhat évvel ezelőtt, a jeges vízben lelték halálukat.

– Mr. Bradley – helyesen fogalmazok, ha bíró-nak nevezem önt, aki gondoskodik róla, hogy ennek a két úriembernek a versenyében ne lehessen csalni?

Kilford kénytelen volt felemelni a kezét, hogy a két másik vendégéből egyszerre kitörő tiltakozást elfojtsa.

– Kérem, uraim! Mind a ketten szóhoz fognak jutni. De először hadd beszéljen Jason.

Tekintve hogy diplomatajelmezben vagyok itt, gondolta Bradley, az lesz a legjobb, ha megpróbálom el is játszani ezt a szerepet. Világos, hogy Kilford igyekszik bennünket felhergelni – ez a dolga –, én tehát higgadtra veszem a figurát.

– Szerintem ez egyáltalán nem verseny – felelte megfontoltan. – Mindkét fél ütemtervében, amit benyújtottak, a felszínre hozatal 2012 április közepére van előirányozva.

– Esetleg éppen tizenötödikére? Mind a kettő?

Ez kényes probléma volt, amit Bradley nem óhajtott a nyilvánosság előtt megvitatni: Az NTH fejeseit már meggyőzte, hogy semmiféle „páros befutás” nem engedélyezhető. Két ilyen nagyszabású kiemelés, egymástól nem egészen egy kilométerre, nem történhet meg egy időben. A tragédia kockázata – amit mindig gondosan kell mérlegelni – sokkal nagyobb lenne. Ha két nehéz munkát egyszerre akarunk elvégezni, könnyen megeshet, hogy egyik se sikerül.

– Nézze – mondta türelmesen –, ez nem valami egynapos-hórukkakció. A Titanic pár perc alatt leért a fenékre. Ahhoz viszont, hogy újra a felszínre kerüljön, napok kellenek. Talán hetek.

– Hozzáfűzhetek ehhez valamit? – kérdezte Parkinson, és választ nem is várva így folytatta: – Mi nem akarjuk a részünket újra a felszínre juttatni. Ez a rész mindig teljesen víz alatt marad majd, hogy elkerüljük az azonnali rozsdásodás veszélyét. Nekünk nem kenyerünk a tévészenzáció. – Nagyon ügyelt, hogy ne nézzen Craigre; a kamera azonban nem volt ilyen tapintatos.

Sajnálom Donaldot, gondolta Bradley. Katónak kellett volna eljönnie, ő helyt tudna állni Parkyval szemben. Na, lenne itt sziporkázás jobbról-balról: mindegyik igyekezne udvarias szurkálódásban túltenni a másikon – persze a lovagiasság összes szabályát betartva. Bradley szeretett volna segíteni Donaldnak, aki iránt már-már atyailag érzett, de nem volt szabad megfeledkeznie arról, hogy ő most csak barátságosan semleges harmadik.

Donald Craig izgett-mozgott a helyén, mint aki kényelmetlenül érzi magát, és a Parkinsonra vetett pillantása elárulta, hogy meg van bántva. Kilford viszont láthatólag élvezte a helyzetet.

– Nos, Mr. Craig? Nem arra számítanak talán, hogy filmezik majd, ahogy a tatrész kiemelkedik a vízből, és a Nippon-Turner-féle szintetikus jéghegy fenyegetően föléje magasodik?

Katónak pontosan ez volt a szándéka, bár a nyilvánosság előtt sohasem említette. Csakhogy az ilyesmit az elektronikus világmédia kis falujában legfeljebb néhány ezredmásodpercig lehet titokban tartani.

– Hát... ööö… – kezdte Donald tétován. – Ha fel is hozzuk a részünket a tengerszint fölé, nem fog sokáig ott maradni...

–... de azért elég sokáig ahhoz, hogy egy nyúlfarknyi, de annál látványosabb filmet csináljanak róla?

–... mert elvontatni ugyanúgy fogjuk, mint maguk a másikat, Rupert: víz alatt fogja megtenni az utat végső nyughelyéig, a Tokió melletti tengerpartig. És rozsdásodásról szó sem lehet: a vasváz legnagyobb részét továbbra is jég veszi majd körül, és a hőmérséklet fagypont körül lesz.

Donald megállt egy másodpercre; majd lassacskán mosoly terült szét az arcán.

– És különben is – folytatta, már jóval magabiztosabban –, ha igaz, amit hallottam, maguk se vetik meg a tévészenzációt. Hogy is van ez: tényleg könnyűbúvárok fogják körülrajzani a roncsot, mihelyt elérhető mélységbe kerü1? Mi ez a mélység, Mr. Bradley?

– Attól függ, mit lélegzenek be. Ha levegőt – harminc méter. Ha keveréket – száz vagy még több.

– Akkor biztos vagyok benne, hogy a világ sportbúvárainak a fele szívesen „levizitelne” majd a Titanic-nál még jóval azelőtt, hogy Floridába érnének vele.

– Köszönöm az ötletet, Donald – mondta Parkinson kedvesen. – Feltétlenül gondolkodni fogunk rajta.

– Most, hogy megtört a jég – ha-ha-ha! –, térjünk a tárgyra. Azt szeretném, ha maguk, Donald és Rupert, elmondanák, hol tartanak a terveik megvalósításával. Titkokat persze nem kell felfedniük. Aztán majd megkérem Jasont, hogy kommentálja – ha akarja – az elhangzottakat. Mivel a C megelőzi a P-t, maga kezdi, Donald.

– Nos... hm... a tatrésszel a fő probléma az, hogy olyan csúnyán megsérült. Ha egyetlen nagy egységként akarjuk kezelni, a legésszerűbb megoldás, hogy jégbe ágyazzuk. És persze a jég úszik a vízen – amiről Smith kapitány 1912-ben, úgy látszik, megfeledkezett.

Japán barátaim kidolgoztak egy rendkívül hatékony eljárást a víz megfagyasztására: elektromos áramot használnak hozzá. Odalent amúgy is majdnem nulla fok a hőmérséklet, úgyhogy nagyon kevés további hűtésre van szükség.

A felhajtóerővel szemben közömbös kábelek és a termoelektromos elemek már elkészültek, és a víz alatti robotjaink napokon belül elkezdik a telepítésüket. Az elektromos energiát illetően még folynak a tárgyalások, de reméljük, hogy hamarosan aláírhatjuk a megállapodásokat.

– És ha meglesz a mélytengeri jéghegyük, mi a következő lépés?

– Hm... hát... ez olyasmi, amiről egyelőre inkább ne beszéljünk.

Bár a jelenlevők közül senki sem sejtette, Donald nem „kitérő válasz”-t adott. Maga sem tudta, hogyan folytatódnak majd a munkálatok – egyszerűen nem közölték vele. Vajon hogy értette Kato, amit a legutóbbi megbeszélésükön mondott? Biztosan csak viccelt – ami azt illeti, nemigen egyeztethető össze az udvariassággal, hogy titkolódzik a partnerei előtt...

– Rendben van, Donald. Kíván hozzáfűzni valamit, Jason?

Bradley megrázta a fejét.

– Semmi lényegeset. A terv merész, de a tudósaink nem emelhetnek vétót ellene. És persze van benne – hogy is mondják csak – némi költői igazságszolgáltatás.

– Rupert?

– Egyetértek. Pompás ötlet. Nagyon remélem, hogy be is válik.

Parkinsonnak sikerült azt a látszatot keltenie, hogy őszintén sajnálkozik a kudarc miatt, amit elkerülhetetlennek tart. Mesteri húzás volt – remek kis alakítás.

– Tessék, most maga jön. Hogy állnak?

– Mi egyszerű módszereket alkalmazunk – nálunk nincs semmiféle egzotikum! Mivel a levegőre négyszázszoros nyomás nehezedik abban a mélységben, ahol a Titanic fekszik, nincs értelme levegőt lepumpálni, hogy az emelje fel. Üres üveggömböcskéket használunk tehát; ezeknek minden mélységben egyforma a felhajtó erejük. Robotok megfelelő nagyságú csomagokat készítenek majd belőlük – mindegyikben több millió golyóbis lesz. A csomagok egy részét kis ROV-ok – bocsánat: távirányítású járművek – a hajó különböző stratégiai pontjain helyezik majd el. De a legtöbbjüket egy emelőnyereghez fogjuk erősíteni, amit szintén lebocsátunk a hajótesthez.

– És a hajótestet hogy erősítik hozzá a nyereghez? – érdeklődött Kilford.

Készült a pasas, az nem vitás, állapította meg Bradley elismerőleg. A legtöbb laikus az ilyesmit természetesnek, különösebb figyelmet nem érdemlő részletkérdésnek tekintette volna, holott ezen állt vagy bukott az egész vállalkozás.

Rupert Parkinson szélesen elmosolyodott.

– Donaldnak megvannak a maga kis titkai – és nekünk is. De hamarosan lebonyolítunk néhány kísérletet, és Jason volt olyan kedves, és megígérte, hogy ott lesz, és véleményezi őket – ugye, Jason?

– Igen – ha az USA-flotta időben kölcsön tudja adni nekünk a Marvin-t. Az NTH-nak, sajnos, nincs olyan tengeralattjárója, amelyik ilyen nagy, mélységekbe is le tudna merülni.

– Egyszer nekem sem ártana leszállni magukkal – azt hiszem – mondta Kilford. – Lehet video-összeköttetést teremteni a ronccsal?

– Száloptikával ez nem probléma, már több monitorrendszerünk működik.

– Nagyszerű: akkor máris kezdhetem fűzni a produceremet. Hopp, egymás után villannak fel a jelzőlámpák. Első hívónk Mr. – bocsánat, helyesbítek: Miss – Chandrika de Silva Notting Hill Gate-ből. Halljuk a kérdését, Chandrika...

24.

JÉG

– Nagy a kereslet ezen a piacon – mondta Kato leplezetlen vidámsággal. – Az amerikai és a szovjet flotta azt se tudja, hogy licitálja túl egymást: lefelé. Ha elég keményen bánnánk velük, gondolom, a végén már ők fizetnének nekünk, hogy átvegyük a radioaktív játékszereiket.

Craigék a földgolyó túloldalán nézték partnerüket, mégpedig a távközlés-technika legújabb csodája segítségével. Alig néhány hete helyezték üzembe ugyanis – nagy csinnadrattával – a POLAR–1-et, az első száloptikás kábelt, amelyet az Északi-sark jégpáncélja alatt fektettek le. Mivel elmaradt a hosszú út fel a műholdakig s az emiatti csekély, de bosszantó késedelem, a világ telefonrendszere érezhetően megjavult: a beszélgetők már nem vágtak egymás szavába, s nem vesztegették az idejüket a válaszokra várva. Amint az INTELSAT vezérigazgatója könnyes szemmel, de hősies mosollyal kijelentette: „Most már végre arra használhatjuk a műholdjainkat, amire Isten is rendelte őket: hogy információkat szolgáltassanak a repülőgépeknek, a hajóknak és az autóknak – és bárkinek, aki elszánja magát, és kimegy a szabadba:”

– Mikorra várható a megállapodás? – kérdezte Donald.

– A hét végéig tető alá hozzuk. Egy ruszki – egy jenki. Aztán hadd versenyezzenek, ki végzi jobban a dolgát – a mi javunkra. Hát nem okosabb dolog ez, mint atombombákat hajigálni egymásra?

– Sokkal okosabb.

– A britek és a franciák is megpróbálnak beszállni, ami persze erősíti a tárgyalási pozíciónkat. Sőt arról is lehet szó, hogy bérbe vegyük az egyik tengeralattjárójukat, tartaléknak. Vagy arra az esetre, ha úgy döntünk, hogy meggyorsítjuk a munkálatokat.

– Csak azért, hogy lépést tartsunk Parkyékkal? Vagy pedig azért, hogy elébük vágjunk, mi legyünk az elsők?

A válaszra kis ideig várni kellett – körülbelül annyi ideig, amennyi alatt a kérdés a holdig ért volna és vissza.

– Ugyan már, Edith! – mondta végül is Kato. – Én váratlan akadályokra gondoltam. Jusson eszébe: ez nem verseny – távol álljon tőlünk minden efféle gondolat! Mind a ketten azt ígértük az NTH-nak, hogy '12 április 7-e és 15-e között hozzuk fel a Titanic-ot. Nos, szeretnénk biztosítani, hogy ez a határidő tartható legyen – ennyi az egész.

– És tartható lesz?

– Hadd mutassam be maguknak a mi kis házi mozinkat – de nagyon tudnám értékelni, ha kikapcsolnák a felvevőjüket. Ez nem a végleges változat, úgyhogy szeretném, ha ebben az állapotában kommentálnák.

A japán stúdiók, futott át Donald agyán, mindig is híresek voltak arról, és méltán, hogy remekül értenek a modellezéshez és a különleges hatásokhoz. (Hányszor pusztították már el Tokiót különlegesnél különlegesebb szörnyetegek?) A hajó-és a tengerfenékrészlet olyan tökéletesen volt kidolgozva, hogy a méreteket nem lehetett érzékelni; aki nem tudta, hogy a látástávolság víz alatt a legjobb esetben sem több száz méternél, azt hihette, a video az igazi Titanic-ot hozza elé.

A megnyomorított hátsó rész – az egész hossznak körülbelül a harmada – iszapos lapályon feküdt, körülötte kisebb-nagyobb roncsdarabok, melyek akkor zúdultak le ide, amikor az óceánjáró kettévált. A tat maga elég jó állapotban volt, bár a fedélzet részben már szétmállott, egészen elöl azonban úgy festett, mintha valami óriási pöröly csapta volna oldalba. A kormánylapátnak csupán a fele állt ki a tengerfenékből; a három roppant hajtócsavar közül kettő teljesen el volt temetve. Már csupán ezeknek a kiszabadítása is komoly problémának ígérkezett.

– Pocsékul néz ki, nem igaz? – mondta Kato vidoran. – De figyeljenek csak!

Egy cápa úszott arra, nyugodtan, komótosan, majd hirtelen észrevette a képzeletbeli kamerát, és riadtan elhúzott. Kedves kis ötlet, gondolta Donald, és magában kalapot emelt az animációs film készítői előtt.

Most meglódult az idő. A kép jobb oldalán gyorsan változó számok villogtak, a napokat jelezve: egy másodperc alatt huszonnégy óra telt el. A cseppfolyós égből acéltartók és traverzek ereszkedtek le, s a roncsot körülfogva összeszerelődtek. A megviselt hajótestbe vastag kábelek siklottak be, mint megannyi kígyó.

A négyszázadik nap – több mint egy év telt el. A víz, amely eddig láthatatlan volt, lassan tejszerűvé vált. Először a roncs felső része, aztán a hajótest hátsó burkolata, aztán le egészen a tengerfenékig minden eltűnt egy hatalmas fénylő-fehér tömbben.

– A hatszázadik nap – mondta Kato büszkén. – A világ legnagyobb jégkockája – bár nem egészen kocka formájú. Képzeljék csak el, hányan fognak kedvet kapni ettől a hűtőszekrény-vásárlásra!

Esetleg Ázsiában, gondolta Donald. De nem az Egyesült Királyságban – és főképp nem Belfastban. Már voltak tiltakozások, elhangzottak „szentségtörés!” kiáltások, sőt akadtak; akik azzal fenyegetődztek, hogy bojkottálni fognak mindent, ami japán. De hát ez Kato problémája, és ő bizonyára tisztában van vele.

– A hatszázötvenedik nap. Ekkorra már a tengerfenék is megszilárdul, több méter mélységben a három hajócsavar alatt. A tömör jégtömb mindent magába zár. Egyetlen tennivalónk marad: a felszínre hozatal. Az ehhez szükséges felhajtóerőnek a jég csak egy töredékét szolgáltatja. Így aztán...

–... így aztán megkérik majd Parkyt, adjon el maguknak néhány millió mikrogömböt.

– Akár hiszi, akár nem, Donald, felvetődött, hogy mi is gyártassunk ilyeneket egy itteni vállalattal. De mégis koppintsunk le egy nyugati eljárást? Távol álljon tőlünk e gondolat!

– És mit találtak ki helyette?

– Olyasmit, ami nagyon egyszerű és nagyon modern: a csúcstechnika egyik eszközét fogjuk felhasználni. Egyelőre senkinek se beszéljenek róla, de – a Titanic-ot rakétákkal hozzuk majd fel.

25.

JASON JUNIOR

Előfordult egyszer-másszor, hogy a Nemzetközi Tengerfenék Hatóság atlanti-óceáni ügyekkel foglalkozó igazgatóhelyettesének nem voltak hivatalos teendői, mert a Titanic-akció mindkét résztvevőjénél szabályosan és zökkenőmentesen haladtak a munkák. De Jason Bradley nem azok közé tartozott, akik élvezik a tétlenséget.

Mivel amiatt nem kellett aggódnia, meddig töltheti be tisztét – a befektetéseiből származó jövedelme a többszöröse volt NTH-fizetésének –, nagyjából szabad embernek érezte magát. Míg tehát mások úgyszólván bekalickázódtak abba a kis keretbe, melyben a Hatóság szervezeti felépítésének sémáján a funkciójuk fel volt tüntetve, ő kedvére kóborolt, felkeresve azokat a részlegeket, amelyek érdekelték. Erről néha szólt a vezérigazgatónak, néha nem. És általában szívesen fogadták, mert a híre megelőzte, s a többi részlegvezető inkább egzotikus látogatónak tekintette, semmint vetélytársnak.

A négy másik igazgatóhelyettes (az Indiai-és a Csendes-óceán, az Északi-és a Déli-sarkvidék felvigyázója) mind készséggel mutatta meg neki, mi történik tengeri birodalmában. Most persze egyesült erővel küzdöttek a közös ellenség, a tengerszint általános emelkedése ellen. Több mint egy évtized gyakran igen éles hangú vitái után a szakértők végre megegyeztek abban, hogy ez évi egy-két centiméter.

A Bluepeace és más környezetvédő csoportok ezért az Embert hibáztatták – a tudósoknak azonban kételyeik voltak. Az igaz, mondták, hogy a hőerőművekből és az autókból milliárd tonnaszámra kipöfögő, illetve kipufogó CO_2 némileg hozzájárul a sokat emlegetett „melegházhatás”-hoz, de valószínű, hogy a fő bűnös mégiscsak maga az Anyatermészet: az emberiség ha megfeszül, se tud annyi szennyező anyagot előállítani, mint egyetlen nagy vulkán. Persze azok a népek, amelyek számíthattak rá, hogy megérik otthonaik pusztulását, mindezt felettébb akadémikus érvelésnek tekinthették.

Az NTH tudományos főnökét, Franz Zwickert sokan a világ legkiválóbb oceanográfusának tartották – ő pedig nem nagyon igyekezett megingatni őket ebbeli vélekedésükben. A szobájába belépő látogatók többnyire azt a Time-címlapot vették először észre, melyen a fényképe díszlett, ezzel a felirattal: „A végtelen tenger admirálisa”. És egyetlen látogató se szabadulhatott anélkül, hogy kiselőadást vagy legalább néhány reklámmondatot ne hallott volna a NEPTUN-akcióról.

– Szégyen és gyalázat – mondogatta Zwicker –: végigfotóztuk a Holdat és a Marsot, megörökítettünk mindent, ami legalább akkora, mint egy családi ház – a saját bolygónk nagy része viszont még ma is teljesen ismeretlen. Milliárdokat költenek az emberi génrendszer felderítésére, abban a reményben, hogy ez előbbre viszi az orvostudományt – majd egyszer. Nem kétlem, hogy így lesz, de a tengerfenék felderítése, legalább egyméteres felbontással, azonnali eredményt hozna. Hiszen kamerával és magnetométerrel meg tudnánk találni az összes hajótörés helyét, ami azóta történt, hogy az emberek hajókat építenek!

Azoknak, akik azzal vádolták, hogy monomániás, sokszor vágott vissza Teller Ede híres válaszával: „Ez egyszerűen nem igaz. Több monomániám is van.”

Ám ahhoz nem férhetett kétség, hogy ezek közt a NEPTUN-akció a fő, s miután néhány hónapig ki volt téve Zwicker hatásának, Bradley is kezdett foglalkozni vele, legalábbis amikor nem kellett a Titanic ügyeivel bajlódnia.

És többhavi agymunka, valamint gigabyte-okat felemésztő számítógépes tervezés és kivitelezés után megszületett a Hosszútávú Autonóm Kísérleti Felmérő I. A hivatalos betűszó, a HAKIF azonban mindössze egy hétig élt; aztán hirtelen átkeresztelték a gyermeket...

– Nem nagyon hasonlít az apjára – jegyezte meg Roy Emerson.

Bradleynek már meglehetősen terhére volt ez a viccelődés, bár ennek a mélyebb okát a kollégái – a vezérigazgató kivételével – nem ismerhették. Mégis általában sikerült valami gyönge vigyort parancsolni az arcára, amikor a labor új csodáját bemutatta a VVIP-eknek. Az egyszerű VIP-ek a sajtóért és a propagandáért felelős igazgatóhelyettesre tartoztak.

– Senki se fogja elhinni, hogy nem rólam van elnevezve, pedig ez az igazság. Merő véletlen az egész: azt a robotot hívták Jason Juniornak, az amerikai flotta egyik robotját, amelyik először „nézett körül” a Titanic belsejében. De attól tartok, rajta ragad a név.

A mi J. J.-nk azonban sokkal fejlettebb – és teljesen független. Napokig, sőt hetekig működhet önállóan, minden emberi beavatkozás nélkül. Nem úgy, mint az első J. J., amit kábelen át irányítottak; valaki azt mondta róla, hogy olyan, mint egy pórázon bóklászó kölyökkutya; ez a J. J. bárhol barangolhat az óceánok mélyén, mindig fenékközeiben, érdekes dolgok után szaglászva.

Jason Junior nem volt sokkal nagyobb, mint egy ember, s a formája torpedószerű, de vaskos, kamerái az előtte és alatta levő objektumokat tudták rögzíteni. Egyetlen többszárnyú csavar segítségével haladt előre, az egyéb helyzetváltoztatásokat kis forgó sugárhajtóművek tették lehetővé. Itt-ott áramvonalas domborulatok látszottak rajta – a különböző műszerek helyei –, de külső manipulátorai nem voltak, holott a legtöbb ROV ilyenekkel dolgozott.

– Hogyhogy, nincs keze?

– Semmi szüksége rá – így viszont sokkal egységesebb, simább az alakja, ami növeli a sebességet és a hatótávolságot. J. J. nem tesz mást, mint felméri a terepet; bármikor visszamehetünk és alaposabban megvizsgálhatjuk, ha valami érdekeset talál a tengerfenéken. Vagy éppen alatta, a magnetométerével és a hanglokátorával.

Emersonnak tetszett, amit hallott; ízig-vérig barkácsoló ember lévén, kedvelte az ilyen masinákat. A hamar hervadó hírnév, amit a Hullámtörlőnek köszönhetett, rég a múlté volt már – bár a vagyon, amit szerzett vele, szerencsére nem.

Úgy látszott, az a fajta feltaláló, akitől egyetlen jelentős ötlet telik csak: a többi mind használhatatlannak bizonyult, és jó előre beharangozott kísérlete, hogy a mikrogömböket egyszerűen leszórják a Titanic-ba egy üres, csupán levegőt tartalmazó csövön át, kínos fiaskóval végződött. Az Emerson-féle „lyuk a tengerben” egyszerűen nem méltóztatott nyitva maradni; a ledobott gömböcskék félúton eltömték, hacsak olyan keveset nem hullajtottak belőlük, hogy semmire se mentek vele.

Parkinsonékat nagyon feldúlta a kudarc, és a legutóbbi igazgatótanácsi üléseken éreztették is szegény Emersonnal a neheztelésüket, aminek a módozatait az angol felsőbb rétegekben rég tökélyre vitték – még Rupert, a jó barát is hetekig igencsak hűvös volt hozzá.

De jött ennél sokkal rosszabb is. Egy washingtoni karikaturista kiötlött egy figurát, egy őrült „Thomas Alva Emerson”-t, akinek a bolondos találmányai Rube Goldberget is megszégyenítették volna. Az agyrémek a motorizált cipzárral kezdődtek, s a digitális fogkefén át a napenergiával működtetett szívritmus-szabályozóig terjedtek. Amikor odáig fajult a dolog, hogy a vak autósoknak szánt Braille-rendszerű sebességmérőt bemutató rajz is a közönség elé került, Roy Emerson az ügyvédjéhez fordult.

– Megnyerni egy becsületsértési pert egy tévéhálózattal szemben körülbelül olyan könnyű, mint filctollal ráírni a miatyánkot egy rizsszemre – jelentette ki Joe Wickram. – Az alperes a sajtószabadságra és közérdekre fog hivatkozni, és hosszasan idéz majd az Alkotmányból. No persze – tette hozzá reménykedve –, nagyon boldog leszek, ha megpróbálkozhatok vele. Mindig is szerettem volna a Legfelsőbb Bíróság előtt képviselni egy ügyet.

Emerson, nagyon okosan, elhárította az ajánlkozást, és azért valami jó is származott ebből a támadásból. Parkinsonék egy emberként – illetve asszonyként – elítélték, méltatlannak találták, és igazgatótársuk mögé álltak. Ha a műszaki indítványait már nem is vették túl komolyan, biztatták, hogy tegyen olyan ténymegállapító utakat, mint ez a mostani.

A hatóság Jamaicán működő szerény Kutatási és Fejlesztési Központjának nem voltak titkai, és mindenki előtt nyitva állt. Itt bárki, akinek a tengerrel volt dolga, legalábbis elvben pártatlan tanácsokat kapott. Ezek közül most kétségkívül a Parkinsonés a Nippon-Turnercsoport volt a legismertebb, s megbízottaik gyakran fel is keresték a központot, hogy javaslatokat kérjenek munkálataikkal kapcsolatban – és ha lehetséges, ellenőrizzék a versenytárs haladását. Igyekeztek úgy időzíteni a látogatásukat, hogy elkerüljék egymást, de ez néha nem sikerült, s ilyenkor udvarias felkiáltások – „Nahát, hogy itt találkozom magával! – hangzottak el mindkét részről. Roy Emersonnak is, amikor megérkezett a kingstoni repülőtérre, úgy rémlett, hogy Kato egyik emberét látja az indulási váróban.

Az NTH persze tökéletesen tisztában volt vele, milyen törekvések lappanganak a felszín alatt, és tőle telhetőleg kiaknázta őket. Kivált Franz Zwicker értette a módját, hogy az alkalmat megragadva saját vállalkozásait magasztalja – és hogy némi anyagi támogatásra is rávegye a nála járókat. Bradley szívesen működött közre ebben, főleg ha J. J.-t is érintette a dolog, és ugyancsak jól tudta, hogyan kell egy-két lelkes szóval és szép kiállítású ismertetővel felhívni a figyelmet a NEPTUN-tervre.

– Még tökéletesíteni kell a szoftvert – mondta Bradley Emersonnak –, hogy J. J. ki tudja kerülni az akadályokat, és ki tudja vágni magát a vészhelyzetekből: ha ez megtörténik, útjára bocsátjuk. A tengerfenéket fogja feltérképezni, nagyobb részletességgel, mint eddig bárki. Amikor végez az első feladatával, feljön a felszínre, kiemeljük, feltöltjük az akkufait, és átprogramozzuk. Aztán mehet megint a dolgára.

– És mi lesz, ha találkozik a nagy fehér cápával?

– Erre is gondoltunk. A cápák ritkán támadnak meg olyasmit, amit nem ismernek, és J. J. igazán nem látszik valami jó falatnak. És a hanglokátora meg az e. m. kibocsátása a legtöbb ragadozót el fogja riasztani.

– Hol akarják kipróbálni – és mikor?

– A jövő hónapban kezdjük el, valahol a környéken, egy jól feltérképezett terepen. Aztán indulás át a Kontinentális Talapzatra: És aztán – fel a Nagy Zátonyokhoz.

– Nem hiszem, hogy sok újat fognak találni a Titanic körül. Mind a két rész minden négyzetmillimétere le van fotózva.

– Ez igaz; de bennünket valójában nem is a hajó érdekel. J. J. legalább húszméteres mélységben meg tudja szondázni a tengerfenéket – ezt pedig eddig sose tették meg a roncsmezővel. Isten a tudója, mi van ott még eltemetve. De ha nem is találunk semmi izgalmasat, J. J. majd megmutatja, mit tud – és ez nagyot lendíthet a NEPTUN ügyén. Jövő héten felmegyek az Explorer-re, el kell intéznem bizonyos dolgokat. Iszonyú régen jártam azon a hajón, és Parky – Rupert – azt mondta, mutatni akar nekem valamit.

– Tényleg mutatni akar – mondta Emerson, és elvigyorodott. – Nem kellene elárulnom, de – megtaláltuk a Titanic igazi kincsét. Pontosan ott, ahol lennie kellett.

26.

A MEDICI-SERLEG

– Kíváncsi volnék, tisztában van-e vele; milyen jó üzletet csinált – harsogta Bradley, hogy a munkagépek dübörgésében és zörgésében megértesse magát. – Ennek a hajónak a megépítése majdnem negyedmilliárdba került – és akkoriban egymilliárd dollár még nagy pénz volt.

Rupert Parkinson makulátlan sötétkék-fehérben volt, mint vitorlázó, s ez az együttes, különösen mert keménykalap is járult hozzá, nemigen illett ide, a Glomar Explorer dokkja mellé. A víz olajos négyszögét – amely nagyobb volt, mint egy teniszpálya – nehéz kiemelő és kezelő berendezések vették körül, a legtöbbjükről lerítt, milyen régiek. Mindenütt a sietős javítás jelei látszottak, a rozsdagátló festék foltjai és baljós táblák NEM MŰKÖDIK felirattal. De azért elég sok minden működött már és még; Parkinson azt állította, hogy a tervezettnél gyorsabban haladnak.

Nehéz elhinni, mélázott Bradley, hogy több mint harminc év telt el azóta, hogy itt álltam, és ugyanígy bámultam le erre a fekete víz-négyszögre. Nem érzem harminc évvel öregebbnek magam... de nemigen emlékszem arra a zöldfülűre, akinek ez volt az első komoly munkahelye. Csak az biztos, hogy nem is álmodhatott arról az állásról, pozícióról, amit most betöltök.

Egyébként a dolgok jobban alakultak, mint várta. Miután évtizedekig hadakozott ENSZ-jogászokkal, kormányszervekkel és környezetvédelmi hatóságokkal, megjárva minden fórumot, belátta, hogy a tevékenységük amolyan szükséges rossz.

A tenger vadnyugati kora véget ért. Volt egy rövid időszak, amikor kétszáz méter alatt a törvény alig-alig érvényesült; most azonban Bradley volt a „Seriff”, és ezt, nem kis meglepetésére, már kezdte élvezni is.

Új státusának – némelyik régi kollégája „megtérés”-nek nevezte – egyik jele az a Bluepeace-oklevél volt, mely ott lógott hivatali szobája falán. Közvetlenül a mellett a fénykép mellett, amivel évekkel ezelőtt az olajkúttüzek híres megfékezője, „Red” Adair ajándékozta meg. Az utóbbin ez állt: „Jason – hát nem nagyszerű, hogy az életbiztosítás-ügynökök bennünket békén hagynak? Minden jót – Red.”*

A Bluepeace-szöveg valamivel fennköltebb volt:

JASON BRADLEYNEK – ANNAK ELISMERÉSÉÜL, HOGY EMBERSÉGESEN BÁNT EGY PÁRATLAN ÉLŐLÉNNYEL, EGY OCTOPUS GIGANTEUS VERRILL-LEL

Legalább egyszer egy hónapban Bradley otthagyta íróasztalát, és Newfoundlandbe repült – abba a kanadai tartományba, amely most ismét rászolgált nevére.** Amióta ugyanis a munkálatok megindultak, a világ figyelme egyre inkább a Nagy Zátonyoknál játszódó dráma felé fordult. Megkezdődött a visszaszámlálás 2012-ig, és már fogadásokat is kötöttek a „Titanic-verseny” nyertesére.

De volt az érdeklődésnek egy másik tárgya is, meglehetősen morbid jellegű...

– A legjobban az bosszant – mondta Parkinson, amikor elhagyták a dokk zajos káoszát –, hogy vannak halálmadarak, akik folyton ezt kérdezik: „Találtak már holttesteket?”

– Engem is örökké erről faggatnak. Egyszer majd azt felelem valamelyiknek: „Igen – maga az első.”

Parkinson elnevette magát.

– Ezt nekem is ki kell próbálnom. De az én válaszom a következő. Tudja, hogy még mindig találunk különféle lábbeliket – magas szárú cipőt, félcipőt –, mégpedig párosával, a jobb pár centire van a baltól? Általában olcsók és elnyűttek, de a múlt hónapban rábukkantunk egy szép példányra, az angol bőripar valóságos remekére. Ez olyan, mintha most került volna ki a cipésztől, még a címkét is el lehet olvasni benne: „Udvari szállító”. Nyilván az első osztály egyik utasa volt a...

Nos, ezt a pár cipőt a vállalatnál beraktam a szobámban álló vitrinbe, és ha valaki szóba hozza a holttesteket, rámutatok, és ezt mondom: „Nézze – még egy fikarcnyi csont se maradt benne. Az a lenti világ tele van éhes szájakkal. Ebből a cipőből se volna már semmi, ha a bőr nem volna csersavval átitatva.” Ettől rögtön elnémulnak.

A Glomar Explorer tervezőit nem esztétikai és kényelmi szempontok vezették, Rupert Parkinson azonban a tatrészen, pontosan a helikopter-leszállóhely alatt, talált egy alkalmas termet, amit sikerült a luxuslakosztályok egész tűrhető utánzatává átalakíttatnia. Bradleynek az első találkozásukat juttatta eszébe, azt a bizonyos szállodát a Piccadilly közelében – mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta. Ám a nappaliban megpillantott valamit, ami igencsak elütött ettől a környezettől.

Ez a valami egy faláda volt: körülbelül egy méter magas lehetett, és szinte újnak látszott. De ahogy közelebb ért hozzá, jól ismert, semmi mással össze nem téveszthető szag ütötte meg az orrát – a jód fémes szaga, annak bizonysága, hogy hosszú idő után a tengerből került elő. Valamelyik búvár – talán Cousteau? – egyszer „a kincs illatá”-ról beszélt. Íme, ez terjengett itt a levegőben – és Bradley szíve kalapálni kezdett.

– Gratulálok, Rupert. Ezek szerint bejutott a Dédpapa lakosztályába.

– Igen – egy héttel ezelőtt két mélytengeri ROV bent volt, és afféle előzetes szemlét végzett. Elsőnek ezt hozták fel.

A ládán még jól látszott – a sablonnal festett betűket az évszázados tengeri fürdő se fakította ki – a kissé megtévesztő felirat:

TÖRT ORANGE PEKOE

FELSŐ GLENCAIRN BIRTOK

MATAKELLE

Parkinson, majdhogynem áhítattal, felemelte a fedelet, és elhúzta az alatta levő fémfóliát.

– Szabványláda nyolcvan font ceyloni teához – mondta. – Történetesen épp megfelelő méretű volt, úgyhogy egyszerűen csak „átrendezték” a tartalmát, és újra lezárták. Mellesleg sejtelmem se volt róla, hogy 1912-ben már használtak alufóliát! No persze, ennek a T.O.P-nek az árát aligha lehetne magasra feltornászni egy colombói árverésen – de a feladatát betöltötte. Bámulatosan.

Egy merev kartondarabbal óvatosan félrekotorta a vízzel átitatott fekete massza felső rétegét; pontosan azt csinálja, gondolta Bradley, amit a régészek szoktak, amikor agyagedény-maradványokat bányásznak elő a tengerfenék iszapjából. Csakhogy ez nem kétezer-ötszáz éves görög amfora volt, hanem valami sokkal fejlettebb, finomabb dolog.

– A Medici-serleg – suttogta Parkinson szinte áhítattal. – Száz évig senki se látta; senki se hitte, hogy egyszer majd ismét láthatja.

Csak a felső néhány centit tette szabaddá, de így is előtűnt egy üvegkör, benne sokszínű fonalak bonyolult mintába ágyazva.

– Addig nem vesszük ki, amíg kint nem leszünk a szárazon – mondta Parkinson –, de megmutatom magának, hogy milyen.

Felütött egy tipikusan kávézóasztalra való művészeti könyvet; A velencei üvegfúvás remekei-t. Amit az egészoldalas fénykép ábrázolt, első pillantásra valamiféle tündöklő szökőkútnak látszott, amelynek a vize megfagyott a levegőben.

– Hihetetlen – mondta Bradley, miután néhány másodpercig kikerekedő szemmel bámulta. – Hogy tudott ebből bárki is inni? És ami lényegesebb: hogy tudta ezt bárki is megcsinálni?

– Jó kérdések. Először is, ez dísztárgy, semmi más azért készült, hogy nézzék, nem pedig azért, hogy használják. Kitűnő példa rá, mennyire igaz Wilde mondása, miszerint „Minden művészet teljesen haszontalan”.

És ami a második kérdését illeti: szívesen válaszolnék rá. De nem tudok – mert nem tudjuk. Ó, persze sejtjük, hogy az üvegfúvó ilyen vagy olyan fogással élt – de vajon hogy fonta össze azokat a cirkalmakat? És nézze csak, milyen szépen fészkelnek egymásban azok a kis gömbök! Ha nem láttam volna őket a tulajdon szememmel, meg mernék esküdni, hogy ezeknek a daraboknak egyikét-másikát csakis olyan helyen állíthatták össze, ahol a gravitáció a nullával egyenlő.

– Aha, ezért bérelt a Parkinson-cég helyet a Skyhab–3-on.

– Micsoda nevetséges pletyka; még cáfolni sem érdemes.

– Roy Emersontól hallottam a dolgot: azt mondta, alig várja már az első űrutazását... és hogy összehozhasson egy olyan labort, ahol a súlytalanság állapotában lehet dolgozni.

– Majd küldök Roynak egy udvarias faxot, és megkérem, hogy tartsa azt a lepcses száját. De ha már felhozta – igen, látunk valamelyes fantáziát a zéro-g-s üvegfúvásban. Lehet, hogy nem fogja forradalmasítani az iparágat, mint a lebegtetés a múlt században, de nem árt kipróbálni.

– A következő kérdésem valószínűleg sérti az etikettet – de mi az értéke ennek a serlegnek?

– Gondolom, ezt nem a hivatalos minőségében kérdezi, úgyhogy nem olyan számot fogok mondani, amilyet egy vállalati kimutatáshoz adnék meg. Különben is tudja, milyen a műkereskedelem: iszonyú szeszélyes, az árfolyamok többet emelkednek, illetve zuhannak, mint a tőzsdén! Ott vannak például a megadolláros késő huszadik századi mázolmányok, amiket ma képtelenség eladni. És ennek a darabnak története is van – ez hogy fejezhető ki pénzben?

– Saccolja meg.

– Nos, nagy csalódás érne; ha kevesebbre taksálnák ötvenmilliónál.

Bradley füttyentett.

– És hány ilyen van még odalent?

– Egész csomó. Tessék, ez a teljes lista: arra a tárlatra állították össze, amit a Smithsonian tervezett. Azaz tervez – pontosan száz évvel később.

Több mint negyven tétel volt a listán, s mindegyikhez rendkívül szakszerű, olaszos kifejezésekkel megtűzdelt leírás is tartozott. A tételeknek körülbelül a fele mellett kérdőjel.

– Van itt egy kis rejtély – mondta Parkinson. – Huszonkét darab hiányzik a szállítmányból – de mi tudjuk, hogy a hajón voltak, és biztosak vagyunk benne, hogy Dédi a lakosztályában tartotta őket, mert panaszkodott, amiért olyan sok helyet foglalnak el – nem tudott partikat adni.

– Úgy – szóval megint a franciák a bűnösök?

Régi tréfa volt, és meglehetősen keserű. Miután 1985ben felfedezték a roncsot, több francia expedíció megpróbált egyet-mást felhozni belőle, és jelentős károkat okozott. Ballard és társai ezt sose bocsátották meg nekik.

– Nem – szerintem egész jó alibijük van; nem vitás, hogy mi jutottunk be először. Az én elméletem az, hogy Dédi átvitette őket egy szomszédos lakosztályba vagy folyosóra. Biztos, hogy nincsenek messze. Előbb-utóbb megtaláljuk őket.

– Adná az ég; mert ha a becslése helyes – és végtére is maga a szakértő – ez a negyvenvalahány láda üvegkincs az egész vállalkozásuk költségeit fedezheti. És amit még ki lehet hozni belőle, az már tiszta haszon. Jó munkát végeztek, Rupert.

– Köszönöm. Reméljük, a 2. Fázis is jól fog menni.

– A Vakond? Láttam lent a dokk mellett. Történt valami az utolsó jelentésük óta – ami meglehetősen vázlatos volt?

– Tudom – nyakig voltunk a kulimászban: több módosítást kellett végrehajtanunk, mégpedig sürgősen, amikor a maga hivatala ránk dörgött holmi határidők miatt. De most már nem lesz probléma – remélem.

– Még mindig az a tervük, hogy először kipróbálják a Vakondot egy szabad tengerfenékszakaszon?

– Nem. Úgy döntöttünk, egyből belevágunk; bízunk benne, hogy minden rendszer működőképes, úgyhogy minek várjunk? Emlékszik az Apollo-programra, a 68-as évre? A történelem egyik legvakmerőbb technikai mindent-vagy-semmit-játszmájára?

– A nagy Saturn–V csak kétszer vitte fel személyzet nélkül az űrhajót, és a második repülés korántsem volt kifogástalan. A NASA azonban vállalta a kockázatot, s a következő alkalommal a Saturn már embereket is repített fel – és egyenest a Holdra!

– A mi esetünkben természetesen nem ilyen nagy a tét, de ha a Vakond befuccsol – vagy elveszítjük –, tényleg bajba kerülünk; ettől függ az egész vállalkozás sorsa. Minél előbb derül ki, vannak-e komoly problémák, annál jobb.

– Senki se próbálkozott még ezzel a módszerrel, pontosan ezzel; mindenesetre az első menet lesz a döntő – és szeretnénk, ha végignézné, Jason.

– Most pedig – mit szólna egy csésze friss teához?

27.

RENDELKEZÉS

1. cikkely

A kifejezések használata és a hatáskör

1. A jelen Egyezmény rendelkezése értelmében

(1) A „Terület” kifejezés a tengerés óceánfeneket, valamint az alatta levő réteget jelenti, az állami fennhatóság határain kívül.

(2) A „Hatóság” kifejezés a Nemzetközi Tengerfenék Hatóságot jelenti.

145. cikkely

A tengeri környezet védelme

A jelen Egyezményben foglaltak alapján a Területen folyó tevékenységekkel kapcsolatban meg kell tenni a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a tengeri környezés hatékony védelemben részesüljön e tevékenységek esetleges káros következményeivel szemben. E célból a Hatóság köteles megfelelő előírásokat, szabályokat és eljárásokat foganatosítani inter alia

(a) a tengeri környezetet fenyegető szennyezés és más veszélyek megelőzésére, korlátozására és leküzdésére... különös tekintettel az olyan tevékenységekből származó ártalmak elleni védelem szükségességére, mint a fúrás, kotrás; a hulladékok kezelése, a berendezések, csővezetékek, valamint az e tevékenységekkel kapcsolatos egyéb alkalmatosságok létesítése, működtetése, illetőleg karbantartása.

(Az ENSZ Tengerjogi Egyezménye, 1982)

– Alaposan benne vagyunk a slamasztikában – mondta Kato: Tokióból, a vállalati szobájából beszélt –, és ezzel nem jópofáskodni akarok.

– Mi a probléma? – kérdezte Donald Craig, aki a kastély kertjében pihent. Időnkét megadta szemének azt a lehetőséget, hogy olyasmire összpontosíthasson, ami fél méternél távolabb van, s ez a kora tavaszi délután szokatlanul meleg és napos volt.

– A Bluepeace. Megint tiltakozott az NTH-nál – és sajnos ezúttal nem hiába.

– Azt hittem,. mindezt már elintéztük.

– Mi is azt hittük; a jogi osztályunkon fejek hullanak. Mindent megtehetünk, amit terveztünk – de nem emelhetjük ki a roncsot.

– Ez egy kicsit későn derül ki, nemdebár? És maga sose árulta el nekem, miből szándékozik kicsiholni a többlet-felhajtóerőt. Mert azt a kis megjegyzését persze, a rakétákat illetően, egy pillanatig se vettem komolyan.

– Ne haragudjon érte – javában tárgyaltunk a Dupont-nal és a Thiokollal és a Union Carbide-dal meg fél tucat egyéb céggel – és addig nem akartam beszélni erről, amíg el nem dől, ki lesz a szállítónk.

– Minek a szállítója?

– A hidraziné. Ez a rakéták hajtóanyaga. Úgyhogy azért nem jártam túl messze az igazságtól.

– Hidrazin? De honnan a – megvan! Cussler ezzel emelte ki a hajót a filmjében, a Hozzátok fel a Titanicot!-ban.

– Igen, és az ötlet egész jó – a hidrazin tiszta nitrogénre és hidrogénre bomlik, és rengeteg hőt fejleszt. De Cusslernek nem volt a nyakán a Bluepeace. Ezek a hátramozdítók megorrontották, mire készülünk – csak tudnám, honnan fújt a szél –, és azt állítják, hogy a hidrazin veszélyes méreg, és bárhogy ügyelünk is, valamennyi a tengerbe kerül s a többi s a többi.

– És tényleg méreg?

– Hát... nem szívesen innék belőle. A szaga olyan, mint a sűrített ammóniáé, és az íze feltehetőleg még rosszabb.

– Ezek után mit fognak csinálni?

– Természetesen felvesszük a harcot. És más megoldásokat keresünk. Parky a hasát fogja majd a röhögéstől.

28.

A VAKOND

A Marvin-t, a háromszemélyes, nagy mélységekbe lemerülni képes tengeralattjárót a híres Alvin utódjának szánták, amelynek annak idején kulcsszerepe volt a roncs felderítésében. Ám az Alvin semmi jelét sem adta, hogy visszavonulni szándékozik, noha már szinte valamennyi eredeti alkatrészét rég kicserélték.

A Marvin sokkal kényelmesebb volt az ősénél, és nagyobb erőforrásokkal látták el. Az út a tengerfenékig – „szabadesésben” – már nem tartott két és fél végevárhatatlan óráig: motorjai segítségével a Marvin nem egészen egy óra alatt le tudott érni a Titanic-hoz. Vészhelyzetben pedig a titániumgömbje – és benne a legénység – minden külső felszerelést ledobva percek alatt vissza tudott jutni – úgy szökkenve a felszínre, mint egy összenyomhatatlan légbuborék, amely nyílegyenesen röppen fel a mélyből.

Bradleynek ez az út két új élményt is hozott. Egyrészt a saját szemével még sose látta a Titanic-ot, másrészt bár próba-és gyakorlómerülések alkalmával pár száz méter mélységig már vezette a Marvin-t, egészen a fenékig még sose vitte le. Mondanunk sem kell, hogy a tengeralattjáró állandó vezetője éberen figyelte, és mindent elkövetett, hogy ne legyen kénytelen a tétlen utas szerepével beérni.

– Magasság kettőszáz méter. Roncs irányhelyzet egy kettő zéró.

Magasság! A szó különösen hangzott egy búvár számára. De itt, a Marvin élet-óvó gömbjében a mélység majdnem lényegtelen volt. Bradley inkább csak azzal törődött, hogy milyen magasan van a tengerfenék fölött, és hogy elég helye legyen akadályok kikerülésére. Úgy rémlett neki, nem is tengeralattjárót vezet, hanem alacsonyan haladó repülőgépet – olyat, amely sűrű ködben tájékozódási pontokat keres...

Ámbár a „keres” aligha volt a megfelelő szó, mert Bradley pontosan tudta, hol az úticélja. A roncs kitűnő visszhangja ott volt az orra előtt a hanglokátor kijelzőjén, és a távolság mindössze száz méterre csökkent. Már csak egy-két másodpercen múlt, hogy a tévékamera is felfedezze, de Bradley inkább a saját szemét akarta használni. Nem a videokorszak gyermeke volt, aki semmit sem érzett egészen valóságosnak, amíg meg nem jelent a képernyőn.

És egyszer csak megpillantotta az orr pengeélét, amint fenyegetően felmeredt a Marvin reflektorai fényében. Leállította a motort, s hagyta, hadd süllyedjen kis hajója lassan az ék formájú acélszirt felé.

Most már csak néhány centi gyémántkemény kristály választotta el a Titanic-tól, s erre a kristályra olyan nyomás nehezedett, hogy nem lett volna bölcs dolog sokáig időzni itt vele. Találkozott hát a legendás hajóval, amely majdnem egy évszázada kísértett már az Atlanti-óceán víziútjain; úgy tűnt, még mindig halad előre, gépei dolgoznak, mintha épp az imént indult volna el egy újabb útra.

A hatalmas horgony, melyet félig eltakart a vízi növények szövedéke, még mindig türelmesen várta, hogy leengedjék. A Marvin szinte eltörpült mellette, és ahogy ott csüngött roppant tömegével, olyan baljósnak látszott, hogy Bradley nagy ívben kikerülte, miközben lassan ereszkedett lefelé a kerek hajóablakok sora mentén, amelyek úgy bámultak vakon a semmibe, akár egy koponya üres szemgödrei.

Már-már megfeledkezett a feladatról, amely idehozta, amikor a fenti világból jövő hang visszarántotta a valóságba.

– Explorer hívja Marvin-t. Várunk.

– Bocsánat – nem győzöm csodálni a hajót. Igazán lenyűgöző – a kamerák így képtelenek visszaadni. Az embernek magának kell megnéznie.

Ez régi érv volt, s Bradley is rég megállapította, hogy amennyire őt érinti, tökéletesen igaz. A robotok és az elektronikus érzékelőik felbecsülhetetlen szolgálatot tesznek, s teljességgel nélkülözhetetlenek a felderítéshez éppúgy, mint a vállalkozások kivitelezéséhez, de a kép egészével mindig adósak maradnak. A „tévéjelenlét” csodálatos vívmány, néha azonban veszélyes illúzióhoz vezethet. Az ember azt hiszi, százszázalékosan érzékel valamilyen távoli valóságot, holott csak kilencvenöt százalékosan jut el hozzá – és a hiányzó öt százalék létfontosságú lehet: emberek életébe került, hogy még mindig nincs jó módszer azoknak a figyelmeztető jelzéseknek a továbbítására, amiket egyedül a szaglás ismerhet fel. Bradley több ezer állóképet és videofelvételt látott a roncsról, de csak most érezte úgy, hogy kezdi megérteni.

Nagyon nehezen szakadt el tőle, és el tudta képzelni, mennyire letörte Robert Ballard-t, hogy amikor először járt itt, mindössze másodpercekig láthatta. De végül is bekapcsolta a Marvin elülső sugárhajtóműveit, elkanyarodott a föléjük magasodó vasszirttől, és igazi céljuk felé indult.

A Vakond, a Titanic-tól mintegy húsz méterre, csúsztatószánkón feküdt, negyvenöt fokos szögben lefelé fordítva. Nagyjából olyan volt, mint egy űrhajó, amit, rossz irányban akarnak elindítani, és sajnálatos módon vicceltek is eleget bizonyos népek kis európai országok rovására, melyeknek a mérnökei ilyen kilövőhelyeket építenek.

A kúp alakú fúrófej már mélyen belehatolt az üledékbe, s a Vakond mögött széles acélszalag húzódott: néhány méter a „hasznos rakományá”-ból. Bradley olyan helyre kormányozta a Marvin-t, ahonnan mindent megfigyelhetett, s a videokamerákat gyors felvevősebességre állította.

– Készen vagyunk – jelentette „feljebbvalói”-nak. – Kezdjék el a visszaszámlálást.

– T mínusz tíz másodpercnél vagyunk. Tehetetlenségi vezérlés folyamatban... hét... hat... öt... négy... három... kettő... egy... Felszállás! Elnézést – úgy értem: fúrás!

A fúró megperdült, s a Vakondot szinte azonnal iszapfelhő borította el. Bradley azonban még látta, amint eltűnik, meglepő gyorsasággal: alig néhány másodperc alatt elnyelte a tengerfenék.

– A torony igazolja a startot – szólt fel, egészen az alkalom szellemében. – Most viszont már semmit se látok. A kilövőállást füst lepte el. Azazhogy iszap...

– Kezd már ülepedni. A Vakond eltűnt. Csak egy kis kráter maradt utána, és lassan az is feltöltődik. Tűzünk is át a másik oldalra, hogy majd fogadhassuk.

– Nem kell sietniük. A becslések szerint legalább harminc percbe telik, amíg átér. De ötven is lehet belőle. Apropó fogadás: jó páran fogadtak erre a bébire.

És jó pár millió dollárt öltek bele, gondolta Bradley, miközben a Marvin-nal a Titanic orra felé tartott. Ha a Vakond befullad, mielőtt elvégzi a feladatát, Parky és Tsai mehetnek vissza a tervezőasztalhoz.

A hajó bal oldalán várakozott, amikor a Vakond negyvenöt perc múlva ismét a felszínre jött. Nem próbált gyorsasági rekordot felállítani, első útja azonban így is teljes siker volt.

Az első a tervezett harminc heveder közül – valamennyi ezer tonnát bírt el – minden baj nélkül a helyére került tehát. A művelet befejezése után a Titanic-ot úgy lehet majd felemelni az óceán fenekéről, mint szatyorban a dinnyét.

Ez volt az elmélet, és úgy látszott, megvalósítható. Florida még mindig messze volt, de most már valamicskével közelebb.

29.

A SZARKOFÁG

– Megtaláltuk!

Roy Emerson még sose látta Rupert Parkinsont ilyen hangulatban: úgy lelkendezett, mintha nem is angol volna.

– Hol? – kérdezte. – Biztos benne?

– Kilencvenkilenc – vagy inkább kilencvenöt százalékig. Pontosan ott, ahol gondoltam. Egy szomszédos lakosztályban – amelyik üres maradt, mert nem készült el indulásig. Ugyanazon a fedélzeten, ahol Dédi lakott, és csak néhány méterrel odébb. Mind a két ajtó be van szorulva, úgyhogy kénytelenek leszünk az egyiken nyílást vágni. A ROV épp most száll le, hogy nekiálljon. Itt kellett volna lennie, Roy.

Talán, gondolta Emerson. De lévén ez családi ügy, betolakodónak érezte volna magát. Amellett lehet, hogy vaklárma az egész – mint az elsüllyedt kincsekkel kapcsolatos hírek legtöbbje.

– Mennyi idő kell hozzá, hogy bejussanak?

– Legfeljebb egy óra – az acél elég vékony, egykettőre bent leszünk.

– Akkor sok szerencsét – és aztán majd mondja el, mi a helyzet.

Roy Emerson visszatért ahhoz, amiről azt állította, hogy munka. Tudniillik bántotta a lelkiismeret, ha nem valami újabb találmányon törte a fejét – márpedig az utóbbi időben többnyire nem törte. Jelenleg épp azon fáradozott, hogy mérsékelje az adatbankjaiban uralkodó elektronikus káoszt, s a nyilvántartási és osztályozási rendszerek módosítása a hasznos tevékenység illúziójával ajándékozta meg.

És így kimaradt a nagy izgalomból.

A Glomar Explorer-en, Rupert lakosztályában összegyűlteket annyira lekötötte, amit a monitoron láttak, hogy nemigen nyúltak a poharaikhoz – nem vesztettek sokat, mivel az italok, az ilyen hajók régi hagyományainak megfelelően, alkoholmentesek voltak.

A Parkinsonok kivételesen szép számban – majdnem a határozatképességhez szükséges számban, mint egyikük felfedezte – jöttek el erre az alkalomra. Rupert bizakodásában ugyan kevesen osztoztak, az ügy azonban jó ürügy volt, hogy megnézzék a munkálatok színhelyét. Ezt eddig egyedül George tette meg; William, Arnold és Gloria mind először járt itt. A többiek, akik velük együtt figyelték a ROV–3-at, ahogy nesztelenül átsiklik a Titanic fedélzetén, az Explorer tisztjei és fél tucat óceán-orientált cég vezető mérnökei voltak.

– Észrevetted – suttogta valaki –, mennyit nőttek a növények? Biztos a mi világításunktól – kicsit más volt a Titanic, amikor elkezdtük a melót –, most olyan a hídja, mint a babiloni függőkertek...

Több szó – megjegyzés vagy éppen beszélgetés formájában – már nemigen esett, amikor a ROV–3 alámerült a nagy lépcsőház tátongó aknájában. Egy évszázaddal ezelőtt elegáns hölgyek és gáláns kísérőik lépkedtek ott felfelé, lejtettek lefelé a vastag szőnyegeken, nem is sejtve, milyen sors vár rájuk – nem is képzelve, hogy alig több mint két év múlva az augusztusi ágyúdörgés véget vet az edwardi aranykornak, melyet olyan tökéletesen testesítettek meg...

A ROV–3 befordult a sétafedélzet jobb oldali fő folyosójára, az első osztály szalonjain és báltermein túl. Nagyon lassan mozgott, szűk lévén a hely, s a monitoron nem sokat lehetett látni: fekete és fehér részek követték egymást, két másodpercenként ugrott be egy új kép.

Most minden bemenő és kimenő jelet – egy ultraszonikus egységen át – a fedélzeten elhelyezett erősítő továbbított. Időnként bosszantó fennakadások voltak, a képernyő elsötétedett, s az, hogy a ROV–3 még működik, csak a fülsértő sípolásából derült ki. Valamilyen akadály elnyelte a vivőhullámot, egy időre megszakítva az összeköttetést. Ilyenkor rövid elektronikus „kézfogás” és hibakorrekció következett, majd visszatért a kép, s a ROV–3 irányítója, négy kilométernyire a roncs felett, továbbküldhette masináját. Ezek a szünetek a legkevésbé sem csökkentették a feszültséget; a Parkinson-lakosztályban percekig egyetlen szó sem hangzott el.

Mindenkiből kitört azonban a megkönnyebbülés sóhaja, amikor a robot megállt egy egyszerű, számozatlan ajtó előtt, amely vakító fehéren ragyogott a ROV–3 reflektorfényében. Mintha a lakberendezők csak tegnap mentek volna el: néhány kis hámlás kivételével az egész festékréteg még mindig kifogástalan volt.

A ROV–3 ekkor nekifogott, hogy a munkához rögzítse magát – ez kényes, de lényeges feladat, s elvégzése víz alatt ugyanolyan fontos, mint az űrben. Először két szorítócsavart robbantott bele az ajtóba, aztán hozzájuk erősítette magát, s ezzel szilárdan „megvetette a lábát” a munkaterületen.

Autogénvágó lángja lobbant, olyan fényességgel árasztva el a folyosót, hogy a ROV–3 reflektorai és lámpái alig látszottak. Az izzó kés – kasszafúrók több nemzedékének kedvelt szerszáma – könnyedén hatolt át a vékony acéllemezen. Öt percbe se telt, s majdnem méternyi átmérőjű korong vált ki az ajtóból, előredőlt, és lassan lesüllyedt, kis iszapfelhőt verve fel a padlón.

A ROV–3 szabaddá tette magát, és emelkedett néhány centit, hogy be tudjon lesni a nyíláson. A tévékép villogni kezdett; majd miután a kamera automatikája alkalmazkodott az új helyzethez, megnyugodott.

Néhány pillanat múlva Rupert Parkinson boldogan felnevetett.

– Ott vannak! – kiáltotta. – Pontosan úgy, ahogy mondtam – egy... kettő... három, négy, öt... fordítsa jobbra a kamerát, hat... hét, egy kicsit feljebb... Uramisten – ez meg micsoda?

Később senki sem emlékezett, ki sikoltott fel elsőnek.

30.

PIETÁ

Jason Bradley már látott ilyet, mégpedig egy űrhajósfilmben, aminek a címe sehogy se jutott az eszébe. A halott asztronautát mechanikus karok ölelték át, s vitték a csillagok felé... Ám ez a robot-Pietá az Atlanti-óceánból bukkant fel, és türelmesen köröző gumicsónakok várták.

– Ez az utolsó – mondta Parkinson komoran. – A kislány. A nevét még mindig nem tudjuk.

Így volt az orosz tengerészekkel is, gondolta Bradley, akiket egymás után fektettek le itt a fedélzeten, több mint harminc évvel ezelőtt. Nem tehetett róla, egy ostoba közhely villant át az agyán: Akkor is jól kifogtam!

És mint sokan a JENNIFER-akció során felhozott tengerészek közül, ezek a halottak is mintha csak aludtak volna. Ez volt a leginkább megdöbbentő – sőt hátborzongató – az egész dologban, amely erősen foglalkoztatta a világ képzeletét. És mindez azután, zárta le a gondolatsort Bradley, hogy a lelkünket kitettük, hogy ezerszer elmagyaráztuk, miért nem maradhat még egy szilánknyi csont se...

– Nagyon meglepett – mondta Parkinsonnak –, hogy egyáltalán voltak, akiket azonosítani tudtak, ennyi év után.

– Átnéztük az akkori újságokat meg a családi fényképalbumokat. Még a szegény ír bevándorlók is csináltattak magukról legalább egy fotót életükben. Főképp ha arra készültek, hogy örökre elhagyják a hazájukat. Nem hiszem, hogy van olyan padlásszoba Írországban, amit az elmúlt napokban ne kutatott volna át a média.

A ROV–3 átadta terhét a felfújható csónakjaikban köröző búvároknak. Azok óvatosan – gyöngéden – bántak vele: az Explorer-hez vitték, s beletették abba a bölcső formájú alkalmatosságba, amit az egyik daru oldalt lebocsátott. Nyilvánvalóan alig volt súlya; egy ember könnyedén emelgette.

Parkinson és Bradley – egyet gondolva, bár ki nem mondva – otthagyta a hajókorlátot; eleget látták már ezt a szomorú szertartást. Az elmúlt negyvennyolc óra alatt öt félt és egy nőt hoztak ki a sírból, ahol majdnem egy évszázad óta nyugodtak – és ahol szemlátomást nem fogott rajtuk az idő.

Parkinson lakosztályában aztán Bradley átnyújtott egy kis számítógép-mágneslemezt.

– Ezen mindent megtalál – mondta. – Az NTH laborja túlórázott egy kicsit. Még akad egy-két fogas kérdés, de a kép egészében összeállt.

– Nem tudom, hallotta-e már az Alvin esetét. Még a pályafutása kezdetén egyszer megfeneklett valahol a mélyben. A legénység nagy nehezen kievickélt – de az ebédjük ottmaradt.

Amikor a tengeralattjárót néhány év múlva kiemelték, a legénység ebédje pontosan olyan állapotban volt, ahogy hagyták. Ez volt az első jele annak, hogy hideg és kis oxigéntartalmú vízben a szerves anyagok bomlása rendkívül lassú lehet.

Egyébként a Nagy-tavakon elsüllyedt vízi járművekből is hoztak fel holttesteket, amelyek évtizedek után is teljesen frissnek hatnak – még a meglepetés is látszik a hajósok arcán!

Szóval – az első követelmény az, hogy a holttest zárt helyen legyen, ahol a tengeri organizmusok nem férhetnek hozzá. Itt ez teljesült; ezek a szerencsétlenek akkor kerültek csapdába, amikor a kiutat keresték, szabadulni próbáltak. Nyilván nem tudtak eligazodni, szegények, az első osztály felségterületén! A lakosztály egyik ajtaját feltörték, de a másikat még nem sikerült, amikor a víz elérte őket...

De van más magyarázat is, nemcsak a hideg állóvíz. És ez ennek a históriának a legizgalmasabb része. Hallott maga valaha is a „mocsári emberek”-ről?

– Nem.

– Én sem, egészen tegnapig. Nos, dán archeológusok időnként találnak majdnem tökéletesen konzerválódott és kétségkívül emberáldozatokból származó holttesteket, amelyek több mint ezerévesek. Minden ráncuk, minden hajszáluk ép – olyanok, mintha hihetetlen aprólékossággal megmintázott szobrok volnának. És vajon miért? Mert tőzeges mocsarakban voltak eltemetve, és a tannin megóvta őket a pusztulástól. Emlékszik, ugye, mennyi cipőt találtak a Titanic körül – és hogy a bőr sértetlen maradt?

Parkinsonnak helyén volt az esze, bár néha úgy viselkedett, mintha P. G. Wodehouse egyik könyvéből lépett volna ki; másodpercek alatt megtalálta az összefüggést.

– Tannin? De hogy? Ja persze – a teásládák!

– Pontosan; több is megrepedt az ütődéstől. De a vegyészeink szerint ez talán csak az egyik ok. A hajó természetesen újonnan volt festve, úgyhogy a vízmintákban, amiket elemeztünk, jelentékeny mennyiségű arzén és ólom mutatkozott. Az efféle környezet egyetlen baktériumnak se tesz jót.

– Biztos vagyok benne, hogy ez a megoldás – mondta Parkinson. – Micsoda szédületes fordulat – a sors fricskája! Ez a tea jóval többre volt képes, mint bárki is gondolta – vagy gondolhatta. Mi tagadás, Dédi szép kis kalamajkát csinált nekünk. Pont, amikor már egész simán mentek a dolgok.

Bradley jól tudta, mire céloz Rupert. A régi vádhoz, hogy meggyaláznak egy kegyelet övezte történelmi emléket, most a sírrablásé is társult. És ráadásul, egy különös paradoxon folytán, egy tagadhatatlanul friss sír kifosztásáé.

A rég elfeledett Thomas Conlin, Patrick Dooley, Martin Gallagher és három még névtelen társuk jóvoltából a helyzet gyökeresen megváltozott.

És az említett paradoxonban kétségkívül minden igazi ír örömét lelhette. Mert azzal, hogy felfedezték a halottait, a Titanic hirtelen életre kelt.

31.

MEGAWATTOKON MÚLIK

– Megtaláltuk a megoldást – közölte Kato fáradtan, de diadalmasan.

– Nem tudom, van-e most ennek bármiféle jelentősége – mondta Donald Craig.

– Ó, ez a hisztéria nem fog sokáig tartani. A reklám és propagandaosztályunkon teljes gőzzel dolgoznak a fiúk – és a Parkyén úgyszintén. Tartottunk egy sor csúcsértekezletet, hogy kialakítsuk a közös stratégiánkat. Még az is lehetséges, hogy mindkettőnknek javára fog válni a dolog.

– Nem értem a...

– Pofonegyszerű: nekünk – vagyishogy Parkynak –, szóval a mi körültekintő gondosságunknak lesz köszönhető, hogy ezek a boldogtalanok végre keresztény temetésben részesülhetnek, éspedig odahaza, a szülőföldjükön. Az írek el lesznek ragadtatva. Ne szóljon róla senkinek, de már a pápával is felvettük a kapcsolatot.

Donald meglehetősen sértőnek találta ezt a frivol hangot. Edith biztos dühöngene, gondolta, mert láthatólag egészen odavan azért a bájos gyereklányért, akit a világ Colleennak nevezett el.

– Jó lesz, ha vigyáznak. Protestánsok is lehetnek köztük.

– Az nem valószínű – mind egész lent délen szálltak fel a hajóra, nem igaz?

– Igen – Queenstownban. Bár a térképen nem fogja megtalálni – az ilyen nevek nem voltak népszerűek, miután az ország függetlenné vált. Most Cobhnak hívják.

– Hogy kell ezt írni?

– C-O-B-H.

– Nos, beszélünk majd az érsekekkel, vagy kikkel, meg a bíborosokkal, hogy mindenfelé fedezzük magunkat. De hadd mondjam el magának, mit főztek ki a mérnökeink. Ha beválik, jobb lesz, mint a hidrazin. És még a Bluepeace-aktivistákat is rábírhatja, hogy minket támogató jelmondatokat ordibáljanak.

– Ez lenne aztán a kellemes változás. Valóságos csoda.

– Csodákban utazunk – nem tudta?

– És mit tud, azaz mik a jellemzői ennek a legújabbnak?

– Először is nagyobbra csináljuk a jéghegyünket, hogy könnyebben emelkedjen majd fel. Így csak körülbelül tíz kilotonna felhajtóerőt kell még valahogy „felhajtanunk”. Mármost ebben követhetnénk Parky példáját, és egy ideig félő volt, hogy kénytelenek leszünk rá. De van egy szellemesebb – és tisztább – módja is, hogy gázhoz jussunk ott lent. Az elektrolízis. A víz oxigénre és hidrogénre való felbontása.

– Régi história. És nem kell majd teméntelen áram hozzá? No és a robbanásveszély?

– Csacsi kérdés, Donald. A gázoknak külön elektródájuk lesz, és membrán választja el őket egymástól. De az áramot illetően igaza van. Gigawatt-órák! De meglesznek – ott a két nukleáris tengeralattjáró: mihelyt végeztek a Peltier-hűtőelemekkel, átállítjuk őket elektrolízisre. Bár lehet, hogy bérelnünk kell még egyet. Nos, említettem magának, hogy a britek és a franciák is szeretnének beszállni, tehát ez sem probléma.

– Roppant elegáns – mondta Donald. – És most már értem, miért gondolja, hogy a Bluepeace is tapsikolni fog. Az oxigén gyarapítását mindenki pártolja.

– Pontosan – amikor felfelé jövet kiürítjük a tartályainkat, az egész világ egy kicsit könnyebben lélegzik majd. Legalábbis az R-P-osztályunk ezt fogja szétkürtölni.

– A hidrogén pedig egyenest felmegy a sztratoszférába, nem bánt senkit. Hopp – és mi lesz a jó öreg ózonpajzzsal? Nem fenyegeti veszély szegényt, hogy még több lyuk keletkezik rajta?

– Természetesen ennek is utánanéztünk. A helyzet nem lesz rosszabb. Amivel persze nem mondtam sokat, készséggel elismerem.

– Nem lenne érdemes felfelé jövet palackozni a gázokat? Sok száz tonna oxi-hidrogénnel indulnak, négyszáz atmoszféra nyomásnál. Ez nyilván jókora summába kerül; miért hajítanák el?

– Igen – még ezt a lehetőséget is megvizsgáltuk. Nem túl jelentős részlet – csupán nagyobb szervezetet igényelne, speciális szállítótartályokat kellene bérelnünk, és így tovább. Kísérleti alapon esetleg megpróbálkozhatnánk vele – legalább lenne mire hivatkozni, ha a környezetvédelmi lobby megint nekünk esik.

– Mindenre gondoltak, igaz? – tört ki Donaldból az őszinte elismerés.

Kato lassan megcsóválta a fejét.

– Bradley barátunk egyszer ezt mondta nekem: „Az ember igyekszik mindenre gondolni, csakhogy a tenger másképp gondolkodik.” Bölcs szavak, és én sose felejtettem el őket. Most le kell tennem. Ó, adja át üdvözletemet Edithnek.

III. MUNKÁLATOK

32.

CSAK MI VAGYUNK ITT LENT:

ROBOTOK

A század első évtizedéig a hatalmas roncs és köröskörü1 a sok leszakadt rész, törmelék lényegében változatlan maradt, ha nem is érintetlen. Most azonban, 2010 közeledtével, olyan volt, mint egy megbolygatott méhkas – vagy inkább két méhkas, egymástól ezer méterre.

Az elülső részt körülvevő vastraverz-szerkezet majdnem teljesen elkészült, s a Vakond sikeresen áthúzott huszonöt erős hevedert a hajótest alatt: már csak öt volt hátra. A rengeteg iszapot, amely akkor halmozódott fel az orrnál, amikor a tengerfenékbe fúródott, erős vízsugarak nagyrészt szétoszlatták, és a roppant horgonyokat félig betemető üledék is eltűnt.

Több mint húszezer tonna felhajtóerő működött már: ennyit szolgáltattak az ugyancsak több mint húszezer köbméternyi mikrogömbcsomagok, amiket stratégiai megfontolások alapján helyeztek el a vastraverz-építmény körül és magában a roncsban is néhány olyan ponton, ahol az eredeti acélváz még elég erős volt, kibírhatta az igénybevételt. A Titanic azonban nem mozdult nyughelyéről – igaz, erre nem is számítottak. Még tízezer tonna felhajtóerő kellett hozzá, hogy végképp kiszabaduljon az iszapból, és megkezdje hosszú utazását a felszín felé.

Ami a megnyomorodott tatrészt illeti, azt már mindenestül elnyelte egy lassan gyarapodó jégtömb. A média szívesen idézte Hardynak ezt a sorát: „Árnyas csendes távoli tájon a Jéghegy is nőttön nőtt” – bár a költő álmában sem gondolhatta volna, hogy szavait így lehessen alkalmazni.

Az utolsó előtti szakaszt is gyakran citálták, a szövegösszefüggésre szintén fittyet hányva. Parkinsonék éppúgy, mint a Nippon-Turner konzorcium emberei meglehetősen unták már, hogy lépten-nyomon a fejükre olvassák:

Mindegyik arra készült igen

Hogy elindulván egymással szervben

S iker félként találkozván egy magasztos esemény

részese legyen

Nagyon remélték, hogy ez az esemény valóban „magasztos” lesz, de találkozni semmiképp sem óhajtottak.

A roncs mindkét részén lényegében az egész munka távirányítással – a felszínről történő irányítással – folyt; emberi beavatkozásra lent a helyszínen csak kritikus esetekben volt szükség. Az elmúlt évtizedben a víz alatti robottechnika messze túlszárnyalta az előző század tengeri olajbányászatának jelentős eredményeit is. Óriási lendületet adunk a fejlődésnek – hangoztatta Rupert Parkinson, fanyarul hozzátéve mindig, hogy ennek a gyümölcseit főképp mások élvezik majd.

Természetesen voltak problémák, balsikerek-még balesetek is, noha emberéletet egyik sem követelt. Egy heves téli vihar például rákényszerítette az Explorer-t, hogy elhagyja a helyét, amire a kapitány nagyon kelletlenül adta ki a parancsot, mert ezt szakmai megaláztatásnak tekintette. Hányingerrel küszködő utasai nemigen tudták méltányolni álláspontját.

A tatrésszel kapcsolatos legfőbb műveletet azonban még az Észak-Atlanti-óceán e dühkitörése sem szakította félbe. A kétszáz méter mélyen lebegő kiérdemesült atomtengeralattjárók – mindkettőt átkeresztelték, az amerikai egy úttörő oceanográfus, Matthew Fontaine Maury, az orosz egy híres hajóépítő, Nagy Péter nevét viselte – alig érzékelték a fent dúló vihart. Reaktoraik változatlan szorgalommal termelték s küldték le a tengerfenékre a kisfeszültségű áram megawattjait – és küldték fel, a folyamat melléktermékeként, a roncsból távozó hő hatására keletkezett melegvíz-oszlopot.

Ez a mesterséges termálforrás nem remélt hasznot hozott, mert olyan tápanyagokat juttatott fel a felszínre, amelyek különben a fenéken rekedtek volna. A planktonvirágzás, amit megindított, nagyon kedvére való volt a helyi haltársadalomnak, a halászok pedig a legutóbbi idényben rekordmennyiségű tőkehalat fogtak. A newfoundlandi kormány ennélfogva hivatalosan kérte az illetékeseket, hogy a tengeralattjáróknak a Nippon-Turner-szerződés teljesítése után se kelljen távozniuk.

De nemcsak a Nagy Zátonyoknál volt ekkora pezsgés, innen ezer kilométerekre is temérdek pénzt és energiát fektettek be új létesítményekbe. Lent Floridában, nem messze azoktól a kilövőhelyektől, ahonnan először indultak emberek a Holdra – és ahonnan most a Marsra akartak repülni –, már javában folyt a kotrás, épült a Titanic Vízalatti Múzeum. És a földgolyó másik oldalán, a Tokió melletti tengerparton, egy még ötletesebben megtervezett „akvárium” készült, átlátszó folyosókkal, ahol a látogatók kedvükre nézelődhetnek majd, és persze folytatólagos mozielőadásokkal, a remélhetőleg valóban látványos eseményről szóló filmekkel.

Másutt is hatalmas összegeket tettek kockára – kivált abban az országban, amelyet most ismét Oroszországnak hívtak. Hála a Nagy Péter-nek, a Titanic kiemelésében közreműködő vállalatok részvényei igen népszerűek voltak a moszkvai tőzsdén.

33.

MAX. NAPFOLTTEVÉKENYSÉG

– Egy másik monomániám a napfoltciklus – mondta Franz Zwicker. – Főképp a jelenlegi.

– Miért, mi különös van benne? – kérdezte Bradley; együtt mentek le a laborba.

– Mindenekelőtt a tetőpontja; kitalálta, ugye: 2012-ben lesz! Már jócskán túljutott az 1990-es maximumon, és közel jár a 2001-es rekordhoz.

– Igazán?

– Nos, köztünk maradjon: be vagyok gyulladva. Annyi mániákus próbált és próbál összefüggést találni az események és a tizenegy éves ciklus között – ami egyébként nem is mindig tizenegy éves! –, hogy a napfoltszámlálást néha egy kalap alá veszik az asztrológiával. De a Napnak, ez nem vitás, gyakorlatilag mindenre befolyása van a földön. Abban is, hogy az időjárás ilyen fura volt az elmúlt negyedszázadban, egész biztos ludas. Legalábbis bizonyos mértékig; mert mindent mégse lehet az emberiségre rákenni, bárhogy szeretnék is a Bluepeace-esek meg a hasonszőrűek.

– Azt hittem, maga már hivatalból is az ő oldalukon áll!

– Csak hétfőn, szerdán és pénteken. A hét többi napján az anyatermészetet figyelem – gyanakvó szemmel. Mellesleg nemcsak az időjárás alakult rendellenesen. A jelek szerint a szeizmikus tevékenység is növekszik. Nézze csak Kaliforniát. Ugyan miért építenek az emberek még mindig házakat San Franciscóban? Nem volt elég tragikus a 2002-es év? És szerintünk a Nagy Rengés még hátravan...

Jason megtiszteltetésnek érezte, hogy a tudós megosztja vele gondolatait; a két férfi, bár merőben más volt a társadalmi háttere és az egyénisége, megtanulta becsülni egymást.

– De akad egyéb is, amitől időnként rémálmaim vannak. Mélytengeri kitörések, amiket talán földrengések váltanak ki. Vagy éppen az ember.

– Nem egy ilyet láttam. Kilencvennyolcban a louisianai mezőn egy hatalmasat. Egy egész fúrótornyot hazavágott.

– Ó, az csak egy kis böffentés volt! Én a komolyakra gondolok – mint például az a kráter, amit a Shell geológusai találtak a nyolcvanas években a Mexikói-öbölben, két kilométer mélyen. Képzelje csak el, azt mekkora robbanás okozta – hárommillió tonnányi szakadt ki a tengerfenékből! Egy jókora atombombának van ilyen hatása.

– És gondolja, hogy ez megint megtörténhet?

– Tudom, hogy meg fog történni – csak azt nem, mikor és hol. Újra és újra figyelmeztetem a Hibernián az illetékeseket, hogy a sárkány farkát birizgálják. Ha Tommy Goldnak igaza van – és a neutroncsillagokkal kapcsolatban igaza volt, bár a holdpor meg az állandósult állapot kitalációnak bizonyult! – eddig még csak apró karcolásokat ejtettünk a Föld kérgén. Minden, ami feljön, gyöngécske szivárgás és nem több, elenyésző hányada a tíz kilométer mélységben vagy még lejjebb fekvő igazi szénhidrogénkészleteknek.

– Szivárgás! De hisz az utóbbi két században ez éltette a civilizációnkat!

– Azt mondta, „éltette” – mert eddig nemigen féltette, igaz? Nos, itt a legjobb nebulója. Hogy megy a tanulás?

J. J. egy szállítónyeregben feküdt, s nagyon úgy festett, mint hal a szárazon. Egy számítógépcsoporthoz volt csatlakoztatva, egyetlen kábellel, amit Bradley nevetségesen vékonynak talált. Hiába, ő a vörösréz huzalok világában nőtt fel, s még mindig nem barátkozott meg egészen a száloptikai forradalom vívmányaival.

Úgy látszott, semmi se történik; a technikus, akinek J. J. a gondjaira volt bízva – egy fiatal lány – gyorsan eldugta a mikrokönyvet, amit nézett, és a monitor képernyőjére pillantott.

– Minden rendben van, doktor úr – mondta vidáman. – Épp a szakértőrendszer adatbázisait ellenőrizzük.

Azét a rendszeréit, amely az én szakértelmemen alapszik, gondolta Jason. Órákat töltött merülésszimulátorokban, hogy különböző számítógép-programozók megpróbálhassák kodifikálni és rögzíteni nehezen megszerzett tudását – J. Bradley, veterán búvár, mérnök, tenger alatti berendezések építője lényének lényegét. Egyre inkább úgy érezte, hogy J. J. – legalábbis pszichológiai értelemben valóban a fiává válik, afféle gyerekpótlékká.

Ez az érzés akkor volt a legerősebb, amikor beszélgettek. A szakmában régóta járta a vicc, hogy a búvároknak néhány száz szó az egész szókincsük – amennyit a munkájuk megkíván. J. J.-t azonban a mesterséges intelligenciája ennél jóval többre tette képessé.

A laborosok eredetileg meg akarták lepni az „atyát”, s az ő hangját használták fel mintául J. J. beszédszintetizátorához, de Jason reagálása csalódást okozott. Arról ugyanis megfeledkeztek a tréfamesterek, hogy kevesen ismerik fel felvételről a hangjukat, főképp, ha olyan mondatokat hallanak, amiket sohase mondtak. Jason csak akkor „kapcsolt”, amikor észrevette körös-körül a vigyorgó arcokat.

– Van valami akadálya, Anne, hogy az ütemterv szerint kezdjük meg a vízben való próbajáratást? – kérdezte meg Zwicker.

– Nincs, doktor úr. A vészhelyzetben való visszahívás algoritmusát ugyan még tökéletesíteni kell, de a teszteléshez persze nem lesz szükségünk rá.

Noha a mágneses erősítőket nem arra tervezték, hogy levegőben működjenek, Jason nem tudta megállni, hogy ne váltson néhány szót Juniorral.

– Helló, J. J. Hallasz engem?

– Igen, hallak téged.

A szavak hangalakja nagyon torz volt, de az értelmük világos. És víz alatt a beszédminőség bizonyára sokkal jobb lett volna.

– Megismersz engem?

Hosszú csend. Majd ez a válasz:

– Nem értem a kérdést.

– Menjen közelebb, Mr. Bradley – ajánlotta a technikus. – J. J. nagyon rosszul hall, ha nincs vízben.

– Megismersz engem?

– Igen. John Maxwell vagy.

– Visszavágni a tervezőknek – morogta Zwicker.

– És ugyan ki ez a John Maxwell? – kérdezte Bradley, inkább mulatva, mint bosszankodva a dolgon.

A lány azt se tudta, melyik lábára álljon.

– A Hangfelismerés Csoport vezetője. De nincs semmi probléma – így nem szabad tesztelni. Víz alatt fél kilométerről meg fogja ismerni önt.

– Remélem is. Viszlát, J. J. Majd még találkozunk – amikor nem leszel ennyire süket. Nézzük meg, hátha a Deep Jeep jobb formában van.

A Deep Jeep a labor másik fő fejlesztési témája volt, némely tekintetben majdnem ugyanilyen igényes munka. A legtöbb látogató miután megszemlélte, így reagált: „Mi akar ez lenni: tengeralattjáró vagy búvárruha?” És a válasz mindig ez volt: „Mind a kettő.”

A Marvin-féle háromszemélyes, nagy mélységekbe lemerülni képes tengeralattjáró karbantartása és használata drága dolog volt: egyetlen út akár százezer dollárba is kerülhetett. Ám sok esetben egy kevésbé jól felszerelt, egyszemélyes alkalmatosság is megfelelt volna.

Jason Bradley átkos vágyát már az egész labor jól ismerte. Abban reménykedett, a Deep Jeep időben elkészül majd ahhoz, hogy meglátogathassa vele a Titanic-ot – amikor a roncs még az óceán mélyén nyugszik.

34.

VIHAR

Évtizedekbe telt, amíg a meteorológusok be tudták bizonyítani, hogy a 2010-es nagy vihar az 1980-as években kezdődött sorozathoz tartozott; amely már a következő évezred éghajlati változásait jelezte. Mielőtt az Alpok nyugati bástyáit ostromolva kiadta erejét, a Glória húszmilliárd dollárnyi kárt okozott és több mint ezer emberi életet oltott ki.

Az időjárás alakulását figyelő műholdak természetesen pár órával előbb figyelmeztettek a közelgő veszélyre máskülönben a halottak száma még nagyobb lett volna. De mint ilyenkor mindig, sokan voltak, akik nem hallották az előrejelzéseket, vagy nem vették őket komolyan. Kivált Írországban, amelyet először ért az égből jövő pörölycsapás.

Donald és Edith Craig a Jéghegy-akcióról szóló film legújabb részének a vágásával volt elfoglalva, amikor a Glória a Conroy-kastélyra rontott. A vastag falak közt, az egyik legbelső helyiségben semmit sem hallottak, észleltek – még azt a robajt sem, amellyel az orkán a camera obscurá-t lesöpörte az oromzatról.

Ada most már derűsen elismerte, hogy reménytelen eset, ami a tiszta matematikát illeti – azt a fajtát, melyről G. H. Hardy híres pohárköszöntőjében kijelentette, hogy soha senki sem fogja semmi hasznát venni. Ezt még Hardy életében – de anélkül, hogy tudta volna, mert az ENIGMA kódfejtése titkaira csak évtizedek múlva derült fény – csattanósan cáfolták a fejlemények. Alan Turing és kollégái kezében még az olyan elvont valami, mint a számelmélet is háborút tudott nyerni.

A számításos eljárások és a magasabb trigonometria legnagyobb része s lényegében a szimbolikus logika teljes egésze ismeretlen terület maradt Ada számára. Ezek egyszerűen nem érdekelték; szívében csak a geometriának és a tér sajátosságainak volt helye. Már öt dimenzióval bíbelődött, mert a négy túl egyszerűnek bizonyult. Akárcsak Newton, többnyire „a gondolat különös tengerein hajózott – egyes-egyedül”.

Ma azonban ismét a közönséges háromdimenziós térrel foglalkozott, mert Bradley „bácsi” érdekes ajándékot küldött neki. Harminc évvel az első megjelenése után ugyanis a Rubik-kocka visszatért – új, sokkal szörnyűbb változatban.

Az eredeti kockának, pusztán mechanikus szerkentyű lévén, volt egy gyöngéje, aminek a rabjai őszintén örültek. A középső négyzet mind a hat lapon – a szomszédaival ellentétben – rögzítve volt. A többi negyvennyolc viszont szabadon kerenghetett e hat körül, csekély 43,252,003,274,489,856,000 jól megkülönböztethető alakzatba rendeződve.

A Rubik II-nek nem voltak ilyen korlátozottak a lehetőségei: mind az ötvennégy négyzet mozgott, s így nem voltak szilárd középpontok, azaz támpontok, amelyekhez a „bűvös kocka” megszállottai „tekergetés” közben igazodhattak volna. Ezt a csodát csakis a mikrochipek és a folyadékkristályos kijelzők fejlődése tette lehetővé; ténylegesen semmi se változtatta a helyét, de ujjheggyel megérintve a többszínű négyzetek bármelyikét körül lehetett sétáltatni a kocka egy-egy lapján.

Ada nyugodtan üldögélt kis csónakjában a Ladyvel, s új játékszere annyira lefoglalta, hogy későn vette észre, milyen rohamosan sötétedik az ég. A vihar már-már lecsapott rá, amikor belátta, jobb lesz, ha menedéket keres, és elindította a villanymotort. A veszély gondolata meg se fordult a fejében; a Mandelbrot-tó végtére is alig egy méter mély volt. Holmi kényszerfürdőnek azonban nem örült volna – és a Lady utálta a vizet.

Amikor a tó első nyugati karéjához ért, az orkán már szinte fülsiketítően bömbölt. Adát felvillanyozta az ítéletidő – „csuda izgi” volt! A Lady viszont iszonyatosan félt, és megpróbált az ülés alá bújni.

A keskeny csatornán, a ciprusok kettős sora közt a kislány részben védve volt a szél dühétől. Mégis megrémült, most először, mert a hatalmas fák úgy hajladoztak előre-hátra, mint megannyi nádszál.

Már csak tíz-tizenkét méterre volt a biztonságos csónakháztól, mélyen benne járt az M-halmaz Legtávolabbi Nyugat-részében, és közeledett a végtelen határát jelző mínusz 1.999-hez, amikor Patrick O'Briannek az átültetett ciprusokkal kapcsolatos félelmei tragikusan beigazolódtak.

35.

A LELET

A régi idők egyik legmeghatóbb emlékét Izraelben fedezték fel, 1976-ban, azoknak az ásatásoknak a során, amelyeket a Héber Egyetem és a jeruzsálemi székhelyű Francia Őstörténeti Kutatási Központ archeológusai végeztek.

Egy tízezer éves táborhelyen egy gyereknek a csontvázára bukkantak, aki egyik kezét az arcához szorította. És ebben a kézben egy másik apró csontváz volt: egy körülbelül öt hónapos kölyökkutyáé.

Ez a legrégibb ismert példája annak, hogy embert és kutyát együtt temettek el. Később erre kétségkívül sok, nagyon sok esetben került sor.

(Roger Caras: Az ember barátai. Simon & Schuster, 2001.)

– Talán érdekli a tény – mondta dr. Jafferjee azzal a klinikai szenvtelenséggel, amit Donald mindig bántónak talált (bár másképp hogyan tudnák az elmeorvosok elkerülni az elmebajt?) –, hogy Edith esete nem egyedülálló. Mióta az M-halmazt 1980-ban felfedezték, jó néhányan habarodtak – és zavarodtak – bele. A legtöbbjük számítógép-virtuóz és -briganti, aki azzal szórakozik, hogy behatol védett rendszerekbe, és akinek a valóságérzése gyakran meglehetősen bizonytalan. Jelenleg nem kevesebb, mint hatvanhárom Mandel-mániás szerepel az adatbankokban.

– És lehet gyógyítani ezt a mániát?

Jafferjee doktor összevonta szemöldökét. A „gyógyítani” szót ritkán használta. Az „alkalmazkodni” kifejezést megfelelőbbnek tartotta.

– Mondjuk azt, hogy eddig az esetek nyolcvan százalékában az illető vissza tudott térni a – hm – normális életbe, néha kezeléseknek vagy elektronikus eszközök beültetésének a segítségével. Egész biztató szám.

Kivéve a húsz százalékra nézve, gondolta Donald. Vajon Edith melyik kategóriába tartozik?

A tragédiát követő héten a felesége természetellenesen nyugodt volt; a temetés után közös barátaik némelyike meg is ütközött látszólagos egykedvűségén. Donald azonban tudta, milyen mélyen megsebezte ez a veszteség, és nem lepte meg, hogy olykor furcsán viselkedik. De amikor éjjelente bolyongani kezdett a kastélyban, végigkutatva az üres szobákat és nyirkos átjárókat, amiket sose hozattak rendbe, Donald megállapította magában, hogy ideje orvoshoz fordulni.

Mindenesetre nem sietett a dologgal, abban reménykedve, hogy Edith a gyász első időszaka után, mint az történni szokott, visszazökken a rendes kerékvágásba. Úgy látszott, így is lesz. De aztán meghalt Patrick O'Brian.

Edith és az öreg kertész kapcsolata sosem volt mentes a súrlódásoktól, de becsülték egymást, és mind a ketten szerették Adát. A kislány halála éppolyan megsemmisítő csapás volt Pat számára, mint a szülők számára; ráadásul magát hibáztatta a tragédiáért. Ha akkor a sarkára áll, és nem ülteti át azokat a ciprusokat – ha akkor...

Megint inni kezdett, egyre többet, ritkán lehetett már józanul látni. És egy hideg éjszaka, miután a Fekete Hattyú tulajdonosa kedvesen kitette a szűrét, sikerült eltévednie abban a faluban, ahol az egész életét leélte, és megfagynia – reggel akadtak rá. McMullen atya úgy vélekedett, ezt inkább öngyilkosságnak kellett volna minősíteni, nem balesetnek; de hogy bűn volt-e keresztényi temetésben részesíteni Patet, azt ő majd annak rendje-módja szerint megbeszéli az Úristennel. Meg annak a kis szőrcsomónak az ügyét is, amit Ada magához szorított.

A második temetés utáni napon Donald egy nagyfelbontású monitor előtt találta Edithet: a Halmaz számtalan miniatűr változatának egyikét tanulmányozta. Nem nézett fel, nem szólt hozzá, és Donaldot hirtelen átjárta a rémület: megértette, hogy a felesége Adát keresi.

A későbbi években Donald Craig gyakran töprengett rajta, miért kerültek olyan közel egymáshoz Jason Bradleyvel. Bár csak öt-hat alkalommal találkoztak, és többnyire hivatalos ügyek miatt, mindig érezte, hogy a rokonszenv kölcsönös, ami néha sajátos kötelékké fejlődik két férfi közt, és majdnem olyan erős lehet, mint a szexuális viszony, noha szikrányi erotika sincs benne.

Donald talán a társára emlékeztette Bradleyt, Ted Collier-re, akit elvesztett, s akit gyakran emlegetett. Mindenesetre élvezték egymás társaságát, és akkor is találkoztak, ha erre nem volt feltétlenül szükség. Noha Kato és a Nippon-Turner szindikátus esetleg gyanakodhatott, Bradley sose lépett ki NTH-s semlegességéből. És Craig sem próbálta kihasználni az alkalmakat; személyi titkokat talán elárultak egymásnak, de szakmaiakat semmiképp. Donald sohase tudta meg, milyen szerepet játszott Bradley, ha játszott valamilyet egyáltalán, a hatóságnak abban a döntésében, hogy megtiltja a hidrazin alkalmazását.

Ada temetése után – Bradley a fél világot megkerülve repült Írországba, hogy elkísérje utolsó útjára – új, még szorosabb kapocs fűzte őket össze. Mindketten elvesztették a feleségüket és a gyereküket; a körülmények különbözőek voltak ugyan, a következményeik azonban nagyjából azonosak. Kapcsolatuk még bizalmasabbá vált, olyan titkaikba és gyöngeségeikbe engedtek bepillantást egymásnak, mint soha senkinek.

Később Donald azon tűnődött, neki miért nem jutott eszébe ez a megoldás; talán olyan közel volt hozzá, hogy a rasztervonalaktól nem látta a képet.

A kidőlt ciprusokat már elszállították, és a Mandelbrot-tó partján sétáltak – mint kiderült, mind a ketten utoljára –, amikor Bradley röviden elmondta, mi a teendő. – Az ötlet nem az enyém – tette hozzá szinte mentegetődzve. – Egy pszichológus barátomtól kaptam.

Évekbe telt, amíg Donald felfedezte, ki is ez a „barát”, de a lehetőségeket rögtön látta.

– Tényleg azt gondolja, hogy ennek meglesz az eredménye? – kérdezte.

– Ezt Edith orvosával kell megbeszélnie. Mert ha az ötlet jó is, esetleg nem megy bele a kipróbálásába. Tudja, a MK-szindróma...

– Nemzeti Ideggyógyászati Központ?

– Nem – Nem Itteni Kitaláció.

Donald nevetett, de látszott, hogy nincs humorizáló kedvében.

– Igaza van. De előbb látnom kell, el tudom-e végezni, ami rám hárul. Nem lesz könnyű.

Ezzel nagyon keveset mondott; élete legnehezebb feladata volt. Nemegyszer abba kellett hagynia a munkát, mert a szemét ellepték a könnyek.

De aztán a tudatalattija rejtett áramkörei a maguk titokzatos módján „kioldottak”, mozgósítottak egy emléket, s ez erőt adott neki, hogy folytassa. Évekkel ezelőtt olvasott egy riportot egy Harmadik Világ-beli szemészről, aki szembankot létesített, hogy szegény emberek is visszanyerhessék a látásukat. A szaruhártya azonban csak akkor ültethető át, ha a halál beálltát követő néhány percen belül kiemelik a donor szeméből.

Ennek az orvosnak akkor sem remeghetett a keze, amikor a saját anyja szemébe metszett bele a szikével. Nekem is meg kell tennem a magamét, gondolta Donald keserűen, és visszament a vágóasztalhoz, amelynél oly sok órát töltöttek el Edithtel.

Jafferjee doktort meglepően könnyű volt meggyőzni. Csak ennyit kérdezett, enyhe iróniával, de nagyon is jóindulatúan: – Honnan szedték ezt az ideát? Valami pop-pszicho videodrámából?

– Tudom, hogy így hangzik. De szerintünk érdemes megpróbálkozni vele – ha ön hozzájárul.

– Megcsinálta már a diszket?

– Nem diszk – kapszula, és szeretném mindjárt le is játszani: láttam egy hibrid készüléket a külső szobában.

– Igen – még VHS-szalagokhoz is jó! Idehívom Dolorest – ő sokat segít nekem. – Egy kicsit habozott, és töprengve nézett Donaldra, mintha még mondani akarna valamit. De aztán megnyomott egy gombot, és halkan beleszólt a klinikai személyhívó mikrofonjába: – Dolores nővér – lenne olyan kedves a szobámba jönni? Köszönöm.

Edith Craig még mindig ott van valahol abban a koponyában, gondolta Donald, miközben letelepedett Jafferjee doktorral és Dolores nővérrel, le nem véve a szemét a nagy monitor előtt mereven ülő alakról. Vajon sikerül-e lerombolnom azt a láthatatlan, de áthatolhatatlan falat, amit a bánat emelt, és visszahoznom szegényt a való világba?

A képernyőn a sokszor látott fekete bogárforma lebegett, körös-körül indák kötötték össze a Mandelbrott-univerzum többi részével. A méretarányokat még találgatni se lehetett, Donald azonban jól ismerte ezt a változatot, a nagyságát meghatározó koordinátákkal együtt. Ha az ember el tudná képzelni a teljes Halmazt, amint messze túlnő ezen a monitoron, nos, akkor már nagyobb volt, mint a világegyetemnek az a hányada, amit a teleszkópok – az űrbéli Hubble-t is beleértve – eddig feltártak előttünk.

– Kezdhetjük? – kérdezte Jafferjee doktor.

Donald bólintott. Dolores nővér, aki közvetlenül Edith mögött ült, a kamerájuk felé pillantott, hogy jelezze, hallotta, amit a főnöke mondott.

– Akkor rajta!

Donald megnyomta az indítógombot, és a szubrutin átvette a vezérlést.

Az ál-Mandelbrot-tó ébenfekete tükre remegni kezdett. Edith összerezzent meglepetésében.

– Remek! – suttogta Jafferjee doktor. – Reagál!

A víz megnyílt. Donald elfordult; képtelen volt még egyszer végignézni tudása legújabb diadalát. Mégis maga előtt látta Ada képét, amikor a hangját hallotta: – Szeretlek, Anya – mondta kedvesen –, de itt nem tudsz megtalálni. Csak az emlékeidben élek, és ott is maradok örökké. Ég áldjon...

Miután az utolsó szótag beleveszett a visszahozhatatlan múltba, Edith lefordult a székről – Dolores karjaiba.

36.

AZ UTOLSÓ EBÉD

Elragadó ötlet volt, bár nem mindenki ismerte el, hogy valóban be is vált. A világ egyetlen nagy mélységekbe lemerülni képes turista tengeralattjáróját belül teljesen Disney klasszikusa, a 20 000 mérföld a tenger alatt alapján alakították ki, rendezték be.

Az utasok, akik felszálltak a Piccard-ra (illetőségi kikötő: Genf), elegáns, bár arányait tekintve meglehetősen különös viktoriánus szalonban találták magukat. Mégpedig azért, hogy nyomban megnyugodjanak, és véletlenül se gondoljanak a több száz tonna nyomásra, ha kipillantanak a kis ablakokon, amelyeken át amúgy is elég kevés látszott a külvilágból.

A Piccard építőinek legnagyobb problémája egyébként nem műszaki, hanem jogi jellegű volt. A hajó biztosítását egyedül a londoni Lloyd vállalta, az utasokét pedig senki, mivel általában VIP-ek voltak, és hitelképességük csak csillagászati számokkal kifejezhető. Mindenkinek nyilatkozatot kellett hát tennie, hogy lemond a felelősségbiztosításról, s az erről szóló, közjegyző által hitelesített okiratot indulás előtt a lehető legnagyobb diszkrécióval gyűjtötték össze.

Ez a szertartás alig volt idegborzolóbb annál, amely az óceánok felett közlekedő gépeken dívott évtizedekig, a stewardok ugyanis mindig derűsen ellitániázták az utasfülkékben, miféle katasztrófák lehetségesek. „Dohányozni tilos” feliratokra természetesen már nem volt szükség; biztonsági övek és úszómellények se voltak a Piccard-on – körülbelül annyit értek volna, mint az ejtőernyők a nagy utasszállítókon. Számtalan beépített védő-és mentőberendezése szinte láthatatlan volt és automatikus. Ha a legrosszabbra kerü1 a sor, a kétszemélyes, teljesen független vezetőfülke elvált volna az utasegységtől, és ultrahangos vészjelzők iszonyatos sípolása közben mindkettő egyenesen felemelkedett volna a felszínre.

Ez a mostani leszállás az utolsó volt az évadban: az év a vége felé járt, közeledett a nap, amikor a Piccard-t légi úton a déli félteke nyugodtabb vizeire szállítják. Mert bár azokban a mélységekben, ahol közlekedett, tél és nyár között éppoly kevés volt a különbség, mint nappal és éjszaka közt, a felszínen uralkodó rossz idő nagyon kínos lehetett az utasoknak.

Az alatt a harminc perc alatt, amíg a Piccard lejutott – „szabadesésben” – a roncshoz, az előkélő vendégek megtekintettek egy rövid videofilmet a munkálatok pillanatnyi állásáról és egy térképet a kirándulásuk színhelyéről. Más látnivaló nem volt, miközben egyre mélyebbre süllyedtek a sötétségbe, legfeljebb egy-egy világító hal, melyet kíváncsivá tett a birodalmába betolakodó különös idegen.

Aztán hirtelen úgy rémlett, valamiféle kísérteties hajnali derengés terjeng messze odalent. És amikor feltűnt a Titanic félelmetes orra, a halványpiros biztonsági lámpákon kívül minden fényt eloltottak a Piccard-on.

Majdnem mindenkinek ugyanaz a gondolata támadt: bizonyára így festett a hajó száz évvel ezelőtt is a Harland és Wolff hajógyárban. Megint bonyolult állványzat vette körül, acéltartók és -traverzek erdeje, s munkások nyüzsögtek rajta. Csakhogy ezek a munkások már nem emberek voltak.

A látási viszonyok kitűnőek voltak, s a vezető úgy manőverezett a Piccard-ral, hogy az utasok a jobb és a bal oldalon egyaránt jól szemügyre vehessenek mindent a kerek kis ablakokon át. Roppant óvatosan kerülgette a szorgoskodó robotokat, amelyek ügyet sem vetettek a tengeralattjáróra. Nem volt része annak az univerzumnak, melynek a tudnivalóit, viselkedési szabályait beléjük táplálták.

– Ha jobbra néznek – mondta a túravezető, egy fiatalember, aki miután megszerezte diplomáját a Woods Hole-i egyetemen, egy kis pénzt akart keresni a vakációban –, a „Lefelé” kábelt látják, amely az Explorer-rel köti össze a Titanic-ot. És épp jön is egy modul, az ellensúlyával. Kéttonnás egységnek látszik.

– És egy robot már fogadja is – leakasztja a modult a kábelről –, amint látják, a felhajtóerő semlegesítve van, úgyhogy könnyen lehet fuvarozni, mozgatni. A robot majd átviszi a kijelölt helyére az emelőnyereghez, és ráerősíti. Aztán a kéttonnás ellensúly, amely lehozta, átkerül a „Felfelé” kábelhez, s az visszaviszi az Explorer-re, hogy újra felhasználják. Miután ez tízezerszer lejátszódott, felemelhetik a Titanic-ot. Legalábbis ezt a részét.

– Ez így nagyon körülményesnek látszik – jegyezte meg az egyik VIP. – Miért nem használnak egyszerűen sűrített levegőt?

A túravezető már jó néhányszor hallotta ezt, de megtanulta, hogy az ilyen kérdésekre is udvariasan kell válaszolni. (A fizetés jó volt és a mellékes úgyszintén.)

– Ez lehetséges volna, asszonyom, de túlontúl költséges. A nyomás itt iszonyatos. Gondolom, önök mindnyájan jól ismerik a szabványos könnyűbúvár-oxigénpalackokat – ezek általában kétszáz atmoszférásak. Nos, ha itt lent kinyitnának egyet, a levegő nem jönne ki. A víz nyomulna be – és félig megtöltené a palackot!

Talán egy picit túllőtt a célon; egyik-másik utas kissé aggodalmasan nézett rá. Gyorsan így folytatta tehát, abban a reményben, hogy sikerül elterelnie a gondolataikat:

– Mi is használunk sűrített levegőt: átrendezésre és finombeállításra. És a feljuttatás végső fázisaiban jelentős szerepe lesz.

– A kapitány most a tat felé visz bennünket, a sétafedélzet mentén. Aztán ugyanezen az úton visszajövünk, hogy mindenki jól lássa, amit érdemes. Én egy időre el is némulok...

A Piccard lassan, nagyon lassan haladt végig a homályba burkolódzó roppant hajótest mellett. A legtöbb alak sötét volt, de néhány nyitott csapóajtóból éles fény lövellt ki: robotok dolgoztak bent, felhajtó modulokat erősítettek mindenhova, ahol az emeléssel járó igénybevétel nem okozhatott kárt.

Egyetlen szó sem esett, mialatt az acélfalak, melyekről itt-ott növényfüzérek csüngtek le, elsiklottak. A Titanic méreteit igen nehéz volt felfogni, lévén még most, száz év múltán is az egyik legnagyobb utasszállító hajó, amit valaha is építettek. És a legfényűzőbb, ha tisztán gazdasági okokból is. A Titanic lezárt egy korszakot; a hamarosan kitörő háború után már senki sem akadt; akinek módja lett volna ilyen pompát kifejteni. És talán olyan sem, aki vállalta volna a kockázatot, hogy efféle kérkedéssel még egyszer felingerelje az irigy isteneket.

Az acélhegy beleolvadt a messzeségbe; a fénykoszorú, amely körülvette, halványan még látszott egy ideig. Aztán már csak a puszta tengerfenék siklott tova a Piccard alatt, feltűnve és eltűnve első reflektorai kettős ováljában.

Ám ha puszta volt is, nem volt sima: tele volt gödrökkel és barázdákkal, árkok szabdalták keresztül-kasul, s mélytengeri kotrások hegei borították.

– Ez a roncsmező – mondta a túravezető, végre megtörve hallgatását. – Itt mindenfelé a hajóból kihullott holmik hevertek: fajanszedények, bútorok, konyhai eszközök – amit csak akarnak. Valamennyit összeszedték, amíg a Lloyd és a kanadai kormány a Világbíróság előtt huzakodott. Mire megszületett az ítélet, már késő volt...

– Hát ez meg mi? – kérdezte hirtelen az egyik hölgy. Kis ablakán át nézelődve valami mozgást fedezett fel.

– Hol? Hadd lássam. Ó, ez J. J.

– Kicsoda?

– Jason Junior. Az NTH – bocsánat: a Nemzetközi Tengerfenék Hatóság – legújabb játékszere. Azt remélik, meg tudnak építeni még néhányat, egy egész kis flottát, és feltérképeztetik majd velük, egyméteres bontásban, az összes tengerfeneket. Akkor aztán ugyanolyan jól fogjuk ismerni az óceánokat, mint a Holdat.

Újabb fényoázis tűnt fel, és hamarosan olyan látvány fogadta őket, aminek a valóságos voltát még mindig nehéz volt elhinni, akárhányszor találkoztak is vele fényképeken vagy videofilmeken.

A roncs tatrészéből most már semmi sem látszott: a tengerfenéken terpeszkedő óriási, szabálytalan formájú jégtömb gyomrában minden eltűnt. A jégből tartórudak tucatjai nyúltak ki, sokra közülük, különböző hosszúságú kábelekkel, félig felfújt léggömbök voltak erősítve.

– Ez aztán a nagy trükk – mondta a fiatal túravezető nyilvánvaló csodálattal. – De van egy nagy probléma is: meg kell akadályozni, hogy a jég önállósítsa magát, és egymaga szálljon fel. Nos, a jéghegyet vasváz tartja össze, jó sűrű, de kívülről nem látható. Ahogy az a tetőféle sem, ott fent.

Az egyik utas, aki aligha figyelt az előzetes tájékoztatáskor, megkérdezte: – Azok a léggömbök mire jók – nem azt mondta, hogy ebbe a mélységbe nem lehet levegőt lepumpálni?

– Legalábbis nem annyit, hogy ilyen tömegeket felemeljen. De az ott nem is levegő. Azokban az úszó zsákokban H_2 és O_2 van – hidrogén és oxigén, amit elektrolízis útján nyernek. Látják azokat a kábeleket? Amperórák milliói – nem, milliárdjai érkeznek le rajtuk a két atommeghajtású tengeralattjáróról, amelyek négy kilométerre felettünk dolgoznak. Annyi áram, amennyi egy járásnak vagy egy kisebb városi kerületnek is elegendő volna.

Órájára pillantott.

– Sajnos sok látnivaló nincs itt. Teszünk egy kört mind a két irányban, aztán indulunk haza.

A Piccard ledobta nehezékeit – ezeket később mindig felszedték, s a Titanic orránál működő elevátorral – a „Felfelé” kábellel – visszaküldték. Ideje volt elkezdeni az emlékfüzet aláírását, és ez a legtöbb utasnak nem kis meglepetést szerzett...

D. S. V „PICCARD” R. M. S. „TITANIC”

2011. október 14. 1912. április 14.

EBÉD

„Fermier” erőleves Cockie Leekie

Rombuszhalfilé

Tojás Argenteuil módra

Csirke Maryland módra

Sózott marhahús, zöldség, galuska

GRILL-ÉTELEK

Rostonsült ürüszeletek

Tört, sült és héjában főtt burgonya

Tejsodós puding

Almás habcsók Cukrászsütemények

HIDEG ÉTELEK

Majonézes lazac Rákkonzerv

Norvég ajóka Pácolt hering

Olajos és füstölt szardínia

Marhasült

Ízes marhafelsál

Borjú-és sonkapástétom

Virginiai és Cumberlandi sonka

Bolognai virsli Disznósajt

Csirkekocsonya

Sózott marhanyelv

Fejes saláta Cékla Paradicsom

SAJTOK

Cheshire, Stilton, Gorgonzola, Edam

Camembert, Roquefort, St. Ivel

Cheddar

Jégbe hűtött csapolt müncheni világos sör

korsónként 3 és 6 penny

– Sajnos egy s más hiányzik azokból, amiket az étlap felsorol – mentegetődzött a fiatal túravezető, némi iróniával a hangjában. – A Piccard gasztronómiai lehetőségei meglehetősen korlátozottak. Még mikrohullámú sütőnk sincs – túl sok áramot fogyasztana. Úgyhogy legyenek olyan jók, és ne vegyék figyelembe a Grillt; viszont biztosíthatok mindenkit, hogy a hideg ételek felségesek. És a sajtok közül is tudunk szolgálni néhánnyal – de csak a könnyebb fajtákkal. Ilyen szűk helyen a Gorgonzola nem látszott túl jó ötletnek...

– Ja igen – a sör eredeti, egyenesen Münchenből hozattuk. És valamicskével többe került, nem három pennybe korsónként. Még csak nem is hat pennybe.

– Érezzék jól magukat, hölgyeim és uraim. Egy röpke óra, és fent vagyunk.

37.

FELTÁMADÁS

Nem volt könnyű elintézni, és a tárgyalások – a határon át – hónapokig tartottak. Ennek ellenére a közös gyászistentiszteletek különösebb zökkenők nélkül zajlottak le; mivel a tragédia egyformán érintette őket, keresztények és keresztények ezúttal szót tudtak érteni egymással. A tény, hogy az egyik halott Észak-Írországból származott, sokat segített; egyszerre lehetett koporsókat lebocsátani a földbe Dublinban és Belfastban.

Miután a Verdi-requiem „Lux aeterná”-jának utolsó hangjai lassan elhaltak, Edith Craig odafordult Doloreshez, és ezt kérdezte: – Mondjam el a dolgot Jafferjee doktornak? Vagy azt hinné, megint bediliztem?

Dolores összevonta szemöldökét, majd dallamos beszédmodorában, amely annak idején szintén hozzájárult, hogy sikerült Edith józan eszének távoli rejtekhelyét elérnie, ezt mondta:

– Nagyon kérlek, drágám, ne használd ezt a szót. És igen, szerintem jó lesz, ha megteszed. Ideje, hogy életjelt adjunk magunkról – nehogy nyugtalankodjon. Ő nem olyan, mint sok más orvos – sorolhatnám a neveket –, ő később is törődik a pácienseivel. Nem pusztán „eset”-eknek tekinti őket, kórlapszámoknak.

Jafferjee doktor valóban örült Edith hívásának; arra is kíváncsi lett volna, honnan beszél, de az asszony nem világosította fel. Annyit látott csak, hogy tágas szobában ül, fonott bútorok közt – aha, valószínűleg a trópusok (netán Dolores szigete?), és elégedetten állapította meg, hogy a jelek szerint tökéletesen felengedett. Mögötte a falon két nagy fénykép függött, mind a kettőt megismerte: Ada volt és – „Colleen”.

Orvos és expáciens melegen üdvözölte egymást, majd Edith, kissé idegesen, ezt mondta:

– Talán azt fogja gondolni, hogy újabb reménytelen keresésre indulok, és talán igaza is lesz. De most legalább tudom, mit csinálok, és a világ néhány legkiválóbb tudósával fogok együtt dolgozni. A siker esélye mondjuk egy a millióhoz. Ez azonban végtelenül – igen, szó szerint végtelenül jobb, mint... mint hogy az ember az M-halmazban keresse azt, amire szüksége van.

Nem azt, amire szüksége van, gondolta Jafferjee doktor, hanem amire vágyik. De csak ezt mondta, elég óvatosan: – Mesélje el, miről van szó, Edith. Érdekel a dolog – de egy szót sem értek belőle.

– Mit tud a krionikáról?

– Nem sokat. Annyit, hogy egy csomó embert a halála után fagyasztással konzerváltak, de az sohase bizonyosodott be, hogy fel lehet őket... ó! már értem, mire akar kilyukadni! Micsoda fantasztikus ötlet!

– És nem találja nevetségesnek?

– Hát... az egy a millióhoz esély talán túlságosan optimista számítás. De tekintve, hogy ez a tét – nem, az ötletet nem találom nevetségesnek. És ha attól tart, hogy megkérem Dolorest, tegye fel az első gépre, és küldje vissza a klinikára – eszemben sincs. Még ha nem is sikerül a terve, lehet, hogy a legjobb terápia.

Persze csak akkor, gondolta Jafferjee, ha a szinte elkerülhetetlen kudarctól nem roppan össze. De addig még évek telhetnek el...

– Annyira örülök, hogy így látja! Amikor hallottam; hogy visszatartják Colleent, mert még reménykednek, hogy azonosíthatják, rögtön tudtam, mit kell tennem. Nem hiszek a Sorsban – vagy a Végzetben –, de ezt a lehetőséget hogy hagyhattam volna ki?

Tényleg, hogy tehettél volna ilyet?, gondolta Jafferjee. Elvesztetted a lányodat; azt reméled, hogy kapsz egy másikat. Egy Csipkerózsikát, akit nem egy ifjú herceg fog felébreszteni, hanem egy korosodó hercegnő. Nem, egy boszorkány – bár ezúttal jóindulatú boszorkány! –, akinek sokkal, de sokkal nagyobb hatalma van, mint amilyenről bármelyik még a tizenkilencedik században született ír leányzó álmodhatott volna.

Ha – ha! – valóban így történik, milyen különös új világgal kell majd Colleennak szembenéznie! Neki lesz szüksége körültekintő pszichológiai tanácsadásra... De mindez már igazán képtelen extrapoláció.

– Nem akarom lehűteni a lelkesedését – mondta Jafferjee. – De ha a testet fel is tudják éleszteni, nem kell-e azzal számolniuk, hogy az agyban jóvátehetetlen károkat okozott az elmúlt száz esztendő?

– Pontosan ettől féltem, amikor gondolkodni kezdtem a dolgon. De egész sor kutatási eredmény szól amellett, hogy igenis megvalósítható – igencsak meglepődtem. Sőt – elámultam. Hallott maga már Ralph Merkle professzorról?

– Valami rémlik.

– Több mint harminc évvel ezelőtt ő és még néhány fiatal matematikus forradalmasította a rejtjelezést az „általános kulcs” rendszerrel – ne féljen, nem magyarázom el, hogy mi ez, de tény, hogy egyik napról a másikra használhatatlanná tette a világ összes rejtjelező készülékét és a kémhálózatok jó részét.

Aztán 1990-ben – bocsánat: 1989-ben – közzétett egy tanulmányt, amely azóta már klasszikussá vált, „Az agy molekuláris rendbehozatala” címmel...

– Ó, az a fickó!

– Helyes – biztos voltam benne, hogy hallott a munkájáról. Szóval Merkle kifejtette, hogy még ha súlyosan károsodott is az agy, rendbe lehet hozni: az erre alkalmas molekula nagyságú szerkezeteket feltétlenül fel fogják találni a jövő században. Most.

– És feltalálták őket?

– Hogyne, sokat. Vegye például azokat a számítógép vezérelt „mikro-tengeralattjárókat”, amikkel a sebészek most kitágítják a szélütést szenvedettek ütőereit. És akármelyik tudományos csatornát kapcsolja be, a nanotechnika legújabb vívmányait látja.

– De molekuláról molekulára rendbe hozni egy egész agyat! Már a puszta számok is mekkorák, gondolja csak rneg!

– Körülbelül tíz a huszonharmadikon a végső szám. Semmi különös.

– Csakugyan. – Jafferjee-ben felébredt a gyanú, hogy Edith tréfál – de nem, teljesen komolyan beszélt.

– No jó: tegyük fel, hogy tényleg rendbe hoznak egy agyat, az utolsó sejtig. De visszahozza ez az életbe az illetőt? Az emlékeivel együtt? Az érzéseivel együtt? És minden mással együtt – bármi légyen is –, ami sajátos, öntudatos egyéniséggé tesz valakit?

– Miért ne hozná vissza, meg tudja nekem mondani? Én nem hiszek abban, hogy az agy titokzatosabb valami, mint a test – és tudjuk, hogyan működik, legalábbis elvben, mert a részletek még nem világosak. Különben is csak egy módja van, hogy bizonyosságot szerezzünk – és sokat fogunk tanulni vele.

– Mit gondol, mennyi időre lesz szükségük?

– Ezt majd öt év múlva kérdezze meg. Addigra már tudni fogom, tíz év kell-e még – vagy száz. Esetleg egy örökkévalóság.

– Akkor nem mondhatok mást, mint hogy sok szerencsét! A terv lélegzetelállító – és rengeteg problémájuk lesz a tisztán technikai kérdések mellett is. Például a rokonai, ha sikerült bárkit is felkutatni.

– Ez nem valószínű. A legújabb elmélet az, hogy potyautas volt, és így nem szerepel az utaslistán.

– Aztán az egyház. A média. A szponzorok ezrei. A firkászok, akik szeretnék megírni az életrajzát. Már kezdem sajnálni ezt a szegény lányt.

És önkéntelenül is ezt gondolta, bár nem mondta ki: remélem, Dolores nem lesz féltékeny.

Donald persze egyrészt meglepődött, másrészt felháborodott: a férjek (és a feleségek) mindig így reagálnak ilyenkor.

– Semmiféle üzenetet se hagyott? – kérdezte hitetlenkedve.

Jafferjee doktor megrázta a fejét.

– Nem kell aggódnia. Kapcsolatba fog lépni önnel, ahogy berendezkedett, egyenesbe jött. Időbe telik, amíg alkalmazkodik az új körülményekhez. Adjon neki néhány hetet.

– Ön tudja, hova ment?

Az orvos nem felelt, ami elég világos felelet volt.

– De biztos benne, hogy nem lesz semmi baja?

– Efelől nincs kétségem; nagyon jó kezekben van. – A pszichiáter hosszú szünetet tartott – gyakran alkalmazta ezt a fogást.

– Tudja, Mr. Craig, nagyon dühösnek kellene lennem önre.

– Miért? – kérdezte Donald őszintén meglepődve.

– Mert ön miatt elvesztettem a legjobb munkatársamat – azt az asszonyt, aki a jobbkezem volt.

– Dolores nővért? Nem tudtam, miért nem látom itt – szerettem volna megköszönni neki mindazt, amit tett.

Újabb jól kiszámított szünet; majd Jafferjee doktor ezt mondta: – Többet segített Editben, mint képzeli, Mr. Craig. Önnek nyilván sejtelme sincs, hogy állnak a dolgok, és talán sokkolni fogja, amit közlök. De tartozom önnek az igazsággal – önnek is segítségre van szüksége, hogy alkalmazkodni tudjon a helyzethez.

Edith elsősorban nem a férfiakhoz vonzódik – Dolores pedig mindig is idegenkedett tőlük, bár néha volt olyan kegyes, és velem kapcsolatban kivételt tett...

Nos, ő előbb tudott kapcsolatot létesíteni Edithtel fizikai síkon, mint mi mentális síkon. Nagyon jól meglesznek egymással. De nekem hiányozni fog, a fenébe is!

Donald Craig másodpercekig képtelen volt megszólalni. Aztán kirobbant: – Úgy érti, hogy – viszonyuk volt? És ön tudta?

– Már hogyne tudtam volna; mint orvos köteles vagyok minden lehetséges módon segíteni a pácienseimen. Ön intelligens ember, Mr. Craig – meglep, hogy megütközik ezen.

– De hát ezzel megsértette a szakma szabályait!

– Micsoda képtelenség! Épp ellenkezőleg – nagyon is azt tettem, amit a szakma megkíván. No igen, a barbár huszadik században sokan egyetértettek volna önnel. Szinte hihetetlen, de büntetendő cselekmény volt, ha egy intézmény alkalmazottai bárminemű szexuális kapcsolatba léptek az ápoltjaikkal, még akkor is, ha gyakran ez lett volna a lehető legjobb terápia!

Az AIDS-járványból valami jó is származott: rákényszerítette az embereket, hogy őszinték legyenek, a puritán eltévelyedés utolsó maradványait is kiirtotta. Hindu kollégáim – a templomi prostituáltjaikkal és az erotikus szobrászatukkal – kezdettől fogva a helyes úton jártak. Nagy kár, hogy a Nyugatnak háromezer évig kellett kínlódnia, amíg fel tudott zárkózni hozzájuk.

Jafferjee doktor megállt, hogy lélegzethez jusson, és hogy Donald Craig rendezhesse gondolatait. Az utóbbinak valamiképp az volt az érzése, hogy a jó doktor kissé kibillent szakmai szenvtelenségéből. Talán erotikus érdeklődés fűzte az elérhetetlen Dolores nővérhez?, futott át az agyán. Vagy mélyebben gyökerező problémái vannak?

De persze mindenki tudja, miért megy valaki pszichiáternek...

Ha szerencséje van, sikerül kigyógyítania magát. És ha nem, a munka érdekes – és a fizetés remek.

IV

FINÁLÉ

38.

RICHTER NYOLC

Jason Bradley épp a Glomar Explorer-en volt, a tengerfenéken ügyködő J. J. haladását ellenőrizte a parancsnoki hídon, amikor a váratlan, erős pörölycsapást érezte. A kijelzőket figyelő két technikus ügyet se vetett rá; valószínűleg azt gondolták, a hajó szüntelenül dolgozó gépeinek a ritmusa változott meg egy pillanatra. Jason számára azonban dermesztő volt ez a pillanat: arra a csaknem egy évszázaddal korábbira emlékeztette, amelynek a jelentőségét a legtöbb utas akkor sem fogta fel...

De az Explorer persze le volt horgonyozva (négy kilométer mély vízben – hogy csodálkozott volna ezen Smith kapitány!), és radarja éberen őrködött: semmiféle jéghegy sem juthatott volna észrevétlenül a közelébe. Amellett, lévén a sodródó jég sebessége csekély, nagyobb baj nem történt volna, mint hogy lehorzsol róla egy kevés festéket.

Mielőtt még Jason felhívhatta volna az információs központot, a satfax képernyőn vörös csillag kezdett villogni. És az egység ritkán használt hangszórója is működésbe lépett: dobhártyahasogató audioriadó harsant fel, úgy jódlizva egy kilociklusnyi tartományban, hogy az embernek összecsikordult tőle a foga. Jason gyorsan kikapcsolta az audiorendszert, és várta a satfax-közleményt. Most már a két szárazföldi patkány is rájött, hogy valami nincs rendben.

– Mi a hézag? – kérdezte az egyik aggodalmasan.

– Földrengés – mégpedig jó erős. Alighanem a közelben.

– Veszélyes?

– Ránk nézve nem. Kíváncsi vagyok, hol az epicentrum...

A szeizmográf számítógép-hálózatoknak néhány percre még szükségük volt a kiértékeléshez. Aztán a fax-képernyőn megjelent a közlemény: ,

TENGER ALATTI FÖLDRENGÉS BECSÜLT RICHTER 7

EPICENTRUM KB NY 55 É 44

MINDEN ÉSZAK-ATLANTI SZIGETNEK ÉS PART MENTI TERÜLETNEK RIADÓ

Néhány másodpercig semmi sem történt, majd újabb sor következett:

HELYESBÍTÉS: RICHTER 7 HELYETT 8

Négy kilométerrel lejjebb J. J. szorgalmasan és eredményesen tette a dolgát, miközben tízméteres magasságban és kényelmes nyolccsomós sebességgel siklott a tengerfenék fölött. (Bizonyos tengerészeti hagyományok nem voltak hajlandók kiveszni; a csomó és az öl a metrikus korba is átmentette magát.) Navigációs programját úgy alakították ki, hogy egymást részben fedő sávokat fürkésszen végig – a szántogató parasztember módján haladt, aki a földjén ide-oda járva készíti elő a következő termést.

Az első lökéshullám J. J.-t éppolyan kevéssé zavarta, mint az Explorer-t. Még a két nukleáris tengeralattjárónak sem esett semmi baja – sokkal nagyobb megpróbáltatásokat is el kellett viselniük, bár a parancsnokoknak volt néhány kínos pillanatuk, mert holmi vízibombákra gondoltak.

J. J. folytatta automatikus kutatását, információk megabyte-jait gyűjtötte össze és rögzítette minden másodpercben. Egész biztos volt, hogy ennek kilencvenkilenc százaléka soha senkit se fog érdekelni, és hogy esetleg évszázadokba telik, amíg a maradék egy százalékban a tudománynak aranyat érő lelet akad.

A szem vagy a videokamera számára a tengerfenék itt majdnem teljesen jellegtelennek tűnt, bár nagy gonddal választották ki. A leszakadt tatrész körüli „roncsmezőről” már rég összeszedtek minden érdekes holmit; még az üzemanyagraktárakból kiszóródott széndarabokat is „megmentették” és emlékké avatták. Alig két éve azonban egy magnetométeres vizsgálódás során rendellenességeket tapasztaltak az orr-rész közelében, amiket érdemesnek látszott alaposabban feltárni. Erre J. J. volt a legalkalmasabb; még néhány óra kellett hozzá, hogy befejezze munkáját, és visszatérhessen úszó bázisára.

– Olyan az egész, mint 1929-ben volt – mondta Bradley.

Az NTH laborjában dr. Zwicker megrázta a fejét.

– Nem – attól félek, sokkal rosszabb.

Tokióban, a sietve megszervezett értekezlet egy másik csomópontján Kato megkérdezte:

– Mi történt 1929-ben?

– A Nagy Zátonyoknál földrengés volt. Ez megkavarta a víztömegeket – elindult egy ár, afféle tenger alatti lavina. Amerre elszáguldott lent a fenéken, úgy tépte el a távírókábeleket, egyiket a másik után, mintha pamutból lettek volna. Ebből tudták kiszámítani a sebességét – hatvan kilométer / óra volt. Talán több is.

– Úristen – akkor három-négy óra alatt elérhet bennünket. Mit gondol, mekkora lesz a kár?

– Ezt most még lehetetlen megmondani. A legjobb esetben – igen csekély. Az 1929-es rengés a Titanic-ot megkímélte, bár sokan azt hitték, el fogja temetni: szerencsére több száz kilométerrel nyugatabbra zajlott le. Az üledék legnagyobb része egy kanyonba került, a roncshoz semmi se jutott el...

– Bocsásson meg – vágott közbe Rupert Parkinson –, épp most hallottuk, hogy az egyik lebegő modulunk feljött a felszínre. Húsz méter magasra ugrott ki a vízből. És megszűnt a telemetriás összeköttetésünk a ronccsal. Maguknál mi a helyzet, Kato?

Kato csak egy-két pillanatig habozott; aztán japánul odakiáltott valamit az egyik munkatársának, aki a képernyőn nem volt látható.

– Mindjárt megkérdezzük a Péter-t és a Maury-t. Dr. Zwicker – a legrosszabb esetben önök szerint mi várható?

– Az első benyomásaink alapján azt mondanám: néhány méter üledék. De már folyik a számítógépes modellezés, úgyhogy egy órán belül részletesebb prognózissal szolgálhatunk.

– Egy métert még el tudnánk viselni.

– Az is felborítaná az ütemtervünket, hogy a fene enné meg.

– Jelentés a Maury-tól, uraim – mondta Kato. – Semmi probléma – minden rendben.

– De meddig? Ha ez a – lavina – tényleg felénk tart, és ilyen sebességgel, fel kell húznunk minden berendezést, amit lehet. Ön mit tanácsol, dr. Zwicker?

A tudós már kinyitotta a száját, amikor Bradley gyorsan a fülébe súgott valamit. Zwicker meghökkent, aztán elkomorodott, aztán kényszeredetten bár, de bólintott.

– Azt hiszem, nem mondhatok önöknek többet, uraim. Mr. Bradleynek ezen a téren nagyobb a tapasztalata, mint nekem. Mielőtt bármiféle konkrét tanácsot adnék, konzultálnom kell a jogi osztályunkkal.

Döbbent csend támadt; majd Rupert Parkinson sietve megjegyezte: – Mindnyájan tudjuk, hogy forog a világ; tökéletesen megértjük, ha az NTH nem akar perekbe belekeveredni. Ne vesztegessük hát az időt. Mi felhúzunk mindent, amit csak lehet. És maguknak is ezt ajánlom, Kato –, mert arra is fel kell készülnünk, hogy amit dr. Zwicker a legrosszabb esetnek tart, az még csak rossz.

A tudós pontosan ettől félt. Egy tenger alatti rengés épp elég szörnyű, gondolta, de előfordulhat – mint ahogy a magfúzión alapuló bombának a maghasadáson alapul a gyújtószerkezete –, hogy még nagyobb erőket szabadít fel és el.

Az Atlanti-óceán alatti petrolkémiai készletekben évmilliók napenergiája halmozódott fel; az ember eddig csak egy évszázadnyi értékűt hozott a felszínre.

A többi még a mélyben várakozott.

39.

A TÉKOZLÓ FIÚ

Az Atlanti-óceán fenekén egymilliárd dollárt érő robotok tették le szerszámaikat, s indultak el, könnyedén lebegve, felfelé. Nem nagyon siettek; életek nem forogtak kockán, bár vagyonok igen. A Titanic-részvények árfolyama folyamatosan süllyedt már a világ tőzsdéin, alkalmat adva a média humoristáinak nagyon is átlátszó viccek gyártására.

A nagy part menti olajkitermelők szintén csak a biztonságukkal törődtek. A Hibernián és az Avalonon, noha ezek viszonylag sekély vízben dolgoztak, ahol nemigen kellett a földrengés okozta ártól tartani, beszüntették a munkát, és kétszer, sőt háromszor is ellenőrizték a mentő és a kisegítőrendszereket. Aztán már csak várni lehetett – és a káprázatos északi fényt csodálni, amely ezt a napfoltciklust a feljegyzésekben szereplő minden eddiginél látványosabbá tette.

Kevéssel éjfél előtt – nemigen tudott aludni senki – Bradley az Explorer helikopter-leszállóhelyén állt, s a rubinvörösen és smaragdzölden izzó nagy függönyöket nézte, amiket mintha egy láthatatlan kéz húzott volna át az ég északi részén. Ő nem tartozott a legénységhez; ha a kapitánynak vagy másnak szüksége volt rá, másodpercek alatt elérhette. Elfoglalt emberek, kivált veszélyhelyzetekben, nem szeretik, ha állnak a hátuk mögött, és figyelik őket – bármilyen jóindulatúak vagy hozzáértők legyenek is az illetők.

És amikor aztán hívták, nem a Hidra, hanem az Akcióközpontba kellett mennie.

– Jason? Itt az A-központ. Van egy problémánk. J. J. nem akarja tudomásul venni a visszahívó jelünket.

Bradleyt az érzések furcsa keveréke kerítette hatalmába. Először is aggódott, hogy elveszítik a labor egyik legígéretesebb – és legköltségesebb – kutatási eszközét. Aztán óhatatlanul felvillant agyában a kérdés: „Vajon mi lehet a baj?”, és rögtön utána a másik: „Vajon mit lehetne tenni?”

De volt egyéb is, ami mélyebben érintette. J. J.-re rengeteg időt, fáradságot, fejtörést áldozott – mi több: lelkesedéssel, odaadással dolgozott rajta. Eszébe jutottak a viccek, hogy ő a robot apja; volt bennük némi igazság. Igazi fiának az életre hívásához (vajon mi lett a hús-vér J. J.-ből?) sokkal kevesebb energia kellett.

De a pokolba is, gondolta Jason, hisz ez csak egy gép! Építhetünk másikat helyette; még megvan minden program. Semmi se vész el, kivéve azokat az információkat, amiket a mostani útján összegyűjt.

Nem – nagyon is sok veszett volna el. Még az is lehetséges volt, hogy az egész tervet el kell ejteni; J. J. kifejlesztése teljesen kimerítette az NTH pénzalapjait. A NEPTUN-akció mindenesetre évekre megfeneklik; Zwicker életében aligha valósul meg. Az oceanográfus egy zsémbes vén pernahajder volt, de Jason csodálta, és kedvelte is. Igen, Zwickernek megszakad a szíve, ha J. J. eltűnik...

Bradley még az A-központ felé loholva is adatokat gyűjtött és elemzett – a kartelefonját használta.

– Biztosak benne, hogy J. J, egyébként rendesen végzi a munkáját?

– Igen – az irányjelzővel nincs baj – a legutóbbi funkciójelentés szerint, amit tizenöt perce kaptunk, minden rendszer kielégítően működik – a feltérképezés a programnak megfelelően folyik. De a visszahívó jelre nincs válasz.

– Hogy az a...! A laborosok nekem azt mondták, helyrepofozták azt az algoritmust. Próbálkozzanak csak tovább. És nagyobb, a lehető legnagyobb intenzitással: mindent bele! Mi hír a rengésről?

– Semmi jó – a Mount Pelée morajlik – Martiniqueot kiürítik. És persze figyelmeztetéseket küldenek szét mindenfelé: vigyázat, tengerár!

– De mi a helyzet a Nagy Zátonyoknál? Van már valami jele, hogy elindult az a lavina?

– A szeizmográfok teljesen megbolondultak – senki se tudja igazából, mi a fene történik. Várjon csak egy pillanatig – előszedek valamit.

– Á, itt van. Az a tengeralattjárók elleni háló, amit a Haditengerészet létesített – nem is tudtam, hogy még megvan! – szétszakadozik. És az óceán fenekén húzódó kábelek szintén – akárcsak huszonkilencben. Igen – erre tart.

– És mikor ér ide?

– Ha nem fogy ki a szuflája, jó három óra múlva. De négy is lehet belőle.

Ennyi elég, gondolta Bradley. Már pontosan tudta, mit kell tennie. Szája elé emelte a csuklóját.

– Explorer-dokk? – szólt bele a mikrofonba. – Készítsék elő a Deep Jeepet. Lemegyek.

Meg kell hagyni, élvezem ezt a dolgot, gondolta Bradley. Most először van vitathatatlan okom rá, hogy a Deep Jeepet levigyem a roncshoz, anélkül hogy különböző fórumoknak kérvényeket kéne benyújtanom, három példányban. Később bőven lesz majd idő a papírmunkára – vagy arra, hogy betápláljam az elektronikus memókat...

A leszállást meggyorsítandó a szokásosnál jóval több nehezékkel terhelték meg a Deep Jeepet; most nem lehetett azon tanakodni, szabad-e az elhullajtott ballaszttal „szemetelni” a tengerfenéken. Alig húsz perccel azután, hogy a tündöklő északi fény elhalványult fölötte a vízben, Bradley megpillantotta a Titanic orra körül derengő első fénykoszorút. Természetesen nem volt szükségé rá, hiszen pontosan tudta, hol van, és nem is a roncshoz igyekezett; de azért jólesett neki, hogy pusztán az ő kedvéért ismét kivilágították.

J. J. mindössze fél kilométerrel odébb volt, az egyszerű lények összeszedettségével és buzgalmával végezte tennivalóját. Irányjelzőjének monoton „ping... ping-ping”-jele minden tizedik másodpercben betöltötte a Deep Jeep parányi légbuborékát, és világosan látszott is a kereső hanglokátoron.

Bár nemigen bízott a sikerben, Bradley újra leadta a „vészhelyzet: vissza” jelet, és az engedetlen robothoz közeledve többször is megismételte. Semmiféle választ sem kapott, de ezen nem lepődött meg, és csalódást sem érzett. Nem kell begazolni, mondta magának, egész sereg trükköm van még.

A kővetkezővel akkor rukkolt elő, amikor már csak tíz méterre voltak egymástól. A Deep Jeep könnyedén el tudta hagyni J. J.-t, és Bradley minden nehézség nélkül keresztbe állt vele, eltorlaszolva a robot komputer kiszabta útját. Gyakran rendeztek meg ilyen víz alatti találkozásokat, hogy kipróbálják J. J. „akadálykikerülő” algoritmusait – és legalábbis ezek most is tervszerűen működtek.

J. J. megtorpant, és felmérte a helyzetet. Most, hogy ilyen közel volt hozzá, Bradley „szabad füllel” nem hallott mást, mint egy pikolószerű, magas hangot, ahogy a robot letapogatta az akadályt, és megpróbálta azonosítani.

Megragadta az alkalmat, hogy még egyszer sugározza a visszatérésre felszólító parancsot; hasztalan! Tovább kísérletezni fölösleges lett volna; a problémának a szoftverben kellett lennie.

J. J. kilencven fokot fordult balra, és derékszögben távolodni kezdett eredeti pályájától. De csak tíz métert tett meg, aztán visszalendült előző irányába, remélve, hogy túljutott az akadályon. De Bradley már várta.

Míg J. J. ezen elmélkedett, Bradley megpróbálkozott egy újabb húzással. Bekapcsolta a külső hangerősítőt.

– J. J. – mondta. – Hallasz engem?

– Igen – felelte a robot azonnal.

– Megismersz engem?

– Igen, Mister Bradley.

(Jó – valahova csak eljutunk...)

– Vannak problémáid?

– Nincsenek. Minden rendszer megfelelően működik.

– Küldtünk neked egy „visszahívás”-t – 999-es alprogram. Nem ért el hozzád?

– Nem. Nem ért el.

(Nos, akármit állított is némelyik sci-fi-író, a robotok nem hazudnak – hacsak nem erre programozták be őket.)

– Pedig küldtek neked egy parancsot. Ismétlem: engedelmeskedj a 999-es kódnak. Nyugtázd.

– Nyugtázom.

– Akkor hajtsd végre.

– Nem értem a parancsot.

(A fene enné meg; körbe-körbe járunk. És meg is tehetnénk a szó legszorosabb értelmében, amíg el nem fogy az energiánk – vagy a türelmünk.)

Miközben Bradley a következő lépését fontolgatta, az Explorer közbeavatkozott.

– Deep Jeep – sajnáljuk, hogy még nem sikerült a dolog. De van egy hírünk – és egy üzenet a Proftól

– Hadd hallom.

– Lemaradt egy nem mindennapi tűzijátékról, Jason. Volt egy... no igen, a „kitörés” a legjobb szó... nyugat 40, észak 50-nél. Szerencsére túl mélyen ahhoz, hogy komolyabb kárt tehessen a part menti berendezésekben –, de a szénhidrogén gáz millió köbméteres nagyságrendben ömlik. És belobbant – innen is jól látjuk a fényét –, az északi fény kutyafüle ehhez képest! Látnia kéne a Földsat közvetítéseit: mintha lángban állna az egész Észak-Atlanti-óceán!

Biztos rendkívül hatásos, gondolta Bradley. De nekem mi közöm hozzá?

– És mi az az üzenet dr. Zwickertől?

– Arra kért bennünket, hogy mondjuk meg magának: Tommy Goldnak igaza volt. Azt mondta, maga tudni fogja, miről van szó.

– Hogy őszinte legyek, pillanatnyilag nem érdekel, hogy bizonyos tudományos teóriák beigazolódnak-e. Mikor kell felmennem?

Bradleynek nem volt veszélyérzete – de tudta, hogy nem késlekedhet. Másodpercek alatt le tudta dobni maradék ballasztját, ki tudta üríteni a tankjait, és biztonságban elindulhatott felfelé, jóval azelőtt, hogy bármiféle tenger alatti lavina rázúdulhatott volna. De mindenképp teljesíteni akarta a feladatát, részben személyi, részben szakmai okokból.

– A legutóbbi becslések alapján még egy óráig maradhat – esetleg tovább is. Időbe telik, amíg ez az istenharagja ideér – ha ideér.

Egy óra rengeteg, gondolta Bradley, talán öt perc is elég lesz.

– J. J. – mondta erélyesen. – Új programot adok neked. 527-es parancs.

Ez a „fő energiaforrás kikapcsolása” volt, aminek a végrehajtása után csak a segédrendszerek működtek. Ebben az esetben J. J. nem tehetett volna mást, mint hogy felmerül.

– Az 527-es parancsot elfogadtam.

Remek – megy a dolog! J. J. külső fényei pislogva elaludtak, kis helyzetszabályozó propellerei lelassultak, majd megálltak. A robot mozdulatlanul lebegett a vízben. Remélem, nem lőttem túl a célon, gondolta Bradley.

Aztán megint kigyulladtak a fények, forogni kezdtek a propellerek.

Hát igen, a kísérlet sikerült, de... Most nem történt semmiféle hiba, de ha egy rendszer olyan bonyolult, mint a J. J.-é, képtelenség minden csínját-bínját fejben tartani. Bradley egyszerűen megfeledkezett egy apróságról. Némelyik parancsnak csak a laborban volt foganatja – terepen, bevetésben puszta szó (illetve jel) maradt. Az érvénytelenítés ezúttal automatikusan érvénytelenítődött.

Bradleynek így már csak egy lehetősége volt. Mivel a rábeszéléssel kudarcot vallott, a nyers erőhöz kellett folyamodnia. A Deep Jeep sokkal erősebb volt J. J.-nél, s az utóbbinak karja-lába se volt, hogy megvédhesse magát. Minden huzakodás vagy birkózás nagyon egyoldalú lett volna.

De méltatlan is mindkettőjükhöz. Bradley jobb megoldást talált ki.

Hátramenetbe kapcsolt, s kis tengeralattjárója szabaddá tette az utat J. J. előtt. A robot néhány másodpercig latolgatta az új helyzetet, majd ismét róni kezdte a hosszait. Ez a kötelességtudat valóban csodálatra méltó volt, de talán nagyobb is a kelleténél. Vajon igaz-e, hogy a régészek találtak egy római katonát, aki még akkor is ott állt az őrhelyén Pompejiben, amikor már zuhogott rá a Vezúv hamuja, csak mert a parancsnoka nem jött oda, nem léptette le? Nagyon úgy festett, hogy J. J. szintén el van szánva erre.

– Végtelenül sajnálom – dünnyögte Bradley, amikor utolérte a mit sem sejtő masinát.

A Deep Jeep manipulátorával a robot hajtócsavarjának a szárnyai közé döfött – fémdarabok repültek szerteszét. Mivel segédpropellerei még működtek, J. J. félkört írt le, aztán megállt.

Ebből a kutyaszorítóból egyetlen kiút volt, és J. J. most már nem okoskodott.

Irányjelzőjének időnkénti „ping”-je folyamatos sivítássá változott – a robotok S. O. S.-évé –, ami annyit jelentett: „Gyertek értem!”

Aztán ahogy a bombázó kioldja rakományát, J. J. ledobta a vasnehezéket, amely semlegesítette felhajtó erejét, és gyorsan emelkedni kezdett.

– J. J. elindult felfelé – jelentette Bradley az Explorernek. – Húsz perc múlva fent lesz.

Most már biztonságban van, gondolta, ahogy felbukkan, fél tucat rendszer méri be, és sokkal előbb kerül vissza a telephelyére, mint a Deep Jeep.

– Remélem, megérted – dörmögte, miután „gyermeke” eltűnt a folyékony égben –, hogy ez nekem sokkal jobban fájt, mint neked.

40.

SZEMLEÚT

Jason Bradley épp hozzákészült, hogy szintén ledobja a ballasztját, és J. J. után eredve felmerüljön, amikor az Explorer megint leszólt.

– Nagy volt, Jason – figyeljük J. J.-t, ahogy jön felfelé. A gumicsónakok már várják.

De még ne dobja le a nehezékeit. Az N-T csoport szeretné megkérni egy kis szívességre – legfeljebb öt percébe kerül.

– Van még annyi?

– Hogyne volna, különben nem terhelnénk ezzel. Még jó negyven perc, amíg beüt ez a nyavalya – a számítógép-szimulációink egyébként olyannak mutatják, mint egy időjárási frontot. Idejében fogjuk figyelmeztetni, az biztos.

Bradley átgondolta a helyzetet. Öt perc alatt könnyedén eljuthat Nippon-Turnerék térfelére a Deep Jeeppel, és amúgy is szeretne még egy – utolsó – pillantást vetni a Titanic-ra – ha lehetséges, mind a két részre. Kockázat nincs; ha netán alaposan melléfogtak is a becslők, a figyelmeztetés után hosszú percei lesznek még, és akár ezer méter magasságban is járhat, amikor a lavina átviharzik a fenéken.

– Mit kellene tennem? – kérdezte, és megfordult a Deep Jeeppel: a jégbe foglalt tatrész most közvetlenül előtte volt a hanglokátora képernyőjén.

– A Maury nem boldogul az energiakábeleivel – nem bírja felhúzni őket. Talán beakadtak valahol. Meg tudná nézni?

– Meg.

A kérés ésszerűnek látszott, mert épp ott volt a helyszínen. A masszív, felhajtóerő-semleges vezetékek, amelyek a teméntelen villamosenergiát szállították a roncshoz, dollármilliókba kerültek; egy cseppet sem csodálkozott rajta, hogy a tengeralattjárók fel akarják tekerni őket. A Nagy Péter-nek ez nyilván már sikerült.

A jéghegyet, amely még mindig a tengerfenék rabja volt, és a szabadulás pillanatát várta, de most már talán hiába, csak a Deep Jeep fényszórói világították meg. Bradley óvatosan haladt kis búvárhajójával, igyekezett kikerülni az oxi-hidrogénballonok drótköteleit, és a roppant tömböt megkerülve odaért a vastag kábelpárhoz, amely a messze fent állomásozó tengeralattjáróhoz vezetett.

– Nem látok semmi gyanúsat – szólt fel. – Húzzák meg őket még egyszer, de jó erősen.

Alig néhány másodperc múlva a nagy kábelek méltóságteljesen rezegni kezdtek, mint valami gigantikus hangszer húrjai. Bradleynek úgy rémlett, érzi is a belőlük áradó infrahang hullámát.

Ám a kábelek dacosan feszesek maradtak.

– Sajnálom – mondta. – Semmit sem tehetek. Lehet, hogy a lökéshullámtól beragadt a kioldószerkezet.

– Idefent is ez a vélemény. Mindenesetre nagyon köszönjük. És jól teszi, ha maga is mindjárt feljön – ideje lenne ugyan még bőven, de a legutóbbi becslés szerint fél milliárd tonna iszap tart abba az irányba. Állítólag a megáradt Mississippinek van ekkora hordaléka.

– Hány perc még, amíg ideér?

– Húsz – nem, tizenöt.

Szeretnék még átmenni az orrhoz, gondolta Bradley szomorúan, de nem akarom próbára tenni a szerencsémet. Még akkor se, ha elszalasztom azt az esélyt, hogy én legyek az, aki utoljára látta a Titanic-ot.

Kénytelen-kelletlen ledobta az 1. számú ballasztsúlyt, és a Deep Jeep emelkedni kezdett. Távolodóban még vetett egy pillantást a jég borította vasvázra, aztán már csak az első reflektorai fényében csillogó kábelpárt nézte. Ahogy a könnyűbúvárnak biztonságérzetet ad hajója horgonylánca, Bradleyt is megnyugtatta ez a két kábel: összekötötte a messze fent levő világgal.

Épp a második súlyt készült lehullajtani, hogy fokozza az emelkedési sebességét, amikor kellemetlen dolgok történtek.

A Maury, amely még mindig reménykedett, hogy mégis sikerül megmentenie drága hardverjét, tovább rángatta a két kábelt, és végül csakugyan engedett valami. De sajnos nem az, aminek kellett volna.

Hangos „ping” hallatszott, az összeütközés elleni lokátor figyelmeztetése, majd erős csattanás – a Deep Jeep meglódult, és Bradley nekifeszült ülése biztonsági övének. Egy pillanatra látta a hatalmas fehér tömeget, amint felröppen mellette, és belevész a felsőbb régiókba.

A búvárhajó süllyedni kezdett. Bradley ledobta a két utolsó ballasztsúlyt.

Süllyedési sebessége csökkent, majdnem nullára. De csak majdnem; ha nagyon lassan is, de tovább merült, haladt a tengerfenék felé.

Bradley pár percig némán ült a helyén. Aztán hirtelen kitört belőle a nevetés. Egyelőre nem fenyegette veszély, és ez az eset tényleg rettentő mókás volt.

– Explorer – szólt fel. – Nem fogják elhinni, amit mondok. Az előbb összeütköztem egy jégheggyel.

41.

A MENTŐGÖMB

Bradley még most sem látta be, hogy komoly veszély fenyegeti; a történtek inkább bosszantották, mint aggasztották. Pedig a helyzet első pillantásra elég drámainak látszott. A tengerfenéken kötött ki, felhajtóerejét elvesztette. A felszálló mini-jéghegy csak súrolta ugyan a Deep Jeepet, de nyilván így is leborotválta úszóegységei jó részét. És mintha ez nem lett volna elég, az eddig ismert legnagyobb víz alatti lavina tartott feléje, és most már csak tíz-tizenöt perc volt hátra a megérkezéséig. Nem tehetett róla, de úgy érezte magát, mint egy régi Steven Spielberg-film egyik szereplője.

(Első lépés: megnézni, a Deep Jeep meghajtó rendszerében van-e annyi szusz, hogy ki tudjon húzni vagy inkább vinni ebből a csávából...)

A kis búvárhajó mozgolódni kezdett, egész iszapfelhőt kavarva fel, amely a visszavert fény vakító felhőjével töltötte meg a környező vizet. A Deep Jeep emelkedett néhány métert, aztán visszaereszkedett. Nem, ezek a telepek jóval a felszín előtt kimerültek volna.

(Pocsék egy dolog. Több millió dolcsit kidobtunk az ablakon – vagy legalábbis itt hagytunk a tengerfenéken. De talán kiemelhetjük majd, ami a Deep Jeepből megmarad, ha túl leszünk ezen az egészen – ahogy annak idején a jó öreg Alvinra is ráakadtak.)

Bradley kinyújtotta a kezét, és levette a védőborítót a „csirkekapcsoló”-ról.

– Deep Jeep hívja Explorer-t. A mentőgömböt kell használnom, nem fogok már jelentkezni, amíg fel nem érek a felszínre. Figyeljenek jól a lokátorral – gyors leszek. Úgyhogy mozgósítsák a teknőiket, mert esetleg ki kell kerülniük.

A számítások azt mutatták – és a tesztek igazolták –, hogy a különböző berendezésektől és felszerelésektől függetlenedve a Deep Jeep életmentő úszógömbje akár negyven kilométeres sebességet is elérhet, s a vízből kibukkanva akkorát ugrik, hogy esetleg egy túl közel tartózkodó hajó fedélzetén landol. Vagy persze léket is üthet rajta a vízvonal alatt, ha vesztére épp az útjába kerül.

– Várjuk, Jason. Sok szerencsét.

Bradley elfordította a kis piros kulcsot, s a fények megrebbentek: az erősáram átjárta a gyújtószerkezeteket.

Vannak műszaki rendszerek, amiket nem lehet kellőképpen ellenőrizni, mert igen hamar szükség van rájuk. A Deep Jeep tervezői jó munkát végeztek, de annak a kitapasztalása, hogyan viselkedik a mentőmechanizmus négyszáz atmoszféra nyomásnál, az NTH költségkeretének nagy részét felemésztette volna.

A két robbanótöltet elválasztotta az életmentő-gömböt a hajó többi részétől – pontosan a tervek szerint.

De amint Jason gyakran mondogatta, a tenger mindig kitalálhat valamit, amire senki emberfia nem gondol. A titánium-burok terhelése már elérte a maximumot, s a biztonság a minimumra csökkent; a lökéshullámok pedig, ha viszonylag gyengék voltak is, összetartottak, és egy pontban találkoztak.

Félni vagy bármit is megbánni késő volt; a másodpercnek abban a töredékében, amely a gömb összeroppanásáig még maradt, Jason Bradley agyán egyetlen gondolat cikázott át: legalább stílusosan halok meg.

42.

A VILLA – napnyugtakor

Amikor bérelt kocsijával behajtott a finom mívű kovácsoltvas kapuszárnyak közt, a szépen nyesett fák s az ápolt virágágyak hirtelen elébe hozták a múltat. Ám Donald Craig tudatosan és határozottan visszatuszkolta tudatalattijába a Conroy-kastéllyal kapcsolatos emlékeket. Soha többé nem akarta látni azt a helyet; életének ez a fejezete lezárult.

A szomorúság azonban nem tágított, és bizonyos volt, hogy egy része nem is fog már. És mégis úgy érezte, felszabadult, s még nem késő, hogy –mi is az a leginkább félremagyarázott Milton-mondás? – hogy új erdőket és friss legelőket keressen. Megpróbálom átprogramozni magam, gondolta Donald fanyarul. „Nyissunk új file-t”...

Az elegáns György korabeli háztól pár méternyire parkolóhely várta; lezárta a bérelt kocsit, és a bejárati ajtóhoz ment. Szemmagasságban, közvetlenül a csengőgomb és a hangszórórács fölött vadonatúj réztábla fénylett. Bár kameralencsét nem látott, Donald biztosra vette, hogy valaki figyeli.

A réztáblán, jókora betűkkel, mindössze ez állt:

Dr. Evelyn Merrick, Ph. D. (Psych)

Donald kis ideig elgondolkodva nézte, aztán elmosolyodott, és felemelte a kezét, hogy csöngessen. Az ajtó azonban megelőzte.

Halk kattanással kinyílt, s Eva asszony azon a szondázó, de megértést sugalló hangon, amely Donaldnak később nemegyszer Jafferjee doktort juttatta eszébe, ezt mondta:

– Üdvözlöm szerény hajlékunkban, Mr. Craig. Jason minden barátja nekem is barátom.

43.

EXORCIZMUS

2012. április 15. 02. 00

A médiahálózatok kedvezőtlennek találták az időpontot – Amerika számára túl korai volt, az esti Euronews számára túl késői. És különben is, a „sztori” már túljutott a csúcson; kevesen voltak, akiket még érdekelt ez a verseny, melyet mind a két fél oly tagadhatatlanul és végérvényesen elveszített.

Az USA Parti Őrsége egy évszázad óta minden esztendőben koszorút dobott a vízbe ezen a helyen. Ez a centenárium azonban egészen különleges volt, lévén oly sok füstbe ment remény és semmivé lett álom – és vagyon fókusza.

A Glomar Explorer-t szélirányba állították, hogy az első fedélzet felépítménye legalább valamennyire megvédje az előkelő vendégeket a jeges északi szélrohamok ellen. Pedig nem volt olyan hideg, mint azon a száz év előtti kristálytiszta éjszakán, amikor az egész Észak-Atlanti-óceán Danaéként feküdt, kitárulkozva, a csillagok alatt.

A hajón levők közül senki sem volt jelen az előző alkalommal, amikor az Explorer szintén egy sereg halottnak adta meg a végtisztességet, de alighanem sokan emlékeztek még erre a titkos szertartásra a világ másik felén, egy véráztatta században, amely mintha már egy másik korszakhoz tartozott volna. Az emberi faj érettebb lett egy kicsit, de még sokat kellett fejlődnie, hogy civilizáltnak mondhassa magát.

Elgar II. szimfóniájának lassú tétele fokozatosan elhalkult, véget ért. Semmiféle más zene sem illett volna jobban ide, mint ez a feledhetetlen búcsú a VII. Edward kortól, amely épp azokban az években született, amikor a Titanic megépült a belfasti hajógyárban.

Minden szem a magas, ősz hajú férfira szegeződött, aki felvette az egyetlen koszorút, könnyed, finom mozdulattal a víz fölé tartotta, és elengedte. Aztán jó ideig némán állt; bár a széljárta fedélzeten összegyűltek valamennyien osztozni tudtak az érzéseiben, néhányukat különösen felkavarták ezek a percek. Ők ugyanis vele voltak a Knorr-on, amikor 1985. szeptember 1-jének reggelén a tévémonitoron először tűnt fel a roncs. És volt valaki, akinek a halott felesége jegygyűrűjét ugyanitt dobták a tengerbe negyedszázaddal ezelőtt.

A Titanic most már mindörökre elveszett annak a fajnak a számára, amely létrehozta; szétszóródott maradványait soha többé nem láthatta emberi szem.

S nem volt csekély azoknak a száma, akik életük nagy lidércnyomásától vagy rögeszméjétől szabadultak végre meg.

44.

EPILÓGUS – Az idő mélye

A csillag, melyet valaha Napnak hívtak, nem sokat változott a régmúlt idők óta, amikor az emberek istenként imádták.

Két bolygó már nem létezett – az egyiket elhasználták, a másik eltűnt –, és a Szaturnusz gyűrűi sokat veszítettek pompájukból. De egészében véve a Naprendszer nem károsodott túlságosan abban a rövid időszakban, amikor egy űrhajózó faj lakta.

Sőt itt-ott még mindig látszottak a javítási szándék nyomai. A Mars óceánjai néhány sekély tóvá zsugorodtak ugyan, de a mutáns fenyők hatalmas erdői mindent átvészeltek az egyenlítő mentén. Feltehető volt, hogy még évszázadokig fenntartják és oltalmazzák azt az ökológiai egyensúlyt, aminek a megteremtésére telepítették őket.

A Vénusz, amelyet egy időben Új Édennek hívtak, visszaváltozott pokollá. És a Merkúrból semmi se maradt. Mivel ez volt a rendszer nehézfém anya-telére, az asztrotechnika évezredei során lassan elforgácsolták. Magja utolsó maradékát – s benne a nem remélt, gondviselésszerű talált kincset, a mágneses monopólusokat – az Exodus Flotta világhajóinak megépítésére használták fel.

És a Plútót persze elnyelte az a félelmetes furcsaság, amelynek mibenlétét az emberi nem legjobb tudósai hiába próbálták megfejteni még azután is, hogy útra keltek, s egy biztonságosabb naprendszer után kutattak. E régi tragédiának semmi nyoma sem volt, amikor a Kereső valahonnan az űr mélyéről, egy láthatatlan nyomot követve a Föld felé tartott.

Az űrszonda, melyet az Ember a Galaxis belseje felé indított el, már tucatnyi csillagot felderített, amikor egy másik civilizáció fogni kezdte a jelzéseit. A Kereső tudta, pár tucat fényévnyi pontossággal, honnan jött az a primitív szerkentyű, aminek a pályáját visszafelé megteszi. Majdnem száz naprendszert vizsgált meg eddig, és sok mindent fedezett fel. A bolygó, amihez most közeledett, alig különbözött sok mástól, melyet megszemlélt; izgalomra akkor sem lett volna semmiféle ok, ha a Keresőtől nem idegenek az efféle érzelmek.

A rádió-spektrum néma volt, a kozmikus háttér sustorgását és távoli robaját kivéve. A fénylő füzérek és hálózatok, a legtöbb technikailag előrehaladott világ éjszakai képének jellemzői itt hiányoztak. A légkörbe belépve a Kereső az ipari fejlettség kémiai jeleit sem észlelte.

Automatikusan rögtön nekilátott a kutatásnak, mint mindig. Millió részelemre bomlott, amelyek a bolygó egész felszínét ellepték. Némelyik nem is tért már vissza, csak információkat küldött. Ez azonban nem számított, a Kereső valamennyit pótolni tudta: újakat hozott létre helyettük. Egyedül a központi mag volt nélkülözhetetlen, ennek pedig voltak másolatai, megannyi tartalék, biztonságosan elraktározva a normál tér mindhárom dimenziójára merőlegesen.

A Föld alig néhányszor kerülte meg a Napot, mire a Kereső minden könnyen elérhető információt összegyűjtött az elhagyott bolygóról. Soványka anyag volt: az eltelt évmilliók szelei és esői eltüntették az ember városait, s a földkéreg lassú őrlődése teljesen átrajzolta a szárazföldet és a tengereket. Kontinensekből óceánok lettek, tengerfenekekből síkságok, s az utóbbiak aztán hegyekké gyűrődtek fel...

...A rendellenesség csak egy igen gyönge visszhang volt a neutrínó radar képernyőjén, de nyomban felkeltette a Kereső érdeklődését. A természet tudniillik irtózik az egyenes vonalaktól, a derékszögektől, az azonos mintáktól – a kristályok és a hópelyhek esetét kivéve. Ám ez a valami milliószorta nagyobb volt; még a jövevény is eltörpült mellette. Csakis intelligencia műve lehetett.

Az ismeretlen tárgy egy hegy belsejében feküdt, üledékes kőzetek kilométerei alatt. Elérése csak másodperceket igényelt, kiásása viszont – a kellő óvatossággal, nehogy megsérüljön – és titkai megfejtése hónapokig, sőt évekig is eltarthatott. A Kereső nagyobb felbontásra kapcsolt át, és újra megvizsgálta. Ekkor kiderült, hogy a tárgy igen egyszerű vasötvözetekből készült. Olyan civilizációk, amelyek csillagközi szondákat tudtak építeni, semmiképp sem használhattak ilyen kezdetleges anyagokat. A Kereső már-már csalódást érzett...

De ha az anyaga primitív volt is, ilyen nagyságú és bonyolultságú tárgyat eddig még nem talált. Talán mégis érdemes lenne kibányászni, vesződni vele egy kicsit.

A Kereső magas szintű rendszerei sok-sok ezredmásodpercig elemezték a problémát, latolgatták az összes eshetőséget. Aztán a Legfőbb Egyeztető kimondta a döntést:

– Fogjunk hozzá.

FORRÁSOK ÉS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Az R. M. S. Titanic végigkísérte és -kísértette egész életemet, amit az alábbi idézet ékesen bizonyít: Az első hosszabb lélegzetű tudományos fantasztikus história, amellyel megpróbálkoztam (és amelyet szerencsére rég megsemmisítettem) az űr útjainak egyik tipikus katasztrófájáról szólt, egy bolygóközi utasszállító és egy nagy meteorit – vagy ha úgy tetszik, kis üstökös – összeütközéséről. Nagyon büszke voltam a címére, Az űr jéghegyei-re – nem is hittem volna, hogy valóban léteznek ilyenek. Mindig szerettem – talán kissé túlságosan is – a meglepő befejezéseket. Az utolsó sorban elárultam a szerencsétlenül járt űrhajó nevét. Mit gondolnak, mi volt? Titanic...

Arthur C. Clarke's Chronicles of the Strange and Mysterious (Collins, 1987)

Több mint négy évtizeddel később ismét érintettem a témát az Imperial Earth-ben (1976), New Yorkba vittem a roncsot a Függetlenségi Nyilatkozat 2276-ban megünneplendő ötszáz éves jubileumára. Amikor ezt írtam, persze még senki sem tudta, hogy a hajó két darabban, erősen megrongálódva fekszik az óceán fenekén.

Időközben megismerkedtem Bill MacQuittyvel, az ír filmessel (aki ezenkívül még számtalan dologgal foglalkozott); s akinek a jelen könyvet ajánlottam. Nagyszerű művének; az Egy emlékezetes éjszaká-nak (1955) a sikere után Bill elhatározta, hogy megfilmesíti 1961-ben megjelent regényemet, az A Fall of Moondust-ot; a Rank Organisation azonban nem kért az efféle fantazmagóriákból (emberek a Holdon, ugyan már!), és így a terv kútba esett. De örömmel közlöm, hogy egy másik közeli barátom, Michael Deakin most mini-tévésorozatot készít a regényből. Ha tehát kíváncsiak rá, hogyan sikerü1 portengereket találnunk a Holdon, figyeljék a műsorajánlatokat.

Bill MacQuittytől egyébként a Titanic-kal kapcsolatos fényképeket, terv – és egyéb rajzokat, valamint dokumentumokat is kaptam – különösen hálás vagyok azért az étlapért, amit a 36., „Az utolsó ebéd” című fejezetbe iktattam be. Bill szép könyvének, az Irish Gardens-nek (szöveg: Edward Hyams; Macdonald, London, 1967) szintén több ötletet köszönhetek.

Hadd jegyezzem meg, mert kedves momentum, hogy Bill operatőre Geoffry Unsworth volt – aki egy évtizeddel később a 2001 Űrodüsszeia felvételeit is vezette. Még ma is magam előtt látom Geoffryt, amint kissé elképedve kóvályog a stúdióban, és boldog-boldogtalannak elmondja: „Negyven éve vagyok a szakmában, és Stanley most megtanított valamire, amiről eddig fogalmam se volt.” Michael Crichtontól hallottam, hogy a Superman-t Geoffrynak ajánlották, aki meghalt a forgatása közben, s akit minden munkatársa őszintén meggyászolt.

Ez a regény természetesen nem íródhatott volna meg, ha nem támaszkodhat a tárgyával foglalkozó két, immár klasszikus könyvre, melyeket nem lehet eléggé dicsérni: az egyik Walter Lord A Night to Remember-je (Allen Lane, 1976), a másik Robert Ballard The Discovery of the Titanic-je (Madison Press Books, 1987). Két további könyvet is igen értékesnek találtam: Walter Lord munkájának nemrég megjelent „folytatását”, a The Night Lives On-t (William Morrow, 1986) és Charles Pellegrino Her Name – Titanic-ját (Avon, 1990). Charlie-nak (aki a 43. fejezetben meg is jelenik) azért a rengeteg technikai információért ugyancsak roppant hálás vagyok, amellyel „a Bébi felnevelésé”-t illetően ellátott – ezt a vállalkozást mindketten nagyon vegyes érzelmekkel figyeljük.

Martin Gardner könyve, a The Wreck of the Titanic Foretold? újra közreadja a bámulatos Morgan Robertsonregényt, a The Wreck of the Titan-t (1898!), amelyre Lord Aldiss a 9. fejezetben hivatkozik. Martin meggyőzően érvel amellett, hogy Robertson esetében intelligens előrelátásról van szó; mindazonáltal senkitől sem vehetem rossz néven; ha úgy véli, hogy Martinnál viszont már 1912 némi visszahatása érvényesül...

Mivel e regény sok eseménye már megtörtént – vagy hamarosan megtörténik –, gyakran kénytelen voltam valóságos személyekre utalni. Remélem, élvezni fogják, hogy időnként extrapolálom a tevékenységüket.

A „század-szindróma” (4. fejezet) már sokaknak okozott gondot, bár meg kell várnunk a 00. 1. 1.-et, hogy kiderüljön, csakugyan olyán balul ütnek-e ki a dolgok, ahogy felvetettem. Miközben ezen a könyvön dolgoztam, legrégibb amerikai barátom, dr. Charles Fowler (GCA, 1942 – bár egyikünk se tud igazán hinni benne) elküldte nekem a Boston Globe egyik cikkét, amelynek ez a címe: „A nagyszámítógépeknek meggyűlik a bajuk a 2000. évvel”. A cikk szerint a szakmában az a vicc járja, hogy 1999-ben mindenki nyugdíjba megy. Majd meglátjuk.

Ez a probléma 2099-ben persze nem fog jelentkezni. Addigra a számítógépek már megtanulnak vigyázni magukra (és a H. sap. nemkülönben, ha még nem tűnt el a föld színéről).

A 12. fejezetben feltűnő kivételes nagyságú puhatestűt nem én találtam ki. Bővebbet (és fényképeket) e félelmetes állatról az Arthur C. Clarke's Mysterious World-ben (Collins, 1980) találhatnak. Az Octopus giganteus létezését teljes határozottsággal először R G. Wood és dr. Joseph Gennaro mondta ki (Natural History, 1971. március) és nagyon örültem, hogy mindketten elfogadták meghívásomat, és elbeszélgettek velem a kamera előtt a Titokzatos Világ című tévésorozatomban.

A polip-allergiákra vonatkozó hasznos tudnivalók (például hogy mit tegyünk, ha találunk egyét a WC-ben) Jacques-Yves Cousteau és Philippe Diole könyvéből származnak (Octopus and Squid: The Soft Intelligence, Cassel, 1973).

És itt hadd szóljak néhány szót valamiről, amin sok éven át törtem a fejem. Ebben a könyvben Jacques azt állítja, hogy bár búvárai száz és száz alkalommal játszottak polipokkal, azok sohasem harapták meg őket – és nem is hallott soha ilyen balesetről. Nos... én egyetlenegyszer fogtam polipot, Ausztrália keleti partjánál – és megharapott! (Ld. The Coast of Coral, Harper and Row, 1956.) A valószínűség törvényeinek ezt a csődjét egyszerűen képtelen vagyok megmagyarázni.

Az Omni magazin szerint a 13. fejezetbeli kérdés valóban szerepelt egy középiskolai intelligenciatesztben, és csak egy zsenge zsenipalánta jött rá, hogy a nyomtatásban megadott válasz téves. Én azért így is meglepőnek találom a dolgot; a kétkedők vegyenek elő ollót és egy darab kartont: pár perc fáradozás érdekes eredményt hoz. Srinivasza Rámanudzsan még hihetetlenebb története (őt csak megemlítem ebben a fejezetben) megtalálható G. H. Hardy kis klasszikusában, az A Mathematician's Apology-ban, vagy pedig – ehhez könnyebben hozzá lehet jutni – James Newman The World of Mathematics-ónak első kötetében.

A gyorstalpaló tanfolyamért, amely megismertetett a part menti olajfúrás alapelemeivel, régi Srí Lanka-i barátomnak, Cuthbert Charlesnak és kollégáinak, Walter Jacksonnek és Danny Stephensnek (mindhárman a Brown and Root Vickers Ltd-nél dolgoznak), valamint Brian Reddennek, a Wharton Williams Műszaki Főosztálya vezetőjének tartozom köszönettel. Ők mentettek meg attól – legalábbis remélem –, hogy túl sok kapitális bakot lőjek, és semmiképp sem felelősek azért, hogy helyenként vakmerően extrapoláltam valóban csodálatra méltó eredményeiket – amelyek már jelzik, mi mindent fogunk véghezvinni az űrben a következő évszázadban. Elnézésüket kérem, amiért kedvességüket azzal háláltam meg, hogy alaposan belekontárkodtam a munkájukba.

Az 1974-es „JENNIFER-akció”-ról részletesen sohasem számoltak be, és valószínűleg nem is fognak soha. Nagy meglepetésemre kiderült, hogy aki irányította, régi ismerősöm, és hálás vagyok neki a kitérő válaszokért is, amiket a kérdéseimre adott, mert egyet-mást azért kihámozhattam belőlük. Mindent összevetve örülök, hogy nem tudok túl sokat annak a régi nyárnak az eseményeiről, a tények így kevésbé korlátoznak.

Könyvemen dolgozva mulatságos felfedezést tettem: egy másik regényben is szeli a habokat a Glomar Explorer, de – szerencsére! – egészen más céllal. (Thomas Allen-Norman Polmar: Ship of Gold, Macmillan, 1987.)

Szeretnék köszönetet mondani a CIA és a KGB kötelékébe tartozó ismerőseimnek is, akik nem óhajtják, hogy megnevezzem őket.

Örömmel hozom nyilvánosságra viszont, hogy bizonyos információim William Orrtól, az Oregoni Egyetem geológiaprofesszorától származnak, akivel valaha együtt hajóztunk az S. S. Universe nevű „úszó egyetem”-en. A tőle kapott Glomar Explorer-dokumentáció – a hajó most a kaliforniai Suisun-öbölben, Vallejo és Martinez közt darvadozik, a 680-as útról jól látni – fontos támpontokkal szolgált.

A tengerfenéken bekövetkezett jelentős kitörésekről, amikre a 33. fejezetben céloztam, David B. Prior, Earl H. Doyle és Michael J. Kaluza révén tudunk, „Evidence for Sediment Eruption on Deep Sea Floor, Gulf of Mexico” című közleményük a Science 243. kötetének 517-519. old. 1989. január 27-én jelent meg.

Épp azon a napon, amikor az utolsó simításokat végeztem el ezen a kéziraton, tudtam meg, hogy olajfúrás is idézhet elő földrengést – erre most már nyomós bizonyítékok vannak. Az 1989. október 28-i Science News hivatkozik Paul Segallnak, az USA Geológiai Intézete munkatársának egy tanulmányára, amely a Geology 1989. októberi számában olvasható, s amelyben a szerző ezt kijelenti.

A neolit kori sírról szóló beszámolót, melyet a 35. fejezetben idéztem, a Nature közölte (1978, 608, 276).

Ralph C. Merkle valóban meghökkentő cikke, a „Molecular Repair of the Brain” először a Cryonics 1989. októberi számában (kiadó: ALCOR, 12327, Doherty St, Riverside, Ca., 92503) jelent meg – köszönöm az előzetes példányt.

Igen hálás vagyok dr. John Moneynak, a baltimore-i Johns Hopkins Kórház-beli számos barátom egyikének a rendkívül hasznos „paraphilia” szóért (21. fejezet).

Köszönet Kumar Chittynek a felvilágosításokért az ENSZ Tengerjogi Egyezményét illetően, amelynek előkészítését sok éven át Shirley Hamilton Amarasinghe nagykövet irányította. Súlyos tragédia, hogy Shirley (akinek vendégszeretetét gyakran élveztem Park Avenue-i lakásában a hetvenes években) nem érte meg törekvései megvalósulását. Csodálatos rábeszélőkészséggel volt megáldva, s ha tovább él, alighanem sikerül megakadályoznia, hogy az Egyesült Államok és az Egyesült Királyság küldöttsége egymás lábába lőjön.

Különösen hálás vagyok munkatársamnak, Gentry Lee-nek (Cradle, a Rama-trilógia), amiért úgy osztotta be idejét, hogy minden erejét az én (legújabb) utolsó regényemnek szentelhesse.

Nagyon köszönök mindent Navam és Sally Tambayahnak – Tasháról és Cindyről nem is szólva –: a vendéglátást, a WORDSTAR-t és a faxokat...

És végül: kegyelettel meghajlok drága barátom, a néhai Reginaid Ross emléke előtt, aki kedvessége sok egyéb megnyilvánulása mellett fél évszázaddal ezelőtt bemutatott Rahmanyinovnak és Elgarnak, s aki nemrég hunyt el, kilencvenegy éves korában, miközben e könyvet írtam.

MANDELMEMO

A Mendelbrot-halmaznak, amellyel a nem-IBM világot először A. K. Dewdney ismertette meg („Computer Recreations” című cikkével (Scientific American, 1985. augusztus, 16-25. old.), ma már óriási irodalma van. A mester saját könyve, a The Fractal Geometry of Nature (W H. Freeman, 1982) magas szintű szakmunka, amelynek számos részletével még olyanok se tudnak megbirkózni, akik azzal hízelegnek maguknak, hogy van érzékük a matematikához. Mindamellett a szöveg jó része informatív és szellemes, tehát nagyon is érdemes átfutni. Az M-halmazra azonban a szerző igen röviden utal csak imitt-amott, ennek a feltárása csupán 1982-ben kezdődött meg.

A The Beauty of Fractals (H-O. Peitgen – P H. Richter, Springer-Verlag, 1986) volt az első könyv, amely pompázatos Technicolorban mutatta be az M-halmazt, egy lebilincselő (és gyakran mulatságos) esszével megtoldva, amelyben maga dr. M. mondja el, miben gyökerezik a Halmaz, és hogyan fedezte fel (vagy találta ki?). Munkássága további eredményeit a The Science of Fractal Images-ben tette közzé (sajtó alá rendezte: H. O. Peitgen és Dietmar Saupe, Springer-Verlag, 1988). Mindkettő magas szintű szakkönyv.

Az általános érdeklődésű – de elszánt – olvasó sokkal jobban boldogul A. K Dewdney The Armchair Universe-ével (W H. Freeman, 1988). Ez az eredeti 1985-ös Scientific American-cikket tartalmazza, kiegészítésekkel és a PC-szoftverekre vonatkozó információkkal. Én felettébb kellemes órákat töltöttem a MandFXP-vel, amely a Cygnus Software-től szerezhető be (1215 Davie St, P O. Box 363, Vancouver BC, V6E 1N4, Canada), és AMIGA 2000-emen igen sok lehetőségét tudtam kiaknázni. Amikor „Isten, a világegyetem és minden egyéb” címmel dokumentumfilmet készítettem az Egyesült Királyság 4-es Csatornája számára, abban a ritka kiváltságban volt részem, hogy megmutathattam Stephen Hawkingnek néhány szép „fekete lyuk”-at, amit a Halmazt növelve – akkorára, hogy a Mars pályáját betölthette volna – fedeztem fel. M-halmaz-szoftver egyébként – MAC-és IBM-gépekhez – a Sintar Software-től is rendelhető (1001, 4th Ave., Suite 3200, Seattle, WA 98154).

Mondanom sem kell, hogy a Mandelbrot-rajongóknak saját magazinjaik is vannak, amelyekben ötleteket találhatnak a programok gyorsításához, feljegyzéseket olvashatnak a Halmaz távoli tájain kalandozók tollából – és még egy új irodalmi műfaj, a „fra-fi” (fractal-fiction) termékeibe is belekóstolhatnak. A Mandelbrot-birodalom hírei az Amygdalá-ban jelennek meg, ennek szerkesztője Rollo Silver, aki szintén ellátja szoftverrel a hozzá fordulókat (Box 111, San Cristobal, NM 87564).

Kétségtelen, hogy a Halmaz leginkább videofilm formájában értékelhető – egész sor készült már, többnyire kísérőzenével. A leghíresebb a „Nothing but Zooms” (Art Matrix, P O. Box 880 Ithaca, NY 14851). Nekem „A Fractal Ballet” is tetszett (The Fractal Stuff Company, P O. Box 5202, Spokane, WA 99205-5202).

Szigorúan véve az M-halmaz „Legtávolabbi Nyugat” a pontosan -2, és nem 1.999... a végtelenségig, ahogy a 18. fejezetben áll. Ha valakit ez zavar, megegyezünk!

Nem tudom, a való életben vannak-e Mandel-mániás esetek, de felteszem, hogy mihelyt ez a könyv megjelenik, hírt kapok néhányról – és máris elhárítok magamról minden felelősséget.

FÜGGELÉK

A végtelen színei

1989 novemberében, amikor a szaúd-arábiai Rijádban átvettem az Űrkutatók Szövetsége Különleges Teljesítmény Díját, abban a kiváltságban is részem volt, hogy az asztronauták és kozmonauták olyan népes csoportjához szólhattam, amilyen addig sehol sem gyűlt össze. (Több mint ötvenen voltak, köztük Buzz Aldrin és Mike Collins, az Apolló–11 legénységének két tagja és az első „űrsétáló”, Alekszej Leonov, akinek már nem kényelmetlen, hogy a 2010 Odüsszeia II ajánlását Andrej Szaharowal kell megosztania). Elhatároztam, hogy látókörüket tágítandó valami igazán naggyal ismertetem meg őket, és az ugyancsak asztronauta Sultan bin Salman bin Abdul Aziz herceg elnöklete alatt bőségesen illusztrált előadást tartottam nekik „A végtelen színei: a fraktál-univerzum felfedezése” címmel

Az alábbi anyag ennek a kivonata – a 15. fejezet elejére is jutott egy rész. Csak azt sajnálom, hogy nem mellékelhetem a pompás 35 milliméteres diákat – és a videofilmeket –, amikkel Rijádban „aláfestettem” a szavaimat.

Manapság mindenki jól ismeri a grafikonokat – főleg azt a fajtát, amelynek a vízszintes tengelyén az időt, a függőlegesen pedig az állandóan emelkedő megélhetési költségeket jelölik. A gondolat, hogy egy sík bármely pontja kifejezhető két számmal – amit általában x és y helyettesít –, annyira magától értetődőnek tűnik, hogy inkább azt nem értjük, miért kellett a matematika világának 1637-ig várnia, amikor is ez Descartes agyában megfogamzott.

Mindenesetre azóta is egyre újabb és újabb következményeit fedezzük fel e látszólag oly egyszerű gondolatnak, és a legelképesztőbb most éppen tízesztendős. Mandelbrot-halmaznak hívják (a továbbiakban csak M-halmazként fogom emlegetni), és önök hamarosan mindenhol találkozhatnak majd vele: tapétákon és linóleumokon, a textiltervezésben és az ékszerészetben. Sőt attól tartok, a tévéjük képernyőjén is igen gyakran fog felbukkanni: minden második reklámban.

Ám az M-halmazban az a legmeglepőbb, hogy az alapelve rendkívül egyszerű. Bármelyik iskolásgyerek fel tudja fogni, hogy hozható létre, és ez a modern matematikában vajmi ritka. Ugyanis nem kell hozzá több, mint összeadás és szorzás; semmi szükség a bonyolultabb műveletekre, a kivonásra és – isten ments! – az osztásra, a matematika állatseregletének egzotikusabb szörnyetegeiről nem is beszélve.

Kevesen vannak a civilizált világban, akik sose látták Einstein híres E = mc^2-jét, vagy akik úgy éreznék, túl bonyolult, képtelenek megérteni. Nos, az M-halmazt meghatározó egyenlet ugyanennyi elemből áll, és nagyon hasonló is. Íme:

Z=z^2+c

Nem túl szörnyű, igaz? És mégis: annyi elágazása van, hogy az idők végezetéig se tudnánk valamennyit felderíteni.

A z-k és a c nem fizikai mennyiségek (tömeg és energia), mint Einstein egyenletében, hanem mind számok. Azok a koordináták, amelyek egy pont helyzetét meghatározzák, az egyenlet pedig megszabja, miképp kell mozognia, hogy kirajzoljon egy mintát.

Van egy egyszerű, mindenki számára érthető analógia: azok a gyerekkönyvek, amelyek számokkal teleszórt lapokból állnak, s ha a számokat megfelelő rendben összekötik, rejtett – és gyakran meglepő – képek tűnnek elő. A tévéképet ugyanennek az elvnek a jóval magasabb fokú alkalmazása hozza létre.

Elméletben bárki, aki tud összeadni és szorozni, tollal vagy ceruzával és egy ív milliméterpapírral megszerkesztheti az M-halmazt. Csakhogy, mint később látni fogjuk, vannak bizonyos gyakorlati nehézségek – mégpedig az a tény, hogy az emberi élet ritkán haladja meg a száz évet. A Halmazt tehát mindig számítógép generálja, és vizuális kijelzőegységen válik láthatóvá.

Mármost egy pont térbeli helyének a meghatározására kétféle módszer van. Az általánosabb bizonyos mértékig a térképészek hálózatát, vonatkoztatási eszközeit használja – nyugat-kelet, észak-dél, vagy pedig, milliméterpapíron, vízszintes X-tengely és függőleges Ytengely. Van azonban egy másik módszer is, amit a radarokban alkalmaznak, és amit, számtalan film révén, már szinte mindnyájan ismerünk. Ennél a tárgy helyzetét két tényező adja meg: (1) az origótól való távolsága és (2) az iránya, illetőleg tájolata. Mellesleg az utóbbi a természetes módszer – az, amit az ember automatikusan és ösztönösen használ, amikor labdajátékokban vesz részt. Ilyenkor a távolságokat és szögeket figyeljük, önmagunkat tekintve az origónak.

Képzeljük azt tehát, hogy számítógépünk vizuális kijelzőegysége radar-képernyő, egyetlen visszavert jellel, amelynek a mozgása majd kirajzolja az M-halmazt. Mielőtt azonban bekapcsolnánk radarunkat, szeretném még jobban egyszerűsíteni az egyenletet, imigyen:

Z=z^2

Egyelőre sutba vágtam a c-t, és csak a z-ket hagytam meg. Most hadd határozzam meg őket pontosabbam.

A kis z a radarjel kezdeti távolsága – azé a ponté, ahonnan elindul. A nagy Z a végső távolsága az origótól. Ennélfogva ha kezdetben 2 egységnyire volt, a fenti egyenletnek engedelmeskedve hirtelen 4 egységnyire ugrik.

Ez eddig nem különösebben izgalmas, de most következik az a módosítás, amely lényeges változást hoz:

ZDz^2

A dupla nyíl kétirányú közlekedési jel, amely azt mutatja, hogy a számok erre is, arra is áramlanak. Ezúttal nem állunk meg a Z = 4-nél, hanem egyenlővé tesszük egy új z-vel, miáltal nyomban kapunk egy 16 értékű második Z-t – és így tovább. Nem sok időbe telik, s az alábbi sorozat jön létre:

256; 65,536; 4,294,967,296.

és a pont, amely a középtől mindössze 2 egységnyire indult, egyre növekvő óriás-léptekkel halad a végtelen felé.

Ennek a körbe-körbe-folyamatnak „iteráció” a neve. A saját farkát kergető kutyára emlékeztet, azzal a különbséggel, hogy a kutya nem jut el sehova. A matematikai iteráció azonban felettébb különös helyekre vihet el bennünket, mint hamarosan tapasztalni fogjuk.

Most már bekapcsolhatjuk a radarunkat. A legtöbb kijelzőnek a középtől számított 10, 20... 100 kilométeres hatókörei vannak. Nekünk viszont csak egyetlen körre van szükségünk, 1 egységnyi sugárral. Az egységeket sem kell megneveznünk, mivel pusztán számokkal dolgozunk. Centiméterek éppúgy lehetnek, mint fényévek – kinek mi tetszik.

Tegyük fel, hogy a radarjelünk kiindulási pontja valahol ezen a körön van – az irány nem számít. A z tehát 1.

És mivel 1 négyzetre emelve is csak 1, a Z szintén 1. És értéke x~em is változik, hiszen akárhányszor emeljük is négyzetre az 1-et, mindig csak 1 marad. A jel kedvére ugrándozhat körbe-körbe, de a körről nem térhet le.

Most vegyük azt az esetet, amikor a kezdeti z nagyobb, mint 1. Már láttuk, milyen sebességgel száguld a jel a végtelen felé, ha a z 2-vel egyenlő, ám előbb-utóbb ugyanez fog történni még akkor is, ha csak egy pindurkával nagyobb lesz, mint 1 – mondjuk példának okáért 1.000000000000000000001. Figyeljük csak:

Az első négyzetre emeléssel a Z

1.000000000000000000002

lesz, aztán

1.000000000000000000004

1.000000000000000000008

1.000000000000000000016

1.000000000000000000032

és így tovább, a kiírás számos oldalán át. Gyakorlati szempontból az érték minden esetben változatlanul pontosan 1. A jel láthatólag nem mozdul se kijjebb, se beljebb, a körön marad, s a távolság még mindig 1.

Ám ahogy a számjegyek feltartóztathatatlanul masíroznak jobbról bal felé, a nullák lassacskán eltűnnek. Hirtelen megjelenik valami a tizedespont utáni harmadik, második, első helyen – még néhány művelet, és bekövetkezik a robbanás, amint az példánkon látható:

1.001 1.002 1.004 1.008 1.016 1.032 1.066 1.136 1.292 1.668 2.783 7.745 59.987 3598.467 12948970 167675700000000 28115140000000000000000000000

(Túlcsordulás)

Ha millió – vagy milliárd – zéró volna a jobb oldalon, az eredmény akkor is ugyanaz volna. Az előrenyomuló számjegyek végül is elérnék a tizedespontot – és a Z szárnyra kelne a végtelen felé.

Most nézzük a másik esetet. Tegyük fel, hogy a z egy mikroszkopikus mennyiséggel kisebb 1-nél – mondjuk valami ilyesmi:

.99999999999999999999

Akárcsak az imént, miközben zajlik a ciklus, folynak a műveletek, sokáig mindössze annyi történik, hogy a számok a jobb szélen egyre kisebbek lesznek. De pár ezer vagy millió iteráció után – katasztrófa! A Z hirtelen semmivé válik, zérók végtelen sora szívja fel...

Ellenőrizzék a számítógépükön. Hogy csak tizenkét számjeggyel képes dolgozni? Mindegy, akármeddig faggatják is, ugyanazt a választ kapják. Higgyék el nekem...

Ennek a „program”-nak az eredményei három törvényben foglalhatók össze – bár talán túl jelentéktelennek látszanak ahhoz, hogy megfogalmazzuk őket. De a matematikában nincsenek jelentéktelen igazságok, s ezek a törvények néhány további lépéssel lélegzetelállítóan csodálatos és szép univerzumba visznek majd bennünket.

Nos, a „Négyzetre emelési” Program Három Törvénye a következő:

1) Ha a bemeneti z pontosan egyenlő 1-gyel, akkor a kimeneti Z mindig 1 marad.

2) Ha a bemenet több, mint 1, akkor a kimenet végül is végtelen lesz.

3) Ha a bemenet kevesebb, mint 1, akkor a kimenet végül is zéró lesz.

Az 1-sugarú kör ennélfogva valamiféle térkép – vagy ha úgy tetszik, válaszfal –, amely a síkot két külön területre osztja. A körön kívüli számok, amelyek engedelmeskednek a négyzetre emelési törvénynek, a „végtelenségig” szabadok; a körön belüliek rabok, sose szabadulnak, sőt a teljes megsemmisülésre vannak ítélve.

Itt valaki azt mondhatná: – Ön eddig csak távolságokról beszélt – arról, milyen messze van a jel az origótól. De ahhoz, hogy a helyzetét meg lehessen határozni, az irányára is szükség van. Ezzel mi a helyzet?

Tökéletesen igaz. De ebben a szelekciós folyamatban – amikor a z-k két külön kategóriába sorolódnak – az irányoknak szerencsére nincs szerepük; ugyanaz történik, bármerre mutat is az r. Ennek az egyszerű példának nevezzük N-halmaznak – az esetében nem kell figyelembe vennünk őket. Amikor pedig az M halmazt fogjuk tárgyalni, amely bonyolultabb, És amelynél tényleg fontos már az irány, elárulok majd egy ügyes matematikai trükköt, és komplex vagy imaginárius számok segítségével (bár megjegyzem, ezek valójában egyáltalán nem komplexek, s még kevésbé imagináriusak) könnyen eligazítjuk ezt a dolgot. Itt azonban irányokra semmi szükség, és megígérem, hogy többet nem is beszélek róluk.

Az N-halmaz egy térkép-en fekszik, és határa a kör, amely körülveszi. Ez a kör nem több folyamatos vonalnál, vastagsága nincs. Ha valamilyen végtelen nagyítóképességű mikroszkóppal tudnák megvizsgálni, akkor is pontosan ugyanolyan volna. És ha az M-halmazt akkorára növelnék, mint a világegyetem, a határát változatlanul zéró vastagságúnak látnánk. Lyukak azonban nincsenek rajta – teljességgel áthatolhatatlan gát, amely az 1-nél kisebb z-ket mindörökre elválasztja az 1-nél nagyobbaktól.

És most végre rátérhetünk az M-halmazra, beléphetünk abba a világba, ahol ezek a józan, megszokott ideák és formulák mind tótágast állnak. Kapcsolják be a biztonsági övüket.

Az 1970-es években egy francia matematikus, bizonyos Benoit Mandelbrot, aki a Harvardon és az IBM-nél működött, foglalkozni kezdett azzal az egyenlettel, amely később híressé tette, s amelyet most ebben a dinamikus formában írok fel:

ZDz^2+c

Az N-halmaz egyenlete és a fenti közt az egyetlen különbség a c tag. Ez – és nem a z – most a kiinduló pontja a feltérképező expedíciónknak. Lezajlik az első forduló ciklus, „hurok” -, a z zéróval lesz egyenlő.

A változás csekélynek látszik, és senki se hitte volna, micsoda univerzumot tár majd fel. Magának Mandelbrotnak is csak 1980 tavaszán támadtak – igen homályos – sejtései erről, amikor a számítógép-eredménylistákon az első, még bizonytalan; formációk felbukkantak. Ettől fogva azonban gyakran pillantott ki, hogy Keatset idézzem,

Az örvénylő óceán-üvegen

Talán e hang tár tűnt tündéri tájt!*

Mint később látni fogjuk, az „örvénylő” szó meglepően találó.

Az új egyenlet ugyanazokat a kérdéseket teszi fel és ugyanazokat a válaszokat adja, mint a korábbi: milyen alakú a feltérképezett „terület”, ha a betűket számokkal váltjuk fel? Az N-halmaz esetében 1-sugarú kör volt. Nézzük, mi történik, ha ezzel az értékkel kezdünk az M-egyenletben. Ezt önök fejben is ki tudják számolni néhány lépés erejéig. Mert néhány tucat után még egy szuperszámítógép is megbokrosodhat.

Alapozás: z = 0, c = 1. Tehát: Z = 1

Első ciklus: Z = 12 + 1 = 2

Második ciklus: Z = 22 + 1 = 5

Harmadik ciklus: Z = 52 + 1= 26

Negyedik ciklus: Z = 262 + 1... és így tovább.

Egyszer megpróbáltam a számítógépemmel a magasabb régiókba jutni (mint programozótól nagyjából ennyi telik tőlem), de csak két további értéket kaptam, aztán a gép közelítő számításokba fogott:

1, 2, 5, 26, 677, 458, 330

21006640000

4412789000000000000000

Itt feladta, mert egyszerűen nem hitte el, hogy vannak olyan számok, amelyek 38-nál több számjegyből állnak.

De már az első két-háromból is világosan látható, hogy az M-halmaznak merőben más formájúnak kell lennie, mint a tökéletesen kör alakú N-halmaznak. Az 1 egység távolságban levő pont az N-halmazban van – sőt definiálja a határát. Az ugyanilyen távolságban levő pont az M-halmaz határán kívül lehet.

Felhívom a figyelmüket arra, hogy azt mondtam: „lehet” és nem azt: „kell lennie”. Ez csakis a pont indulási irányától vagy tájolatától függ, amit eddig elhanyagolhattunk, mert nem érintette a (teljesen szimmetrikus) N-halmaz taglalását. Mint kiderül, az M-halmaz csupán az X, vagy vízszintes tengely körül szimmetrikus.

Ez az egyenlet természetéből sejthető volt. Ám senki se tudta volna megmondani, nem lévén látnok, milyen lesz a tényleges alakja; ha ezt a kérdést a pre-mandelbroti, a Halmaztól szűz időkben teszik fel nekem, valószínűleg ezt feleltem volna: „Talán olyan, mint egy ellipszis, amit az Y tengely mentén összenyomtak.” Meglehet, azt is kitaláltam volna (bár ebben kételkedem), hogy bal felé, vagyis a mínusz-irányban el van tolva.

Itt szeretnék egy gondolatkísérletet végezni önökön. Bár az M-halmaz szó szerint leírhatatlan, mégis megpróbálom leírni:

Képzeljék el, hogy lenéznek egy meglehetősen terebélyes teknősbékára, amely pontosan önök alatt úszik nyugat felé. A teknőcöt kardhallal keresztezték, minek folytán keskeny nyársfélét tol maga előtt. Körös-körül mindenütt fura tengeri képződmények tapadnak rá – és különböző nagyságú bébiteknőcök, amelyeken kisebb gizgazok nőnek...

De nehogy a matematikai kézikönyvekben ilyesféle leírást keressenek! És ha már látták a bestiát a maga teljes valóságában, és úgy gondolják, önöktől jobb telik, tessék, próbálják meg! (Az a gyanúm, a rovarok világa megfelelőbb analógiákkal szolgál; még az is lehetséges, hogy valahol a brazíliai őserdők sűrűjében él egy Mandelbrot-bogár. Kár, hogy ezt sose tudjuk meg.)

Íme, minden részlettől megfosztva, az első közelítés, ahogy a matematikusok mondják – nagyon úgy fest, mint a Conroy-kastély „Mandelbrot-tava” (18. fejezet). Ha netán kedvük szottyan az üres helyekre a középkori térképészek kedvenc mondatát beírni: „Ehelyt sárkányok vagynak”, aligha fognak túlozni vele.

Mindenekelőtt arra mutatnék rá, hogy mint már említettem, az M-halmaz balra (vagy ha így jobban tetszik, nyugatra) található az N-halmazhoz képest, amelynek a helye természetesen +1 és -1 között van az X tengelyen. Az M-halmaz csak 0.25-ig ér el a tengely jobb oldalán, bár alatta és fölötte valamivel 0.4-en túlra dudorodik.

A térkép a bal oldalon -1.4-ig terjed, s innen egy sajátságos nyárs – vagy antenna – nyúlik ki belőle pontosan -2-ig. Az M-halmaz tekintetében e ponton túl nincs semmi: univerzumának ez a széle. A Mandelbrot-rajongók a „Legtávolabbi Nyugat”-nak nevezik, s önöket esetleg érdekli, mi történik, ha a c-t -2-vel teszik egyenlővé. Nos, a Z-ből nem lesz zéró, de a végtelenbe se menekül, a pont tehát a Halmazhoz tartozik – úgy-ahogy. Ám ha a c-t csak egy icipicivel is megnövelik, mondjuk úgy, hogy -2.00000...000001 legyen, mire észbe kapnak, már elhagyták a Plútót, és a Nyugati Kvazár felé haladnak.

Most rátérünk arra, mi a legjelentősebb különbség a két halmaz között. Az N-halmaznak egy szép, tiszta vonal a határa. Az M-halmaz határa viszont – enyhén szólva bizonytalan. Hogy mennyire bizonytalan, arról akkor fognak némi fogalmat alkotni maguknak, amikor „zoom”-mal kukkantunk majd bele; csak akkor látják majd, milyen hihetetlenül gazdag flóra és fauna tenyészik ezen a „köztes” területen.

Az M-halmaz határa – ha ugyan annak mondható nem egyszerű vonal, hanem olyasmi, amit Eukleidész el se tudott képzelni, és amire a köznyelvben nincs is megfelelő szó. Mandelbrot, akinek angoltudása (az amerikait is beleértve) bámulatos, kifejező megnevezéseket keresve sokat böngészte a szótárt. Néhány „leleménye”: tajték, spongya, por, szövedék, háló, aludttej. A fraktális szót is ő ötlötte ki, és most heves utóvédharcokat folytat azok ellen, akik szerinte túl pontosan akarják meghatározni.

Számítógéppel könnyen készíthetünk – bármilyen nagyításban – „pillanatfelvételeket” az M-halinazról, s ezek még fekete-fehérben is lenyűgözőek. Egy elég egyszerű fogással azonban színessé és döbbenetes, sőt szürreális szépségű képekké varázsolhatjuk őket.

Az eredeti egyenletnek persze éppoly kevés köze van a színekhez, mint Eukleidész művének, az Elemek-nek. De ha utasítjuk a számítógépet, hogy aszerint színezze a megadott részeket, hány ciklus zajlik le, míg a z eldönti, az M-halmazhoz tartozik-e vagy sem, az eredmények káprázatosak lesznek.

A színek tehát, ha önkényesek is, nem értelmetlenek. A térképészet jó analógiát kínál erre. Gondoljunk csak a domborzati térképek szintvonalaira, amelyek a tengerszint feletti magasságokat mutatják. A közeiket gyakran úgy színezik, hogy a szem könnyebben meg tudja ragadni a közölni kívánt információt. A mélytenger-mérési térképeknél hasonló a módszer: minél mélyebb az óceán, annál sötétebb a kék. A térképkészítő saját belátása szerint alkalmazza a színeket, s az esztétikai szempontokat éppúgy érvényesíti, mint a földrajziakat.

Itt ugyanez történik – azzal a különbséggel, hogy ezeket a szintvonalakat a számítás sebessége automatikusan generálja – a részletektől megkímélem önöket. Nem tudtam kinyomozni, ki volt az a láfigelme, akitől az ötlet származik – talán maga Monsieur M. –, de fantasztikus műremekeket hoz létre. És mozgásban is látniuk kellene őket...

Az M-halmaz sok különös gondolatot ébreszt, és az egyik a következő. Elvben már akkor felfedezhették volna, amikor az emberi nem megtanult számolni. A gyakorlatban viszont, tekintve hogy még egy „gyenge nagyítású” kép is műveletek milliárdjait igényli, a számítógépek feltalálása előtt afféle kósza ideaként sem juthatott az eszébe senkinek! És az olyan filmek, mint Art Matrix „Nothing but Zooms”-a csak úgy készülhettek volna el, hogy a világ egész jelenlegi népessége éveken át éjt nappallá téve számol – hogy miközben százjegyű számok billióit szorozza meg egymással, egyetlen hibát sem követ el...

Azzal kezdtem, hogy a Mandelbrot-halmaz a matematika történetének legjelentősebb felfedezése. Mert ugyan ki gondolta volna, hogy egy ilyen képtelenül egyszerű egyenlet ilyen – szó szerint – végtelenül komplex világot és földöntúli szépséget teremt?

A Mandelbrot-halmaz, amint magyaráztam, lényegében térkép. Mindnyájan olvastunk különféle históriákat olyan térképekről, amelyeken elrejtett kincsek holléte van megjelölve.

Nos, ebben az esetben – maga a térkép a kincs!

Colombo, Srí Lanka, 1990, február 28.

TARTALOM

ELŐJÁTÉK

II. ELŐKÉSZÜLETEK

139

III. MUNKÁLATOK

183

IV FINÁLÉ

217

FORRÁSOK ÉS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS 243

FŰGGELÉK 252

EURÓPA KÖNYVKIADÓ, BUDAPEST

FELELŐS KIADÓ OSZTOVITS LEVENTE IGAZGATÓ

SZEDTE A TYPOTOP BT

NYOMTA A KAPOSVÁRI NYOMDA KFT

FELELŐS VEZETŐ MIKÉ FERENC IGAZGATÓ

KÉSZÜLT KAPOSVÁRON, 1995-BEN

A NYOMDAI RENDELÉS TÖRZSSZÁMA: 151202

A FORDÍTÁST SZERKESZTETTE FERENCZ GYŐZŐ

FELELŐS SZERKESZTŐ SZABÓ OLIMPIA

A FEDÉL ÉS A TIPOGRÁFIA SZ. BODNÁR ÉVA MUNKÁJA MŰSZAKI VEZETŐ NÉVERY TIBOR

KÉSZÜLT 13,77 (A/5) ÍV TERJEDELEMBEN

ISBN 963 07 5828 8