William Gibson

TELJES NEUROMÁNC UNIVERZUMA

William Gibson: Neuromancer

Grafton Books

A division of the Collins Publishing Group

London, 1986

William Gibson: Count Zero

Ace Books, 1987

William Gibson: Mona Lisa Overdrive

Bantam Spectra Book, 1989

Copyright © William Gibson, 1984, 1987, 1989

A Neurománc és Számláló nullára c. regényt

fordította és átdolgozta Ajkay Örkény

A Mona Lisa Overdrive c. regényt fordította Kornya Zsolt

Neurománc:3. átdolgozott és javított kiadás (az 1. kiadás alapján)

Számláló nullára: 2. javított kiadás

Mona Lisa Overdrive: 2. kiadás

A fordító ezúton is köszönetét fejezi ki mindazoknak,

akiknek személyes és baráti segítsége, illetve munkája nélkül

mindez nem valósulhatott volna meg:

William Gibson, Gáspár András, Novák Csanád

valamint:

Baross Gyöngyvér, Gonda Zoltán, Hárshegyi György,

Kirstin Cropper, Lacza Katalin, Martha Millard,

Nagy Olivér, Nagymáthé Gábor, Nemes Csaba,

Spányik Balázs, Szántai Zsolt, Tézsla Ervin

KÖSZÖNETET MONDOK:

Bruce Sterlingnek, Lewis Shinernek, John Shirley-nek (Helden).

És Tom Maddoxnak, a JÉG kiötlőjének.

És a többieknek, akik tudják, hogy miért.

NEUROMÁNC

Debnek,

aki lehetővé tette,

szeretettel

ELSŐ RÉSZ

Chiba City blues

1

A kikötő felett úgy szürkéllett az ég, mint a televízió képernyője műsorszünet idején.

– Ne higgyétek, hogy ilyesmin élek! – hallotta Case, ahogy átfurakodott a Chat ajtaját körülvevő tömegen. – Csak engem is elkapott ez a szörnyű, járványos droghiány!

A hang és a tréfa egyaránt a Sprawlból származó beszélőre vallott; a Chatsubót jobbára hivatásos hontalanok látogatták, s a japán szót a bárból gyakran hetekre száműzték.

Ratz a pult mögött tett-vett. Műkarja egyhangúan rezgett, ahogy egy tálcányi pohárrakományt csapolt Kirinnel töltött fel. Észrevette Case-t, és rámosolygott, feltárva kelet-európai acéllal átszőtt, barnás-szuvas fogsorát. Case odatelepedett a bárpulthoz, Lonny Zone egyik valószínűtlenül napbarnított kurvája, valamint egy makulátlan egyenruhájú afrikai tengerész közé, akinek arccsontjain gondosan kimunkált, tarajos törzsi díszhegek sorakoztak.

– Wage ma kora reggel itt járt, két apróddal – tolt elébe egy teli korsót Ratz az ép kezével. – Netán vanni neki valami dolog magával, Case?

Case vállat vont. A jobbján ülő lány felvihogott, és oldalba bökte.

A legendásan rút csapos még szélesebb mosolyt villantott fel. A megfizethető szépség korában ilyen csúfnak maradni szinte ódivatúnak hatott. A muzeális műkar megnyikkant, ahogy gazdája egy újabb korsóért nyúlt. A protézis szutykos rózsaszín műanyag burkolata hétfunkciós, erő-visszacsatolásos, orosz katonai manipulátort takart.

– Maga túlságozottan művész, Herr Case! – röffentett Ratz, ami nála a nevetést helyettesítette, és rózsaszín műkarmával megvakarta fehér trikós pocakját. – A vicces kis ügyek nagy művésze.

– Aha… – felelt Case, és belekortyolt a sörébe. – Kell, hogy legyen itt egy vicces arc. Mert hogy maga nem vicces, az tuti!

A kurva kuncogása egy oktávnyival feljebb csuklott.

– De te se vagy az, hugi, Zone meg egy régi haverom, szóval húzz el innét, oké?

A lány Case szemébe nézett, és szinte ajkát se rezdítve, alig hallhatóan, megvetően maga elé fújt, de távozott.

– Jézusom, milyen lebuj már ez itt? Még inni se lehet nyugodtan? – méltatlankodott Case.

– Eh, a csaj csak dolgozik – törölgette Ratz egy ronggyal a repedezett faburkolatot –, Zone leadja nekem utána százalék. Magát is engedem üzletelni, aber magán csak nevetni tudok, keresni nem.

Ahogy Case felemelte a sörét, hirtelen különös csend támadt, mintha száz különböző társalgás egyszerre szakadt volna félbe. Aztán felharsant a kurva kissé hisztérikus vihogása.

– Angyal szállt el felettünk! – röffent fel Ratz.

– A kínai idegsebészet – bődült fel egy részeg ausztrál –, az nagyon ott van! Idegkezelést csakis a kontinensen! Azok majd helyrepofoznak, haver…

Ennek hallatán Case-ben epeként tolult fel minden keserűsége, de csak a poharába morogta:

– Na, ez az, ami hatalmas baromság…

Japánban a már feledésbe merült ismeretek is jóval felülmúlták a kínaiak idegsebészettel kapcsolatos összes tudományát. A chibai zugklinikák igazi csúcstechnikát, havonta gyökeresen megújított eljárásokat alkalmaztak, de azt az idegkárosodást, ami Case-t abban a memphisi szállodában érte, még náluk sem tudták kezelni.

Már egy éve élt itt, de még mindig álmodott a cyber-térről, noha a reménye éjről éjre apadt. Bármennyi speedet szedett, bármerre is fordult, bármibe is kezdett Night Cityben, álmaiban makacsul ott kísértett a mátrix, a színtelen űrben fénylőn kibomló logikai rács… Sprawlbeli otthona, odaát a Csendes-óceán túlpartján már furcsa, távoli emlékké fakult. S ő többé már nem volt sem konzollovag, sem cyber-tér cowboy, csak egyike a puszta létért küszködő, seregnyi pitiánernek. De az elérhetetlen cyber-tér álmok, mint megannyi felvillanyozott vudu varázslat, csak özönlöttek rá a japán éjben, mígnem összegörbedve felriadt valami fülkehotel hálókapszulájának sötét magányában. És a szétmarcangolt ágybetét habszivacsába vájt ujjairól láthatta, mennyire mohón is vágyott megmarkolni a konzolt, amely ott sem volt.

– Láttam a nőjét múlt éjjel – szólt Ratz, Case elé téve a második pohár Kirint.

– Nekem olyan nincs – kortyolt a sörébe Case.

– Miss Linda Lee!

Case nemet intett a fejével.

– Nincs nő? Semmi más, csak az üzlet, művész barátom? A kereskedelem mindenek felett? – A csapos apró, barna szeme mélyen fészkelt ráncos arcában. – Azt hiszem, jobban kedveltem magát, amikor még vele járt. Többet nevetett. Mostanában attól tartok, a művészkedést viszi majd túlzásba. Egy éjjel végzi majd maga Kliniken-tartályokban, lesznek magából friss póttestrészek.

– Mindjárt elsírom magam, olyanokat mond, Ratz!

Case kiitta a sörét, fizetett és ment; keskeny vállait összehúzta esőverte orkándzsekijének khakiszínű nejlonja alatt. Ahogy keresztültört a Ninszeiben hemzsegő tömegen, megcsapta orrát saját áporodott testszaga.

Case huszonnégy éves volt. Huszonkét évesen lett cowboy, adatrabló, az egyik legjobb a Sprawlban. A legnagyobb mesterek tanították, McCoy Pauley és Bobby Quine, az üzleti élet nagy alakjai. Fiatalos hevülete és profizmusa folytán szinte állandó adrenalin-túltengésben dolgozott, egyedi kialakítású cyber-téri deckjébe csatlakozva, amely testetlen tudatát a mátrixnak nevezett, akaratfüggetlen hallucinációba vetítette. Tolvajként más, tehetősebb tolvajoknak dolgozott; ők szerezték be számára a különleges programokat, amelyekkel meglékelhette a vállalati rendszerek fényes falait, és ablakot nyithatott a mögöttük rejlő dús adatmezőkre.

Case elkövette a klasszikus hibát, amelyről sose hitte volna, hogy becsúszhat: meglopta a megbízóit. Megtartott valamit magának, és egy amszterdami orgazda útján megpróbálta elpasszolni. Azóta se jött rá, hogy ők hogyan jöttek rá – ennek amúgy sem volt már jelentősége. Biztosra vette, hogy végeznek vele, de ők csak elmosolyodtak, és megnyugtatták, hogy a pénzt bátran megtarthatja. És szüksége is lett rá. Mert megbízói, továbbra is mosolyogva, arról is gondoskodtak, hogy soha többé ne dolgozhasson.

Háborúból maradt, orosz gombamérget használtak. Megfertőzték vele az idegrendszerét, és Case egy memphisi szállodában, ágyra szíjazva s látomásoktól gyötörve, harminc órán át vergődött, mialatt a tehetsége mikronról mikronra égett ki.

A parányi, kifinomult idegkárosodás tökéletes eredménnyel járt.

Case számára, aki a cyber-tér testtelen mámoráért élt, ez maga volt a kiűzetés a Paradicsomból.

Fénykorában, belevaló cowboyként még kedvenc bárjaiban hizlalta elit tudatát, s vele az ernyedt megvetést a hús-vér test iránt. Ám most épp saját testének húsbörtönében lett fogollyá.

Összes pénzét sietve új jenbankók vaskos kötegére váltotta. A világ feketepiacainak berkeiben a régi papírvaluta még rendületlenül kitartott, akár a Trobriand-szigetlakók közt a kagylópénz. A szabályos ügyletek készpénzes fizetése a Sprawlban sem ment könnyen, de Japánban már egyenesen illegális volt.

Elszántan bizakodott, hogy Japánban megleli majd a gyógyulást. Chiba valamelyik bejegyzett klinikáján vagy a zuggyógyászat árnyékvilágában lesz majd segítség. A beültetésekkel, idegsebészettel és mikrobionikával egyet jelentő Chiba mágnesként vonzotta a Sprawl technobűnöző szubkultúráját.

Chiba Cityben egy-két hónapos vizsgálat-és megbeszéléssorozat során semmivé olvadt új jenkészlete. Utolsó reményét a zugklinikákba vetette, de ott is csak megcsodálták a megnyomorítására alkalmazott szaktudást, aztán lassan megrázták a fejüket.

Case-nek ekkoriban már csak a kikötő melletti, legolcsóbb fülkehotelekre futotta. Itt húzta meg magát, a dokkokat, mint roppant színpadokat egész éjjel megvilágító kvarchalogén fényáradatban. Errefelé a televízióég ragyogásától nem látszottak Tokió fényei, még a Fuji Electric Company feltornyosuló holoemblémája sem, és a Tokiói-öböl csupán elnyújtózó feketeségnek látszott, ahol sirályok köröztek a sodródó fehér habszivacs törmelék felett. A kikötő mögött terült el a város, a gyárkupolákkal és a föléjük tornyosuló, saját ökorendszerükbe gubódzó, irdatlan irodatömbökkel. A város és a kikötő között régebbi utcák keskeny, névtelen mezsgyéje húzódott. Ez a negyed volt Night City, s ennek magja Ninszei. Napközben Ninszei-szerte zárva voltak a bárok; jellegtelen egyformasággal, halott neonjaikkal, mozdulatlan hologramjaikkal csak várakoztak a megmérgezett, ezüstszín ég alatt.

A Chattől két háztömbnyire nyugatra, a Jarre de Thé nevű teázóban Case erős duplával öblítette le aznap éjjeli első tablettáját. A rózsaszínű, lapos, nyolcszöget formázó pirula erős brazil dexedrint rejtett; Zone egyik nőjétől vette.

A teázó falait tükrök borították, minden lapot vörös neon keretezett.

Amikor rádöbbent, hogy Chibában egyedül van, pénze alig, reménye a gyógyulásra pedig még kevesebb, Case tőle egészen idegen, végsőkig menő elszántsággal igyekezett újra pénzhez jutni. Az első hónapban két férfit és egy nőt ölt meg, egy évvel korábban még nevetségesnek számító összegeket zsákmányolva. Ninszei úgy felőrölte az idegeit, hogy végül már az utcában is valami halálvágy, valami tudtán kívül benne lappangó titkos méreg öltött testet számára.

Night City leginkább egy unatkozó tudós által kiagyalt és agyongyorsított, zűrzavaros társadalomfejlődési kísérletre emlékeztetett. Ha a bűnös nyüzsgést nem bírod szusszal, elsüllyedsz, mint kő a tóban; de akkor is beszakítod a feketepiac érzékeny felületi hártyáját, ha csak kicsivel pörgősebb vagy a kelleténél. Hibázz így vagy akár amúgy: nyomod sem marad, legfeljebb holmi elmosódó emlék egy Ratz-féle helyi kövület tudatában. Szív, tüdők vagy vesék alakjában viszont még hasznára lehetsz a zugklinikák tartályaiból válogató gazdag idegeneknek.

Az üzlet itt állandó, tudat alatti zsongás volt; a lustaság, óvatlanság, modortalanság, a bonyolult illemszabályok elleni legapróbb vétség elfogadott büntetése pedig a halál.

Ahogy ott ült egyedül egy asztalnál a Jarre de Thében – a tabletta hatni kezdett, tenyerén kiütöttek az izzadtság gombostűfejei, karján és mellén minden szőrszál bizsergését külön érezte –, Case ráébredt, hogy egy ideje igen ősi, névtelen játékot játszik önmagával, végső leosztásban. Már nem hordott fegyvert, és a legelemibb elővigyázatossággal sem törődött. A leggyorsabb, legkötetlenebb utcai ügyletekre hajtott, és úgy ismerték, mint aki bármit képes megszerezni. Énjének egy része tudta, hogy leívelő önpusztítása nem marad rejtve egyre fogyatkozó ügyfélköre előtt, ugyanakkor lubickolt annak tudatában is, hogy mindez hamarosan véget ér. És énjének ez a halálvárásban önelégült része gyűlölte leginkább Linda Leenek még a gondolatát is.

Egy játékteremben jött vele össze, egy esős éjszakán.

A kékes cigarettafüst fátylába burkolózva a Varázslókastély, az Európai Tankcsata és New York sziluettjének izzó hologramjai ropták felettük fénylő szellemtáncukat. Ahogy felidézte, most is ugyanúgy látta maga előtt a lányt, sosem nyugvó lézerfényben fürdő arcát, jelekké egyszerűsödött vonásait: a Varázslókastély égő pokla skarlát visszfényt lobbantott arccsontjain, a Münchent feldúló Európai Tankcsata azúrkékben áztatta homlokát, s a felhőkarcolók szurdokfalain csúszkáló kurzor szikrakévéi olvadt aranyba vonták ajkait.

Case-nek jól ment aznap éjjel: Wage ketaminjából egy kilónyit indított útnak Jokohamába, és a pénzt már a zsebében tudta. A Ninszei kövezetét paskoló meleg esőből belépve, a játékba mélyedt lány valahogy rögtön feltűnt neki a konzoloknál álló tucatnyi játékos között. Akkori arckifejezését Case jó pár óra múltán, egy kikötőparti hálófülkében láthatta viszont: az alvó lány felső ajka úgy hatott, mint egy szárnyaló madár gyermekkéz rajzolta jelképes vonala.

A jó üzlettől elégedetten vágott át a termen, és megállt a lány mellett, aki felpillantott rá, fekete szemceruzával körülmaszatolt tekintettel. A szürke szemekből egy rárontó jármű fényszóróitól megbűvölt állatka riadtsága sütött.

Együtt töltött éjszakájuk reggelbe nyúlt, amely a légpárnás hajókikötő jegyirodájához vezette őket; Case első ízben utazott a Tokiói-öböl túlfelére. Az eső kitartóan esett egész Haradzsukuban, cseppjei végiggyöngyöztek a lány műanyag dzsekijén és a híres divatüzletek előtt csoportosuló, fehér papucscipős tokiói gyerekek fóliaköpenyén. Végül éjféltájt kikötöttek egy pacsinkószalonban, és a csattogó zajban a lány úgy fogta a kezét, akár egy gyerek.

Case feszültséggel és drogokkal terhes mindennapjai egy hónap múltán éreztették együttes hatásukat, és ama örökösen riadt szemek kútjából felbukkant a drog utáni vágy. Figyelte, hogy a lány személyisége hasadozó jéghegy módjára széttöredezik, szilánkjai tovasodródnak, és végül kiütközik a nyers drogfüggőség éhes váza. A lánynak az épp soros adag belövését kísérő összpontosításáról Case-nek a sáskák jutottak eszébe, amelyeket a sigai bódésoron árultak, mutáns kék pontyokkal teli tartályok és tücsköket rejtő bambuszketrecek között.

Case a kávéüledék fekete gyűrűjét bámulta üres csészéjének alján: az imént beszedett speedtől vibrálni látszott. Az asztallap barna lemeze apró karcolások patinájától homálylott. Ahogy a dexedrin felkúszott a gerincén, Case szinte látni vélte a rengeteg véletlen ütődést, ami ilyen felszínt hoz létre. A Jarre kialakításának múlt századi, ósdi, jellegtelen stílusában hagyományos japán elemek keveredtek fakó milánói műanyaggal, ám úgy rémlett, a berendezést finom filmréteg borítja. Mintha a tükrökre és az egykor ragyogó műanyagra valahogy átragadt volna a milliónyi vendég feszültsége és rosszkedve, s ettől minden felületet megült valami köd, amit letörölni sem lehet többé soha.

– Hé, Case, öreg haver…

Felnézett a szemceruzával kihúzott szürke szemekbe. A lány űrállomásokon használatos, napszítta francia gyakorlóruhát és új, fehér tornacipőt viselt.

– Már régóta kereslek, öregem… – Leült vele szemben, és az asztalra könyökölt. Kék kezeslábasának ujjai a vállrészen fel voltak hasítva; a férfi szeme önkéntelenül végigsiklott a kivillanó karokon, tapaszok vagy tűszúrások nyomait keresve.

– Egy cigit?

A lány egyik bokazsebéből gyűrött csomag Jehjüant kotort elő, és megkínálta vele. Case elvett egy szálat, és hagyta, hogy Linda meggyújtsa egy piros műanyag csővel.

– Jól alszol, Case? Fáradtnak tűnsz… – A lány akcentusa a Sprawl déli, Atlanta felőli részét idézte. Szeme alatt a bőr sápadt, beteges színt mutatott, húsa azonban még ruganyos volt és erős. Húszéves volt. Szája szögletében Case a fájdalom újabb, örökre bevésődött ráncait vette észre. Sötét haját selyemszalaggal fogta hátra, amelynek nyomtatott rajzolata mikroáramköröket vagy épp egy várostérképet ábrázolt.

– Csak akkor fáradok le, ha elfelejtem bevenni a tablettáimat – mondta Case, s megcsapta a vágyakozás tömény hulláma, az amfetamin hullámhosszán belovagló gerjedelem és magány. Újra érezte a lány bőrének illatát a kikötő menti fülke túlhevült sötétjében, s az ujjait, ahogy a derekára kulcsolódnak.

Mind csak a hús, gondolta. És mindaz, amit a hús akar…

– Wage lyukat szeretne a fejedbe – mondta a lány. Összehúzta a szemét, és maga is rágyújtott.

– Ki mondta? Ratz? Vele beszéltél?

– Nem, Monával. Az új pasija Wage embere.

– Olyan sokkal nem lógok neki. Ő is jön nekem, és végeredményben neki kell annyira a pénz.

– Túl sokan lógnak már neki, Case, és lehet, hogy te leszel az elrettentő példa. Komolyan, jobb lesz, ha vigyázol!

– Na igen… És veled mi a helyzet, Linda? Van hol aludnod?

– Hol aludnom? – A lány megrázta a fejét. – Hát persze, Case! – Megborzongott, és közelebb hajolt az asztal felett; arca verítékben fürdött.

– Nesze! – mondta a férfi, orkándzsekije zsebéből előhalászva egy gyűrött ötvenest. Az asztal alatt gépiesen kisimította, négyrét hajtotta, és a lány elé csúsztatta.

– Ez neked kell, édes! Add inkább Wage-nek! – Volt most valami a szürke szemekben, amit Case nem értett, valami, amit sose látott bennük azelőtt.

– Sokkal többel jövök neki. Tedd csak el! Nemsokára úgyis kapok még – hazudta, s figyelte, ahogy új jenje eltűnik egy cipzáras zseb mélyén.

– Amint megkaptad a pénzed, Case, húzz vele Wage-hez!

– Később még beszélünk, Linda – felelte Case, és felkelt az asztaltól.

– Persze! – A lány mindkét pupillája alatt kilátszott egy milliméternyi fehérje: szanpaku. – Vigyázz magadra, öregem!

A férfi biccentett, alig várva, hogy mehessen végre.

Ahogy a műanyag ajtó becsapódott mögötte, visszapillantott, s még látta a lány vörös neonketrecben tükröződő szemét.

Péntek éjjel Ninszeiben.

Jakitoristandok és masszázsszalonok mentén lépdelt, elmaradt mögötte a Beautiful Girl nevű kávézólánc egyik boltja és egy játékterem elektronikus robaja. Kitért egy sötét ruhás hivatalnok útjából, és észrevette a férfi jobb karjának hátoldalára tetovált Mitsubishi-Genentech logót.

Vajon igazi a tetkó? Ha igazi, gondolta, akkor szarba kerülhet miatta, ha kamu, úgy kell neki! A bizonyos rangot elért M-G alkalmazottakba a vérkeringés mutagénszintjét ellenőrző modern mikroprocesszorokat ültettek be. Egy ilyen készülékért Night Cityben bárkit elkapnak, és egy feketeklinikán hamar meg is szabadítják tőle.

A hivatalnok ugyan japán volt, a Ninszeiben nyüzsgő tömeg viszont gaidzsin a javából. Kikötőből felszállingózó matrózcsoportok, útikalauzban nem jelzett élményekre vadászó izgatott, magányos turisták; át-és beültetéseikkel kérkedő sprawlbeli nehézfiúk, valamint még tucatnyi fajtája a gyanús alakoknak, akik mind a vágy és az üzletelés kusza táncában rajzottak utcahosszat.

Számtalan elmélet született annak magyarázatára, hogy Chiba City miért tűri el a belé ékelődő Ninszeit. Ezek közül Case leginkább arra hajlott, hogy a jakuzák igyekeznek úgy megőrizni a területet, mint a szerény kezdetekre emlékeztető sajátos skanzent. De az elképzelésben felfedezni vélt holmi szándékosságot is: a bimbózó technológiáknak talán szüksége van törvényen kívüli övezetekre, és Night City igazából talán nem is lakóinak otthonául, hanem a technológia szándékosan felügyelet nélkül hagyott játszótereként szolgál.

Igaza lenne Lindának? – töprengett, feltekintve a fényekre. – Wage tényleg képes kinyíratni, hogy példát statuáljon? Nem tűnt túl ésszerűnek, de Wage főleg betiltott biológiai anyagokkal foglalkozott, és úgy mondják, aki ilyesmibe kezd, az eleve bolond.

De Linda szerint Wage a halálát kívánja. Case az utcai ügyletek dinamikájából elsőnek azt értette meg, hogy személyére valójában sem a vevőnek, sem az eladónak nincs szüksége. Egy közvetítőnek az a dolga, hogy szükséges rosszá váljék. Case kétes üreget vájt magának Night City bűnös biostruktúrájába, hazugságokkal faragta és árulással mélyítette éjszakáról éjszakára. S most, ahogy a falakat omladozni érezte, lassan furcsa eufória lett úrrá rajta.

Az előző héten visszatartott egy tétel szintetikus mirigykivonatot, és így a szokottnál nagyobb haszonnal adhatta el. Tudta, hogy Wage-nek ez nem tetszett. Wage volt a legfőbb szállítója, kilenc éve élt Chibában, és egyike volt annak a néhány gaidzsin kereskedőnek, akik a Night City határain túli, merev hierarchiába szervezett bűnszervezettel kapcsolatokat tudtak kiépíteni. A génanyagok és hormonok álnevek és fantomcégek szövevényes csatornáin keresztül szivárogtak le Ninszeibe. Wage-nek egyszer valahogy sikerült visszanyomoznia valamelyik szállítmányt, s azóta tucatnyi városban örvendett biztos kapcsolatoknak.

Case azon kapta magát, hogy egy kirakatot bámul. A jobbára tengerészek látogatta boltban mindenféle csillogó apróságot árultak: órákat, rugós késeket, öngyújtókat, zsebkamerákat, szimstim deckeket, nehezékkel ellátott manriki-láncokat és surikeneket. A surikenek mindig megigézték. Tűhegyes ágú acél dobócsillagok: némelyik krómozott, némelyik fekete; akadt szivárványos felületű is, mint a vízen csillanó olaj. De leginkább a krómozott csillagok bűvölték el. Alig látható damilszálakkal élénkvörös mű antilopbőrre erősítették őket; közepükre sárkányok, jin-jang jelek voltak vésve, s megtörve verték vissza a beeső utcai neonfényt. Case-nek hirtelen úgy rémlett, hogy eme olcsó krómcsillagzatok alatt utazott idáig, és a végzete is bennük áll megírva.

– Julie – mondta a csillagainak. – Ideje felkeresni az öreg Julie-t. Ő tudni fogja, mi a pálya.

Julius Deane hetente egész vagyonokat költött az anyagcseréjét szabályozó szérumokra és hormonokra, s e szorgoskodásnak köszönhetően már százharmincöt évet ért meg. Az öregedés elleni védekezés jegyében évente elzarándokolt Tokióba, ahol génsebészek utánállították DNS-ének kódjait. Egy ilyen eljárás Chibában elérhetetlen lett volna. Azután Hongkongba repült, és megrendelte az évi öltönyeit és ingeit. Aszexuális volt, embertelenül türelmes, és úgy tetszett, leginkább abban leli örömét, ha a szabászmágia csak beavatottaktól ismert formáinak hódolhat. Case sosem látta rajta kétszer ugyanazt az öltönyt, bár az volt a benyomása, hogy Deane ruhatára kizárólag múlt századbeli öltözékek aprólékos gonddal rekonstruált példányaiból áll. Dioptriás szemüvegének arannyal erezett keretében mesterséges kvarclemezekből csiszolt vékony, rózsaszín lencsék ültek, fazettázott peremükkel viktoriánus babaházak tükreit idézték.

Irodája Ninszei szélén, egy raktárépületben rejtőzött. Az épület egy részét néhány találomra összeválogatott európai bútordarabbal igyekeztek kicsinosítani, jó pár évvel korábban, mintha valaha Deane arra készült volna, hogy itt fog lakni. A szobában, ahol Case várakozott, az egyik fal mentén neoazték könyvszekrények porosodtak. Egy Kandinszkijt idéző, alacsony, vörös lakkos acél kávézóasztalon két gömbölyded Disney-lámpa gubbasztott sután. A könyvszekrények között Dali-stílusú óra csüngött, eltorzult számlapja a csupasz betonpadlóig ereszkedett. Hologrammal kirajzolt mutatói járás közben követték a számlap görbületét, de sohasem mutattak pontos időt. A szoba többi részét fehér üvegszálas szállítómodulok töltötték meg, tartósított gyömbér szagát árasztva magukból.

– Úgy látom, tiszta vagy, fiam – szólalt meg Deane testetlen hangja. – Kerülj beljebb!

A könyvespolcoktól balra eső masszív műrózsafa ajtó felől szétnyíló mágneses reteszek tompa csattanása hallatszott. JULIUS DEANE IMPORT-EXPORT, hirdették a műanyagról itt-ott már lehámló öntapadós nagybetűk. Míg a Deane hevenyészett előszobájában szétszórt bútorok a múlt század végére utaltak, addig az iroda maga múlt század elejinek hatott.

Deane ránctalan, rózsaszín arccal tekintett Case-re, egy négyszögletű zöld üvegernyős, régi rézlámpa fényköréből. Az importőr hatalmas, festett acél íróasztal mögé barikádozta el magát, s mindkét oldalról valamilyen halvány fából készült magas, fiókos szekrények vették körül. Case sejtette, hogy az ilyeneket valaha írott feljegyzések tárolására használták. A rendetlen asztalon kazetták és megsárgult, telenyomtatott papírtekercsek keveredtek össze holmi mechanikus írógép különféle alkatrészeivel, amelyeknek újbóli egésszé varázsolására Deane sosem tudott sort keríteni.

– Mi járatban erre, öcsém? – kérdezte Deane, kék-fehér papírba csomagolt apró bonbonnal kínálva Case-t. – Kóstold meg! Ting Ting Djahe, a legeslegjobb!

Case nem kért a felkínált gyömbérből. Leült egy ingatag fa forgószékre, hüvelykujját végighúzta fekete farmerének kikopott varrásán.

– Julie, úgy hallottam, hogy Wage meg akar engem ölni.

– Ah! No lám! És kitől hallottad ezt, ha szabad tudnom?

– Az emberektől.

– Az emberektől – ismételte Deane, egy gyömbérbonbont majszolva. – Miféle emberektől? A barátaidtól?

Case bólintott.

– Nem mindig egyértelmű, hogy ki az ember barátja, igaz?

– Tartozom neki némi pénzzel, Deane. Mondott magának valamit?

– Nemigen találkozunk az utóbbi időben – sóhajtott fel a másik. – De ha tudnám, természetesen akkor sem lennék abban a helyzetben, hogy elmondhassam neked. Hiszen tudod, hogy vannak ezek a dolgok…

– Dolgok?

– Ő egy fontos kapcsolat, Case.

– Aha. Szóval, meg akar ölni, Julie?

– Tudomásom szerint nem – vont vállat Deane, mintha csak a gyömbér áráról csevegnének. – Ha mindez alaptalan szóbeszédnek bizonyulna, akkor gyere vissza egy hét múlva, vagy azután, édes fiam! Mutatok neked egy apróságot Szingapúrból.

– A Nan Hai Hotelből, a Bencoolen Streeten?

– Sokat jár a szád, fiacskám! – vigyorodott el Deane. Az acélasztal lehallgatás-elhárító szerkentyűk seregével volt teletömve.

– Minden jót, Julie! Adja át üdvözletemet Wage-nek!

Deane ujjai felkúsztak, hogy megigazítsák halvány selyem nyakkendőjének tökéletes csomóját.

Alig járt egy háztömbnyire Deane irodájától, amikor meglegyintette az érzés; hirtelen ráébredt, hogy valaki a sarkában van – és nagyon közel.

Case a paranoiának egy bizonyos szelídített formáját egészen természetesnek tekintette mindaddig, amíg ellenőrzése alatt tudta tartani. A rengeteg tabletta után ez egyáltalán nem volt könnyű feladat. Küzdött a felszökő adrenalinhullámmal, és keskeny vonásaira unott üresség maszkját erőltette, tettetve, hogy sodortatja magát a tömeggel. Amikor talált egy sötét kirakatot, megállt előtte; sebészeti szakbolt volt, felújítás miatt zárva. Case kezét kabátzsebébe mélyesztve az üveg mögé kémlelt: odabent, egy faragott jade-utánzat állványon, mesterséges húsdarabot pillantott meg, amelynek színe Zone kurváit juttatta eszébe. A lapos rombuszt formázó bőrszeleten digitális reklámtetoválás ragyogott, a bőr alá ültetett chipből kapta a jeleket. Minek vesződni a műtéttel, ötlött fel benne önkéntelenül, miközben verejtékcseppek csorogtak végig a bordáin, ha a chip lehetne a zsebedben is?

Anélkül, hogy megmozdította volna a fejét, felemelte a tekintetét, és a járókelők tükörképét tanulmányozta.

Ott.

A tengerészek mögött, rövid ujjú khakiben. Sötét haj, tükörszemüveg, sötét ruha, nyúlánk termet…

És eltűnt.

És aztán Case már rohant, mélyen meggörnyedve, cikázva a testek között.

– Kölcsönöznél egy pisztolyt, Shin?

A fiú elmosolyodott.

– Két óra. – Egy sigai szusibár hátsó részében álltak, friss, nyers tengeri herkentyűk szagfelhőjébe burkoltan. – Te jön vissza, két óra!

– De nekem most kéne, öreg! Tudsz valamit most adni?

Shin üres, egykor porított tormával töltött, kétliteres konzervdobozok mögött kotorászott. Végül előhúzott egy keskeny, szürke műanyagba tekert csomagot.

– Távsokkoló. Egy óra, húsz új jen. Harminc letét.

– Tartsd meg, baz’, nekem pisztoly kell! Mintha le akarnék lőni valakit, érted?

A pincér vállat vont, és visszarakta a távsokkolót a tormásdobozok mögé.

– Két óra.

Case belépett a boltba. A kirakatban lévő surikenekre rá se nézett; életében nem hajított el egyet sem.

Vett két csomag Jehjüant. Egy Mitsubishi Bank hitelchippel fizetett, ami Charles Derek May néven azonosította. Ez mindenesetre jobb volt a Truman Starrnál, amit az útleveléhez talált ki.

A terminál mögött álló japán nő ránézésre néhány évvel verte az öreg Deane-t, de nem a tudománynak köszönhetően. Case előszedte zsebéből új jenjeinek megfogyatkozott kötegét, és felmutatta.

– Fegyvert vennék.

A nő egy késekkel megrakott polc felé mutatott.

– Nem – felelte Case –, a késeket nem szeretem.

A nő erre a pult alá nyúlt, és kiemelt onnan egy hosszúkás dobozt. Sárga kartonfedelére kiterjesztett csuklyájú, összetekeredett kobra elnagyolt ábráját nyomták. Nyolc egyforma, papírkendőbe csavart hengert tartalmazott. A férfi figyelte, ahogy a májfoltos barna ujjak az egyikről lehántják a burkot. A nő feltartotta a tárgyat, hogy szemügyre vehesse: matt acélcső, egyik végén bőrszíjjal, a másikon egy kis bronzgúlával. A nő egyik kezével megmarkolta a csövet, a másikkal mutató-és hüvelykujja közé fogta a gúlát, és meghúzta. Szorosan felcsévélt, olajosan csillogó tekercsrugó háromrészes teleszkópja csusszant ki, és rögzült.

– Kobra – mondta a nő.

Ninszei reszkető neonjain túl az ég szürkébb árnyalatra váltott. A levegő is fojtóbb, szinte torkot harapó lett ma éjjel: a tömeg fele szűrőmaszkot viselt. Case egy nyilvános vécében tíz percig vesződött azzal, hogy megpróbálta alkalmas helyre rejteni a kobráját. Végül beérte annyival, hogy a nyelét farmerjének övrészébe gyömöszölte, így a cső keresztben állt a hasán. A gúla alakú ütőhegy mellkasa és orkándzsekijének bélése között lengett. Úgy érezte, a következő lépésnél a járdán fog csattanni az egész, de a közérzete jobb lett tőle.

A Chat nem volt kimondottan az üzletelők bárja, de hétköznapokon inkább a hasonszőrű vendégeket vonzotta. Pénteken és szombaton más volt a helyzet. A törzsvendégek legtöbbje ugyan akkor is ott lebzselt, de szinte elvesztek a beözönlő tengerészek és a rájuk leső specialisták között. Átvergődve az ajtón, Case Ratzot kereste tekintetével, de a csapos nem mutatkozott. Lonny Zone, a bár törzsstricije merev, atyai érdeklődéssel figyelte, amint egyik nője épp egy fiatal matrózzal készült megegyezni. Zone a japánok közt „Felhőtáncos” néven ismert hipnotikus szer rabja volt. Elkapva a strici tekintetét, Case intett neki, hogy jöjjön a bárpulthoz. Zone lassan nyomakodott közelebb a tömegben, hosszúkás arca bágyadt volt és szenvtelen.

– Láttad Wage-t ma éjjel, Lonny?

Zone szokásos higgadtságával nézett vissza rá. Megrázta a fejét.

– Biztosan nem, haver?

– Talán a Nambanon. Úgy két órája.

– Voltak vele apródok? Az egyik vékony, sötét hajú, esetleg fekete dzsekiben?

– Nem – bökte ki végül Zone, míg sima homlokán ráncok jelezték, milyen nagy erőfeszítésébe kerül, hogy egy ennyire semmitmondó részletet felidézzen. – Nagy bivalyok voltak, tele műizmokkal.

Zone szemében alig látszott a fehérje és még kevésbé az írisz; félig csukott szemhéjai alatt kitágult és hatalmas pupillák sötétlettek. Hosszasan fürkészte Case arcát, majd lejjebb siklott a pillantása, és meglátta az acélkorbács dudorát.

– Kobra – állapította meg, és felhúzta a szemöldökét. – Haza akarsz vágni valakit?

– Viszlát, Lonny! – Case elhagyta a bárt.

A kullancs ismét rátapadt. Biztos volt benne. Mámorító érzés töltötte el, a tabletták és az adrenalin hatásába valami más is vegyült. Élvezed a dolgot – gondolta –, nem vagy normális!

Ugyanis ez az egész, valahogy furcsán és nagyon távolról, de a Mátrix-akciókra hasonlított. Csak robbanj le eléggé, kerülj egy kétségbeejtő, de furcsamód szeszélyes kutyaszorítóba, és Ninszeit máris egy adatmezőnek láthatod; pont úgy, ahogy Case-nek a mátrixról egyszer a különféle sejttulajdonságokat meghatározó fehérjeláncok jutottak eszébe. Aztán máris belevetheted magad egy szédült kavargásba, nyakig merülve, de mégis kívül maradva – s körülötted mindenütt az üzlet, az információcsere, az eleven adatok tánca a feketepiac útvesztőiben…

Gyerünk! – biztatta magát Case. – Verd át őket! Ezt várják a legkevésbé. Fél saroknyira járt a játékteremtől, ahol először találkozott Linda Leevel.

Keresztülrohant Ninszein, szétugrasztott egy csapat őgyelgő tengerészt; az egyikük utána ordított spanyolul. Aztán beugrott az ajtón, a hang robajló hullámverésként zúdult rá, gyomorszájában érezte az inframély lüktetést. Valakinek tíz megatonnás találata volt az Európai Tankcsatában; egy szimulált hangrobbanás a játéktermet fehér zajjal árasztotta el, és a fejek felett egy rikító holotűzgömb gombafelhője terült szét. Case átvágott jobbra, és felosont egy festetlen furnérlemez lépcsősoron. Egyszer már jártak itt Wage-dzsel, betiltott hormonserkentőkre vonatkozó üzletet vitattak meg egy Macuga nevű pasassal. Emlékezett a folyosóra, koszos gyékényszőnyegére, az apró irodákba nyíló, egyforma ajtók sorára. Az egyik ajtó most nyitva állt. Ujjatlan fekete pólót viselő japán lány pillantott fel egy fehér terminál mellől. Feje mögött görögországi utazásra csábító plakát feszült, az Égei-tenger áramvonalas keleti írásjegyekkel telehintett kékje.

– Hívd ide a biztonságiakat! – vetette neki oda Case, azzal már tovább is száguldott, végig a folyosón, eltűnve a lány szeme elől. A két utolsó, csukott ajtó – ahogy feltételezte – be volt zárva. Megperdült, és nejlon futócipős lábával a távolabbi, kékre lakkozott műanyag ajtóba rúgott. Az felpattant, forgácsokra szakadt keretéből olcsó záralkatrészek hullottak ki; a benti sötétségben csak egy terminálburkolat fehér körvonala derengett. Aztán a jobb oldali ajtóhoz ugrott, mindkét kezével megragadta az átlátszó plasztikkilincset, és teljes erejével benyomta. Valami reccsent, és már bent is volt. Ő és Wage itt találkozott Macugával, de akármilyen fantomcéget vezetett is Macuga, mostanra már nyoma se maradt. Se terminál, se semmi. A játékterem mögött húzódó sikátorból, a kormos plexiüvegen keresztül beszűrődő derengésben csak egy falicsatlakozóból előtekeredő üvegszál kábelt, egy halom eldobált élelmiszeres dobozt, és egy lapátja vesztett ventilátortestet tudott kivenni.

Az ablaktábla hitvány műanyag lemez volt. Case lecibálta a kabátját, jobb karja köré csavarta, és rávágott. A tábla kettéhasadt, de még két ütés kellett, hogy kiszabadítsa a keretből. A játékok tompított hangkáoszában utat tört egy riasztó vijjogása; a betört ablak kapcsolhatta be, vagy talán a lány a folyosó elején.

Case megfordult, felvette a kabátját, és a kobrát teljes méretére kattintotta.

Az ajtó csukva volt, így arra számított, üldözője azt hiszi majd, hogy a másik, félig szétrúgott ajtón át menekült. A kobra bronzgúlája finoman lüktetni kezdett, ahogy az acélrugós szár felerősítette a szívverését.

Nem történt semmi. Csak a riasztó visítását, a játékok csattogását és szívének kalapácsütéseit hallotta. A félelem úgy bukkant fel, mint valami félig elfeledett barát. Nem a dexedrin-paranoia hideg, gyors mechanizmusa volt ez, csak egyszerű, állati rettegés. Oly régóta élt már a szorongás mezsgyéjén, hogy majdnem elfelejtette, milyen is az igazi félelem.

Ez a fülke is olyasféle hely volt, ahol emberek haltak meg. Ő is meghalhat itt. Lehet, hogy pisztoly van náluk…

Csattanás a folyosó túlsó végéről. Férfihang, ahogy japánul kiált valamit. Sikoly, a rémület velőtrázó sikoltása. Újabb csattanás.

És léptek, ráérősek, közeledők.

Elhaladtak az őt rejtő, csukott ajtó előtt. Megálltak, három gyors szívdobbanásnyi időre, majd visszafordultak. Egy, kettő, három. Csizmasarok csikordult a gyékényen.

Case tabletta keltette harciasságának maradéka is elenyészett. A kobrát visszakattintotta a markolatába, s az ablakhoz kúszott, félelemtől vakon, vonító idegekkel. Mielőtt ráeszmélt volna, mit csinál, fellépett a párkányra, kiugrott, és már zuhant is. A járdára esett, lábszárába tompa fájdalomrudak döftek.

Egy félig nyitott szervizablakból kicsapó keskeny fénycsík szétszórt üvegszál kupacot és egy mellette terpeszkedő, kiszuperált játékkonzol-burkolatot fogott keretbe. Case ragacsos kartonpapír kötegen landolt, arccal előre, átfordult, és begurult a konzol árnyékába. A fülke ablaka csak halvány fény négyszögnek látszott odafenn. A riasztó továbbra is vijjogott; itt még hangosabban szólt, mert a hátsó fal elfojtotta a játékterem moraját.

Az ablakban, a folyosó fénycsöveitől hátulról megvilágítva egy fej jelent meg, majd eltűnt. Aztán újra felbukkant, de a vonásait Case továbbra sem tudta kivenni. A szemek helyén ezüst csillant.

– Picsába! – mondta egy női hang, a Sprawl északi hanghordozásával.

Aztán a fej eltűnt. Case a konzol alatt fekve lassan húszig számolt, majd felállt. Még mindig szorongatta az acélkobrát, s eltartott néhány másodpercig, míg rájött, hogy mi is az. Nekiindult, végigsántikált a sikátoron, bal bokáját dédelgetve.

Shin ötvenéves pisztolya egy dél-amerikai készítésű Walther PPK vietnami utánzata volt. Kakasát az első lövés előtt csak a ravasszal lehetett megfeszíteni, és ez felettébb izmos mutatóujjat kívánt. Töltényűrjét .22 long rifle méretre alakították ki, és Case szívesebben is használt volna hozzá ólomazid robbanógolyókat a Shintől vett közönséges, üreges hegyű kínai lőszer helyett. De mégiscsak kézifegyvernek számított, kilenc tölténnyel, s a dzseki zsebében ringatta, míg a szusibárból jövet végigment Sigán. A markolat élénkvörös, ágaskodó sárkányt formázó, öntött műanyag volt, olyasmi, amit jó a sötétben hüvelykujjal dörzsölgetni. A kobrát egy gyűjtőtartály gondjaira bízta Ninszeiben, és szárazon lenyelt egy újabb tablettát.

A szer felpezsdítette; Case végigtolongott Sigán egészen Ninszeiig, majd átment Baiicuba. Úgy vélte, kísérője lemaradt, s ez jó érzés volt. Telefonálnia kellett, üzletelnie, és ezek a dolgok már nem várhattak. Baiicuban, a kikötő irányában már csak egy háztömbnyi járásra állt a csúf sárga téglából rakott, kilencemeletes, jellegtelen irodaház. Ablakai most ugyan sötétlettek, de ha valaki felszegte a fejét, a tetőn láthatott némi gyengén parázsló fényt. A főbejárathoz közel, japán írásjegyek füzére alatt egy kialudt neonfelirat kínált „OLCSÓ HOTEL”-t. Hogy a helynek más neve is lett volna, arról Case nem tudott. Mindig csak Olcsó Hotelként emlegették, Baiicu felől egy sikátoron át lehetett a liftjéhez jutni. Az átlátszó akna alján várakozó lift, akár az Olcsó Hotel maga, utólagos elgondolás volt: bambusszal és epoxigyantával erősítették az épülethez. Case bemászott a plasztikketrecbe, és kulcsa – egy jelzés nélküli, merev mágneskártya – segítségével elindította.

Case már Chibába érkezése óta bérelt itt egy kapszulát, hetente fizette a díját, de sosem aludt az Olcsó Hotelben. Aludni még olcsóbb helyekre járt.

A lift parfümtől és cigarettától bűzlött, oldalait karcolások és mocskos ujjnyomok éktelenítették. Ahogy a negyedik emelet elmaradt alatta, Case meglátta Ninszei fényeit. Ujjaival a pisztolymarkolaton dobolt, míg a lift elhalkuló szisszenéssel lelassított. Mint rendesen, most is erőset zökkenve állt meg, de Case már felkészült rá. Kilépett a belső teraszra, amely a ház hallja és egyben a kertje is volt.

A zöld műgyep szőnyeg négyzetének közepén, C alakú pult mögött japán kamasz ült tankönyvébe mélyedve. A fehér üvegszálas kapszulákat ipari szerelőállványzat tartotta: hatszintnyi kapszula, szintenként tíz-tíz mind a négy oldalon. Case odabiccentett a fiúnak, és a műfüvön keresztül a legközelebbi létrához sántikált. A felépítményt ócska laminált gyékény fedte, ami erős szélben zörgött, esőben beázott, de a kapszulákat kulcs nélkül meglehetősen nehéz volt kinyitni.

A lengőrács futóhíd remegett a súlya alatt, ahogy végigoldalazott a harmadik szinten, a 92-es számig. A kapszulák hossza három méter volt; ovális csapóajtajuk szélessége egy, magassága pedig alig másfél méter. Case kulcsát a nyílásba tolta, és megvárta, amíg a ház számítógépe ellenőrzi azt. Mágneszárak megnyugtató csattanása hallatszott, rugók nyikordultak, s az ajtó felemelkedett. Bemászott, az ajtót lerántotta maga mögött, és rácsapott a kézi zárpanelre; a belső fénycsövek vibrálva kigyúltak.

A 92-es üres volt, eltekintve egy szabvány Hitachi zsebszámítógéptől és egy kisméretű, fehér habszivacs hűtőládától. A hűtő három tízkilós szárazjég tömb néhány – a párolgást késleltetendő, gondosan papírba csomagolt – törmelékét, valamint egy alumíniumszálas lombikot rejtett. A padló és az ágy funkcióját egyaránt betöltő barna laticellapra kuporodva Case kihúzta zsebéből Shin .22-esét, és a hűtő tetejére tette, majd levette a dzsekijét. A kapszula terminálját az egyik homorú falba süllyesztették, szemben a házirend pontjait hét nyelven felsoroló táblával. Case leemelte a rózsaszín telefonkagylót, és fejből beütött egy hongkongi számot. Hagyta, hogy ötször kicsengjen, aztán letette. Aki a Hitachi memóriájában őrzött három megabyte-nyi forró adatra lett volna vevő, nem fogadott hívásokat.

Egy tokiói számot hívott, Sindzsukuban.

Japánul beszélő női hang jelentkezett.

– Kígyó Nagyúr ott van?

– Nagyszerű ismét hallani felőled! – szólalt meg Kígyó Nagyúr, egy mellékvonalon bekapcsolódva. – Már vártam a hívásodat.

– Megszereztem a zenét, amire vágytál. – Case gyors pillantást vetett a hűtőre.

– Ezt igazán örömmel hallom! Jelenleg likviditási gondjaink vannak. Tudnál hitelbe szállítani?

– Nézd, öregem, most állatira kellene a pénz…

Kígyó Nagyúr letette.

– Anyád! – mondta Case, de már csak a zümmögő kagylónak.

Rámeredt a hitvány kis pisztolyra.

– Necces – motyogta –, ma éjjel minden egyre neccesebb!

Napkelte előtt egy órával tért be megint a Chatbe. Mindkét kezét dzsekije zsebébe rejtette; az egyikkel a kölcsönpisztolyt, a másikkal az alumíniumlombikot szorongatta.

Ratz egy hátsó asztalnál ült, és söröskorsóból Apollinaris vizet ivott; testének falhoz dőlő, százhúsz kilós, tésztaszerű hústömege alatt recsegett a szék. A bárpultnál egy Kurt névre hallgató brazil kölyök szolgálta ki a jobbára csendes részegekből álló gyér vendégsereget. Ratz plasztikkarja felzúgott, ahogy felemelte a korsót, s ivott; borotvált fejét izzadság borította.

– Kinéz maga rosszul, művész barátom! – szólalt meg, kivillantva fogazata nedves romjait.

– Pedig remek formában vagyok – felelt Case halálfejszerű vigyorral. – Csúcsformában!

Továbbra is zsebre vágott kézzel, Ratzcal szemben egy székre zökkent.

– És csak mászkál ebben a maga kis Piadrogstruktúrmobilbunkerében, na ja… Védi meg ez durvább érzelmektől, hm?

– Miért nem száll már le rólam, Ratz? Látta Wage-et?

– Védi meg félelemtől és egyedülléttől – folytatta a csapos. – Hallgasson a félelemre! Talán a barátja magának.

– Hallott valami balhéról, ami ma éjjel volt a játékteremben, Ratz? Megsérült valaki?

– Egy biztonsági őr lett kaputt – vont vállat a csapos. – Valami őrült lány tette, mondják.

– Muszáj beszélnem Wage-dzsel, Ratz, én…

– Ah! – Ratz szája összeszűkült, sima vonallá préselődött. Case mögé nézett, a bejárat felé. – Azt hiszem, tüstént fog is.

Case-nek hirtelen eszébe villantak a surikenek a kirakatukban. A speed a fejében dalolt. A kezében szorongatott pisztoly iszamós volt az izzadságtól.

– Herr Wage! – mondta Ratz, miközben lassan előrenyújtotta rózsaszín manipulátorát, mintha azt várná, hogy kezet rázzanak vele. – Mily nagy ez öröm! Ön megtisztel minnünket túlságos ritkán…

Case odafordította a fejét, és felnézett Wage arcába. Lebarnult, felejthető maszkot látott, s lombikban tenyésztett, tengerzöld, transzplant Nikon szemeket. Wage sötétszürke selyemöltönyt viselt, s mindkét csuklóján egyszerű platina karkötőt. Oldalról az apródjai zárkóztak mellé: közel egyforma, fiatal férfiak, karjuk-válluk beültetett műizmoktól duzzadt.

– Hogy s mint, Case?

– Uraim – szólalt meg Ratz, s rózsaszín karmával felmarkolta az asztal teli hamutartóját –, nem akarok itt semmi rumlit! – A vastag, szilánkmentes műanyagból készült hamutartó felirata Csingtao sört reklámozott. Ratz puhán összemorzsolta: csikkek és zöld plasztiktörmelék keveréke záporozott az asztallapra. – Világos?

– Hé, szépfiú – mondta az egyik apród –, csak nem akarja azt a vacakot rajtam is kipróbálni?

– Ne fáradj azzal, hogy a lábukra célzol, Kurt! – szólt Ratz társalgási hangnemben.

Case átpislantott a termen, s látta, hogy a brazil a bárpulton áll, és egy Smith & Wesson gyártmányú smasszerpuskát szegez a trióra. A papírvékony fémötvözetből és kilométernyi üvegszál kötegből tekert csőbe egy ököl is befért volna. Az áttetsző tár látni engedte az öt vastag, narancssárga töltényt: szubszonikus homokzsákzselé gumilövedékek voltak.

– Elvileg nem halálos – jegyezte meg Ratz.

– Hé, Ratz – mondta Case –, jövök magának eggyel!

A csapos vállat vont.

– Semmivel jön maga. Ezeknek – dühödten Wage-re és az apródokra meredt – jobban tudniuk kell! A Chatsubóban bárkit sem lehet kicsinálni.

Wage köhintett.

– No és ki beszél bárkinek a kicsinálásáról? Csak üzletről akarunk beszélni. Case és én üzlettársak vagyunk.

Case kihúzta a zsebéből a .22-est, és Wage ágyékára irányította.

– Hallom, el akarsz intézni…

Ratz rózsaszín marka összezárult a pisztoly körül, és Case elernyesztette a karját.

– Ide figyelj Case, elmondanád, mi a fasz van veled? Megkattantál, vagy micsoda? Mi ez a seggség, hogy meg akarlak ölni? – Wage a balján álló fiúhoz fordult: – Ti ketten húzzatok vissza a Nambanra, és várjatok meg ott!

Case figyelte, ahogy átvágnak a báron, amely mostanra teljesen kiürült, leszámítva Kurtot és egy khakiruhás, részeg tengerészt, aki egy bárszék lába mellé roskadt. A Smith & Wesson csöve egészen az ajtóig követte a két apródot, majd visszalendült, hogy Wage-et tartsa sakkban. Case pisztolyának tárja csattanva az asztalra esett. Ratz a karmával feltartotta a fegyvert, és kiugratta a lőszert a töltényűrből is.

– Ki dumálta be neked, hogy le akarlak nyomni, Case? – kérdezte Wage.

Linda.

– Ki mondta, öreg? Talán valaki be akar szopatni?

A tengerész felnyögött, és sugárban hányni kezdett.

– Vidd ki innét! – szólt rá Ratz Kurtra, aki most a bárpult szélén üldögélt, ölében a Smith & Wessonnal, s épp rágyújtott.

Case érezte, hogy az éjszaka súlya nedves homokkal teli zsákként ráereszkedik, leülepszik a szeme mögé. Kihúzta zsebéből a lombikot, és átnyújtotta Wage-nek.

– Ez az össz cuccom. Agyalapi mirigyek. Ötszázat biztosan hoz, ha gyorsan elpasszolod. A többi zsét RAM-ban tartottam, de az már nincs meg.

– Jól vagy, Case? – A lombik már el is tűnt a fegyveracél szürke hajtóka mögött. – Úgy értem, oké, ezzel kvittek vagyunk, de pocsékul nézel ki. Akár a mosott szar. Inkább menj, és aludd ki magad valahol!

– Egen… – Case felállt. Úgy érezte, a Chat meginog körülötte. – Szóval, volt egy ötvenesem, de odaadtam valakinek. – Kuncogott. Felemelte a .22-es tárját és a külön heverő töltényt, az egyik zsebébe ejtette őket, majd becsúsztatta a pisztolyt a másikba. – Shinhez kell mennem, visszakérni a letétemet.

– Menjen haza! – mondta Ratz, s zavartan fészkelődött a recsegő széken. – Lóduljon, művész! Menjen haza!

Case érezte, hogy figyelik, ahogy keresztülment a termen, és átnyomakodott a műanyag ajtószárnyak között.

– Ringyó… – dünnyögte a Siga felett úszó rózsás derengésnek. Odalenn Ninszeiben a hologramok szellemek módjára szertefoszlottak, a neonok legtöbbje hideg volt már és halott. Egy utcai árusnál sűrű feketekávét vett (gyűszűnyi habpohárban kapta), kortyolgatta, és nézte a felkelő napot. – Te csak repülj el, kicsim! Az ilyen városok azoknak valók, akik szeretnek mélyen lenni.

De ez valójában nem így volt, s Case számára az elárultság érzete egyre elviselhetetlenebbnek tűnt. A lány csak jegyet akart, hogy hazautazhasson, s a memóriachip Case Hitachijában fedezni is tudja az árát, ha jó orgazdát talál. Na és az a színjáték az ötvenessel: a lány majdnem visszautasította, előre tudva, hogy úgyis lenyúlja majd mindenét, amije még maradt.

Amikor kimászott a liftből, a recepciónál ugyanaz a fiú ült. Csak a tankönyv volt más.

– Okos fiú! – kiáltott oda neki Case a plasztikgyep felett. – Ne is mondd, már tudom! Csinos hölgy jött látogatóba, és azt mondta, nála van a kulcsom. Szép jattot is adott neked, mondjuk, ötven újat?

A fiú letette a könyvét.

– Nő… – Case hüvelykujjával vonalat húzott a homloka előtt. – Selyem – tette hozzá és szélesen mosolygott. A fiú visszamosolygott, bólintott.

– Kösz, seggfej! – mondta Case.

A futóhídon állva vesződött egy keveset a zárral. A csaj biztos elcseszett benne valamit, amikor feltörte – gondolta. – Kezdő! Case tudta, honnét lehet olyan blackboxot kölcsönözni, amely mindent kinyitna az Olcsó Hotelben. Ahogy bekúszott, a fénycsövek felragyogtak.

– Nagyon lassan csukd be az ajtót, barátom! Nálad van még az a játékpisztoly, amit a pincértől kölcsönöztél?

A nő hátával a kapszula hátsó falának támaszkodva ült, csuklóit felhúzott térdein nyugtatta; kezéből egy tűvető lyukacsos torkolata meredt elő.

– Te voltál az, ott, a játékteremben? – Case lecsukta az ajtót. – Hol van Linda?

– Csapd már meg azt a zárkapcsolót!

Megcsapta.

– Ő a csajod? Linda?

Bólintott.

– Lelépett. Elvitte a Hitachidat. Izgága kiscsaj. A fegyverrel mi van, tes’vér?

A nő tükörszemüveget viselt. Ruhája fekete volt, fekete csizmáinak sarka a habszivacsba mélyedt.

– Visszavittem Shinhez, és visszaadta a letétemet. Még a lőszert is megvette féláron. Akarod a pénzt?

– Nem.

– Akarsz egy kis szárazjeget? Másom momentán nincs.

– Mi ütött beléd ma éjjel? Miért rendezted azt a jelenetet a játékteremben? Le kellett nyomnom azt a bérzsarut, aki nuncsakuval jött utánam.

– Linda mondta, hogy meg fogsz ölni.

– Linda mondta? Sose láttam, mielőtt feljöttem ide.

– Hát nem Wage-nek dolgozol?

A nő megrázta a fejét. Case felismerte, hogy a szemüveg be van operálva, lezárva a nő szemüregeit. Úgy tűnt, mintha az ezüstlencsék egyenesen az arccsontjai feletti finom, sápadt bőrből nőttek volna ki, durván bozontosra vágott sötét hajtól keretezve. A tűvető köré kulcsolódó ujjak vékonyak voltak és fehérek. A borvörös lakktól csillogó körmök mesterségesnek látszottak.

– Azt hiszem, elkúrtad, Case… Felbukkantam, és te máris beleraktál a saját valóságshow-dba.

– Szóval, mit óhajt, hölgyem? – dőlt ernyedten a csapóajtónak Case.

– Téged. Egy eleven testet, még némileg sértetlen aggyal. A nevem Molly, Case, és a megbízómnak gyűjtelek be. Csak beszélgetni akar veled, ennyi az egész. Senki nem akar bántani.

– Ez jól hangzik.

– Én viszont néha bántok embereket, Case. Azt hiszem, egyszerűen csak ilyen vagyok.

Szűk, fekete kesztyűbőr farmer és valami matt, fényelnyelőnek tűnő anyagból szabott, vastag fekete dzseki volt rajta.

– Ha elteszem ezt a tűvetőt, akkor nyugton maradsz, Case? Olyannak látszol, aki hülye húzásokra is képes.

– Á, nagyon nyugis vagyok, könnyű préda! Nem lesz semmi gond.

– Ez remek, haver! – A tűvető eltűnt a fekete dzseki mélyén. – Ugyanis ha megpróbálnál átejteni, az lenne életed leghülyébb húzása.

A nő kinyújtotta mindkét kezét, tenyérrel felfelé; a fehér ujjak kissé széttárultak, s egy alig hallható kattanással tíz kétélű, négycentis szikepenge siklott elő a burgundivörös körmök alatti tokokból.

A nő elmosolyodott. A pengék lassan visszahúzódtak.

2

Egyévi kapszulázás után a szoba a Chiba Hilton huszonötödik emeletén hatalmasnak tetszett. Tízszer nyolc méter, egy lakosztály fele. A keskeny balkonra nyíló üveg csúszópanelek melletti alacsony asztalkán fehér Braun kávéfőző gőzölgött.

– Önts be egy kis kávét! Úgy látom, jót tenne neked! – A nő levette fekete dzsekijét; a tűvető a karja alatt függött, fekete nejlon válltokban. Ujjatlan, a vállrészeken sima acélcipzárakkal szegett, szürke pulóvert viselt. Golyóálló, döntötte el Case, miközben a kávét egy élénkvörös bögrébe löttyintette. Karját és lábát faágaknak érezte.

– Case!

Feltekintett; a férfit most pillantotta meg először.

– A nevem Armitage!

A bemutatkozó derékig nyitott, sötét köntöse alól széles, izmos és csupasz mellkas, lapos és kemény has villant elő. Kék szemének fakósága láttán Case-ben fehérítőszerek jutottak eszébe.

– A nap már felkelt, Case. Szerencsés nap ez a mai, fiam!

Case oldalvást csapta karját, de a férfi könnyedén félrekapta a fejét a fortyogó kávé elől. Barna lé csurgott végig a rizspapírutánzat falon. Case észrevette a szögletes aranygyűrűt a bal fülcimpában. Különleges Alakulat. A férfi elmosolyodott.

– Idd meg a kávéd, Case! – mondta Molly. – Jó gyerek vagy, de addig sehová nem mész, amíg Armitage be nem fejezte.

A nő egy selyemhuzatú futonon ült keresztbe vetett lábakkal, és anélkül, hogy odanézett volna, belefogott a tűvető szétszerelésébe. Ikertükör lencséi követték Case-t, ahogy átment az asztalhoz, és újra megtöltötte a bögréjét.

– Túl fiatal ahhoz, hogy emlékezzék a háborúra, nemde, Case? – Armitage nagy keze végigszántott rövidre nyírt barna haján. Csuklóján nehéz arany karkötő villant meg. – Leningrád, Kijev, Szibéria. Magát Szibériában agyaltuk ki, Case.

– Mit akar ez jelenteni?

– A Süvöltő Öklöt, Case. Hallotta már ezt a nevet?

– Valami rajtaütés volt, nem? Vírusprogramokkal próbálták meg szétégetni azt az orosz központot. Igen, hallottam róla. És senki se úszta meg.

Érezte, hogy a szobában hirtelen megnő a feszültség. Armitage az ablakhoz lépett, és a Tokiói-öböl felett a távolba révedt.

– Ez nem igaz. Egyetlen egységnek sikerült visszajutnia Helsinkiig, Case.

Case vállat vont, és kortyolt a kávéból.

– Maga konzolcowboy. Azoknak a programoknak a prototípusait, amiket maga az adatbankok feltörésénél használ, a Süvöltő Ököl részére, a kirenszki számítógépközpont elleni támadáshoz fejlesztették ki. Az alapegységet egy motoros Nightwing sárkánygép, egy pilóta, egy mátrixdeck és egy cowboy alkotta. A Vakond nevű vírust vetettük be. A Vakond-sorozat volt az igazi behatolóprogramok első generációja.

– A jégtörőké – mondta Case a vörös bögre karimája mögül.

– A „jég” a J-É-G rövidítésből ered: Jogosultság-ellenőrző És behatoláselhárító Gátelektronika.

– A gond csak az, mister, hogy én már nem vagyok cowboy, szóval, azt hiszem, ideje távoznom…

– Én ott voltam, Case. Ott voltam, amikor megalkották a maga fajtáját.

– Maga szart se kezdhet velem és a fajtámmal, öregem! Magának telik luxus borotvalányra, akivel iderángathat, ennyi. Én már sose csapdosok semmilyen decket, se magának, se másnak! – Case is az ablakhoz lépett, és lebámult. – Most itt tartok.

– A profilunk szerint maga próbálja úgy intézni, hogy egy óvatlan pillanatban az utca végezzen magával.

– Profil?

– Részletes életrajzi modellünk van magáról. Utánanéztünk mindegyik álnevének, és a leszűrt adatokra ráengedtünk egy bizonyos katonai szoftvert. Maga öngyilkos hajlamú, Case. A modell szerint odakint jó, ha egy hónapig húzza. Az orvosi elemzéseink szerint pedig egy éven belül új hasnyálmirigyre lesz szüksége.

– „Modellünk, elemzéseink…” – nézett Case a sápadt kék szemekbe. – Kikről van szó?

– Mit szólna hozzá, ha azt mondanám, hogy tudunk segíteni az idegsérülésén, Case?

Armitage hirtelen olyannak tűnt, mint egy fémtömbből hasított, élettelen, roppant súlyú szobor. Case kezdte úgy vélni, hogy álmodik, és mindjárt felébred. Álmai mindig ugyanilyen állóképekben végződtek, és ez a mostani már véget ért.

– Mit szólna hozzá, Case?

Case kinézett az öböl felé, és megborzongott.

– Azt szólnám, hogy ez csak fos duma!

Armitage bólintott.

– Aztán megkérdezném, mik a feltételeik.

– Nem térnek el túlságosan azoktól, amikhez már hozzászokott, Case.

– Hadd aludjon egy kicsit a srác, Armitage! – szólt közbe Molly a futonjáról; a tűvető alkatrészei, mint drága kirakós játék-darabok hevertek a selymen körülötte. – Hiszen alig áll már a lábán…

– A feltételeket – mondta Case –, és most! Most rögtön!

Még mindig borzongott, és nem is tudta megfékezni.

A klinika névtelen volt, berendezése fényűző. Tisztaságtól csillogó pavilonjainak csoportját apró franciakertek tagolták. Case még emlékezett a helyre, chibai tartózkodásának első hónapjában ide is elzarándokolt.

– Beszartál, Case! Állatira be vagy szarva!

Vasárnap délután volt, s ő Mollyval egy udvarszerűségben állt. Fehér sziklakövek, zöld bambuszágyás, szelíd redőkbe gereblyézett fekete kavics. Egy kertész – nagy fémrákra hasonlító jószág – a bambusszal bíbelődött.

– Menni fog ez, Case! Nem is képzeled, Armitage-nek miféle cuccai vannak! Például azért, hogy téged helyrekalapáljanak, ezeknek az idegbütykölő fiúknak átad egy programot, amiből megtudják, hogyan kell az ilyesmit csinálni. A programmal fizet nekik, ami három évvel a konkurencia elé teszi őket. Van fogalmad róla, mennyit ér ez?

A nő hüvelykujjait bőrnadrágjának övpántjaiba akasztotta, és cseresznyepiros cowboycsizmájának lakkozott sarkain hátrafelé hintáztatta magát. A csizmák hegyes orrát fényes mexikói ezüst borította. A lencsék üres higanyfoltokként, egy rovar nyugalmával tekintettek a férfira.

– Te utcai szamuráj vagy – szólalt meg Case. – Mióta dolgozol neki?

– Már több hónapja.

– És azelőtt mi volt a helyzet?

– Azelőtt valaki másnak. Prostiként, érted?

A férfi biccentett.

– Ez furcsa, Case…

– Mi a furcsa?

– Olyan, mintha ismernélek, Armitage életrajzmodelljéből. Tudom, hogy milyen vagy.

– Nem ismersz te engem, hugi…

– Veled minden oké, Case. Ami veled történt, azt úgy hívják, hogy pech.

– Na és vele mi van? Ő is oké, Molly? – A robotrák a kavicshullámokat megmászva feléjük közelített. Bronzpáncélja lehetett vagy ezeréves. Amikor a nő csizmáitól egy méteren belülre ért, fénycsóvát lövellt ki, aztán egy pillanatra megdermedt, és elemezte a kapott adatokat.

– Amire én minden esetben először gondolok, Case, az a saját édes kis seggem… – A rák módosította az útvonalát, hogy kikerülje, de a nő finom precizitással felrúgta; az ezüst csizmaorr nagyot csendült a páncélon. A szerkezet a hátára esett, de bronzlábai hamar visszafordították.

Case az egyik sziklán ült, s cipői orrával belesikált a szimmetrikus kavicshullámokba. A zsebeiben cigaretta után kezdett kutatni.

– Az ingedben! – szólt Molly.

– Felelnél a kérdésemre? – Case előhorgászott egy kókadt Jehjüant a csomagból, a nő pedig tüzet adott egy vékony német acélhasábbal, ami úgy nézett ki, mintha egy műtőasztalról származna.

– Nos, annyit mondhatok, hogy a pasas határozottan tud valamit. Tele van pénzzel, pedig azelőtt sose volt neki, és állandóan kap még hozzá. – Case észrevette, hogy a nő ajka megfeszül. – Vagy talán… talán éppen róla tud sokat valami. – Molly megvonta a vállát.

– Mit jelent ez?

– Gőzöm sincs róla, frankón! Csak azt tudom, hogy nem tudom, valójában kinek vagy minek dolgozunk.

Case belemeredt az ikertükrökbe. Miután szombat reggel elhagyta a Hiltont, visszament az Olcsó Hotelbe, és tíz órát aludt. Azután hosszú és céltalan sétára indult a kikötő biztonsági kerítése mentén, a drótrácson túl köröző sirályokat figyelve. Ha a nő követte, akkor derekas munkát kellett végeznie. Messzire elkerülte Night Cityt: a kapszulában várta be Armitage hívását. És most itt állt, ezen a csendes udvaron, vasárnap délután, ezzel a tornásztestű és boszorkánykezű lánnyal.

– Ha szíveskedne most befáradni, uram, az aneszteziológus már várja önt. – A technikus meghajolt, megfordult, és visszament a klinika épületébe, meg sem várva, hogy Case követi-e.

Hideg acél szaga. Jég cirógatta végig a gerincét.

Elhidegült kezek, oly kicsik, hogy szinte elvesznek a sötétségben, a test képe, ahogy elmosódik a televízióég folyosóin.

Hangok.

Aztán fekete tűz találta telibe a mellékidegek elágazásait, kín, mely túltett mindenen, amit kínnak neveznek…

Maradj nyugton! Ne mozdulj!

És ott volt Ratz, Linda Lee, Wage és Lonny Zone, arcok százai a neonerdőből, tengerészek, vagányok és kurvák, ahol az ég ezüstre mérgezett, túl a drótkerítésen és a koponya börtönén.

Azistenfáját, meg ne mozdulj!

Ahol az ég statikus sercegésből a mátrix színtelenségébe váltott, szemébe villantak csillagai, a surikenek.

– Hagyd abba, Case, el kell találnom a vénádat!

A nő a mellkasán ült lovaglóülésben, egyik kezében kék, műanyag egyadagos fecskendővel.

– Ha nem fekszel nyugton, elvágom a kurva nyakadat! Még mindig tele vagy endorfingátlókkal.

Felébredt, és maga mellett találta a nőt, elnyújtózva a sötétben.

A nyakát akárha vesszőből fonták volna, oly törékenynek érezte. A gerincén, félúton lefelé, egyenletesen lüktetett a fájdalom. Agyában kerge képek alakultak át egymásba: a Sprawl tornyaiból és horpatag Fuller-kupolákból álló, villódzó montázs, egy híd vagy felüljáró árnyékában feléje lopódzó homályos alakok…

– Case? Szerda van, Case! – A nő megmozdult, a hasára fordult, és átnyúlt felette. Melle súrolta a férfi felkarját. Hallotta, ahogy Molly letépi egy vizespalack fóliakupakját, és iszik.

– Nesze! – nyomta a férfi kezébe az üveget. – A szemüvegemben mikrocsatornás képerősítők vannak, Case, látok velük a sötétben is.

– Fáj a hátam!

– Ott töltötték be a friss gerincnedvet. Ráadásul másik hasnyálmirigyet is kaptál, emiatt a véredet is le kellett cserélni. A májadba meg befoltoztak valami új szövetet. Hogy az idegeiddel mit csináltak, nem t’om. Plusz egy rakás injekció. A nagy mutatványhoz nem kellett felvágniuk semmit. – Molly visszaült melléje. – Most hajnali 2:43:12 van, Case, legalábbis a látóidegembe kötött órajel szerint.

A férfi felült, és megpróbált kortyolni a palackból. Öklendezett, köhögött, mellkasát és combját telespriccelte langyos vízzel.

– Géphez kell ülnöm – hallotta a saját hangját, míg keze a ruháját kereste. – Tudnom kell…

Molly felnevetett. Kicsi, erős kezek ragadták meg Case felkarjait.

– Sajnálom, nagyfőnök, de nyolc napig várunk, ahogy a doki előírta. Az idegrendszered kiesne a helyéről, ha most becsatlakoznál. Mindamellett úgy saccolják, hogy sikerült. Pár nap múlva megnéznek.

Case visszadőlt.

– Hol vagyunk?

– Otthon. Az Olcsó Hotelben.

– És Armitage?

– Ő meg a Hiltonban adja elő magát. Hamarosan odébb állunk innét, testvér! Előbb Amszterdamba, onnan Párizsba, aztán vissza a Sprawlba! – A nő megérintette a vállát: – Fordulj át! Kapsz egy jó masszázst.

Case hasra feküdt, és kinyújtózkodott; ujjhegyei a kapszula falaihoz nyomódtak. Molly a habszivacsra térdepelve a vesetájékára telepedett. Bőrfarmere hűvösen Case bőréhez simult, ujjai a nyakát simogatták.

– Hogyhogy te nem vagy a Hiltonban?

A nő válaszként hátranyúlt a férfi combjai közé, s hüvelyk-és mutatóujját finoman a herezacskója köré zárta. Egy percig így ringott felette, kiegyenesedve a sötétben, másik kezével Case nyakán. A nadrágbőr halkan meg-megreccsent mozgása közben. Case felemelkedett, s érezte, hogy merevedő teste a habszivacsnak feszül.

A feje lüktetett, de nyakának ridegsége már enyhült. Felkönyökölt, átfordult, és visszasüppedt a szivacsba. Lehúzta magához a nőt, és nyaldosni kezdte a melleit; a kis kemény mellbimbók nedvesen csúszkáltak az arcán. Rálelt a bőrnadrág cipzárjára is, és lecibálta.

– Úgy látom, már minden oké… – mondta a nő.

Reccsent a lehámló nadrág. Molly addig erőlködött, amíg sikerült lerúgnia magáról. Egyik lábát átvetette a férfin, aki megérintette az arcát, és meglepődött a beültetett lencsék váratlan keménységén.

– Ne érj hozzá – mondta a nő –, ujjlenyomatos lesz!

Most ismét a férfi fölé kerekedett, megfogta a kezét, és maga köré kulcsolta. Case hüvelykujja Molly fenekére simult, a többi pedig a szeméremajkakra terült. Ahogy a nő lejjebb ereszkedett, a képek, a közelítő és hátráló arcok, neonfoszlányok lüktetve visszatértek. A nő lecsúszott köréje, s a férfi háta vonagló ívbe hajlott. Molly így lovagolt rajta, felnyársalva önmagát, fel s le csúszkálva rajta újra és újra, míg mindketten elélveztek. Case orgazmusa kéken lobbant az időtlen űrben, a mátrixhoz hasonló végtelenségben, ahol az arcok cafatokra szakadtak, és elsodródtak a hurrikánfolyosókon, s Molly combjainak belső fele szorosan és nedvesen a csípőjéhez tapadt.

Ninszeiben a tömegnek egy kevésbé sűrű, hétköznapi verziója lejtette táncát. A játéktermekből és a pacsinkoszalonokból hanghullámok gördültek elő. Case bekukkantott a Chatbe, és észrevette Zone-t, ahogy szemmel tartja a nőit a meleg, sörszagú félhomályban. Ratz a pultnál serénykedett.

– Látta Wage-t, Ratz?

– Ma éjjel nix – felelte Ratz, és felvonta a szemöldökét Molly láttán.

– Ha látná, mondja meg neki, hogy megszereztem a pénzét.

– Dolgok levődtek jobbá, művészkém?

– Aha, és hamarabb mint vártam…

– Nézd, muszáj elmennem ehhez az archoz! – mondta Case, és a tükörképét tanulmányozta a nő szemüvegén. – Szólnom kell neki, hogy kiszállok.

– Armitage nem örülne, ha szem elől tévesztenélek. – Molly Deane olvatag órája alatt állt, csípőre tett kézzel.

– A pasas nem áll velem szóba, ha te is ott leszel. Ami Deane-t illeti, őt le se szarom, tud magára vigyázni. De van pár ember, akik le fognak bukni, ha szó nélkül lelépek Chibából. Az én embereim, tudod?

A nő ajka megkeményedett. Megrázta a fejét.

– Vannak embereim Szingapúrban, tokiói kapcsolataim Sindzsukuban és Aszakuzában, és ők le fognak bukni, érted? – hazudta, és megmarkolta a nő fekete dzsekijének vállát. – Ötöt. Csak öt percet! Te méred az időt, oké?

– Engem nem ezért fizetnek.

– Hogy miért fizetnek, az egy dolog. Az pedig, hogy hagyjam megdögleni néhány jó barátomat, csak mert te minden utasítást szó szerint veszel, egy másik.

– Baromság. „Jó barátaim”, az ám, a valagam! Azért mész be, hogy lenyomoztass minket a csempész haveroddal! – felelte a nő, és egyik csizmás lábát a porlepte Kandinszkij kávézóasztalra tette.

– Khm, Case, cimbora, úgy veszem észre, hogy a társad amott határozottan fel van fegyverkezve, ráadásul a fejében is van egy jókora adag szilícium. Pontosan mi is folyik itt? – Deane kísérteties köhintése mintha kettejük között függött volna a levegőben.

– Várjon, Julie! Mindenképpen egyedül megyek be.

– Biztos lehetsz benne, édes fiam! Másképp nem is sikerülne.

– Oké – szólt a nő –, menj! De csak öt perc. Ha egy kicsivel is több, bemegyek, és végleg hidegre teszem a jó barátodat. És amíg bent vagy, gondolj végig valamit!

– Mit?

– Hogy miért teszem meg neked ezt a szívességet.

Molly megfordult, és kisétált a konzervgyömbér-dobozok fehér tornyai mellett.

– Még a szokottnál is sajátságosabb társaságba cseppentünk, hm, Case? – kérdezte Julie.

– Julie, ő már elment. Beengedne végre, kérem? Julie!

A reteszek kinyíltak.

– Csak lassan, Case! – szólt a hang.

– Kapcsolja be a cuccokat, Julie, az összeset, ami az asztalban van! – mondta Case, miközben helyet foglalt a forgószéken.

– Mindig be vannak kapcsolva – válaszolta Deane higgadtan, majd ósdi mechanikus írógépének közszemlére kitett darabjai mögül egy pisztolyt húzott elő, és gondosan Case-re szegezte. Hasas fegyver volt, egy Magnum revolver, szinte tőből lefűrészelt csővel. Sátorvasának elejét is levágták, a markolatot régi ragszalagszerűséggel tekerték be. Case úgy találta, hogy a fegyver nagyon furcsán hat Deane manikűrözött, rózsaszín ujjai között.

– Csak óvatosságból, ugye, megérted? Személy szerint semmi bajom veled. És most ki vele, mit akarsz?

– Történelemórát szeretnék venni, Julie. És utána kéne nézni valakinek.

– Mi indult be, drága fiam? – Deane cukorkacsíkos inget viselt, a gallérja fehér volt és merev, akár a porcelán.

– Én indultam be, Julie. Eltűnök innét. De tegye meg, amit kértem, oké?

– Utána kéne nézni, no de kinek, fiacskám?

– Bizonyos Armitage gaidzsin neve érdekelne. A Hiltonban bérel lakosztályt.

Deane letette a pisztolyt.

– Ülj nyugton, Case! – Begépelt valamit egy hordozható terminálon. – Úgy látszik, pont ugyanannyit tudsz, mint a hálózatom, Case. Olybá fest, hogy eme úriembernek ideiglenes megállapodása van a jakuzákkal, és a Neon Krizantém Fiai tudják a módját, hogyan rejtsék el a szövetségeseiket a magamfajták elől. Más módon sem tudok hozzáférni. Lássuk inkább a történelmet! Történelmet említettél, ugye? – Deane ismét kézbe vette a pisztolyt, de nem irányította közvetlenül Case-re. – Miféle történelem érdekel?

– A háború. Maga részt vett a háborúban, Julie?

– A háború? Ugyan mi érdekel belőle? Három hétig tartott az egész!

– A Süvöltő Ököl-hadművelet.

– Á, az nevezetes! Manapság már nem tanítanak nektek történelmet? Hatalmas politikai kavarás volt akkoriban, seregnyi botrány, kémkedés, ami belefért. Az aranygallérosaitok, Case, a ti aranygallérosaitok ott a Sprawlban, no, hol is voltak, McLeanben? Odalenn mind a bunkerekben… szép balhé volt! Feláldoztak jó pár lelkes fiatalt, hogy tesztelhessenek valami új technológiát. Később kisült, hogy ismerték az oroszok védelmét, tudtak az empekről, az elektromágneses pulzolövegekről is. Ennek ellenére odaküldték azokat a fickókat, csak hogy lássák az eredményt. – Deane vállat vont. – Ivánéknak agyaggalamb-lövészet volt.

– Megúszta valaki közülük?

– Krisztusom – merengett Deane –, de fene rég is volt… De azt hiszem, páran megúszták. Az egyik csoport megszerzett egy ruszki harci gépet, tudod, egy olyan helikoptert. Visszarepültek vele Finnországba, persze belépési kódok nélkül, és közben a finn véderő nagy részét kilőtték. – Deane szipákolt. – Azok a rohadékok… Különleges alakulatosok…

Case bólintott. A tartósított gyömbér szaga mindent elborított.

– Tudod, a háború alatt Lisszabonban voltam – tette le Deane a pisztolyt. – Lisszabon elragadó hely.

– Szolgálatban, Julie?

– Nem igazán. Habár láttam hadműveletet is… – Deane arcára kiült rózsaszín mosolya. – De hogy egy háború milyen jót tud tenni némelyek üzletének… Csodálatos!

– Kösz, Julie! Eggyel jövök magának.

– Aligha, Case. És viszlát!

És Case később azon emésztette magát, hogy az este a Sammi’s-ben eleve rosszul indult, és mintha már akkor így érezte volna, amikor habszivacs csészék és letépett jegyfüzetek széttaposott törmelékében csoszogott a folyosón Molly mögött. Linda halála, a várakozás…

Miután végzett Deane-nél, a Nambanra mentek, és Armitage új jenkötegével kifizette a tartozását Wage-nek. Wage örült ennek, az apródjai már kevésbé, s Molly egyfajta révült, vadállatias élénkséggel vigyorgott Case oldalán, szemmel láthatóan sóvárogva rá, hogy valamelyikük egy rossz mozdulatot tegyen. Azután visszatértek egy italra a Chatbe.

– Az idődet vesztegeted, cowboy! – figyelmeztette Molly, amikor Case kivett a dzsekije zsebéből egy oktagont.

– Mi van? Kérsz egyet? – Case odakínált neki egy tablettát.

– Az új hasnyálmirigyedről beszélek, Case, és azokról a dugaszokról a májadban. Armitage úgy terveztette őket, hogy megszűrjék azt a szart – koppintott rá Molly egyik burgundiszín körmével a tablettára. – Biokémiailag képtelen vagy amfetaminnal vagy kokainnal kiütni magadat.

– Picsába! – fakadt ki a férfi. A tablettára nézett, onnan a nőre.

– Edd csak meg! Vegyél be egy tucatot! Semmi sem fog történni.

Case megevett egy tucattal. Semmi sem történt.

Három sörrel később a nő a viadalokról kérdezte Ratzot.

– Lesz ma egy a Sammi’s-ben – közölte Ratz.

– Kihagyom – vélte Case. – Azt mondják, ott halálra megy a játék.

Egy óra múlva Molly megvette a jegyeket egy buggyos rögbisortot viselő, fehér pólós, ösztövér thaifölditől.

A Sammi’s vékony acélkábelek hálójával megerősített, feszesre fújt szürke textilkupolája egy kikötőparti raktárépület mögött pöffeszkedett. A mindkét végén ajtóval ellátott folyosó mint otromba légzsilip óvta a kupolát tartó túlnyomást. A furnérlemez mennyezetre egyenlő távolságokban fluoreszkáló gyűrűket csavaroztak, de legtöbbjük már eltörött. A levegő nyirkos volt és fülledt, izzadtság-és betonszagtól terhes.

Mindezek nem készítették fel az arénára, a tömegre, a feszült csendre, a kupola alatt tornyosuló fénybábukra. Betonsorok lejtettek holmi központi színpad, egy megemelt kör felé, amit vetítőkészülékek csillogó erdeje vett körül. Semmi fény, csak a hologramok, melyek a két lenti férfi mozdulatait leképezve vonaglottak és vibráltak. A sorok közül cigarettafüst fátylai emelkedtek, s szálltak felfelé, amíg a kupolát feszítő légfúvók áramlatai szét nem zilálták őket. Semmi hang, csak a légfúvók tompa zúgása és a küzdők felerősített zihálása.

Molly lencséiben színes fényfolyam tükröződött, ahogy a férfiak egymást kerülgették. A hologramokat az eredeti méret tízszeresére növelték; ekkora nagyításnál a harcolók kései majdnem méternyiek voltak. A késharcos fogása vívófogás, emlékezett vissza Case. Az ujjak begörbítve, a hüvelyk a penge mellé simul. A kések szinte maguktól mozogtak, a táncuknak megfelelő rituális lassúsággal lendültek pontról pontra, ahogy mindkét férfi azt várta, hogy a másik nyisson. Molly felfelé fordított arca sima volt, nyugodt és figyelmes.

– Megyek, szerzek valami kaját – szólt oda a lánynak, aki csak biccentett, és egészen belemerült a tánc szemlélésébe.

Case-nek nem tetszett a hely.

Megfordult, és visszasétált az árnyékba. Túl sötét. Túl csendes.

Ahogy elnézte, a tömeg főleg japánokból állt. Nem Night City-beliek lehettek, inkább informatikusok, akik lejöttek a cégtornyokból. Úgy gondolta, ez is arra utal, hogy az aréna valami vállalati fitneszbizottság támogatását élvezi. Futólag belegondolt, milyen is lehet egy életen át egyetlen zaibacunak dolgozni. Céges lakás, céges himnusz, céges temetés.

Majdnem teljesen körbejárta a kupolát, mire rátalált a büfésorra. Nyárson sült jakitorit vett, és két hosszúkás kartondobozos sört. Felpillantott a hologramokra, és észrevette, hogy az egyik figura melle vértől csíkos. A nyársakról a sűrű, barna szósz rácsepegett az ujjperceire.

Hét nap kell még, és becsatlakozik. Ha lehunyta a szemét, már most is látta a mátrixot.

A hologramok ismét táncra perdültek, nyomukban felkavarogtak az árnyak.

Aztán a vállai között belegörcsölt a félelem. Hideg izzadságcsepp tört utat magának lefelé, s végigfutott a bordáin. A műtét nem sikerült. Még mindig itt volt a hús börtönében, Molly nem vár rá a köröző késekre szegeződő szemekkel, Armitage sem várja a Hiltonban a jegyekkel, az új útlevéllel és a pénzzel. Álom volt minden, szánalmas képzelgés… Szemét forró könnyek homályosították el.

Vörös fényfröccsenés; vér spriccelt elő egy nyaki ütőérből. A tömeg üvöltött, megemelkedett, üvöltött – és amint az egyik figura összecsuklott, hologramja hunyorogva elhalványult…

Case torkába belemart a feltoluló hányás émelyítő íze. Becsukta a szemét, mély levegőt vett, kinyitotta, és meglátta Linda Leet, ahogy elsuhan mellette rettegéstől elvakult szürke szemekkel. Most is a francia gyakorlóruhát viselte.

És eltűnt az árnyék mélyén.

Case teljesen reflexszerűen, gondolkodás nélkül eldobta a sört és a csirkét, s a lány után iramodott. A nevét is kiálthatta volna, de nem lehetett biztos a dolgában.

Hajszálvékony vörös fénysugár utóképe. Cipőjének vékony talpa alatt megperzselt beton.

A lány fehér tornacipői ezúttal az ívelt fal mentén villantak meg, s a lézer szellemsugara ismét felparázslott a szeme előtt, belekacsintott a látómezőjébe, ahogy szaladt.

Valaki elgáncsolta. Beton horzsolta fel a tenyerét.

A másik oldalára gurult, és rúgkapált, de nem sikerült támaszt találnia. Sovány, szőke fiú hajolt fölébe, tüskés hajára a hátulról jövő fény szivárványos koszorút font. Odafenn a színpadon a másik figura magasra tartott késével a tapsoló tömeg felé fordult. A fiú elmosolyodott, és a ruhaujjából előhúzott valamit. Egy borotvát; kontúrjait vörössel rajzolta ki a mellettük sötétbe cikkanó harmadik sugár, és Case látta, ahogy a penge a torka felé hajlik, akár a vízkutató varázsvesszeje.

Az arcot mikroszkopikus robbanások morajló felhője törölte el. Molly tűi voltak, másodpercenként húsz lövedék. A fiú rángott, felhördült, és Case lábaira bukott.

Case a bódék felé támolygott, be az árnyékok közé. Lepillantott a mellkasára, arra számítva, hogy az a rubinsugár újra elővillan, ezúttal őt döfve át. De semmi. Megtalálta a lányt: csukott szemmel hevert egy betonpillér tövében; főtt hús szaga érződött. A tömeg a győztes nevét skandálta, egy sörárus a csapjait törölgette sötét színű rongyával. Az egyik fehér tornacipő lejött valahogy, és a lány feje mellé került.

Kövesd a falat, a beton görbületét! Kezek a zsebben! Menj tovább! Ellépett a mit sem látó arcok mellett: minden szem a bajnoknak a szorító felett imbolygó képére tapadt. Egy gyufaláng lobbanásában hirtelen felfénylett egy sebhelyes európai arc, ajkai kurta fémpipa szárát szorították. Hasispöffenet. Case továbbment, nem érzett semmit.

– Case! – A mélyebb árnyékból előemelkedtek Molly tükrei. – Jól vagy?

Valami nyögdécselt és bugyborgott mögötte a sötétben.

A férfi megrázta a fejét.

– Vége a meccsnek, Case. Ideje hazamenni.

Megpróbált elsurranni a nő mellett, vissza a sötétbe, ahol valaki haldoklott. Molly egyik kezét a férfi mellére tette, és megállította.

– A te jó barátod barátai kinyírták a csajodat. Mintha kicsit hálátlanok lennének a barátaid ebben a városban. Veled egyidejűleg azt a vén faszt is kielemeztük, testvér, csak őt vázlatosabban. Bárkit megsütne pár koszos új jenért. Az ott hátul elmondta, hogy akkor szálltak rá a csajra, amikor megpróbálta elpasszolni a RAM-odat. Nekik viszont olcsóbb volt megölni, és elvenni tőle, spóroltak egy kis pénzt… A lézeresből kiszedtem az egész sztorit. Véletlen egybeesés, hogy mi is itt voltunk, de biztosra kellett mennem.

Molly ajka kemény, vékony vonallá húzódott. Case úgy érezte, mintha az agya beragadt volna.

– Ki… ki küldte őket? – kérdezte.

A nő egy vérfoltos zacskót nyújtott feléje: tartósított gyömbér volt benne. Case látta, hogy Molly keze ragacsos a vértől. Valami, hátul az árnyak között, nedves hangokat hallatott, aztán végleg elcsendesedett.

A klinikán még elvégeztek rajta egy műtét utáni ellenőrzést, aztán Molly kivitte a kikötőbe. Armitage már várta őket. Bérelt egy légpárnás hajót. Az utolsó dolgok, amiket Case Chibából látott, a cégtornyok sötétlő szögletei voltak, aztán könnyű köd borult a fekete vízre és a sodródó hulladék halmaira.

MÁSODIK RÉSZ

Bevásárló körút

3

Otthon.

Az otthont a BAMT jelentette, a Sprawl, a Boston-Atlanta Metropolisz Tengely.

Írj egy adatforgalmat szemléltető programot, hatalmas felbontású térképpel, amin egy képpont ezer megabyte-nak felel meg. Manhattan és Atlanta egyenletes fehérben izzik. Aztán lüktetve magasra szökik bennük az adatáramlás, túlterhelődhet a szimulációd, a térképed mindjárt szupernóvává robban. Hűtsd le! Növeld a léptéket! Legyen mindegyik képpont egymillió megabyte. Másodpercenkénti százmillió megabyte-nál már lassan kiveheted Manhattan belvárosának egyes háztömbjeit, az Atlanta régi magját övező, évszázados ipari parkok körvonalait…

Case felébredt repterekkel zsúfolt álmából, amelyben Molly sötét bőrnadrágját követte, keresztül a Narita, a Schiphol, az Orly várócsarnokain… Nézte önmagát, ahogy hajnal előtt egy órával valami kioszkban műanyag laposüveges dán vodkát vesz.

Valahol lent, a Sprawl vasbeton gyökereinél egy vonat áporodott levegőoszlopot tolt maga előtt egy alagúton. A szerelvény ugyan csendesen siklott indukciós párnáján, de a kiszorított levegő megzengette az alagutat, s basszushangokat görgetett a hallásküszöb alá. A vibráció felért a szobáig, ahol Case feküdt, s a szikkadt parkett repedéseiből felzavarta a port.

Kinyitotta a szemét, és meglátta Mollyt meztelenül, karnyújtásnyira tőle, a vadonatúj rózsaszín habszivacs tömb átellenes oldalán. A fejük feletti tetőablak koromfoltos rácsán át napfény szűrődött be. Az üveg félméternyi, négyzetes darabját furnérlemezzel helyettesítették, ahonnét vastag szürke kábel csüngött, vége a padlótól pár centiméterre himbálózott. Case az oldalán feküdt, figyelte a nő lélegzését, a melleit, a vadászgépek törzsének funkcionális eleganciájával megrajzolt lágyékívet. A nő inas és arányos testű volt, izomzata akár a táncosoké.

Case felült. A jókora szobában, a széles, rózsaszín ágytömbtől és a mellette heverő két új, egyforma nejlonzsáktól eltekintve nem volt semmi. Üres falak, ablakok sehol, csak egy egyszerű, fehérre mázolt, tűzbiztos acélajtó. A falakat fehér kaucsukfesték számtalan rétege fedte. Gyárterület. Ismerte az effajta szobákat és épületeket, bérlőik rendszerint abban az átmeneti sávban szoktak ügyködni, ahol a művészet nem egészen bűn, s a bűn nem egészen művészet.

Otthon volt.

Lábát a fapadlóra lendítette; az apró parkettalécek közül már több hiányzott, néhányuk meglazult. Case-nek fájt a feje. Eszébe jutott Amszterdam, egy másik szoba a Centrum óvárosi részében álló évszázados épületekben, és Molly, ahogy a csatorna mellől narancslét és friss tojást hoz. Armitage valami titkos ügyben járt távol, ők meg Mollyval átvágtak a Dam téren, végigsétáltak a Damrakon egy forgalmas kereszteződésig, és kikötöttek egy bárban, amit Molly jól ismert. A párizsi útról Case csak álomszerűen elmosódó emlékeket őrzött: annyi maradt meg benne, hogy Mollyval végigvásárolták az egész várost.

Felállt, felrángatta magára a lábainál heverő gyűrött, új fekete farmert, és a zsákok mellé térdelt. Az első, amit kinyitott, Mollyé volt: gondosan összehajtott ruhákat és kicsiny, drága küllemű szerkentyűket rejtett. A második olyan dolgokkal volt teletömve, amelyek megvételére nem is emlékezett: könyvek, szalagok, egy szimstim deck, francia és olasz márkájú ruhák. Egy zöld póló alatt lapos csomagot fedezett fel. Ahogy felemelte, kiszakadt az újrafeldolgozott japán origami-papírburkolat. Fényes, kilencágú csillag hullott ki belőle – és állt bele egyenesen egy parkettarepedésbe.

– Szuvenír – szólalt meg Molly. – Észrevettem, hogy folyton ezeket nézed.

Case megfordult, és látta, hogy a nő keresztbe vetett lábakkal az ágyon ülve, álmosan vakargatja burgundivörös körmeivel a hasát.

– Valaki majd jön később, és biztosítja a helyet – közölte Armitage. A nyitott ajtóban állt, kezében ódivatú mágneses kulccsal. Molly a zsákjából előkotort apró német tűzhelyen kávét főzött.

– Magam is meg tudom csinálni – jegyezte meg. – Már elegendő cuccot szereztem hozzá. Infra mozgásérzékelők, szirénák…

– Nem – válaszolta a férfi, és behúzta az ajtót. – Teljes zárást akarok.

– Ahogy tetszik… – felelt Molly. Sötét neccpólót viselt, szélét bő fekete pamutnadrágjába tűrte.

– Maga egy ex-rendőr, Mr. Armitage? – kérdezte Case onnan, ahol ült, háttal a falnak.

Armitage nem volt magasabb Case-nél, de széles vállaival és katonás testtartásával betölteni látszott az ajtónyílást. Komor olasz öltöny volt rajta, jobb kezében puha borjúbőr aktatáskát tartott. A Különleges Alakulat-gyűrű ezúttal hiányzott a füléből. Megnyerő, kifejezéstelen arcán, amely a kozmetikaszalonok rutinszépségét tükrözte, az elmúlt évtized vezető televíziós személyiségeinek vonásai keveredtek. Szemeinek sápatag csillogása felerősítette az összkép maszkszerűségét. Case kezdte megbánni a kérdést,

– Úgy értem, az Alakulattól sokan zsaruként folytatják. Vagy biztonsági őrként… – tette hozzá kényszeredetten. Molly odanyújtott neki egy gőzölgő csésze kávét. – Az is rutin zsarumelónak tűnik, amit a hasnyálmirigyemmel csináltatott.

Armitage betette az ajtót, átvágott a szobán, és Case elé állt.

– Maga szerencsés fickó, Case! Köszönettel tartozik nekem.

– Tényleg? – Case hangosan megfújta a kávéját.

– Új hasnyálmirigyre volt szüksége, és amit magának vettünk, veszedelmes függőségtől szabadítja meg.

– Kösz, de az a függőség nekem eléggé bejött…

– Remek! Most van helyette egy másik.

– Hogyhogy? – pillantott fel Case.

Armitage mosolygott.

– Tizenöt méregtasakot rögzítettek a főbb artériáinak a falába, Case. És oldódnak; nagyon lassan ugyan, de annál biztosabban. Tele vannak gombaméreggel, olyannal, aminek már ismeri a hatását. Ez ugyanaz a szer, amit az egykori megbízóitól kapott odaát, Memphisben.

Case csak pislogott a mosolygó maszkra.

– Arra van még ideje, hogy megtegye, amire felbérelem, Case, de ez minden. Ha rendesen dolgozik, cserébe beadom az enzimet, ami leoldja a rögzítéseket anélkül, hogy megnyitná a tasakokat. Aztán csak egy vércsere, és kész. Máskülönben a tasakok szétmállanak, és maga újra ott fog tartani, mint amikor megtaláltam. Szóval, Case, szüksége van ránk. Ugyanúgy állatira szüksége van ránk, mint akkor, amikor kivakartuk a koszból.

Case Mollyra nézett. A nő vállat vont.

– Most pedig menjen le a teherlifthez, és hozza fel a dobozokat, amiket ott talál! – nyújtotta át Armitage a mágneses kulcsot. – Rajta! Élvezni fogja, Case! Olyan lesz, mint karácsonykor.

Tombolt nyár a Sprawlban, a bevásárlóközpontot ellepő tömeg hajladozott, mint a szélfútta fű, mint egy húsmező, melyen átnyilallnak a vágy és a kielégülés hirtelen örvényei.

Case Molly mellett ült a szűrt napfényben, egy kiszáradt szökőkút betonkáváján, s hagyta, hogy az arcok véget nem érő folyama felidézze életének állomásait. Először hunyorgó gyermek, mindenre kész kezét ellazítva lógató utca-kölyke, majd tinédzser, vörös szemüveg mögé rejtett, sima és titokzatos arccal. Case felidézte, hogyan verekedett tizenhét évesen egy háztetőn, milyen volt a néma kézitusa a pirkadati láthatár körvonalainak rózsás izzásában.

Fészkelődött a betonon, amely a vékony fekete pamutvásznon keresztül is érezhetően durva volt és hűvös. Itt semmi sem akadt Ninszei elektromos táncából. Másféle kereskedelem volt ez, más ritmusra járt, s gyorsételek, parfümök és friss nyári verejték szaga járta át.

Case deckje, egy Ono-Sendai Cyberspace 7, a padlástérben maradt, és csak rá várt. A szobát otthagyták teleszemetelve a habszivacs csomagolás absztrakt fehér elemeivel, összegyűrt műanyag filmmel és parányi habszemcsék százaival. A dobozokból az Ono-Sendai mellett előkerült még a Hosaka legdrágább, a következő évi piacra dobást váró számítógépe, aztán egy Sony monitor, vállalati szintű jég tucatnyi lemezen, és egy Braun kávéfőző. Armitage csak azt várta meg, hogy Case rábólintson mindegyik eszközre.

– Hová ment? – tudakolta Case Mollytól.

– A nagy szállodákat kedveli, közel a repterekhez. Ha egy mód van rá, ilyenekbe megy. Mi meg gyerünk az utcára!

A nő magára kapta különös formájú zsebekkel televarrt, valaha katonai turkálóból kikerült mellényét. Behúzta a cipzárakat, aztán feltett egy hatalmas, fekete műanyag napszemüveget, teljesen eltakarva vele a tükröző lencseimplantokat.

– Te tudtál erről a méregbalhéról korábban is? – kérdezte a férfi, már a szökőkútnál.

Molly megrázta a fejét.

– Gondolod, hogy igaz? – firtatta Case.

– Talán igen, talán nem. Így is, úgy is hatásos.

– Van valami tipped, hogyan lehetne megtudni?

– Nincs – felelte a nő, s jobb keze felemelkedett, a csend jelét mutatva. – Az ilyen beültetéseket szinte lehetetlen kimutatni, túl aprók egy keresőnek. – Aztán ismét megmozdultak az ujjai: „Várj!” – És annyira úgysem érdekel téged. Láttalak, ahogy azt a Sendait simogattad. – Molly felnevetett. – Ember, az már pornográf volt!

– Na és téged mivel vett le a lábadról? Hogyan sikerült lekötnie a prostit?

– Szakmai büszkeség, bébi, ennyi! – És ismét a csend jele. – Bekapunk valamit reggelire, oké? Tojást, valódi szalonnát. Feltehetőleg meg fog ölni, olyan sokáig etted azt az újrafeldolgozott chibai krillt. Úgy ám, most szépen bemetrózunk Manhattanbe, és nyomunk egy igazi reggelit!

Az élettelen neoncsövek poros nagybetűkké álltak össze: METRO HOLOGRAFIX. Case a metszőfogai közé szorult szalonnadarabkát csócsálta. Már feladta a kérdezősködést útjuk célja és értelme felől; válaszként mindössze oldalba bökéseket kapott, meg a csendre intő kézjelet. Molly az évszak divatjáról, sportról, meg valami sosem hallott kaliforniai politikai botrányról beszélt.

Körülpillantott a kihalt zsákutcában. Az East Side szeszélyes szélrohamaitól hajtva, újságpapírív hengergett át a kereszteződésen, az egymást takaró kupolák közt utat törő légáramlás játékszereként. Case a holt feliratot kémlelte az ablakon keresztül. Az ő Sprawlja valami tök másik Sprawl! – állapította meg. A nő tucatnyi bárba és klubba vezette el, amelyeket azelőtt sohasem látott; üzleti ügyeket intézett, legtöbbször csak egy fejbiccentéssel. Ápolta a kapcsolatait.

Valami mozgolódott a METRO HOLOGRAFIX mögötti árnyékban.

Az ajtót jókora tetőfedő hullámlemez képezte. Elébe állva, Molly kezei bonyolult táncot jártak, amit Case nem tudott követni. A sorozatból csupán egyetlen ismerős jelet, a mutatóujj hegyéhez dörzsölt hüvelykujj pénzt kifejező mozdulatát csípte el. Az ajtó befelé lendült, és a nő magával húzta a porszagba. Nyitott térségre értek: körös-körül mindenütt szeméthalmok húzódtak, egészen a falak mentén húzódó, porló papírfedelű könyvektől roskadozó polcokig. A szemét összegörbült fémből és műanyagból álló, helyi gombatenyészetnek hatott. Case ki tudott venni egyes tárgyakat, de azok mintha visszaolvadtak volna a limlomok tömegébe: vízözön előtti televízió elektroncsövek üvegcsonkjaival teleszórt zsigerei, horpadt tányérantenna; barna rostokból font doboz, benne ötvözött csőszerkezet elberozsdásodott darabjaival. A szabadon maradt rész mellett régi magazinok omlatag kupaca tornyosult; néhányuk lecsúszott a földre, címlapjukról régmúlt nyarak húsa meredt vakon felfelé. Case a nő nyomában behatolt a zsúfolt hulladékhegy egyik szűk kanyonjába, és hallotta, ahogy becsukódik mögöttük az ajtó. Nem nézett vissza.

Az alagút egy ajtónyílás elé rajzszögezett, ősrégi katonai takaróban végződött. Ahogy Molly átbújt alatta, az átjáróból fehér fény csapott ki.

Odabent négy fehér négyzetes műanyag fal tartott hozzájuk illő mennyezetet. A csúszásgátló korongocskáktól rücskös, fehér kórházi csempével burkolt padló közepén négyzet alakú, fehérre mázolt faasztal és négy fehér tábori szék állt.

Az ember, aki most hunyorogva állt mögöttük az ajtónyílásban, a válláról köpenyként redőző takaróval, úgy festett, mint akit szélcsatornában terveztek. Parányi fülei laposan tapadtak keskeny koponyájához. Valami, ami nem volt teljesen mosoly, feltárta óriási és élesen hátrahajló metszőfogait. Régies tweedzakót viselt, baljában sajátos kézifegyvert tartott. Fürkészve meredt vendégeire, majd kacsintott, s a pisztolyt zakója zsebébe ejtette. Aztán odaintett Case-nek, és egy fehér műanyag tömbre mutatott, amely az ajtó mellé volt támasztva. Case odalépve látta, hogy a lemez tömör áramkörszendvics, közel egy centiméter vastag. Segített felemelni és beilleszteni az ajtónyílásba. A lemezt fürge, nikotinfoltos ujjak fehér tépőzárszalaggal szegték be, és egy rejtett elszívó ventilátor is duruzsolni kezdett.

– Ketyeg az idő – szólalt meg a házigazda. – Ismered a tarifát, Moll!

– Implantokat kerestetnénk, Finn…

– Akkor állj oda, a pilonok közé! Állj a szalagra! Húzd ki magad… úgy! Most fordulj körbe, csinálj teljes háromhatvanat!

Case figyelte, ahogy Molly a két törékeny külsejű, érzékelőkkel telerakott oszlop között forgolódik. A Finn nevű férfi előhúzott a zsebéből egy apró monitort, és rásandított.

– Valami újdonság a fejedben… Ahá: szilícium, pirolitikus széntakaróval! Óra, ugye? A szemüvegedről a szokásosat látom: alacsony hőmérsékletű izotróp szén. A pirolitikus jobb biokompatibilitást ad, de ez a te dolgod, nem igaz? A karmaiddal ugyanez a helyzet.

– Gyere ide, Case! – A férfi kopott fekete X-et pillantott meg a fehér padlón. – Fordulj körbe, lassan!

– A fickó szűz – vont vállat Finn. – Némi olcsó fogpótlás, ez minden.

– Biológiaiakat is kerestél? – Molly lehúzta zöld mellénye cipzárját, és levette a sötét szemüveget.

– Tán azt hiszed, a Mayo klinikán vagy? Mássz fel az asztalra, fiú, veszünk egy kis szövetmintát! – A férfi elnevette magát, még többet mutatva ki sárga fogaiból. – Na! Finn azt mondja, husikám, hogy bennetek nincsenek se kis poloskák, se kérgi bombák. Akarjátok, hogy lekapcsoljam az ernyőt?

– Csak addig, amíg kimész, Finn! Azután teljes árnyékolást akarunk, amíg csak jónak látjuk.

– Finn részéről rendben, Moll, úgyis idő szerint fizetsz.

Leragasztották mögötte az ajtót. Molly megfordította az egyik fehér széket, és ráült, arcát összefont alkarján pihentette.

– Most beszélhetünk. Ez a hely annyira privát, amennyire megfizetem.

– Miről beszélhetünk?

– Arról, amit csinálunk.

– És mit csinálunk?

– Armitage-nak dolgozunk.

– És azt mondod, nem ő a megbízó?

– Azt. Láttam a profilodat, Case. És láttam egyszer a bevásárlólistánk hátralévő részét is. Dolgoztál már halottakkal?

– Nem. – Case a tükörképével szemezett Molly szemüvegén. – De gondolom, tudnék. Jó vagyok abban, amit csinálok. – A jelen idő felidegesítette.

– Tudod, hogy a Dixie Flatline meghalt?

Case bólintott.

– Úgy hallottam, a szíve vitte el.

– Az ő agykártyájával fogsz dolgozni – mosolyodott el Molly. – Ő tanított az alaptrükkökre, mi? Ő és Quine. Mellesleg ismerem Quine-t. Igazi seggfej.

– Valakinek megvan McCoy Pauley agyfelvétele? Kinek? – Most Case is leült, s az asztalra könyökölt. – Nem értem. Sosem csinálta volna végig.

– A Sense/Netnek megtette. Megákat fizettek neki, elhiheted…

– Quine szintén halott?

– Nincs akkora szerencsénk. Európában van. Ebbe nem folyik bele.

– Nos, ha meg tudjuk szerezni a Flatline-t, akkor miénk a pálya. Ő volt a legjobb. Tudsz róla, hogy háromszor halt agyhalált?

Molly bólintott.

– Az EEG-je egy merő flatline volt, szálegyenes. Mutogatta is a szalagokat: „Fijam, én meg vótam halva!”

– Nézd, Case, én azóta próbálok rájönni, ki van Armitage mögött, amióta beszálltam a buliba. De ez az egész nem olyan, mintha valami zaibacurol, egy kormányról vagy jakuzákról lenne szó. Armitage parancsokat kap. Mintha valami utasítaná, hogy menjen ki Chibába, szedjen össze egy drogost, aki már totál lerobbant és az utolsókat rúgja, és adjon cserébe egy programot a műtétért, ami helyrepofozza. Annak a sebészprogramnak a mindenkori piaci áráért akár húsz világklasszis cowboyt is kaptunk volna. Te jó voltál, de annyira azért nem…

Molly megdörzsölte az orrcimpáját.

– Ha valaki elég nagyfejű, nyilván még ért is ebből valamit – dörmögte Case.

– Nehogy a végén a lelkedbe gázoljak! – vigyorodott el Molly. – Kemény menetet kell lenyomnunk azért a Flatline-agykártyáért, Case! A Sense/Net egy felsővárosi könyvtártrezorban őrzi, és egy kisegér segge lyukába is könnyebb bejutni, mint oda. Na most, a Sense/Net ugyanott tartja az őszi műsoridényük összes új anyagát. Ha azokat lenyúlnánk, gennyesre kereshetnénk magunkat. De nem, nekünk csak a Flatline-t kell elhoznunk, semmi egyebet. Furcsa, nem?

– Igen, ez mind elég furcsa. Te is furcsa vagy, furcsa ez az odú is, és ki az a furcsa kis hörcsög odakinn a hallban?

– Finn egy régi kapcsolatom. Főként orgazda, szoftverben nyomul. Ez a titokvédett szoba csak mellékes üzletág. De rávettem Armitage-t, hogy őt válassza itteni technikusunknak, szóval, ha később felbukkan, te nem láttad soha. Értve?

– Na és benned mi mállik szét Armitage jóvoltából?

– Én könnyű eset vagyok – mosolyodott el Molly. – Mint mindenki, aki profin teszi, amit tesz. Ezért profik, nem igaz? A te dolgod a netes behatolás, az enyém a bunyó.

Case rámeredt.

– Akkor mondd el nekem, amit Armitage-ról tudsz!

– Kezdetnek annyit, hogy Armitage nevű egyén sosem vett részt egyetlen Süvöltő Ököl-akcióban sem. Ellenőriztem. De ez nem sokat jelent. Egyik túlélő képe se hasonlít rá. Nagy eredmény. És a kezdeteknél tovább nem is jutottam – vallotta be vállat vonva Molly, majd körmével széke háttámláján dobolva, mosolyogva hozzátette: – De te cowboy vagy, nem? Mi lenne, ha esetleg körülnéznél kissé?

– Megölne.

– Lehet. De az is lehet, hogy nem. Azt hiszem, szüksége van rád, Case, méghozzá nagyon. Te viszont okos gyerek vagy; szerintem simán kiszagolnál róla valamit.

– Mi van még azon a listán, amit mondtál?

– Játékszerek, főleg neked. Meg egy címeres pszichopata, bizonyos Peter Riviera. Igazi nehéz eset.

– Ő hol van?

– Nem t’om. De frankón sérült a tag. Láttam a profilját, borzalmas.

Molly elfintorodott, felállt, és macska módjára nyújtózkodott.

– Szóval, közös a tengely, öreg? Együtt vagyunk ebben? Társakként?

Case felpillantott rá.

– Van még sok más választásom is, mi?

Molly felnevetett.

– Látom, képben vagy, cowboy!

– A mátrix gyökerei a kezdetleges játéktermi játékokig, a korai grafikus programokig és a katonai fejcsatlakozó-kísérletekig nyúlnak vissza – sorolta a narrátor. A Sonyn a kétdimenziós űrháború elenyészett a logaritmikus spirálok térbeli lehetőségeit bemutató, matematikailag generált páfrányerdő mögött. Hidegkék katonai dokumentumfilm izzott fel, tesztrendszerekhez kapcsolt laboratóriumi állatokat, tankok és harci repülők tűzvezető áramköreibe kötött sisakokat mutatva.

– Cyber-tér. Közmegegyezésre épülő hallucináció, melyet minden országban törvényes felhasználók milliárdjai tapasztalnak meg naponta, egészen a számtani alapfogalmakat tanuló gyermekekig… Az emberi világrendszer összes számítógépének tárolóiból származó adatok grafikus megjelenítése. Hihetetlen összetettség. Az elme nem-terébe nyújtózó fényvonalak, adatgalaxisok és adat-csillagzatok. Mint a távolodó városi fények…

– Mi az? – érdeklődött Molly, amikor a férfi megpöccintette a csatornaváltót.

– Gyerekműsor.

Összefüggéstelen képfolyam hullámzott a képernyőn, ahogy a kereső végigpásztázta a csatornákat.

– Kikapcs – szólt oda Case a Hosakának.

– Meg akarod próbálni, Case?

Szerda. Nyolc nap telt el, amióta felébredt az Olcsó Hotelben, Mollyval az oldalán.

– Akarod, hogy kimenjek, Case? Talán úgy könnyebb lesz neked, egyedül…

A férfi megrázta a fejét.

– Nem. Maradj csak, nincs jelentősége…

Homlokára illesztette az izzadságszívó fekete frottírszalagot, vigyázva, nehogy elmozdítsa a lapos Sendai bőrelektródákat. Rábámult az ölében nyugvó deckre; nem is igazán látta, szeme előtt a ninszei kirakat lebegett helyette, a tükröződő neonfényben égő krómozott surikenekkel. Felpillantott; a falon, épp a Sony felett ékeskedett a nő ajándéka: Case maga tűzte fel oda a középső nyíláson átszúrt, sárga fejű rajzszöggel.

Becsukta a szemét, ujjával elidőzött a tápkapcsoló recés gombján.

Aztán a szeme mögötti vérsugaras sötétségbe fortyogó ezüstkáprázatok törtek be a tér pereméről. Véletlenszerű kockákból összevágott film módjára elvonagló hipnagóg képek, szimbólumok, számjegyek, arcok, a vizuális információ töredékekbe mosódó mandalaábrája.

Könyörgöm, imádkozott, most…

Egy szürke korong, a színe, mint a Chiba feletti ég.

Most…

A korong egyre gyorsabban forogni kezdett, majd halványabb szürkés gömbhéjjá alakult. Kiterjeszkedett…

…és egyszerre szétáradt, kivirágzott előtte a folyékony neonorigami-mutatvány: kitárult saját, távolság nélküli otthona, hazája, a végtelenbe nyúló, átlátszó, térbeli sakktábla. Lelki szeme előtt, túl a Mitsubishi Bank of America zöld kockáin, felparázslott a Keleti Parti Nukleáris Hatóság skarlátszín, lépcsőzetes gúlája, és nagyon messze odafent meglátta a katonai rendszerek örökké elérhetetlen spirálkarjait…

És valahol, egy fehérre festett padlástérben csak nevetett, távoli ujjai a decket cirógatták, és arcára a felszabadultság könnyei festettek csíkokat.

Molly már nem volt ott, amikor levette az elektródákat. A padlásszobában sötétség honolt. A kijelző szerint öt órát töltött a cyber-térben. Az Ono-Sendait áttette az egyik új munkaasztalra, majd keresztbe dőlt az ágytömbön, és Molly fekete selyem hálózsákját a fejére húzta.

A tűzbiztos acélajtóra ragasztott beléptető egység kettőt csippant, és megszólalt:

– Belépéskérelem. A programom szerint az alany beengedhető.

– Akkor nyisd ki!

Case lehúzta arcáról a selymet, és felült, arra számítva, hogy Molly vagy Armitage az érkező.

– Krisztusom! – szólalt meg egy rekedtes hang. – Tudom, hogy az a szuka lát a sötétben… – Zömök alak lépett be, és becsukta az ajtót. – Gyújtsd meg a lámpát, oké?

Case lemászott az ágyról, és rátalált az ódivatú kapcsolóra.

– Én vagyok, Finn – mondta Finn, és figyelmeztető grimaszt vágott.

– Én meg Case.

– Örvendek, örvendek… Ha minden igaz, lesz itt némi hardver-melóm a főnöködnek…

Finn egyik zsebéből előhalászott egy csomag Partagast, és rágyújtott. A szobát kubai dohány illata töltötte be. A látogató a munkaasztalhoz lépett, és szemügyre vette az Ono-Sendait.

– Szabványosnak látszik, hamar összerakom. De a te problémád ez lesz, kölyök!

A Finn zakója belső zsebéből mocskos manilaborítékot vett elő, a padlóra hamuzott, majd a borítékból egy jellegtelen, fekete hasábot húzott ki.

– Ezek az istenverte gyári prototípusok – lökte az asztalra a készüléket –, polikarbon tömbbe vannak öntve! Nem lehet úgy lézerrel beléjük nyúlni, hogy az alkatrészeik meg ne süljenek belül. Tele vannak más csapdákkal is, érzékenyek röntgenre, ultrahangra, meg még isten tudja, mi mindenre. Bejuthatunk, de persze csak orcánk verítékével, ugyebár…

Nagy gonddal összehajtogatta a borítékot, és visszagyömöszölte a belső zsebébe.

– Mi ez?

– Ez alapjában véve egy irányváltó kapcsoló. Itt bekötöd a Sendaiba, és hozzá tudsz férni élő vagy felvett szimstimhez anélkül, hogy ki kellene lépned a mátrixból.

– Mire kell ez?

– Gőzöm sincs. Annyit tudok, hogy Mollyt most készítem elő egy jeladó egység viselésére, így feltehetőleg az ő érzékrendszeréhez lesz bejárásod – vakart egyet az arcán Finn. – Szóval, most majd megtudod, mennyire szűk is az a farmer valójában, hm?

4

Case a padlásszobában ült, homlokán a bőrelektródákkal, s a porszemcsék táncát leste a felső rácson át beszűrődő, tompított fénynyalábban. A monitor képernyőjének egyik sarkában visszaszámlálás pergett.

Arra gondolt, hogy a cowboyok nemigen használnak szimstimet, mivel azt alapvetően húsjátéknak tartják. Tudta ugyan, hogy az általa használt elektródák és a szimstim-deckek fityegő kis műanyag fejpántjai alapjaikban azonosak, s hogy a cyber-tér mátrixa éppenséggel nem más, mint az emberi érzékrendszer drasztikus leegyszerűsítése, már ami a megjelenítést illeti. Magát a szimstimet viszont a testi inputok felesleges megsokszorozásának tekintette. A kereskedelmi változatokat természetesen megszűrték, így ha Tally Ishamnek az egyik epizódban például fájt a feje, a nézőké nem kezdett el sajogni.

A monitor csipogása az utolsó két másodpercre figyelmeztetett.

Az új kapcsoló már Case Sendaijába volt kötve egy vékony üvegszál szalaggal.

És egy, és kettő és…

A cyber-tér a négy égtáj felől a tudatába siklott. Finom, gondolta, de nem eléggé. Még dolgozni kell rajta…

Aztán megnyomta az új kapcsolót.

Váratlan átzökkenés az idegen testbe. A mátrixot hang-és színhullámzás mosta el… Molly zsúfolt utcán haladt, leárazott szoftvereket kínáló bódék és műanyag táblákra filctollal felfirkált árak mellett, temérdek hangszóró zenéjének töredékes kakofóniájában. Vizelet bűze, szabad monomerek, parfüm és a sülő krill húspogácsáinak szaga. Case néhány rémült másodpercig kétségbeesve küszködött, hogy irányíthassa a nő testét. Aztán sikerült önmagát tétlenségre kényszerítenie, és utassá lett Molly szemei mögött.

Úgy találta, hogy a szemüveg egyáltalán nem szűri meg a napfényt, és eltűnődött, vajon a beépített képerősítők automatikusan igazodnak-e a fényhez. Molly bal látómezejének alsó szélén kéken pergő alfanumerikus jegyek mutatták az időt. Csak parádé, gondolta Case.

A nő testbeszéde megtévesztő volt, a stílusa idegen. Állandóan a másokkal való összeütközés határán mozgott, de az emberek kitértek az útjából, oldalt léptek, helyet adtak neki.

– Hogy s mint, Case?

Hallotta a szavakat, és érezte, ahogy Molly megformálja őket. A nő egyik kezét a dzsekije alá csúsztatta, s ujjbegyével körbecirógatta a meleg selyem alatt rejtőző egyik mellbimbóját. Az érzéstől a férfinak elakadt a lélegzete. Molly elnevette magát. A kapcsolat azonban egyirányú volt, Case nem tudott válaszolni.

Két háztömbbel odébb a nő már a Memory Lane külterületén járva furakodott a tömegben. Case tovább próbálkozott, hogy Molly szemeit a környék jellegzetességei felé fordítsa, amelyekről felismerhette volna az arra vezető utat. Tehetetlenségét kezdte bosszantónak találni.

Amikor rácsapott a kapcsolóra, az átmenet a cyber-térbe csak szemvillanásnyi időbe telt. A New York-i Közkönyvtár falához tartozó primitív jég mentén irányította magát lefelé, automatikusan felmérve a szóba jöhető ablakokat. Majd visszaváltott Molly érzékrendszerébe, az izmok, az éles és világos érzetek örvénylő áramlásába.

Azon kapta magát, hogy az elmén töpreng, amellyel épp megosztja ezeket az érzékleteket. Mit is tud róla? Tudta, hogy Molly profi, akárcsak ő. Hogy azt mondta, lénye és munkája éppúgy összefügg, akár Case esetében. Tudta, hogyan simult hozzá, még az ébredéskor. Tudta, milyen volt vele dorombolni az egyesülés kéjében, s tudta azt is, hogy Molly utána feketén kérte a kávét…

A nő úti célja a Memory Lane-t szegélyező gyanús bérszoftverszalonok egyike volt. Odabenn némaság és mozdulatlanság uralkodott. A központi hall körül fülkék sorakoztak. Az ügyfélkör fiatalokból állt, néhányuk alig múlt tizenéves. Bal fülük mögött beültetett karbonaljzat látszott, de Molly rájuk sem hederített. A fülkék frontját alkotó pultokon százával kellették magukat a mikroszoft forgácsok: fehér kartonlap és hosszúkás, átlátszó műanyag burok közé csomagolt szögletes, színes szilíciumszeletek. Molly a déli fal hetedik fülkéjéhez lépett. A pult mögött borotvált fejű fiú meredt üres tekintettel a semmibe, a füle mögötti aljzatból tucatnyi mikroszoft tüske meredezett.

– Larry, benn vagy? – állt eléje Molly.

A fiú szemébe élet költözött. Felült a székében, és hüvelykujjának koszos körmével kipiszkált az aljzatából egy élénkbíbor szálkát.

– Hé, Larry!

– Molly – biccentett a fiú.

– Volna némi munkám pár barátodnak, Larry…

Larry vörös sportinge zsebéből lapos műanyag szelencét húzott elő, felpattintotta, s visszadugta a mikroszoftot tucatnyi társa közé. Keze a doboz felett körözött, lecsapott egy tükörfényes fekete chipre, amelyik kissé hosszabb volt a többinél, s finoman a fejébe illesztette. A szeme összeszűkült.

– Mollynak lovasa van – jelentette ki –, és Larrynek ez nem tetszik.

– Hé – csodálkozott a nő –, nem is tudtam, hogy ennyire… érzékeny vagy! Ez egészen meglepő! Jó sokba kerülhet, hogy ilyen érzékeny lehess…

– Ismerem önt, asszonyom? – A kifejezéstelen tekintet visszatért. – Valamilyen szoftot keres?

– A Moderneket keresem.

– Lovasod van, Molly. Ez mondja – koppintott a fiú a fekete tüskére. – Valaki más használja a szemedet.

– A társam.

– Mondd meg a társadnak, hogy tűnés!

– Van valamim a Panther Modernek számára, Larry.

– Miről beszél, hölgyem?

– Case, kifelé! – szólt Molly.

Case megpöckölte a kapcsolót, és nyomban visszakerült a mátrixba. A cyber-tér zümmögő nyugalmában pár másodpercig még ott függött a szoftverszalon szellemképe.

– Ötpercnyi kivonatot a Panther Modernekről – fordult a Hosakához, miközben leszedte az elektródákat.

– Kész – jelentette a számítógép.

A név ismeretlen volt számára. Valami új, valami, ami azóta jött be, hogy elment Chibába. Az Sprawl fiataljai közt fénysebességgel hódító hóbortok söpörtek keresztül; egyetlen éjszaka alatt egész szubkultúrák születtek, hogy aztán pár hónapnyi virágzás után nyomtalanul eltűnjenek.

– Kezdd el! – mondta.

A Hosaka lekérdezte az általa elérhető könyvtár-, napilap-és hírszolgálat-adatbázisokat.

Az összefoglalás hosszan tartó, színes állóképpel kezdődött, amit Case elsőre holmi kollázsnak vélt. Egy másik képből kinyesett fiúarcnak tűnt, amelyet egy festékfirkás falról készült fotóba ragasztottak. Sötét szemek, zugaikban láthatóan sebészetileg létrehozott epicanthus-ráncok, gyulladt pattanásoktól ragyázott sápadt-keskeny arc. A Hosaka kioldotta a kimerevítést; a fiú megmozdult, egy dzsungelmélyi ragadozót utánzó pantomim vészjósló kecsességével lopakodott tova. Teste szinte láthatatlan volt: szoros, egybeszabott ruháján az összefirkált téglafallal közel azonos rajzolatú absztrakt minta folyt szét. Környezetutánzó polikarbon.

A kép a New York Egyetem szociológiai tanszékére váltott, dr. Virginia Rambalira; a professzornő neve, karának és tanintézetének adatai rózsaszín betűkkel pulzáltak át a képernyőn.

– Még ha fel is tételezzük, hogy hajlamuk van az effajta szürreális, vaktában elkövetett erőszakos cselekedetekre – mondta valaki –, nézőink számára akkor is nehezen érthető, hogy ön miért tart ki továbbra is amellett, hogy ez a jelenség nem a terrorizmus egyik formája.

Dr. Rambali elmosolyodott.

– Mindig akad egy pont, amelynél a terrorista felhagy a média egy adott formájának manipulálásával. Egy olyan pont, amelynél az erőszak még fokozható, de amelyen túl a terrorista már jellemzővé válik magára a médiaformára. A szó köznapi értelmében vett terrorizmusban kezdettől fogva benne rejlik a médiával való összefüggés. A Panther Modernek épp öntudatosságuk fokában különböznek az egyéb terroristáktól; abban a tudatosságban, amellyel felmérik, melyik média választja külön a terrorcselekményeket az eredeti szociopolitikai szándéktól…

– Ezt ugord át… – dünnyögte Case.

Két nappal a Hosaka összefoglalója után találkozott először egy Modernnel. Arra a felismerésre jutott, hogy a Modernek a saját kései tinikora Nagy Tudósainak kortárs kiadásai. A Sprawlban holmi kísérteties tinédzser-DNS munkálkodott; valami, ami hordozta a különféle kérészéletű szubkultuszok kódolt szabályait, és időnként újratermelte őket. A Panther Modernek a Tudósok félnótás változatai voltak. Ha a technológia akkoriban elérhető lett volna számukra, a Nagy Tudósok mindegyikének mikroszoftokkal teletömött aljzat lett volna a fejében. A stílus számított, és az változatlan maradt. A Modernek zsoldosok voltak, nagy átverők, technikamániás nihilisták.

A Finn doboznyi lemezével a padlástér ajtajában felbukkanó, szelíd hangú Modern-fiút Angelónak hívták. Cápaporc-poliszacharid és kollagén bázisú testszövetből szabott arca sima volt és visszataszító. Case sok önkéntes plasztikai műtéttel eltorzított fejet látott már, de ennyire csúfat talán még soha. Amikor Angelo elmosolyodott, kimutatva nagyragadozót idéző, borotvaéles tépőfogait, Case valósággal megkönnyebbült. Foggyök-transzplantációk: ilyet látott már.

– Nem hagyhatod, hogy a kis pöcsök lenyomjanak! – szólt Molly.

Case bólintott, és a Sense/Net jegének mintáiba mélyedt.

Ez volt az igazi, ez jelentette Case-t és lényét. Még enni is elfelejtett, pedig Molly a hosszú asztal sarkán hagyott pár kartondoboz rizst és habszivacs tálcákon szusit. Case-t néha szinte dühítette, hogy a padlásszoba sarkában felállított kémiai vécé használatához fel kell kelnie a deck mellől. Jégminták álltak össze és alakultak át a képernyőn, ahogy rések után kutatott, megkerülte a legfeltűnőbb csapdákat, s kijelölte a Sense/Net jegében követendő útvonalát. Remek, csodálatos jég volt. Mintái ott égtek, mialatt ő karjával Molly vállai alatt csak feküdt, s nézte a tetőablak acélrácsai közt éledő vörös hajnalt. Mikor felébredt, a jég szivárványszínű pixel útvesztőjét pillantotta meg elsőnek. S már ment volna a deckhez egyenest, hogy becsatlakozzék, öltözködéssel nem is vesződve. Hasította a jeget. Dolgozott. Elveszítette a napok fonalát.

És néha, ha álomba zuhant – főként, mikor Molly épp soros felderítőútján járt a felbérelt Modernek különítményével –, visszahömpölyögtek hozzá a képek Chibából. Az arcok és Ninszei neonjai. Egy ízben felriadt hagymázas álmából: Linda Leeről szólt, s ő képtelen volt visszaidézni, ki volt a lány, vagy mit is jelentett számára egyáltalán. Amikor végre sikerült emlékeznie, becsatlakozott, és kilenc órán át dolgozott egyvégtében.

A Sense/Net jegének átvágása kilenc teljes napot igényelt.

– Én egy hetet mondtam – mondta Armitage, de nem tudta palástolni elégedettségét, amikor Case megmutatta neki az akciótervet. – Maga a saját drága idejét pocsékolta.

– Faszt! – vágott vissza Case a képernyőre mosolyogva. – Ez minőségi munka, Armitage!

– Az – ismerte el Armitage –, de azért ne szálljon a fejébe! Ahhoz képest, amivel végül szembekerül, ez csak játéktermi szórakozás.

– Hódolatom, Macska Anya… – suttogta a Panther Modernek összekötője. Hangja statikusan recsegett Case fülhallgatójában.

– Atlanta, Bagázs! Úgy néz ki, indulás van. Indulás, értitek?

Molly hangja valamivel tisztábban szólt.

– Halljuk, és végrehajtjuk!

A Modernek egy New Jerseybe telepített, drótketrecszerű paraboláról lőtték fel az összekötő eltorzított jeleit, hogy azokat egy Manhattan felett geostacionárius pályán keringő Krisztus Király Fiai-műhold verje vissza. Úgy döntöttek, az egész műveletet kifinomult, csak beavatottak számára érthető csínynek tekintik, és úgy tűnt, szándékosan választották épp ezt a távközlési műholdat.

Molly jeleit egy a Sense/Net-épülettel közel azonos magasságú, fekete üvegburkolatú banktorony tetejére epoxigyantával rögzített, méteres esernyőantenna sugározta fel.

Atlanta. Az azonosító ABC-kód egyszerű volt: Atlanta, aztán Boston, Chicago és Denver, minden városnévre öt percet számítva. Ha bárkinek sikerült volna lehallgatnia Molly jelét, leszednie a torzítást, és szintetizálnia a hangját, a kód még mindig figyelmeztette volna a Moderneket. Ha Molly húsz percnél tovább marad az épületben, felettébb valószínűtlenné válik, hogy egyáltalán kijön onnan.

Case felhajtotta kávéja maradékát, helyükre illesztette az elektródákat, s megvakarta a mellkasát fekete pólója alatt. Csak bizonytalan elképzelése volt arról, miféle akciót terveznek a Modernek a Sense/Net biztonsági emberei ellen. Az ő feladata abból állt, hogy biztosítsa az általa írt behatolóprogram bekapcsolódását a Sense/Net-rendszerekbe, amikor Mollynak szüksége lesz rá. Figyelte a visszaszámlálást a képernyő sarkában. Kettő. Egy.

Belépett, és elindította a programját.

– Belövés – lehelte az összekötő; csak az ő hangja hallatszott, mialatt Case alábukott a Sense/Net jegének izzó rétegeibe.

Helyes! Lássuk Mollyt! Rácsapott a szimstimre, és a nő érzékrendszerébe váltott.

A jeltorzító kissé elkente a képi bemenetet. Molly az épület hatalmas fehér előcsarnokának arannyal pettyezett tükörfala előtt álldogált, rágózott, és szemlátomást a saját tükörképében gyönyörködött. A beültetett tükörlencséket eltakaró óriási napszemüvegtől eltekintve, sikerült felettébb odatartozónak látszania, hétköznapi turistalánynak, aki Tally Ishamre remél vetni egy sóvár pillantást. Rózsaszín nejlon esőkabátot, fehér necctrikót s az előző év tokiói divatja szerint szabott, bő fehér nadrágot viselt. Molly bambán vigyorgott, és elpukkantotta a rágóját; Case nevetésfélét észlelt. Világosan érezte a nő mellkasán keresztülhúzódó mikroporózus szalagot, s az alatta megbúvó lapos, apró egységeket: a rádiót, a szimstim-egységet és a jeltorzítót. A nyakához ragasztott gégemikrofont akár fájdalomcsillapító bőrtapasznak is vélhették volna. A rózsaszín kabát zsebében hajlítgatott ujjaival feszültségoldó gyakorlatsort vett végig. Eltartott pár másodpercig, míg Case rájött, hogy az ujjbegyeken tapasztalt sajátos érzést a félig kitolódó és nyomban visszahúzódó pengék okozzák.

Visszakattintott. Programja elérte az ötödik kaput. Figyelte jégtörőjét, amely stroboszkópként villogott és ficánkolt előtte, s alig volt tudatában, mit művelnek kezei, amelyek apróbb beállításokat végezve zongoráztak a decken. Áttetsző színlemezek keveredtek egymással, akár egy pakli bűvészkártya. Húzz egy kártyát – gondolta –, bármelyiket!

A kapu elmosódott, és tovatűnt. Case felnevetett. A Sense/Net jege a konzorcium Los Angeles-i irodájából származó szokásos átutalásnak ismerte el behatolását. Odabenn volt. Mögötte vírus alprogramok váltak le s fonódtak össze a kapu kódszerkezetével, készen arra, hogy eltérítsék a valódi Los Angeles-i adatokat, amint azok megérkeznek.

Ismét átkattintott. Molly az előcsarnok hátterében álló roppant, körkörös recepciópult mentén ténfergett.

12:01:20 – villódzott a kijelző a nő látóidegében.

A Molly szeme mögötti időchiphez igazodva, pontban éjfélkor hangzott fel a jersey-i összekötő parancsa:

– Belövés!

A Sprawl körül kétszáz mérföldes területen szétszóródva kilenc Modern ugyanabban az időpontban utcai fülkékből tárcsázta a sürgősségi segélyhívó számot. Valamennyien rövid, előre megírt szöveget mondtak be, letették a kagylót, és miközben kezükről lehántották a sebészeti gumikesztyűket, már szét is széledtek az éjszakában. Hívásaik nyomán kilenc rendőrkapitányság és polgári biztonsági szolgálat arról értesült, hogy egy ismeretlen, ám harcias keresztény alszekta épp most vállalta a felelősséget a Sense/Net Piramis megfertőzéséért. A fundamentalista csoport a hírek szerint veszélyes mennyiségű Kék Kilencest juttatott az épület szellőzőrendszerébe. Ez a kaliforniaiak által „Borzasztó Angyal”-nak nevezett, tiltott pszichoaktív anyag az orvosi kísérletek során az alanyok nyolcvanöt százalékánál heveny paranoiát és öngyilkossági pszichózist okozott.

Miközben programja áthömpölygött a Sense/Net kutatási könyvtárának biztonságát ellenőrző alrendszer kapuin, Case megfricskázta a kapcsolót. Azon kapta magát, hogy egy liftbe lép.

– Elnézést, de ön itt dolgozik? – vonta fel a szemöldökét az őr.

Molly elpukkantotta a rágóját.

– Nem – felelte, és jobb keze első két bütykével a férfi hasi idegfonatába vágott. Ahogy az őr összegörnyedt, s az övébe tűzött csipogó után kapott, a nő oldalról nekicsapta a fejét a lift falának.

Némiképp szaporábban rágózva tovább, Molly megérintette az AJTÓZÁRÁS és az ÁLLJ gombokat a kivilágított panelen. Kabátzsebéből elektronikus dobozkát húzott elő, és vezetéket illesztett a panel áramkörét vigyázó zár kulcslyukába.

A Panther Modernek négy percet hagytak arra, hogy első lépésük kifejtse hatását, majd beadagolták a félrevezető információ második, gondosan előkészített részét. Ezúttal egyenesen a Sense/Net épületének belső videorendszerét vették célba.

12:04:03-kor az épület összes képernyője tizennyolc másodpercre stroboszkóppá változott, és olyan frekvencián villódzott, amely a Sense/Net arra hajlamos alkalmazottaiból idegrohamokat váltott ki. Aztán egy emberi arcra csak távolról emlékeztető valami töltötte be a képmezőket, vonásai holmi ocsmány Mercator-vetület módjára feszültek a szabálytalanul megnyúlt csontokon. Kék ajkak váltak szét nedvesen, az eltorzult, hosszúkás állkapocs mozgását követve. Valami, talán egy kéz, göcsörtös gyökerek vörhenyes csomóját idéző dolog matatott a kamera irányába, elmosódott, és elenyészett. A fertőzés tudat alatti, gyors képei következtek: az épület vízellátó rendszerének rajza, laboratóriumi üvegedényekkel pepecselő kesztyűs kezek, valami, ahogy alábukfencezik a sötétségbe, halk csobbanás… A normálisnál kétszer gyorsabban játszott hangaláfestés híradórészlet volt egy hónappal korábbról: az EcsN néven emlegetett, az emberi csontozat növekedési faktorát szabályozó biokémiai anyag katonai felhasználási lehetőségeit taglalta. Az EcsN túladagolása bizonyos csontsejteket burjánzásra késztet, ezer százalékkal gyorsítva fel a növekedést.

12:05:00-kor mintegy háromezer dolgozó tartózkodott a Sense/Net konzorcium tükörborítású központjában. Éjfél után öt perccel, amikor a Modernek üzenete egy fehér képernyő-fellobbanással véget ért, a Sense/Net Piramis felsikoltott.

Reagálva a lehetőségre, hogy az épület szellőzőrendszerébe Kék Kilences került, a New York-i rendőrség fél tucat taktikai légpárnása, vadul villogó jelzőfényekkel máris útra kelt a Sense/Net Piramis felé. A Riker’s Islanden kiépített bázisáról pedig a BAMT Gyorshadtest egyik helikoptere is felemelkedett.

Case elengedte második programját. Gondosan megalkotott vírus támadta meg a kódrendszert, amely a Sense/Net kutatási anyagait befogadó alagsor legfőbb ellenőrző parancsait védte.

– Boston – érkezett Molly hangja a közvetítőláncon keresztül –, leértem!

Case átkapcsolt rá, és meglátta a lift üres falát. A nő lehúzta a fehér nadrág cipzárját. Alaktalan, a nő sápadt szín bokájával pontosan megegyező árnyalatú csomag bukkant elő alóla; mikroporózus szalag tartotta a helyén. Molly letérdelt, és lehántotta a szalagot. Az álcázó polikarbonon burgundivörös csíkok villantak át, ahogy a nő széthajtogatta a Modern-ruhát. Az esőköpenyt is levetette, és a fehér nadrág mellé dobta a padlóra, aztán elkezdte felhúzni a kezeslábast a fehér necctrikó fölé.

12:06:26.

Case vírusa léket vágott a könyvtár parancsjegébe. A férfi pár leütéssel áthaladt rajta, és végtelen, mélykék térségre lelt, amelyben sűrű, halványkék neonrácsra fűzött, színkódolt gömbök sorakoztak. A mátrix nem-terében egy adott adatszerkezet belseje végtelen sok szubjektív dimenziót tartalmazott. Case Sendaiján át elérve egy gyermekjáték számológépe semmiüregek pár alapparancstól keretezett miriádját mutatta volna. A férfi nekilátott, hogy bebillentyűzze a jelsorozatot, amit Finn egy súlyos droggondokkal küszködő, középszintű hivatalnoktól szerzett be. Kezdett keresztülsiklani a gömbökön, akárha láthatatlan ösvényeken járna.

Ittvan. Ez az.

Mialatt utat vájt magának a gömbbe, s annak hideg kék neonboltozata, mint csillagtalan és simára fagyott üvegbúra borult föléje, kioldott egy alprogramot, amely bizonyos módosításokat hajtott végre a mag ellenőrző parancsain.

Most pedig kifelé! Óvatosan visszatolatott, s a vírus újra összeszőtte az ablak szerkezetét.

Kész.

A Sense/Net előcsarnokában, alacsony, négyszögletes virágtartó mögött két Panther Modern ült készenlétben, és egy videokamerával rögzítette a zűrzavart. Mindkettőjük kaméleonruhát viselt.

– A taktikaiak most habkordonokat vonnak – jegyezte meg az egyik, a gégemikrofonjához intézve szavait. – A Gyorsak még mindig landolni próbálnak a helikopterükkel.

Case ráütött a szimstim kapcsolójára – és törött csont gyötrelmeinek poklába érkezett. Molly egy hosszú, kopár folyosó szürke falához támaszkodott, szaggatottan és szabálytalanul lélegzett. Case azonnal visszalépett a mátrixba, bal combjában még sajgott a fehéren izzó fájdalomcsík gyengülő lenyomata.

– Mi történik, Bagázs? – kérdezte az összekötőtől.

– Nem t’om. Szike… Az Anya nem beszél. Várjunk!

Case programja újraindította magát. A helyreállított ablak közepétől jégtörője mozgó körvonaláig egyetlen hajszálvékony, karmazsinvörös neonfonal feszült. Nem volt ideje várni. Mély levegőt véve ismét átkapcsolt.

Molly egy lépést tett, s testsúlyát a folyosó falára próbálta áthelyezni. Case felnyögött a padlástérben. A nő a következő lépéssel egy kinyújtott kar felett jutott át. Friss vértől csillogó egyenruhaujj. Rövid pillantás egy szilánkokká tört üvegszálas sokkolóbotra. Molly látása alagúttá szűkült. A harmadik lépésnél Case felüvöltött, és ismét a mátrixban találta magát.

– Bagázs? Boston, bébi… – Molly hangja tele volt szenvedéssel, köhögött. – Apróbb zűr a helyiekkel. Asszem, az egyik eltörte a lábam…

– Mire van szükséged, Macska Anya?

Az összekötő hangját alig lehetett kivenni, szinte elveszett a statikus zajban.

Case kényszerítette magát, hogy visszaváltson. Molly a falnak dőlt, s teljes súlyával a jobb lábára nehezedett. Végigtapogatta a kezeslábas erszényzsebének tartalmát, s előcibált egy plasztiklemezt, amelyen bőrtapaszok szivárványa fénylett fel. Kiválasztott hármat, és erősen a bal csuklójára, az erek fölé szorította őket. A fájdalmat hatezer mikrogrammnyi endorfinpótló kalapácsütése sújtotta le és zúzta össze. Molly háta görcsbe rándult. Combjait rózsaszín hőhullámok paskolták. Felsóhajtott, és lassacskán elernyedt.

– Oké, Bagázs! Most már oké, de kell egy orvoscsoport, mikor kijövök. Szóljatok az embereimnek! Szike, két percre vagyok a céltól! Tudod tartani?

– Mondd meg neki, hogy bent vagyok, és tartom! – válaszolta Case.

Molly bicegve megindult a folyosón. Amikor egyszer visszanézett, Case a Sense/Net három biztonsági őrének összeroskadt testét pillantotta meg. Az egyiknek mintha nem lett volna szeme.

– A taktikaiak és a Gyorsak habkordonokkal lezárták a földszintet, Macska Anya. Az előcsarnokban kezd meleg lenni a helyzet.

– Az idelenn is elég meleg – felelte a nő, s átlódította magát egy kettős szürke acélajtón. – Majdnem ott vagyok, Szike!

Case átkattintott a mátrixba, és lehúzta homlokáról az elektródákat. Verítékben úszott az egész teste. Egy törülközővel letörölte a homlokát, sebtében kortyolt egyet a Hosaka melletti bicikliskulacsból, és áttanulmányozta a képernyőre kirajzolódó könyvtártérképet. Pulzáló piros kurzor araszolt át egy ajtónyílás körvonalain: csupán pár milliméternyire volt attól a zöld ponttól, amely Dixie Flatline agykártyájának helyét jelezte. Case azon tűnődött, vajon a szer mit tett Molly lábával, hogy így tud vele járni. Persze, ha elegendő endorfinpótlója lenne, talán még egy pár véres csonkon is elvánszorogna. A férfi szorosabbra húzta a nejlonhámot, ami a székben tartotta, és visszatette az elektródákat.

Most már rutinszerűen ment: elektródák fel, becsatlakozás, aztán átkapcsolás.

A Sense/Net kutatási könyvtára kihalt raktárterület volt; az itt tárolt anyagokat fizikailag el kellett távolítani ahhoz, hogy a tartalmukhoz lehessen férni. Molly egyforma szürke szekrénysorok között sántikált.

– Mondd neki, Bagázs, hogy még öttel tovább, és balra a tizedik! – szólt Case.

– Öttel tovább, és tízzel balra, Macska Anya! – továbbította a közvetítő.

A nő balra fordult. Két szekrény között holtsápadt könyvtárosnő kuporgott nedves arccal és üres szemekkel. Molly nem törődött vele. Case-t érdekelte volna, hogy a Modernek mivel idéztek elő ekkora rettegést. Tudta, hogy valamiféle álfenyegetésről volt szó, de amikor Molly ezt magyarázta, a jege annyira lekötötte, hogy nem figyelt oda.

– Ez az – közölte Case, de a nő már meg is állt az agykártyát rejtő szekrény előtt; alakjáról Case-nek eszébe jutottak a neoazték könyvszekrények Julius Deane chibai előszobájában.

– Csináld, Szike! – szólt Molly.

Case átkattintott a cyber-térbe, és pulzáló parancsot küldött el a könyvtár jegén átfúródó karmazsin szálon. Öt különböző riasztórendszert sikerült meggyőznie arról, hogy még mindig működnek. A három bonyolult zár kikapcsolódott, de továbbra is zártnak tekintették magukat. A könyvtár központi bankjának szünetmentes memóriája egyperces időeltolódást szenvedett. Nyilvántartása szerint az agykártyát már egy hónappal korábban, igazgatói utasítással eltávolították. Ha egy könyvtáros ellenőrizni akarta volna az agykártya eltávolítási engedélyét, azt tapasztalta volna, hogy a feljegyzéseket törölték.

Az ajtó nesztelenül elfordult pántjain.

– 0467839 – mondta Case, és Molly kihúzott egy fekete tárolóegységet a rekeszből. Óriási smasszerpuska tölténytárára hasonlított, felületeit figyelmeztető matricák és biztonsági besorolások borították.

Molly becsukta a szekrényajtót, Case átkapcsolt.

Visszahúzta a szálat a könyvtár jegéből. Az visszacsapódott a programjába, s automatikusan elindított egy teljes rendszer-visszaállítást. Kifelé menet a Sense/Net-kapuk becsapódtak utána, és áthaladtával a kapukhoz telepített alprogramjai is visszaperdültek a jégtörő magjába.

– Kiléptem, Bagázs! – jelentette, és hátrahanyatlott a székében.

Egy akció összpontosítását követően, még becsatlakozott állapotban maradva is képes volt megőrizni teste tudatát. A Sense/Net-nél napokig tarthat, míg felfedezik az agykártya ellopását. Nyomot legfeljebb a Los Angeles-i adatok eltérítése jelenthet, amely túl pontosan esett egybe a Modernek terrorakciójával. Case úgy vélte, hogy a három biztonsági, akivel Molly összeakadt, nemigen fog már beszélni. Átkapcsolt.

A lift, Molly vezérlőpanel mellé ragasztott dobozkájával együtt ott volt, ahol hagyta. Az összecsuklott őr még mindig a padlón hevert. Case csak most vette észre a bőrtapaszt a nyakán. Talán Molly tette rá, hogy nyugton maradjon. A nő átlépett rajta, és leszedte a dobozt, mielőtt megnyomta volna az ELŐCSARNOK gombot.

Amint szisszenve kitárult a lift ajtaja, egy nő lódult ki háttal a tömegből, bezuhant a liftbe, és fejjel nekivágódott a hátsó falnak. Molly nem vett róla tudomást, és lehajolt, hogy levegye a bőrtapaszt az őr nyakáról. Aztán kirúgta az ajtón a fehér nadrágot és a rózsaszín esőkabátot, utánuk hajította a sötét szemüveget, majd öltözéke csuklyáját a homloka elé rántotta. A kezeslábas erszényzsebébe rejtett agykártya mozgás közben belebökött a szegycsontjába. Kilépett a liftből.

Case látott már pánikot azelőtt, de zárt térben még sohasem.

A Sense/Net alkalmazottai a liftekből kitódulva az utcai ajtók felé zúdultak, de a taktikaiak habkordonjaival és a BAMT Gyorsak homoklövedékes puskáival találták magukat szembe. A két ügynökség, azzal a meggyőződéssel, hogy potenciális gyilkosok egész hordáját tartóztatják fel, rájuk nem jellemző hatékonysággal dolgozott össze. A főbejárat tönkrezúzott roncsain túli barikádokon hármas sorokban halmozódtak a testek. Az oszlatófegyverek tompa puffanásai állandó alapzajt szolgáltattak az előcsarnok márványpadlóján fel-alá hullámzó tömeg morajához. Case ilyen hangot még sose hallott, és nyilvánvaló volt, hogy Molly sem.

– Jézusom! – torpant meg döbbenten.

Panaszos jajgatás vette körül, amely a nyers, totális rettegés bugyborékoló üvöltésévé erősödött. Az előcsarnok padlóján mindenfelé testek, ruhadarabok hevertek, vérfoltok és hosszú, összetiport, sárga nyomtatványok között.

– Nyomás, hugi! Ki kell jutnunk!

A két Modern szemei őrülten kavargó polikarbon-árnyalatok közül lestek elő: ruhájuk képtelen volt a mögöttük tomboló alak-és színkavalkáddal lépést tartani.

– Megsérültél? Nyomás! Tommy majd támogat!

Tommy a beszélő kezébe nyomta polikarbonba tekert videokameráját.

– Chicago – mondta a nő –, úton vagyok!

Aztán elzuhant, de nem a vértől és hányadéktól síkos márványpadlóra, hanem valami vérmeleg kútba, a csendbe és a sötétségbe.

A Panther Modernek Lupus Yonderboy néven bemutatkozó vezetőjének polikarbon ruhája felvételre is képes volt, így tetszés szerinti háttereket játszhatott vissza. Úgy gubbasztott Case munkaasztalának szélén, mint valami ultramodern vízköpő, s mélyen ülő szemekkel tekintett Case-re és Armitage-re. Elmosolyodott. Dús, rózsaszín hajától rojtozott, hegyes bal füle mögül mikroszoftok szivárványos erdeje meredezett. Módosított pupillái a macskákéhoz hasonló teljesítménnyel fogták fel a fényt. Case a színektől és mintáktól hemzsegő kezeslábast tanulmányozta.

– Maga hagyta, hogy ellenőrizhetetlenné fajuljon a dolog! – kezdte Armitage. Szoborként állt a padlásszoba közepén, drága küllemű esőkabátjának sötéten csillogó redőibe burkolódzva.

– A káosz, Mr. Valaki – válaszolta Lupus Yonderboy –, a káosz a létformánk és a módszerünk. Ez a fő hajtóerőnk. A maguk nője ezt jól tudja, és mi vele intézzük a dolgot, nem magával, Mr. Valaki!

Kezeslábasa szögletes, bézs-és halvány avokádószínű bizarr mintát öltött fel.

– Szüksége volt az orvosaira, és most velük van. Vigyázunk rá. Minden rendben – mosolyodott el ismét.

– Fizesse ki! – szólalt meg Case.

Armitage ellenséges tekintetet vetett rá.

– Nincs nálunk az áru.

– A nőjüknél van – szólt közbe Yonderboy.

– Fizesse ki!

Armitage kimérten az asztalhoz lépett, és viharkabátja zsebéből három vastag új jenköteget vett elő.

– Kívánja megszámolni? – kérdezte Yonderboytól.

– Nem – felelte a Panther Modern. – Maga anélkül is annyit fizet, amennyi jár. Hiszen maga egy Mr. Valaki. Azért fizet, hogy az is maradjon, hogy ne váljon Mr. Névvé…

– Remélem, ez nem fenyegetés akar lenni – jegyezte meg Armitage.

– Ez üzlet – válaszolta Yonderboy, miközben a pénzt ruhájának elülső zsebébe tömte.

Csengeni kezdett a telefon. Case felvette.

– Molly – mondta Armitage-nek, s átadta a kagylót.

A Sprawl horizontja már kora pirkadati világosszürke színt öltött, amikor Case elhagyta a házat. Végtagjait hidegnek és szétesőnek érezte. Nem tudott aludni, és már torkig volt a padlástérrel. Lupus elment, aztán Armitage is, Mollyt pedig műtötték valahol. A mélyben elszáguldó vonat megremegtette lába alatt a talajt. Szirénák hangja mélyült halkká a távolban.

Találomra fordult be a sarkokon, nyakát új bőrdzsekijének felgyűrt gallérja mögé húzta; a láncban szívott Jehjüanok első darabját a csatornába pöckölte, és máris újabbra gyújtott. Megpróbálta elképzelni Armitage méregtasakjait, amint elmállanak a vérkeringésében, mikroszkopikus hártyájukat, ahogy járás közben egyre vékonyabbá kopnak. Valószerűtlennek tűnt, akárcsak a rémület és gyötrelem, amit Molly szemein keresztül látott a Sense/Net előcsarnokában. Egyszerre azon kapta magát, hogy az általa Chibában megölt három ember arcát igyekszik felidézni. A férfiaké nem fejezett ki semmit, de a nőé Linda Leere emlékeztette. Ütött-kopott, háromkerekű, tükörablakos teherautó robogott el mellette, platóján üres műanyag hengerek csörömpöltek.

– Case!

Félreszökkent, hátát ösztönösen a falnak fordította.

– Üzenet a számodra, Case! – Lupus Yonderboy ruháján tiszta alapszínek váltakoztak. – Bocs, nem akartalak megijeszteni!

Case kihúzta magát, kezét a dzseki zsebébe dugta. Egy fejjel magasabb volt a Modernnél.

– Jobban kéne vigyáznod, Yonderboy!

– Ez az üzenet. Wintermute – betűzte ki a másik.

– Tőled? – lépett közelebb Case.

– Nem – felelte Yonderboy. – Neked.

– De kitől?

– Wintermute-tól – ismételte Yonderboy, és biccentett, meglibbentve rózsaszín taréját. Ruhája mattfeketére váltott, régi betonra vetülő szénárnnyá lett. Különös kis táncot lejtett, vékony fekete karjaival körözve, aztán eltűnt. De mégsem. Amott. A rózsaszínt elrejtő felhúzott csuklyával a kezeslábas most pontosan felvette a megfelelő szürke árnyalatot, foltos volt és piszkos, mint a járda, amin viselője állt. A szemekből még visszavillant egy közlekedési lámpa vöröse. Azután tényleg eltűnt.

Case lehunyta a szemét, megmasszírozta zsibbadt ujjaival, és háttal a hámló téglafalnak dőlt. Ninszeiben sokkal egyszerűbb volt az élet.

5

Molly orvosbrigádja két szintet foglalt el egy névtelen lakórácsban, nem messze Baltimore régi központjától. A moduláris épület az Olcsó Hotel hatalmas változatának hatott, negyvenméteres kapszulákkal. Az egyiken szép kidolgozású embléma hirdette: GERALD CHIN, FOGORVOS; ebből kászálódott elő sántítva Molly, épp akkor, amikor Case odaért.

– A doki szerint, ha bármit megrúgok, szétesik a lábam.

– Találkoztam az egyik haveroddal – mondta Case –, egy Modernnel.

– Tényleg? Melyikkel?

– Lupus Yonderboyjal. Üzenetet hozott.

Case papírszalvétát mutatott a nő elé, amelyen piros filctollal gondosan írt nagybetűkkel a WINTERMUTE szó állt.

– Azt mondta…

De Molly keze máris fellendült, és a csend jelét mutatta.

– Hozz nekünk egy kis rákot! – vágott közbe.

A baltimore-i ebéd után, melynek során Molly aggasztó nyugalommal boncolgatta a rákját, bemetróztak New Yorkba. Case már megtanulta, hogy ne tegyen fel kérdéseket; mindegyikre csak a csend jele volt a válasz. Molly lábsérülése miatt elég rosszkedvű volt és szófukar.

A hajában szorosan belesodort fagolyókat és ósdi ellenállásokat viselő, sovány fekete fiú nyitotta ki Finn ajtaját, és keresztülvezette őket a kacatalagúton. Case-nek az a benyomása támadt, hogy távollétükben valahogy megnövekedett a lomkupac. Vagy talán csak finoman változott, az idők üstjében párolva önmagát, mintha a szemétre vetett eszközöknek a Sprawl hulladékbugyraiban titkon sarjadó kristályeszenciája néma s láthatatlan pelyhekben leülepedve hízna törmelékréteggé.

A katonai takarón túl, a fehér asztalnál Finn már várta őket.

Molly hevesen mutogatni kezdett, előkapott egy cédulát, ráírt valamit, és átadta Finn-nek. Az hüvelyk-és mutatóujja közé csippentette, s úgy tartotta el magától, mintha bármikor felrobbanhatna. Tett egy kézmozdulatot, amit Case nem ismert: türelmetlenség és mogorva beletörődés keverékét közvetítette. Aztán felállt, és lesöpörte a morzsákat viharvert tweedzakója hajtókájáról. Az asztalon pácolt heringgel teli üvegbödön állt, feltépett kétszersültes műanyag doboz és egy Partagas-csikkek alá temetett bádog hamutartó társaságában.

– Várjatok – szólt Finn, és elhagyta a szobát.

Molly odalépett a helyére, kitolta mutatóujja pengéjét, és felnyársalt egy szürkés heringszeletet. Case céltalanul ődöngött a szobában, mentében meg-megérintette a pilonokon nyugvó vizsgálókészüléket.

Tíz perc telhetett el, s Finn nagy sietve már vissza is érkezett, széles mosolyban rájuk villantva sárga fogsorát. Bólintott, Molly felé mutatta felfelé fordított hüvelykujját, majd intett Case-nek, hogy segítsen neki beemelni az ajtópanelt. Mialatt Case a helyére simította a tépőzár szalagját, Finn lapos kis konzolt húzott elő a zsebéből, és bonyolult jelsorozatot gépelt be rajta.

– Kicsikém – fordult Mollyhoz, félrerakva a konzolt –, megszerezted! Ez tuti, jó orrom van hozzá! Elmesélnéd, honnét van?

– Yonderboytól – felelte Molly, s odébb tolta a heringet meg a kétszersültet. – Ráadásul Larryvel is kötöttem egy üzletet.

– Ügyes – mondta Finn. – Ez egy MI.

– Kicsit lassabban! – kérte Case.

– Bern – folytatta Finn, rá se hederítve. – Bern… A mi ‘53-as törvényünk ottani megfelelője alapján korlátozott svájci állampolgársággal bír. A Tessier-Ashpool Rt. számára építették; övék a főrendszer és az eredeti szoftver.

Case szándékosan közéjük lépett.

– Ki vele, mi van Bernben?

– Wintermute egy MI azonosítási kódja. Nekem megvannak a Turing Nyilvántartó számai. Mesterséges intelligencia.

– Ez mind nagyon szép – mondta Molly –, de mire megyünk ezzel?

– Ha Yonderboy nem téved – válaszolta Finn –, akkor ez az MI áll Armitage mögött.

– Ugyanis Larryt megbíztam, hogy a Modernekkel nézessen kicsit utána Armitage-nek – magyarázta Molly Case-nek –; ők igen furcsa hírcsatornákhoz is hozzáférnek. Megkapják érte tőlem az árát, de csak azzal az egy feltétellel, hogy kiderítik, ki van Armitage mögött.

– És azt hiszed, hogy ez az MI az? Azoknak az izéknek semmi önállóságot nem engedélyeznek. Inkább az anyavállalat lesz az, ez a Tessle…

– Tessier-Ashpool Rt. – javította ki Finn. – És van róluk egy kis sztorim a számotokra.

Leült, és előrehajolt:

– Akarjátok hallani?

– Ez a Finn imád sztorizni… – jegyezte meg Molly.

– Ezt még sosem mondtam el senkinek – közölte Finn, és belekezdett.

Finn orgazda volt, lopott áruval, elsősorban szoftverrel kufárkodott. Üzletei alkalmával néha kapcsolatba került más orgazdákkal is, akik hagyományosabb árucikkekkel foglalkoztak. Nemesfémekkel, bélyegekkel, ritka érmékkel, drágakövekkel, ékszerekkel, szőrmékkel és festményekkel, egyéb műalkotásokkal. A történet, amit Case-nek és Mollynak előadott, egy másik ember történetével kezdődött, akit Smith-nek hívtak.

Smith szintén orgazda volt, de nyugalmasabb időszakokban műkereskedőként is működött. Finn ismerősei közül ő volt az első, aki „átment szilíciumba” – a kifejezés Case számára ódivatúan csengett –; olyan mikroszoftokat vett, amelyek képtárak eladási jegyzékeit és művészettörténeti programokat tartalmaztak. Féltucatnyi chippel új aljzatában, Smith műkincs-kereskedelmi tudása ijesztően megnőtt, legalábbis kollégái szintjéhez képest. Ám Smith segítségért fordult Finnhez; amolyan üzletemberek közti baráti kéréssel állt elő. A Tessier-Ashpool klán háza táján kéne körülnézni, mondta. A tetejébe oly módon, hogy az alany garantáltan képtelen legyen visszanyomozni a vizsgálódás forrását. Lehet róla szó, vélte Finn, de csak úgy, ha Smith kifejti az ügy hátterét.

– Szaga volt a dolognak – mondta Case-nek –, pénztől szaglott, és Smith nagyon óvatosan viselkedett. Szinte már túlontúl óvatosan.

Mint kiderült, Smith-nek volt korábban egy Jimmy néven ismert szállítója. Jimmy betörő volt s még egyéb is; éppen akkor tért vissza egy év után a föld körüli magaspályáról, ahonnét visszahozott ezt-azt a gravitációs kúton keresztül. A legszokatlanabb tárgy, amit Jimmynek zsákmányolnia sikerült az űrállomások szigettengerében tett túrája során, egy fej volt. Bonyolult szerkezetű mellszobor, amelynek platina felszínét gyöngyszemcsékkel és lazurittal veretezett rekeszzománc borította. Smith sóhajtva letette zseb mikroszkópját, és azt javasolta Jimmynek, hogy olvassza be. Kortárs mű volt, nem antik darab, gyűjtők számára értéktelen. Jimmy nevetve elmagyarázta, hogy ez a holmi egy számítógép-terminál. Beszélni is tud, és nem ám szintihangon, hanem csodásan összeszerelt szerkentyűk és miniatűr orgonacsövek segítségével. Bárki alkotta is, igazi barokkos ritkaságot alkotott meg már-már perverz bíbelődésével, hiszen a szintihang-chipek egészen olcsók. Smith hozzákapcsolta a fejet a számítógépéhez, és hallgatta, ahogy a dallamos, nem emberi hang elfuvolázza az előző év adó-visszatérítési adatait.

Smith vevőkörében akadt egy tokiói milliárdos is, akinek automaták iránti szenvedélye már a fetisizmus határát súrolta. Smith vállat vont, s a zálogházakkal egyidős, ősi mozdulattal Jimmy felé tárta kifordított tenyerét. Megpróbálhatja, mondta, de kétli, hogy sokat kapna érte.

Miután Jimmy a fejet otthagyva elment, Smith gondosan átbogarászta azt, és felfedezett rajta bizonyos fémjeleket. Végül is két zürichi iparművész, egy párizsi zománcspecialista, egy holland ékszerész és egy kaliforniai chiptervező alig hihető együttműködésére sikerült fényt derítenie. Azt is kinyomozta, hogy a Tessier-Ashpool Rt. volt a megbízójuk.

Smith hozzáfogott, hogy megkörnyékezze a tokiói gyűjtőt, sejtetve, hogy valami figyelemreméltó dolog nyomára jutott.

S aztán látogatót kapott, váratlan látogatót, méghozzá olyat, aki úgy sétált keresztül Smith biztonsági rendszerének bonyolult útvesztőjén, mintha az ott sem lett volna. Kicsi, mérhetetlenül udvarias japán volt, akin egy lombiktermék nindzsa orgyilkos összes jellegzetességét fel lehetett ismerni. Smith teljesen mozdulatlanul ült, és a fényezett vietnami rózsafa asztal túlfeléről a hűvös, halálos barna szemekbe meredt. A klónozott gyilkos finoman, szinte bocsánatkérően fejtegette: neki az a feladata, hogy előkerítsen és visszajuttasson egy bizonyos műtárgyat, egy csodaszép szerkezetet, amit a gazdája házából vittek el. A fülébe jutott, mondta a nindzsa, hogy Smith talán tud valamit e tárgy hollétéről.

Smith kijelentette, hogy nem áll szándékában meghalni, és előadta a fejet. No és, tudakolta látogatója, mekkora nyereségre számított e tárgy értékesítése révén? Smith mondott egy összeget, jóval kevesebbet annál az árnál, amit eredetileg szabni akart. A nindzsa elővett egy hitelchipet, és egy Svájcban bejegyzett számláról lehívta Smith-nek a pénzt. „És ki hozta el önnek – érdeklődött a nindzsa – ezt a műtárgyat?” Smith megmondta neki, és pár nap múltán értesült Jimmy haláláról.

– Szóval, itt jöttem én a képbe – folytatta Finn. – Smith tudta, hogy sokat üzletelek a Memory Lane-i népséggel, és ha nyugis, lenyomozhatatlan kutatást akarsz, oda kell menned. Béreltem neki egy cowboyt. Én voltam a közvetítőjük, így le is vettem a részem. Smith viszont fenemód óvatos volt. Az egészet vehette volna akár egy nagyon furcsa üzleti tapasztalatnak is, amellyel ő járt a legjobban, de az egész valahogy nem állt össze. Ki fizetett a svájci dugeszből? A jakuzák? Kizárt dolog. Az ő idevágó szabályzatuk nagyon merev, és az orgazdát is megölik minden esetben. Vagy megfélemlítés volt? Smith szerint nem: a megfélemlítésekben vibráló feszkót hamar megérzi az ember. Nos, átnyálaztattam a cowboyjal a hírarchívumokat, és végül egy peres ügyben megtaláltuk a Tessier-Ashpool nevét. Piti eset volt, de megtudtuk belőle, melyik ügyvédi iroda intézte. Aztán a cowboy feltörte a jogtanácsos jegét, és már meg is volt a család címe. Jobb se kellett.

Case felvonta a szemöldökét.

– Szabadpart – magyarázta Finn. – Az orsó. Kiderült, hogy övék szinte az egész. Aztán amikor a cowboy a hírarchívumokra rányomott egy rutinkeresést, és kivonatolta az eredményt, még érdekesebb lett a kép. Családi szervezet, vállalati szerkezet. Ha részvénytársaság, akkor elvileg lehetne is benne részesedést szerezni, csakhogy nyílt piaci forgalomban a Tessier-Ashpool részvényeiből már száz éve nem adtak el egy darabot sem. Sőt, amennyire tudom, sehol másutt sem. Egy vállalatként működő, nagyon nyugodt, nagyon különc, első generációs magaspályacsaláddal állunk szemben. Nagy pénzek, erős médiafóbia. És sok-sok klónozás. Az orbitális törvények sokkal elnézőbben bánnak a genetikai machinációkkal, ugyebár. Azt meg nehéz követni, hogy egy adott időszakban épp melyik nemzedék vagy nemzedékkombináció igazgatja a dolgokat.

– Hogyhogy? – vetette közbe Molly.

– Kriogenizált másolatuk van saját magukról. A fagyasztás időtartamára még az orbitális törvények szerint is halottnak minősülsz. Úgy látszik, egymást váltják, noha az alapító atyát nem látták már vagy harminc éve. Ami alapító anyucit illeti, ő valami laborbaleset során meghalt…

– És mi lett az orgazdáddal?

– Semmi – ráncolta össze a homlokát Finn. – Ejtettük az ügyet. Láttuk, mekkora erejű jogi védőhálót gabalyított maga köré a T-A, és részünkről ennyi volt. Jimmy nyilván behatolt a Straylightba, lenyúlta a fejet, mire Tessier-Ashpoolék utána uszították a nindzsájukat. Smith úgy döntött, legjobb lesz elfelejteni az esetet, és talán bölcsen is döntött. – Mollyra pillantott. – A Villa Straylight az orsó csúcsa. Szigorúan magánterület.

– Szerinted övék az a nindzsa, Finn? – kérdezte Molly.

– Smith így vélte.

– Drága dolog – tűnődött a nő. – Vajon mi történt azzal a kis nindzsával, Finn?

– Valószínűleg lejegelték. Ha kell, majd kiolvasztják.

– Oké – szólalt meg Case –, kisütöttük, hogy Armitage egy Wintermute nevű MI útján kapja a cuccait. És ezzel mire jutottunk?

– Még semmire – felelte Molly –, de te máris kapsz egy kis mellékmelót.

Összehajtogatott papírszeletet húzott elő a zsebéből, és átnyújtotta neki.

Case széthajtotta: rácskoordináták és belépési kódok álltak rajta.

– Ez kié?

– Armitage valami adatbázisáé. A Modernektől vettem, külön úton. Hol van ez?

– Londonban – állapította meg Case.

– Törd fel! – nevetett fel Molly. – Ez egyszer keresd meg te a rezsire valót!

Case egy zsúfolt peronon várta a transz-BAMT helyi járatát. Molly már órákkal korábban visszament a padlástérbe, és azóta, hogy a nő zöld zsákjában magával vitte a Flatline agykártyáját, Case egyfolytában ivott.

Idegesítő volt úgy gondolni a Flatline-ra, mint egy agykártyára, egy ROM-kazettára, amely áramköreibe égetve őrzi a halott ember képességeit, rögeszméit, térdreflex-reakcióit… A vonat dübörögve érkezett meg a fekete indukciós sáv mentén, az alagút mennyezetének repedéseiből finom por szitált. Case betámolygott a legközelebbi ajtón, és az út során a többi utast mustrálgatta. Két ragadozó küllemű Keresztény Tudós oldalazott egy fiatal irodatechnikusokból álló trió felé, amelynek tagjai csuklóikon idealizált holovaginákat viseltek: a nedves rózsaszín csak úgy tündökölt a bántóan éles fényben. A technikusok idegesen nyalogatták tökéletes ajkukat, és lehunyt, fémes szemhéjaik alól lesték a Keresztény Tudósokat. A lányok nyúlánk, egzotikus, legelésző állatoknak látszottak, ahogy a vonat mozgását követve öntudatlanul és kecsesen ringtak, a kocsi szürke fémpadlóját taposó magas cipősarkaik fényesre csiszolt patáknak hatottak. Még mielőtt fejvesztve menekülni kezdtek volna a misszionáriusok elől, a vonat befutott Case állomására.

Kilépett, és észrevett egy fehér holografikus szivart, amelyet az állomás falára függesztettek, alatta a SZABADPART felirat pulzált, nyomtatott japán jelek utánzatává torzított nagybetűkkel. Case átverekedte magát a tömegen, és a reklám alá állva tanulmányozni kezdte. MIRE VÁRSZ? – pulzált a felirat. Az ábra rácsoktól és adóantennáktól fogazott, dokkokkal és kupolákkal teleszórt, tompa fehér orsót formázott. Már vagy ezerszer látta ezt vagy az ehhez hasonlatos reklámokat. Sohasem vonzotta a dolog, deckjével éppoly könnyedén elérhette a Szabadpart bankjait, mint ahogy Atlantát. Az utazás a testnek való. De ezúttal felfedezte a hirdetés fényszerkezetének bal alsó sarkába szőtt, kisebb érme méretű, apró pecsétet: T-A.

A Flatline-ról őrzött emlékeibe mélyedve ballagott vissza a padlástérbe. Élete tizenkilencedik nyarának java részét a Gentleman Loserben töltötte, drága söröket babusgatott, és a cowboyokat bámulta. Akkoriban decket még nem is érintett, de már tudta, mit akar. Azon a nyáron még legalább húsz másik szépreményű ifjonc lézengett a Loserben, s mind azon volt, hogy apródként dolgozzék valamelyik cowboy oldalán. Tanulni másképp nem lehet.

Mindnyájan hallottak Pauley-ról, Atlanta külvárosainak bugris cowboyáról, aki túlélte az agyhalált a fekete jégben. A róla suttogott egyetlen, felszínes, utcaszintű pletyka azon kívül, hogy véghezvitte a lehetetlent, vajmi kevés közelebbit árult el.

– Nagy buli volt – mesélte egy másik várományos, egy sör áráért cserébe –, de hogy mibe nyúlt, ki tudja… Úgy hallottam, talán valami brazil bérlistahálózat lehetett. Mindegy, a lényeg, hogy a tag megfeküdt, sík agyhalálba!

Case megbámulta a zsúfolt bár túloldalán ülő zömök, ingujjas férfit: bőrszínének árnyalatában volt valami ólomszerű.

– Te, fijam – magyarázta neki a Flatline, hónapokkal később Miamiban –, olyan vagyok én, mint azok a baszomnagy ősgyíkok, t’od! Vót nekik két rohadt agyuk, egy a fejükbe’, egy meg a seggcsontyukba’, ami a háccsó lábukat mozgatta. Lefejeltem aztat a fekete izét, oszt a jó öreg seggagyam csak vitt tovább.

A Loserbe járó cowboy-elit szinte már babonás félelemmel, nagy ívben kerülte. Ő volt McCoy Pauley, a cyber-tér Lázára…

És a végén a szíve tett be neki. Az orosz tartalék szív, amit a háború alatt ültettek be neki egy hadifogolytáborban. Nem egyezett bele, hogy kicseréljék, mondván, hogy időérzéke fenntartásához szüksége van annak sajátos ütemére. Case megtapintotta a Mollytól kapott papírszeletet, és felsietett a lépcsőn.

Molly a habszivacson horkolt. Lábát térdtől pár milliméter híján combtőig átlátszó, merev, mikroporózus öntvény burkolta. Alatta a bőrt feketésből csúf sárgává halványodó zúzódások pettyezték. Bal csuklóján nyolc különböző méretű és színű bőrtapasz sorakozott. Mellette egy transzdermális Akai egység hevert, amelytől vörös drótszálak futottak a burkolatöntvény alatti bemeneti elektródákhoz.

Case felkapcsolta a Hosaka melletti asztali lámpát. Az éles fénykör egyenesen a Flatline agykártyájára esett. Becsúsztatott némi jeget, bekötötte az agykártyát, és becsatlakozott.

Pontosan az az érzés fogta el, mintha valaki a vállán keresztül olvasna.

Köhintett.

– Dix? McCoy? Te vagy az, öreg? – kérdezte elszoruló torokkal.

– Hé, tes’vér – szólalt meg egy hang a semmiben.

– Case van itt, öreg! Emlékszel?

– Miami, apród, gyors tanulás.

– Mi az utolsó dolog, amire emlékszel, mielőtt hozzád szóltam volna, Dix?

– Semmi.

– Maradj!

Case kihúzta az agykártyát. A jelenlét megszűnt. Visszadugta.

– Dix? Ki vagyok én?

– Lebontottál, pajtás. Kija fasz vagy te?

– Ca… A haverod! A társad. Mi az ábra, öreg?

– Jó kérdés.

– Emlékszel, hogy itt voltunk egy másodperccel ezelőtt?

– Nem.

– Tudod, hogyan működik egy ROM személyiségmátrix?

– Honne, tes’vér, az egy gyári programozású szerkezet!

– Szóval, ha bekötöm a tárba, amit használok, tolhatok neki sorozatos, valós idejű memóriát?

– Asszem – felelte az agykártya.

– Oké, Dix. Te egy ROM-agykártya vagy. Vágod?

– Ha te mondod… – válaszolta az agykártya. – Ki vagy?

– Case.

– Miami – vágta rá a hang –, apród, gyors tanulás.

– Pontosan. És mi ketten azzal kezdjük, Dix, hogy átugrunk a londoni rácsra, és bemérünk egy-két adatot. Benne vagy?

– Csak nem aszondod tán, hogy van választásom, fijam?

6

– Ha igazi mennyországra vágyol – tanácsolta a Flatline, amikor Case ismertette vele a helyzetét –, akkor Koppenhágában nézzé’ széjjel, az egyetemi körzet tájékán!

A hang sorolta a koordinátákat, miközben gépelt.

Rá is leltek a maguk mennyországára, „kalózok paradicsomára”, egy alacsony biztonsági szintű egyetemi rács összekuszált szélén. Első ránézésre olyan irkafirkára emlékeztetett, amilyet az operátor diákok szoktak hátrahagyni a rácsvonalak csomópontjain: színezett fény halvány véseteire, melyek ott csillámlottak a tucatnyi művészeti fakultás zagyva körvonalain.

– Na, ottan – mondta a Flatline –, az a kék! Ki tudod venni? Az egy belépési kód a Bell Európához, friss is ráadásul. Bellék nemsokára kigyönnek ide, és végigolvassák az egész tetves táblát, aztán megváltoztatnak minden kódot, amit kirakva taná’nak. A srácok meg holnap ellopják az újakat.

Case befúrta magát a Bell Európába, és átváltott egy szabvány telefonkódra. A Flatline segítségével összekapcsolódott a londoni adatbázissal, amelyről Molly azt állította, hogy Armitage tulajdona.

– Ehun van e! – szólalt meg a hang. – Majd én megcsinálom neked!

A Flatline számsorozatokat kezdett kántálni, amiket Case bebillentyűzött a deckjébe. Közben igyekezett elkapni az agykártya által az időzítés jelölésére használt szüneteket. Harmadik nekifutásra sikerült.

– Nagy dolog – jegyezte meg a Flatline. – Sehol semmi jég.

– Nézd át ezt a szart! – utasította Case a Hosakát. – A tulaj személyes történetét keresd!

A paradicsom neuroelektronikus irkafirkája eltűnt, és egyszerű fehér fényrombusznak adta át a helyét.

– A tartalom főleg háború utáni katonai perek videofelvételeiből áll – jelentette a Hosaka távoli hangja. – Központi alakjuk Willis Corto ezredes.

– Mutasd már! – sürgette Case.

A képernyőt egy férfiarc töltötte be. Egy arc, Armitage szemeivel.

Két órával később Case Molly mellé dőlt a matracra, és hagyta, hogy a habszivacs körülölelje.

– Találtál valamit? – kérdezte a nő, gyógyszerektől fátyolos, álomittas hangon.

– Majd később elmondom – felelte Case –, most teljesen kész vagyok.

Másnaposnak és zavarodottnak érezte magát. Csak feküdt ott lehunyt szemmel, igyekezett elrendezni magában a Corto nevű férfi történetének részeit. A Hosaka a sovány adatok alapján összerakott ugyan egy kivonatot, de az tele volt hézagokkal. Az anyag egy részét nyomtatott feljegyzések alkották, amelyek túl gyorsan peregtek át a képernyőn, és Case-nek meg kellett kérnie a számítógépet, hogy olvassa fel őket. A többit a Süvöltő Ököl kivizsgálásakor a kihallgatásokon rögzített hangfelvételek tették ki.

Willis Corto ezredes Kirenszk felett jutott át az orosz védelem egy vakfoltján. A siklók pulzobombákkal törtek rést maguknak, amelyen becsusszant Corto csoportja. A motoros Nightwing sárkánykötelék feszesen lebbenő szárnyai a holdfényben ezüstös fogazatként csillantak vissza az alattuk elmaradó Angara és Podhamennaja vizéből. És Corto ezután nem is látott egyebet a rá következő tizenöt hónapban. Case megpróbálta elképzelni a sárkányrepülőket, ahogy kibontakoznak indítókapszuláikból, magasan a fagyos sztyepp felett.

– Téged aztán frankón átbasztak, főnök… – mormolta, és Molly fordult egyet mellette álmában.

A sárkánygépeken nem volt fegyverzet: leszerelték, hogy kiegyenlítsék a súlytöbbletet, amit a konzoloperátor és a deckprototípus jelentett, amely a Vakond IX nevezetű vírusprogramot rejtette. Ez volt az első igazi vírus a cyber-technika történetében. Cortót és csapatát három éven át készítették fel az akcióra. Már átjutottak a jégen, és készen álltak, hogy belőjék a Vakond IX-et, amikor az empek működésbe léptek. Az orosz pulzoágyúk a cowboyokat elektronikus sötétségbe taszították; a Nightwingek fedélzeti számítógéprendszere megbénult, a repülésvezérlő áramkörök üresre törlődtek.

Aztán felvillantak a lézerek; infravörös tűzvezetéssel, sorra leszedték a radarok számára láthatatlan, törékeny rohamgépeket. Corto és halott konzolcowboya alázuhant a szibériai égből. És csak zuhant és zuhant…

E ponton, amikor Case egy elrabolt orosz harci helikopter útjának dokumentumait lapozgatta, a történet hézagossá vált. A gép sikeresen eljutott Finnországig, ott aztán a légvédelem hajnalban riadóztatott tartalékos osztaga, ósdi húsz milliméteres lövegével, egy lucligetben leszállás közben rostává lőtte. A Süvöltő Ököl hadművelet Corto számára Helsinki külterületén ért véget, ahol a finn mentők kiszabadították a helikopter összeroncsolt testéből. A háború kilenc nappal később befejeződött. Cortót egy utahi katonai bázisra szállították. Vak volt, hiányzott mindkét lába, állkapcsának a nagyobbik fele, és csak a levezetőcsövek hangját hallgathatta mindaddig, míg a kongresszusi küldött tizenegy havi kutatás után rátalált. Washingtonban és McLeanben a kirakatperek már javában folytak. A Pentagont és a CIA-t egymásnak ugrasztották, félig ízekre szedték, a Süvöltő Ököl ügyében pedig kongresszusi vizsgálat indult. Valóságos új Watergate-ügy, mesélte Cortónak a tiszt.

Közölte azt is, hogy Cortónak új szemekre, lábakra és alapos plasztikai műtétre van szüksége, de mindez elintézhető. Hozzátette, hogy a csöveket is kicserélik, és megszorította Corto vállát az izzadságtól nyirkos takaró alatt.

Corto hallotta a halk, könyörtelen csepegést. Azt mondta, jobban szeretne abban az állapotban tanúvallomást tenni, amilyenben most van.

A küldött elmagyarázta, hogy azt nem lehet, mert a pereket közvetítik a tévében, és e perekkel a választókhoz is akarnak szólni. És diszkréten köhintett.

Rendbe hozva, mindennel ellátva és alaposan betanítva, Corto megtette feltáró jellegű, részletes, megrendítő és világos tanúvallomását. Ezt nagy részben az a kongresszusi klikk kreálta, amelynek bizonyos anyagi érdekei fűződtek a Pentagon-infrastruktúra egyes részeinek megóvásához. Corto lassanként rájött, hogy tanúvallomásával csak azt a három főtisztet fedezte, akik közvetlenül felelősek voltak a kirenszki empátiások kiépítéséről szóló jelentések elhallgatásáért.

Corto, miután a tárgyalásokon eljátszotta a szerepét, Washingtonban már nemkívánatosnak minősült. A küldött egy M streeti étterem asztalánál, spárgával töltött palacsinták felett csevegve ecsetelte az illetéktelenek előtti fecsegés végzetes következményeit. Corto jobb keze merev ujjaival bezúzta asztaltársa gégéjét; a kongresszusi küldött arccal egy spárgás palacsintára bukva fulladt meg, Corto pedig kilépett a washingtoni szeptembertől hűvös utcára.

A Hosaka rendőrségi jelentéseken, üzleti kémkedésről szóló feljegyzéseken és hírfájlokon robogott keresztül. Az elárultatástól már egészen rögeszméssé lett Corto Lisszabonban és Marrakesben különféle cégektől menekített át megbízóihoz tudósokat és technikusokat, de undorodott tőlük. Egy szingapúri hotelben részegen agyonvert egy orosz mérnököt, és felgyújtotta a szobáját.

Legközelebb Thaiföldön, egy heroinüzem felügyelőjeként bukkant fel. Később egy kaliforniai szerencsejáték-kartellnél mint verőember, majd Bonn romjai között bérgyilkosként. Wichitában kirabolt egy bankot. A feljegyzések egyre bizonytalanabbak és homályosabbak lettek, a hézagok megnyúltak.

Egy vegyi vallatást sejtető felvételtöredéken Corto úgy fogalmazott, hogy egy napon minden szürkévé vált.

Lefordított francia orvosi feljegyzések számoltak be egy párizsi elmegyógyintézetbe szállított ismeretlen férfiról, akinél előbb skizofréniát állapítottak meg, majd mikor később katatónná vált, átvitték egy Toulon környéki állami intézetbe. Ott alanya lett egy kísérletnek, amely a skizofrénia cyber-technikai modellek útján történő visszafordításának lehetőségeit kutatta. A betegek egy találomra összeállított csoportját mikroszámítógépekkel látták el, és arra biztatták őket, hogy diákok segítségével programozzák azokat. A névtelen férfi volt az egyetlen, akit a kísérletek során sikerült meggyógyítani.

A feljegyzés itt véget ért.

Case megfordult a habszivacson. Molly halkan átkozódott, amiért felzavarta.

Csengett a telefon. Case magához húzta az ágyba.

– Igen?

– Isztambulba megyünk – hallotta Armitage hangját. – Ma éjjel.

– Mit akar ez a szemét? – kérdezett közbe Molly.

– Azt mondja, Isztambulba megyünk ma éjjel.

– Hát ez remek!

Armitage repülőjáratszámokat és indulási időpontokat olvasott fel. Molly felült, és felkapcsolta a világítást.

– Mi lesz a cuccommal, a deckemmel? – tudakolta Case.

– Finn majd gondoskodik róla – felelte Armitage, és letette.

Case a csomagoló Mollyt szemlélte. Szemei alatt karikák sötétlettek, de még a burkolósínnel a lábán is olyan volt, mintha táncolna. Sehol egy elpazarolt mozdulat. Ruhái gyűrött kupacban hevertek a zsákja mellett.

– Fáj? – érdeklődött a férfi.

– Rám férne még egy éjszaka Chinnél.

– A fogorvosod?

– Meghiszem azt! Nagyon tapintatos. Annak a modulháznak a fele az övé, komplett klinikát rendezett be. A szamurájoknak vállal javításokat – húzta be Molly táskája cipzárját. – Voltál már Sztambulban?

– Egyszer, pár napra.

– Sose változik – mondta a nő. – Vacak, öreg város.

– Ilyen volt az is, amikor Chibába indultunk – merengett Molly, kibámulva a vonatablakból az ipartól holdbélivé perzselt tájra. A láthatáron egy fúziós erőmű vörös jelzőfényei intették távolmaradásra a repülőgépeket.

– L. A.-ben döglöttünk. Ő bejött, és azt mondta: „Pakolj!” A jegyek Makaóba már le voltak foglalva. Odaértünk, lementem a Lisboába fan-tant játszani, ő meg átment Zsongsanba. Másnap meg már veled játszottam szellemesdit Night Cityben.

A nő egy selyemsálat húzott elő fekete dzsekije ujjából, és kifényesítette a beültetett lencséket. A Sprawl északi tájképe láttán Case-ben zavaros gyerekkori emlékek ébredtek valami autópálya kidőlt betontömbjének repedéseiben ülő, elszáradt fűcsomókról.

A vonat tíz kilométerrel a repülőtér előtt lassítani kezdett. Case nézte a felkelő napot, hogyan kúszik a gyermekkor tájai, a töredezett salak és a finomítók rozsdálló vázai fölé.

7

Beyogluban esett. A bérelt Mercedes gyanakvó görög és örmény ékszerészek rácsos, kivilágítatlan kirakatai mellett húzott el. A kihalt járdákról csak néhány sötét kabátos alak fordult a kocsi után.

– Ez volt valaha az ottomán Isztambul virágzó európai része – dorombolta a Mercedes.

– Hát, mostanra alaposan lerohadt… – állapította meg Case.

– A Hilton a Cumhuriyet Caddesiben van – közölte Molly, kényelmesen hátradőlve a kocsi szürke műszarvasbőr ülésén.

– Hogyhogy Armitage egyedül repül? – kérdezte Case, fejfájástól gyötörten.

– Úgy, hogy már az agyára mész. És lassan az enyémre is.

Case el akarta mondani neki Corto történetét, aztán meggondolta magát. A gépen altatótapaszt használt.

A repülőtérről bevezető út nyílegyenes volt, akár egy gondos metszés, amely feltárja a várost. Case a fából tákolt bérkaszárnyák mellettük elsuhanó, őrületes falait figyelte. Utánuk lakóparkok, zárt ökorendszerek, komor lakótelepek és további hullám-és furnérlemez falak következtek.

A vadonatúj, hivatalnokfekete Sindzsuku öltönyt viselő, savanyú képű Finn a Hilton halljában, egy halványkék szőnyegtenger közepén árválkodó velúrfotel menedékében várt rájuk.

– Jézusom – hökkent meg Molly –, tisztára, mint egy öltönybe bújt patkány!

Keresztülsiettek a hallon.

– Mennyit fizettek, hogy átgyere, Finn? – eresztette zsákját Molly a fotel tövébe. – Tuti kevesebbet, mint amennyiért felhúztad ezt az öltönyt, hm?

Finn hátrahúzta felső ajkát.

– Nem eleget, cukorfalat…

Átnyújtott a nőnek egy kerek sárga bilétás mágneskulcsot.

– Már be vagytok jelentve. A főnök odafenn van. Szar ez a város – tette hozzá körbepillantva.

– Mindig szarul vagy, ha nincs plafon a fejed felett. Tégy úgy, mintha Brooklynban lennél, vagy ilyesmi! – Molly megpörgette a kulcsot az ujja körül. – Te komornyiknak jöttél ide, vagy minek?

– Utána kell nézzek egy pasas implantjainak – felelte Finn.

– Mi van a deckemmel? – kérdezte Case.

Finn grimaszt vágott.

– Tartsd be a szabályokat! Kérdezd a főnököt!

Molly ujjai megmozdultak, és sebes jeleket írtak le dzsekije árnyékában. Finn figyelte, aztán bólintott.

– Igen – mondta a nő –, tudom, ki az.

Fejével a liftek felé intett.

– Gyerünk, cowboy!

Case követte, s vitte mindkettőjük zsákját.

A szobájuk pontosan úgy nézett ki, mint a másik, Chibában, ahol Case először találkozott Armitage-dzsel. Reggel odament az ablakhoz, és szinte várta, hogy a Tokiói-öblöt pillantja meg. Az utca túloldalán egy másik szálloda állt. Még mindig esett, néhány levélíró a kapuk alatt keresett menedéket. Régimódi szónyomtatóikat tiszta műanyag fóliába bugyolálták, mintegy bizonyítva, hogy itt az írott szónak van még némi tekintélye. Tunya ország. Case egy hidrogéncellás üzemre átbarkácsolt, színevesztett, négyajtós Citroënt figyelt, amelyből öt komor külsejű, gyűrött zöld egyenruhás török rendőr kászálódott elő. Mind bementek a szemközti szállodába.

Visszapillantott az ágyon fekvő Mollyra, s megdöbbentette a nő sápadtsága. Molly a padlásszobában hagyta a mikroporózus burkolósínt, a bőrregeneráló készülék mellett. Szemüvege visszatükrözte a mennyezetvilágítás egy szeletét.

Case felkapta a telefont, mielőtt másodjára is csöröghetett volna.

– Örülök, hogy már fent van! – üdvözölte Armitage.

– Éppen hogy! A hölgy még szunyál. Nézze, főnök, azt hiszem, ideje beszélnünk egy kicsit! Szerintem jobban dolgoznék, ha valamivel többet tudnék arról, mit csinálok.

Csend a vonalban. Case az ajkába harapott.

– Maga annyit tud, amennyit tudnia kell. Talán még többet is.

– Úgy gondolja?

– Öltözzön fel, Case, és keltse fel a nőt is! Kábé tizenöt perc múlva látogatót kapnak. A neve Terzibasdzsián.

A telefon halkan pittyegett. Armitage letette.

– Ébresztő, bébi, meló van! – szólt Case.

– Már egy órája ébren vagyok – fordultak feléje a tükrök.

– Valami Berci Padlizsán jön fel hozzánk.

– Neked aztán van nyelvérzéked, Case! Biztosan volt örmény a családban. Ez az a kopó lesz, akit Armitage Rivierára állított. Segíts fel!

Terzibasdzsián aranykeretes tükörszemüveget viselő, szürke öltönyös fiatalembernek bizonyult. Nyitott, fehér inggallérja látni engedte gyapjas mellkasát: oly dúsan fekete szőr villant elő, hogy Case elsőre holmi pólóingnek vélte. Fekete Hilton tálcát hozott, három apró, feketekávétól illatozó csészével és három ragacsos, szalmasárga törökmézszelettel megrakva.

– Nekünk ezt a dolgot, ahogyan azt az önök ingiliz nyelvén mondják, nagyon higgadtan kell intéznünk.

Úgy tűnt, egyenesen Mollyra mered, de végül levette az ezüstszemüveget. Sötétbarna szemének árnyalata jól illett egészen rövid, katonásra nyírt hajához. Elmosolyodott.

– Így már jobb, ugye? Különben csak csinálnánk a végtelen tükörtunelt, egyiket a másikban… Önnek különösen vigyázni kell – fordult Mollyhoz –, Törökországban nemtetszéssel fogadják az így módosított nőket.

Molly kettéharapta az egyik süteményt.

– Ez az én dolgom, nagyokos! – morogta teli szájjal. Megrágta a falatot, lenyelte, és megnyalta a szája szélét. – Hallottam a dolgaidról. A hadseregnek spicliskedsz, igaz?

Molly keze lustán a dzsekije zsebébe csúszott, és a tűvetővel került elő ismét. Case nem is tudta, hogy magával hozta.

– Csak nyugalom, nyugalom, kérem! – rettent meg Terzibasdzsián, s gyűszűnyi fehér porceláncsészéje megdermedt, centiméterekre az ajkaitól.

Molly rászegezte a pisztolyt.

– Kaphatsz egy sorozat robbanógolyót, te szarfaszú, vagy egyetlen tűt is, attól meg rákot, ami csak hónapok múlva jön ki rajtad!

– Kérem, kérem! Ez számomra lenni nagyon… feszélyező, ahogy ezt önök ingilizül nevezik…

– Én ezt pocsék reggelnek nevezem. Most pedig beszélj a pasasról, aztán húzzál innen! – tette le Molly a fegyvert.

– Fenerben lakik, a Küchük Gülhane Djaddesi 14-ben. Tudom, merre utazik a Tünellel éjszakánként a bazárba. Mostanában a Yenishehir Palas Oteliben lép fel, ami egy modern, turistik stílusú hely, de úgy alakult, hogy ezek a fellépések a rendőrség látókörébe kerültek. A Yenishehir vezetősége ideges lett.

A fiatalember elmosolyodott. Fémszerű aftershave-illat lebegte körül.

– Tudni akarom, milyen implantjai vannak – mondta Molly, a combját masszírozva. – Pontosan akarom tudni, hogy mire képes.

Terzibasdzsián bólintott.

– A legrosszabbak, ahogy azt önök ingilizül mondják: a tudatalattiak – hangsúlyozta hat, gondosan ejtett szótagban.

– Tőlünk balra – ismertette a Mercedes, miközben eső áztatta utcák labirintusán kormányozta át magát – látható a Kapali Carsi, a nagy bazár.

Case oldalán Finn elismerő hangot hallatott, de a másik irányba nézett. Az utca jobb felén miniatűr ócskástelepek sorakoztak. Case-nek feltűnt egy kibelezett mozdony, amely rozsdafoltos, összetört recés márványdarabok tetején hevert. Odább fejetlen márványszobrok, tűzifa hasábok módjára egymásra halmozva.

– Honvágy? – érdeklődött Case.

– Szar ez a hely – morogta Finn. Fekete selyem nyakkendője elnyűtt indigószalaghoz kezdett hasonlítani. Az új zakó hajtókáin kebabszósz és sült tojás érdemrendjei díszelegtek.

– Hé, Padli – fordult Case a mögöttük ülő örményhez –, hol rakták be ennek a pofának a cuccait?

– Chiba Cityben. Nem volt bal tüdeje. A másikat… felturbózták, ugye, így mondják önök? Bárki vehet ilyen implantokat, de ő a legesebben tehetséges.

A Mercedes farolva kikerült egy irhával megrakott, tömlős kerekű targoncát.

– Követtem az utcán, és láttam, egy nap alatt tucatnyi biciklis felborulott a közelében. Látogattam kórházba, biciklisekhez, mindegyik mesélte ugyanazt: skorpió egyensúlyozott a fékkar mellett…

– „Amit látsz, azt kapod”, igen – helyeselt Finn. – Láttam a pofa szilíciumának vázlatát, nagyon zsír! Amit elképzel, azt látod. Asszem, semeddig se tartana neki impulzusba sűríteni és kiégetni vele bárki retináját.

– Elmondta már ezt a nőbarátjuknak is? – hajolt előre Terzibasdzsián a műszarvasbőr kagylóülések közé. – Törökországban a nők még mindig nők. Ez a…

Finn felhorkant.

– Csokornyakkendőt köt rád a golyóidból, ha rábandzsítasz!

– Ezt a kifejezést nem értem.

– Sebaj – mondta Case –, annyit tesz: pofa be!

Az örmény visszaült, fémszerű aftershave-illatfoszlányt hagyva maga után, és egy Sanyo adó-vevőbe kezdett duruzsolni. Görög, francia, török és itt-ott angol töredékszavakból kevert, különös nyelvsalátát használt; az adóvevő franciául válaszolt. A Mercedes puhán befordult egy sarkon.

– A fűszeres bazárt, egykori nevén az egyiptomi bazárt – sorolta a kocsi – a Hatice szultán által 1660-ban építtetett korábbi bazár helyén emelték. Ez a város központi fűszer-, szoftver-, parfüm-és drogpiaca…

– Á, drogok! – kapott a szón Case, aki a kocsi golyóálló lexán szélvédőjén maszatoló ablaktörlők legyezőmozgását figyelte. – Mit is mondtál az előbb, Padli, ez a Riviera mivel lövi magát?

– Kokain és meperidin keverékével, kérem.

Az örmény visszamerült a Sanyóval folytatott párbeszédbe.

– Demerolnak is nevezik – tette hozzá Finn. – Speedball-művész az ürge. Furcsa népség között forogsz, Case!

– Oda se neki! – mondta Case, és felhajtotta dzsekije gallérját. – Legfeljebb szerzünk a szegény balfasznak egy új hasnyálmirigyet…

Miután beléptek a bazárba, Finn észrevehetően felderült, mintha a tömeg sűrűsége és a bezártságérzet javított volna a közérzetén. Széles csarnokon vágtak át az örménnyel; fejük felett pernyefoltos plasztikponyvák feszültek az ipari forradalom korából itt felejtett, zöldre pingált vascirádák között. Mindenfelé reklámtáblák függtek, vibráltak és vonaglottak ezerszámra.

– Jézusom, odass’! – kiáltott fel Finn, és Case karjába markolva előremutatott. – Az ott egy ló, ember! Láttál már valaha lovat?

Case rápillantott a bebalzsamozott állatra, és megrázta a fejét. A ló talapzatfélén díszelgett, egy madár-és majomkereskedés bejárata mellett. Az állat lábait már feketévé és szőrtelenné koptatták az évtizedeken át tapogató kezek.

– Egyszer láttam egyet Marylandben – mesélte Finn –, és az már jó három évvel az általános járvány után volt. Vannak arabok, akik még próbálnak lovakat DNS-ből kiklónozni, de a klónok mindig kipurcannak.

Úgy tűnt, az állat barna üvegszemei utánuk néznek, ahogy elléptek előtte. Terzibasdzsián egy kávézóba vezette őket: a piac szívében álló, alacsony mennyezetű hely mintha már századok óta folyamatosan üzemelt volna. A zsúfolt asztalok között mocskos fehér köpenyes, vékonydongájú legények cikáztak, turk-tuborgos palackokkal és teli teáspohárkákkal megrakott acéltálcákat egyensúlyozva.

Case vett egy csomag Jehjüant az ajtó melletti árustól. Az örmény a Sanyo-jával sutyorgott.

– Jöjjenek – mondta –, elindult! Minden éjjel Tünelre száll, utazik bazárba, hogy bevásároljon keveréket Alitól. A maguk nőbarátja már közel. Jöjjenek!

A sikátor vén volt, ősöreg. Sötét kőtömbökből nagyolt falai közt a hepehupás mészkő kövezet évszázadnyi rácseppent és beleivódott benzinszennytől bűzlött.

– Szart se látok – suttogta Case Finn-nek.

– A cukorfalat annál többet – dünnyögte vissza Finn.

– Csend! – förmedt rájuk élesen Terzibasdzsián.

Kövön vagy betonon nyikorduló fa hangja hallatszott. Tíz méterrel beljebb, a sikátorban sárga fénypászma vetült a nedves utcakövekre, majd kiszélesedett. Kilépett egy alak, mögötte az ajtó ismét megcsikordulva becsapódott, sötétben hagyva a szűk helyet. Case megborzongott.

– Most! – sziszegte Terzibasdzsián.

A piaccal szemközti épület tetejéről ragyogó fehér fénysugár csapott le, és szegezte szabályos fénykörbe az ősrégi faajtó mellé lapuló, nyúlánk figurát. A férfi fénylő szemekkel balra és jobbra pislantott, majd összerogyott. Case azt hitte, lelőtték: arcra borultan hevert, szőke tincsei fakón ütöttek el az öreg kövektől, akárcsak fehér, szánalmas, ernyedt karjai.

A fénykéve meg se rezzent.

Az elesett férfi dzsekijének háta felduzzadt, aztán szétrobbant; vér freccsent a falra és az ajtóra. Az éles fényben két elképesztően hosszú, kötélszerűen inas, szürkés-rózsaszín kar hajladozott. Úgy tetszett, hogy Riviera mozdulatlan testének véres maradványain keresztül valami iszonyú fúrja elő magát a kövezetből. Két lábra egyenesedett, kétméteresre tornyosult, és mintha nem is lett volna feje. Aztán lassan szembefordult velük; Case meglátta a lény nyaktalan, vállán ülő fejét. Szemek sehol, csak bélszerű rózsaszínnel ragyogó bőr. Kúposan kerekedő, homorú száját – ha ugyan száj volt egyáltalán – fekete krómként csillámló, kavargó sörteszerű szőrkinövés keretezte. Félrerúgta a ruha-és húscafatokat, és előrelépett; a vonagló száj mintha őket fürkészte volna.

Terzibasdzsián mondott valamit görögül vagy törökül, és feltartott karral, mint aki egy ablakon akar áttörni, megrohamozta a jelenést. Áthatolt rajta, egyenesen egy pisztoly torkolattüzébe, amely a fénykör mögötti sötétből villámlott elő. Case feje mellett kőszilánkok süvítettek el; Finn leguggolt, és őt is lerántotta.

A háztetőről jövő fény kialudt. Case füle csengett, szeme előtt csak a torkolattűz, a szörny és a fehér fénysugár zavaros káprázata maradt.

Aztán visszatért a fény: ezúttal imbolygott, az árnyakat kutatta. A fényözönben előbukkant a holtsápadt Terzibasdzsián: egy acélajtónak dőlve szorongatta bal csuklóját, és meredten nézte sebzett, vérző kezét. A szőke férfi ismét épen és vérmocsok nélkül hevert a lábainál.

Molly kilépett az árnyékból, tiszta feketében, kezében a tűvetővel.

– Használják a rádiót… – nyöszörögte az örmény összekoccanó fogakkal. – Hívassák Mahmutot! El kell őt innen vinnünk. Ez nem egy jó hely.

– Majdnem sikerült a kis fasznak! – szólalt meg Finn. Hangosat reccsenő térdekkel felállt, és eredménytelenül próbálta leporolni a nadrágja szárát. – Te is a szörnybemutatót lested, mi, és nem a húsvagdalékot, amit odébb rúgott? Igazán ügyes! Na jó, segítsünk elvinni innen a tagot! Át kell néznem a cuccait, mielőtt felébred, hogy lássam, megérte-e Armitage pénzét.

Molly lehajolt, és felemelt valamit. A pisztolyt.

– Ez egy Nambu – mondta. – Szép fegyver.

Terzibasdzsián szűkölő hangot hallatott. Odanézve Case meglátta, hogy az örmény középső ujja szinte teljesen hiányzik.

A várost már a hajnal előtti kékség itatta át, mikor Molly utasította a Mercedest, hogy vigye őket a Topkapihoz. A még akkor is eszméletlen Rivierát Finn és egy hatalmas, Mahmut nevű török cipelte ki a sikátorból. Percekkel később egy porlepte Citroën érkezett az örményért, aki már az ájulás határán volt.

– Te seggfej! – förmedt rá Molly, miközben kinyitotta neki a kocsi ajtaját. – Hátul kellett volna maradnod. A képmezőim már akkor befogták, amikor kilépett az ajtón.

Terzibasdzsián rámeredt.

– Veled mindenesetre végeztünk! – Molly belökte a kocsiba, rávágta az ajtót, majd a színezett üveg mögött sápadozó örmény arcához hajolva hozzátette: – Ha még egyszer beléd botlok, megöllek!

A Citroën végigküszködte magát a sikátoron, és nehézkesen befordulva eltűnt a sarok mögött.

A Mercedes keresztülsuhant az ébredező Isztambulon. Elhaladtak a beyoglui Tünel-végállomás mellett, aztán kihalt mellékutcák útvesztőjén robogtak végig, lerobbant lakóházak mentén, amelyek Case-t halványan Párizsra emlékeztették.

– Mi ez az izé? – kérdezte Mollytól, amikor a Mercedes leparkolt a Szerájt övező kertek szélén, ő meg bávatagon bámulta a Topkapit alkotó barokkos stílusegyveleget.

– Őfelsége afféle magánbordélya volt – tájékoztatta Molly, és nagyot nyújtózva kiszállt. – Egy csomó nőt tartott odabent. Most múzeum. Olyasmi, mint Finn boltja, mindenféle cucc összehányva. Nagy gyémántok, kardok, Keresztelő János bal keze…

– Mint egy létfenntartó kádban?

– Dehogy! Holtan. Bele van rakva ebbe a rézkar-akármibe, oldalt van egy kis fedél, amin át a keresztények megcsókolhatták, hogy szerencsések legyenek. Már millió éve elvették a keresztényektől, és sosem porolják le az átkozott vacakot, mert az, úgymond, hitetlen ereklye.

A Szeráj kertjeiben őzek fekete vasszobrai rozsdásodtak. Case Molly mellett lépkedett, s a nő csizmáinak orrát figyelte, ahogy a korai fagytól merev, gondozatlan füvet tapossák. Hideg, nyolcszögletes térkövekből rakott ösvény mentén gyalogoltak. Valahol a Balkánon már ott várakozott a tél.

– Ez a Terzi egy elsőrangú rohadék – mondta a nő. – Titkosrendőr, kínvallató. És amennyit Armitage kínált, annyi pénzzel simán meg is vehető.

A környező, ázott fákon dalolni kezdtek a madarak.

– Megcsináltam neked azt a londoni melót – mondta Case. – Találtam valamit, de nem tudom, mit jelent.

Elmondta Mollynak Corto történetét.

– Hát igen, tudtam, hogy Armitage néven senki nem vett részt a Süvöltő Ökölben, utánanéztem – simította végig Molly az egyik őzsuta rozsdamarta vashorpaszát. – Mit gondolsz, az a kis számítógép húzta ki őt abból az állapotból? Abban a francia kórházban?

– Azt hiszem, inkább Wintermute.

A nő rábólintott.

– Az is kérdés – folytatta Case –, vajon tudja-e, hogy ő azelőtt Corto volt? Szerinted? Úgy értem, amikor az ágyat nyomta, gyakorlatilag egy senki volt. Így talán Wintermute egyszerűen…

– …felépítette őt, a nulláról kezdve. Igen… – A nő befordult, és továbbsétáltak. – Minden egybevág. Tudod, a tagnak semmi magánélete nincs, legalábbis amennyire én tudom. Ha egy ilyen pasassal van dolgod, azt hinnéd, akkor is csinál valamit, ha egyedül van. De Armitage nem ilyen, öregem. Ő csak ül, és bámulja a falat, aztán valami kattan, és máris ezerrel intézi Wintermute ügyeit.

– Na és miért tartja azt a titkos tárhelyet Londonban? Nosztalgiából?

– Lehet, hogy nem is tud róla – felelte Molly. – Az is lehet, hogy csak az ő nevén van, he?

– Nem egészen értem – vallotta be Case.

– Csak hangosan gondolkozom… Mennyire értelmes egy MI, Case?

– Az attól függ. Néhányuk nem sokkal értelmesebb a kutyáknál, a háziállatoknál. De mindegyik egy vagyonba kerül. Az igazán értelmesek meg csak annyira okosak, amennyire a Turing zsaruk engedik felfejlődni őket.

– Hm, cowboy vagy! Hogyhogy mégse lelkesedsz szénné ezektől?

– Nos – kezdte Case –, először is ritkák. A legtöbbjük katonai, főleg az értelmesebbek, és azt a jeget nem tudjuk feltörni. Az összes jég tőlük van, tudtad? Ja, és ott vannak a Turing zsaruk, azok meg kurva kemények! – Rápillantott a nőre. – Sz’al nem t’om, ez valahogy nem pálya.

– A cowboyok mind egyformák – jegyezte meg a nő. – Semmi fantáziájuk.

Széles, négyszögletes medencéhez értek, amelyben pontyok turkálták valamilyen fehéres vízinövény szárait. Molly közéjük dobott egy kavicsot, és nézte a táguló vízgyűrűket.

– Látod, Wintermute is ilyen – mondta. – Nekem úgy tűnik, ez hatalmas balhé, mi meg kinn vagyunk a szélén, ahol a kis hullámok már kiszélesednek, és nem láthatjuk a követ, ami középen csobbant. Tudjuk, hogy van ott valami, de azt nem, hogy miért. Én viszont tudni akarom. Azt akarom, hogy beszélj Wintermute-tal.

– Álmodozz csak! A közelébe se juthatnék – felelte Case.

– Próbáld!

– Nem jönne össze.

– Kérd meg a Flatline-t.

– Mit akarunk mi attól a Rivierától? – igyekezett másra terelni a szót Case.

A nő a tavacskába köpött.

– Isten tudja. Már akkor meg kellett volna ölnöm, amikor megláttam. Megnéztem az életrajzát. Amolyan megszállott Júdás. A dossziéja szerint csak akkor képes elélvezni, ha tudja, hogy elárulja azokat a nőket, akikre vágyik, és akik szeretik. Talán ő is szereti őket. Terzi azért tudta olyan könnyen elénk csalni, mert Riviera már három éve hajt fel itt ellenzéki nőket a titkosrendőrségnek. Terzi alkalmasint megengedte, hogy végignézze a vallatásokat. Három év alatt tizennyolc nőt nyomott fel, mindegyik húsz-huszonöt éves volt. Jól ellátta Terzit másként gondolkodókkal…

Molly a dzsekije zsebébe dugta a kezét.

– …ugyanis ha talált egyet, akit igazán megkívánt, akkor a politizálásra is rávette. Olyan a személyisége, mint egy Modern-öltözék. A személyiségrajz szerint ez nagyon ritka típus, becslés szerint egy a millióból. És legalább ez egy jó dolog az emberi természetben.

A nő a fehér virágokra és a lomha halakra meredt, arcára keserű kifejezés ült ki.

– Azt hiszem, megyek, és kötök magamnak valamilyen különleges biztosítást erre a Peterre.

Aztán megfordult, elmosolyodott, és a mosolya nagyon hideg volt.

– Hogy érted ezt?

– Ne is törődj vele! Inkább menjünk vissza Beyogluba, és reggelizzünk! Ma megint sűrű éjszakám lesz. Be kell gyűjtenem a cuccait Fenerben a lakásból, vissza kell mennem a bazárba, venni neki egy kis drogot…

– Veszel neki egy kis drogot? Mi az adagja?

A nő elnevette magát.

– Hát, annyira nem durva, mint a tiéd, édesem! De a spéci keveréke nélkül, asszem, nem tudna dolgozni. Te meg kezdesz tetszeni így, hogy már nem vagy olyan rohadtul girhes – mosolygott Molly –, szóval, megyek a díler Alihoz, és feltankolok, elhiheted!

Armitage a szobájukban várta őket a Hiltonban.

– Ideje csomagolni – mondta.

Case próbálta felismerni a Corto nevű férfit a fakó kék szemek és a napbarnított maszk mögött. Wage jutott eszébe, Chibából. A bizonyos szintet elért vállalkozók személyisége ellaposodásra hajlamos, ezt tudta. De Wage-nek voltak vétkei, szeretői, sőt mi több, a hírek szerint még gyermekei is. Ám Armitage-ben Case valami másféle ürességet látott.

– És ezúttal hová? Milyen éghajlatra? – lépett el Armitage mellett, és lebámult az utcára.

– Ott nincs éghajlat, csak időjárás – válaszolta Armitage. – Tessék! Olvassa el a prospektust! – A kávézóasztalra helyezett valamit, és felállt.

– Riviara rendben távozott? Hol van Finn?

– Riviera jól van. Finn úton van hazafelé.

Armitage elmosolyodott, de ez a mosoly csak annyit jelentett, mint egy rovarcsáp rezdülése. Arany karkötője megcsörrent, ahogy előrenyúlva Case mellére bökött.

– Csak ne okoskodjon túl sokat! Azok a kis tasakok kezdenek elkopni, de azt nem tudhatja, hogy mennyire.

Case uralkodott az arcvonásain, és kényszerítette magát, hogy bólintson.

Miután Armitage távozott, felvette az egyik brosúrát. Pazar kiállítású füzet volt franciául, angolul és törökül nyomtatva.

SZABADPART – MIRE VÁRSZ?

Mind a négyüknek megvolt a helye a Yesilköy repülőtérről induló egyik THY-járatra, párizsi átszállással a JAL-űrsiklóra. Case az Isztambul Hilton halljában üldögélt, és az üvegfalú ajándékboltban álbizánci cserepeket böngésző Rivierát figyelte. Armitage, köpenyként vállára vetett viharkabátjában, a bolt ajtajában állt.

Riviera karcsú volt, szőke és halk szavú, folyékony angolsága akcentustól mentes. Korát nehéz lett volna kitalálni, bár Molly harmincévesnek mondta. Azt is hozzátette, hogy Riviera legálisan hontalan, holland útlevele pedig hamisítvány. Riviera a régi Bonn radioaktív magját övező törmelékgyűrűk származéka volt.

Három mosolygós japán turista érkezett sebbel-lobbal a boltba. Udvariasan biccentettek Armitage felé, aki túlságosan is feltűnő, gyors léptekkel vágott át a bolton, hogy Riviera mellé plántálja magát. Riviera megfordult, és elmosolyodott. Csodálatosan szép volt. Case sejtette, hogy arcvonásait egy chibai sebész remekelte. Finom munka, egyáltalán nem olyan, mint Armitage népszerű arcokból összeollózott nyájas-elegáns keveréke. Riviera homloka magas volt és sima, nyugodt szürke szemei révetegek. Szinte túl szépen metszett orrát mintha törés után ügyetlenül állították volna helyre. A brutalitás sugallata ellensúlyozta állkapcsának filigránságát és mosolya gyorsaságát. Apró, szabályos fogai igen fehéren fénylettek. Case csak nézte, hogyan játszadoznak a fehér kezek a szobortöredék-utánzatok felett.

Riviera egyáltalán nem úgy nézett ki, mint akit előző éjjel megtámadtak, méregtűvel elkábítottak, elraboltak, alávetettek Finn kivizsgálásának, majd Armitage rásegítésével a csoportjukba kényszerítettek.

Case az órájára nézett: ideje volt már, hogy Molly visszatérjen drogbeszerző útjáról. Ismét felpillantott Rivierára.

– Fogadok, hogy már most be vagy lőve, seggfej! – mormolta a Hilton hallja felé.

Egy fehér bőr szmokingzakós, őszes olasz matróna lejjebb csúsztatta Porsche szemüvegét, és rábámult. Case szélesen elmosolyodott, felállt, és vállára vetette a zsákját. Még cigarettát is akart venni a repülőútra, és eltöprengett, hogy a JAL-űrsiklón vajon van-e dohányzószakasz.

– Viszlát, hölgyem! – köszönt oda az asszonynak, aki tüstént visszatolta orrán a napszemüveget, és félrefordult.

Az ajándékboltban ugyan tartottak cigarettát, de Armitage-dzsel vagy Rivierával szóba elegyedni nem volt kedve. Kiment a hallból, és a pénzbedobós telefonok sorának végén, egy szűk beugróban fel is fedezett egy árusító automatát.

Kimarkolt párat a zsebében lapuló lírás érmék közül, majd sorban bedobálta őket. Az apró, matt ötvözetből vert pénzdarabokkal való vásárlás korszerűtlensége valahogy felvidította. A hozzá legközelebb eső telefon megcsörrent.

Automatikusan felvette.

– Igen?

Gyenge felharmonikusuk, holmi műholdas kapcsolaton átcsilingelő parányi, hallhatatlan hangok, azután olyan hang, mint a szél.

– Hello, Case!

Az egyik ötvenlírás érme kihullott a kezéből, megpattant, és a Hilton szőnyegének túlfelére gurulva eltűnt szem elől.

– Wintermute vagyok, Case! Ideje elbeszélgetnünk!

Chiphang volt.

– Nem akarsz beszélgetni, Case?

Case letette a kagylót.

A cigarettáról megfeledkezve visszaindult a hallba. Útja a telefonok mentén vezetett, és ahogy elment mellettük, sorban mindegyik megcsörrent egyszer.

HARMADIK RÉSZ

Éjfél a Rue Jules Verne-en

8

Szigettenger.

Tórusz, orsó, halmaz: mind megannyi keringő sziget, s köréjük olajfoltként gyűlik a gravitáció szédítő kútján felszivárgó emberi DNS.

Elő egy grafikus adatcsere-ábrázoló programmal: állítsd durvára a felbontását, és vedd vele szemügyre az L-5-ös szigettengert. Az egyik szegmense feltűnően sűrű: vörös téglalapja kivirít a képről.

Az a téglalap ott: Szabadpart. Ezernyi dolog megtestesülése, közülük sokról mit sem tud a kúton fel-alá ingázó turistahad. Szabadpart bordély-és bankközpont, kéjpalota és szabadkikötő, határváros és fürdőhely. Szabadpart egyesíti magában Babilon függőkertjeit, Las Vegast s egy föld körüli pályára állított Genfet. És itt, Szabadparton húzódott vissza elefántcsont tornyába egy előkelő s belterjes család is: Tessier és Ashpool ipari klánja.

A Párizsba tartó hosszújáratú THY-gép első osztályán ültek, egymás mellett: Molly az ablaknál, Case mellette, Riviera és Armitage pedig a közlekedőfolyosó felőli oldalon. Egy pillanatra, amikor a gép bedőlt a víz felett, Case megpillantotta egy görög szigetváros ékkőcsillanását. Aztán hirtelen, amikor vízzel kevert whiskyje után nyúlt, pohara mélyéről óriási emberi spermára emlékeztető dolog villant a szemébe.

Molly áthajolt felette, és lekent egy pofont Rivierának.

– Na nem, bébi, semmi játszadozás! Ha bepróbálkozol nálam is a tudat alatti szarságaiddal, nagyon megfingatlak! Úgy is tudom csinálni, hogy ne sérülj meg. És szeretem úgy csinálni!

Case önkéntelenül Armitage felé fordult, hogy lássa a reakcióját. A sima arc higgadt volt, a kék szemek éberek, de semmi indulatot nem tükröztek.

– Úgy van, Peter! Ne csinálja!

Case még idejében fordult vissza, hogy elkapja egy fekete rózsa elillanó képét; szirmai bőrszerűen fénylettek, fekete szárán krómtövisek ragyogtak.

Peter Riviera kedvesen elmosolyodott, lehunyta a szemét, és azon nyomban elaludt.

Molly elfordult, lencséi visszatükröződtek a sötét ablakban.

– Te már jártál fenn, ugye? – kérdezte Molly, amikor a JAL-űrsiklón Case befészkelte magát a habszivacs ágy mélyébe.

– Dehogy! Nemigen utazgatok, csak üzletileg.

Az utaskísérő kijelző elektródákat illesztett a férfi csuklójára és a bal fülére.

– Remélem, nem kapsz SASZ-t – jegyezte meg a nő.

– Légibetegséget? Soha.

– Ez nem ugyanaz. Zéró gravitáción a szívverésed felgyorsul, és a belső füled egy időre megkergül. Mintha ész nélkül rohannod kéne, beindul a menekülési reflex, és bezúdul az adrenalin.

Az utaskísérő Rivierához lépett, és piros műanyag kötényéből újabb elektródakészletet húzott elő.

Case oldalt fordította a fejét, és megkísérelte kivenni a régi Orly épületeinek körvonalait, de a sikló indítóállását kecses, nedvesített beton lángterelők fogták körül. Az ablakhoz legközelebbin festékszóróval odafújt arab jelmondat vöröslött.

Lehunyta a szemét, és azzal biztatta magát, hogy a sikló csupán egy nagy repülőgép, ami igen magasra száll. Levegőjében is, akár a repülőgépeken, új ruhák, rágógumi és kipufogógáz illatelegye érződött. Hallgatta a háttérből felkanyargó koto dallamokat, és várt.

Húsz perc telt el, aztán ráomlott a gravitáció, mint egy hatalmas, őskőcsontú, puha kéz.

A súlytalanság-alkalmazkodási szindróma rosszabb volt, mint amilyennek Molly leírta, de elég gyorsan elmúlt, és el tudott aludni. Amikor az utaskísérő felkeltette, már dokkoláshoz készültek a JAL-végállomás halmazára.

– Most átszállunk Szabadpart felé? – kérdezte Case, miközben egy Jehjüan dohánymorzsát szemlélt, amely kecsesen előlebegett az inge zsebéből, és az orrától arasznyira táncolt. A siklójáratokon tilos volt a dohányzás.

– Nem, a tervben most a főnök szokásos kis szeszélye következik. Ezzel a taxival kimegyünk Sionra, a Sion-halmazra.

Molly megérintette rögzítőhámja kioldólemezét, és elkezdte kiszabadítani magát a habszivacs öleléséből.

– Furcsa találkahelyet választottak, ha engem kérdezel.

– Hogyhogy?

– Dread-hívők. Raszták. A kolónia most kábé harmincéves.

– Mit jelent ez?

– Majd meglátod. Nekem bejön. De hogy felőlük ott kedvedre bagózhatsz, az fix!

Siont öt munkás alapította, akik nem voltak hajlandók visszatérni; hátat fordítottak a kútnak, és építkezésbe fogtak. Kalciumveszteséggel és szívzsugorral fizettek érte, mire sikerült beindítaniuk a forgási gravitációt a kolónia központi tóruszában. A taxi buborékjából nézve, Sion hevenyészett törzse Case-t az isztambuli bérkaszárnyák tákolmányaira emlékeztette. A szabálytalan, színevesztett lemezeket a hegesztők lézerrel felfirkált rasztafari jelei és monogramjai tarkították.

Case Molly és egy Aerol nevű vézna sionita segítségével próbált átjutni egy szabadesésű folyosón, amely egy kisebb forgástest magjába vezetett. A feléledő SASZ-szédület második hullámában eltájolódva már nem bírt Armitage és Riviera nyomában maradni.

– Erre! – mutatta Molly, és Case lábát a fejük feletti szűk lejáró nyílásába tolta. – Markold meg a fokokat! Csináld úgy, mintha visszafelé másznál, oké? Most a törzs felé mész, ez olyan, mintha lemásznál a gravitációba. Vágod?

Case gyomra felkavarodott.

– Nem esik bajod, tes’vér! – nyugtatta Aerol, s arany metszőfogai keretéből vigyort villantott elő.

Az alagút vége valahogyan átváltozott az aljává. Case úgy ölelte magához a gyenge gravitációt, mint egy fuldokló, akinek még jut egy korty levegő.

– Állj fel! – szólt rá Molly. – Talán le is akarod smárolni?

Case hasmánt elterülve, széttárt karokkal hevert a padozaton. Valami vállon ütötte; a hátára fordult, és vastag gumipók kábeltekercset pillantott meg.

– Gyere, építsünk házikót! – folytatta a nő. – Segíts felkötni ezeket!

Case körülnézett: a széles, jellegtelen térben minden felületen, látszólag találomra odahegesztett acélgyűrűket vett észre.

Miután Molly bonyolult terve szerint kifeszítették a kábeleket, teleaggatták őket kopottas sárga műanyag ponyvákkal. Munka közben lassanként elhatolt Case tudatáig a halmazon állandóan végigpulzáló zene. Ez a digitalizált popzene roppant könyvtáraiból kifőzött, dubnak nevezett érzéki mozaik, ahogy Molly mesélte neki, egyaránt szolgált a vallásos imádat és a közösségi érzés kifejezésére. Case közben az egyik könnyű, de rossz fogású sárga ponyvával huzakodott, és körüllengte őket Sion főtt zöldségektől és marihuánától illatozó, baráti légköre.

– Szép munka! – biccentett dicsérőleg a ponyvalabirintus felé Armitage, ahogy roggyantott térdekkel érkezve keresztülsiklott a csapóajtón. Riviera a kisebb gravitációban bizonytalanabbul mozogva követte.

– Segíthettél volna te is, de hát hová tűntél? – fordult Case Rivierához.

A férfi szóra nyitotta a száját, amelyből apró pisztráng úszott elő, lehetetlen buborékokat húzott maga után, és elcsusszant Case arca mellett.

– Rám jött egy kis magánszükség – felelte Riviera, és elmosolyodott.

Case felröhögött.

– Nagyszerű – mondta Riviera –, ezek szerint tudsz nevetni is. Nos, megpróbálhattam volna segíteni nektek, de ezekkel a kezekkel nem sokra mennénk.

Feltartotta mindkét tenyerét, amelyek hirtelen megkettőződtek. Négy kar, négy kéz.

– Megint csak ártatlan bohóckodás, igaz, Riviera? – lépett közéjük Molly.

– Hé – szólt Aerol a csapóajtóból –, te akar’ ve’em jöjjé’, kovboj tes’vér!

– Megjött a deckje meg a többi holmi – mondta Armitage. – Segítsen neki behozni őket a teherzsilipből!

– Te naon sáppa’ vagy, tes’vér – jegyezte meg Aerol, miközben végigterelték a habszivacsba bugyolált Hosakát a központi folyosón. – Nem akarná’ enni va’mit?

Case szájában összefutott a nyál; megrázta a fejét.

Armitage közölte velük, hogy nyolcvan órán át maradnak Sionon, ahol Molly és Case begyakorolhatja és megszokhatja a súlytalanságban végzett munkát. Szabadpartról és a Villa Straylightról is tart majd nekik eligazítást. Riviera szerepe tisztázatlan maradt, de Case-nek nem volt kedve kérdezősködni. Pár órával megérkezésük után Armitage beküldte a sárga útvesztőbe, hogy csalogassa elő Rivierát az étkezéshez. Case végül rátalált: Riviera egy vékony polifoam párnán, macskamód összegömbölyödve feküdt meztelenül, és szemlátomást aludt. Feje körül apró fehér mértani alakzatok, kockák, gömbök és gúlák forgó glóriája keringett.

– Hé, Riviera!

A gyűrű csak forgott tovább. Case visszament, és beszámolt Armitage-nek.

– Ki van ütve – pillantott fel Molly tűvetője szétszerelt alkatrészeiről. – Hadd pihenjen!

Armitage-t nyugtalanítani látszott a súlytalanság esetleges kihatása Case mátrixbeli képességeire.

– Emiatt kár izgulni – vitatkozott Case –, becsatlakozom, és már itt sem vagyok. Ez mindig ugyanígy megy.

– Az adrenalinszintje magasabb – figyelmeztette Armitage. – A SASZ-t se küzdötte le még, és nincs rá idő, hogy megvárjuk, míg elmúlik. Most megtanulhatja, hogyan megy így a munka.

– Tehát innen csinálom az akciót?

– Nem. Csak gyakorol, Case, méghozzá most. Odafent a folyosón…

A deck leképezte cyber-tér nem sok kapcsolatot mutatott a deck fizikai valóságban elfoglalt helyével. Amikor Case becsatlakozott, szeme elé a Keleti Parti Nukleáris Hatóság azték stílusú adatpiramisának ismerős alakzata tárult.

– Hogy s mint, Dixie?

– Halott vagyok, Case. Vót rá időm ebbe a Hosakába kötve, hogy rágyöjjek.

– És milyen érzés?

– Semmilyen.

– Zavar téged?

– Az zavar, hogy semmi se zavar.

– Hogyan?

– Az orosz táborba’ Szibériába’ vót nekem egy cimborám. Elfagyott neki az egyik hüvelykujja. Gyöttek a dokik, oszt levágták neki. Aztán egy hónap múlva, eccercsak nekiáll ficánkóni, egész éjjel. Elroy, mondom neki, mifene bajod van? Aszongya, viszket a rohatt hüvelykujjam. Hát akkor, mondom erre neki, vakarjad meg. De McCoy, mondja erre, a másik rohatt hüvelykujjam viszket!

Az agykártya felnevetett, de a hatás valahogy másként jött át. Case nem nevetést, hanem a gerincén végigdöfő hideget érzékelt.

– Tegyél egy szívességet nekem, fijam!

– Mi lenne az, Dix?

– Ha vége ennek a ti bulitoknak, törüjjé’ mán ki engemet ebbül a rohatt kártyábul!

Case nem értette a sionitákat.

Aerol, minden különösebb ok nélkül, előadott egy mesét egy kisbabáról, aki a homlokából pattant ki, majd eliramodott a hidroponikus ganja erdejébe.

– Naon kicsi bébi volt, tes’vér, akk’a csak, mint a zujjad – magyarázta; tenyerével megdörgölte barna homlokának egy sértetlen foltját, és elmosolyodott.

– Ez a fű hatása – közölte Molly, amikor Case elmondta neki a történetet. – Tudod, számukra az egyes állapotok közt nem sok a különbség. Ha Aerol azt mondja neked, hogy ez megtörtént, nos, akkor vele meg is történt. Ez inkább költészet, mint baromság. Vágod?

Case kétkedve bólintott. Ha szóba elegyedtek vele, a sioniták mindig megérintették, a vállára tették a kezüket, és ez nem volt az ínyére.

– Hé, Aerol! – kiáltott Case egy óra múltán, amikor a szabadesésű folyosón gyakorló akcióra készült. – Gyere ide, öreg! Meg akarom ezt mutatni neked – nyújtotta oda az elektródákat.

Aerol lassított perdülést mutatott be, meztelen lába nekicsapódott az acélfalnak, szabad kezével elkapott egy gerendát. Másik kezében kékeszöld algától duzzadó, átlátszó víztömlőt tartott. Szelíden hunyorított és elvigyorodott.

– Próbáld meg! – mondta Case.

A másik átvette és feltette a szalagot, Case meg eligazgatta az elektródákat. Amint Aerol lehunyta a szemét, Case rácsapott a tápkapcsolóra. A sionita megborzongott, mire Case kicsatlakoztatta.

– Mit láttál, öreg?

– Babilont – felelte Aerol szomorúan, visszaadta neki az elektródákat, és elrugaszkodva a folyosó mélyébe siklott.

Riviera mozdulatlanul ült habmatracán. Vállig emelt, előrenyújtott jobb karjára, pár milliméterrel a könyöke felett, ékkőpikkelyes, rubinneon szemű kígyó tekeredett feszesen. Case figyelte a feketével és skarláttal csíkozott, ujjnyi vastag kígyót: lassan összehúzódott, és megszorult Riviera karja körül.

– Jöjj hát! – édesgette Riviera a felfelé fordított tenyerén egyensúlyozó sápadt, viaszszín skorpiót. – Jöjj!

A skorpió meglengette barnás ollóit, és felsurrant a karján, lábai az erek halovány, sötéten árulkodó jeleit követték. Amikor a könyökhajlatba ért, megállt, és rezegni látszott. Riviera halk, szisszenő hangot hallatott. A méregtövis felemelkedett, megrebbent, és az egyik duzzadt ér feletti bőrbe mélyedt. A korallkígyó elernyedt, Riviera pedig mélyet sóhajtott, ahogy az injekció hatni kezdett. Aztán a kígyó és a skorpió eltűnt, és Riviera csak egy opálos plasztikfecskendőt tartott a bal kezében.

– „Ha Isten ennél jobbat csinált, akkor azt megtartotta magának.” Ismered a kifejezést, Case?

– Aha – felelte Case –, rámondták már sok mindenre. Mindig egy kis jelenettel köríted?

Riviera meglazította, és leoldotta karjáról az elasztikus orvosi gumicsövet.

– Igen. Így sokkal mélyebb az élmény.

Elmosolyodott, szemei révületben csillogtak, arca kipirult.

– Közvetlenül a vénám felett van egy membrán beültetve, így sose kell törődnöm vele, hogy tiszta-e a tű.

– Nem is fáj?

A fényes szempár pillantása Case szemébe mélyedt.

– Természetesen fáj. Az is hozzátartozik, nem?

– Én csak bőrtapaszokat használtam.

Riviera gúnyos mosolyra húzta a száját.

– Gyalogos – jegyezte meg, majd felnevetett, és belebújt rövid ujjú fehér pamutingébe.

– Biztos jó lehet – állt fel Case.

– Te is lövöd magad, Case?

– Le kellett jöjjek róla.

– Szabadpart – bökött Armitage a kis Braun hologramvetítő paneljére. A csúcstól csúcsig mintegy háromméteresre nyújtózó kép megremegve kiélesedett.

– A kaszinók itt vannak – mutatta a vázlatos ábrába nyúlva –, a szállodák, társasházi ingatlanok, nagy boltok pedig erre – haladt tovább a keze. – A kék területek tavak.

Armitage a modell egyik végéhez lépett.

– Egy nagy szivar az egész, ami a végein összeszűkül.

– Kitűnően látjuk mi is – jegyezte meg Molly.

– A szűkület hegy hatását kelti. A talaj emelkedőnek látszik, és sziklásabb, de könnyen mászható. Minél magasabbra mászunk, annál kisebb a gravitáció. Amott sporttelepek vannak, ez itt meg egy velodrom körpálya – mutatta.

– Egy micsoda? – hajolt előre Case.

– Kerékpárral versenyeznek – magyarázta Molly. – Kis gravitáción, erős tapadású kerekekkel száz felett is tudnak menni.

– De nem ez a vége érdekel bennünket – folytatta Armitage, szokásos teljes komolyságával.

– A francba – mondta Molly –, pedig imádok bicajozni!

Riviera kuncogott.

Armitage átsétált a vetített kép másik végéhez.

– Ez a vége viszont annál érdekesebb.

A hologram belső részletezettsége itt megszűnt, és az orsó utolsó szelvénye üreset mutatott.

– Ez a Villa Straylight. Meredeken kiemelkedik a gravitációból, megközelíteni szinte lehetetlen. Egyetlen bejárat van, itt, a holtponton. Zéró gravitáción.

– És odabent mi van, főnök? – nyújtotta előre a nyakát Riviera.

Négy aprócska alak szikrázott fel, közel Armitage ujjbegyéhez. Armitage elhessentette őket, mintha szúnyogok lennének.

– Peter – felelte Armitage –, ezt maga fogja elsőként kideríteni. Hívassa meg magát oda! Aztán bentről intézze el, hogy Molly is bejusson!

Case a Straylightot szimbolizáló ürességre meredt, és eszébe jutott Finn története: Smith, Jimmy, a beszélő fej és a nindzsa.

– Megtudhatnék további részleteket is? – érdeklődött Riviera. – Megfelelő öltözéket kell választanom, ugyebár…

– Ismerkedjen meg az utcákkal! – mondta Armitage, s visszatért a modell közepéhez. – Itt van a Desiderata Street. Ez pedig a Rue Jules Verne.

Riviera a szemét forgatta.

Amíg Armitage Szabadpart sugárútjainak a nevét sorolta, tucatnyi fényes gennytüsző fakadt az orrán, az arcán és az állán. Még Molly is elnevette magát.

Armitage szünetet tartott, s hideg, üres szemeivel mindőjüket végigmérte.

– Elnézést – mondta Riviera, mire a fekélyek felvillantak, és elenyésztek.

Case az alvási időszak közepén arra riadt fel, hogy Molly ott kuporog mellette a habszivacson. Érezte a nő feszültségét, de csak feküdt összezavarodva. Molly nekilódulásakor már a mozdulat sebességét is döbbenetesnek találta. A nő felpattant, és mielőtt Case ráeszmélt, hogy Molly széthasította a sárga műanyag ponyvát, már el is tűnt mögötte.

– Ne mozdulj, barátom!

Case a másik oldalára gurult, és kidugta a fejét a műanyag hasítékán.

– Mi a…

– Kuss!

– Te vagy az, tes’vér – hallatszott egy sionita hangja. – Őt meg nev’zik Macskaszemnek, s nev’zik őt Lépdelő Borotvának. Én Maelcum, nővér. A fivérek beszé’ni akarnak ve’ed meg kovbojja’!

– Miféle fivérek?

– Az Alapítók, tes’vér. Sion Vénei, t’od…

– Ha kinyitjuk azt a csapóajtót, a fényre felébred a főnök – suttogta Case.

– K’önleges sötétet csinálok mostanra – felelte a sionita. – Gyertek! Én és én e’m’gyünk az Alapítókhoz…

– Tudod, milyen hamar ki tudlak nyírni, barátom?

– Hadd’abb’ a beszédet, nővér! Gyertek!

Sion két még élő Alapítója vénségesen vén ember volt. Megfonnyasztotta őket a felgyorsult korosodás, amely a gravitáció öleléséből túl hosszú időre kiszakadóknak mind fölébe kerekedik. Kalciumhiánytól elvékonyult barna lábuk törékenynek tetszett az élesen tükröződő napfényben. Szivárványos lombkorona festett dzsungelében, egy lángoló közösségi falfestmény közepén lebegtek, amely teljesen beborította a gömb alakú kamra falát. A levegő gyantafüsttől volt terhes.

– Lépdelő Borotva – szólalt meg egyikük, amikor Molly a kamrába sodródott. – Olyan, akár egy lesújtó pálca.

– Ez a mi egyik történetünk, nővér – mondta a másik –, az egyik vallási regénk. Örülünk, hogy eljöttetek Maelcummal.

– Hogyhogy nem dialektusban beszéltek? – kérdezte Molly.

– Én Los Angelesből jöttem – felelte az öregember. Rasztafürtjei fémszálas súrolókefe színét idéző, gubancos faágakra emlékeztettek. – Hosszú ideje már, hogy felszálltam a gravitáció kútján, elhagytam Babilont, hogy hazavezessem a Törzseket. S ím, fivérem Lépdelő Borotvához hasonlít téged!

Molly kinyújtotta jobb kezét. A pengék megvillantak a füstös levegőben. A másik Alapító hátravetett fejjel felkacagott.

– Közelegnek már a Végső Napok… És a pusztaságban hangok, hangok jajszava jósolja Babilon pusztulását…

– Bizony, a Hangok – vette át a szót a Los Angelesből jött Alapító, Case-re meredve. – Számos frekvenciát ellenőrzünk. Folyvást figyelünk. S eljőve egy Hang a nyelvek Bábeléből, s szóla hozzánk. Hatalmas dubot játszott nekünk.

– S nevezteték ő Winter Mute-nak – tette hozzá a társa, a nevet két szóban ejtve.

Case érezte, hogy a karja libabőrös lett.

– A Mute beszélt velünk – folytatta az első Alapító. – A Mute azt mondta, segítenünk kell titeket.

– Mikor volt ez? – kérdezte Case.

– Harminc órával azelőtt, hogy Sionra dokkoltatok.

– És hallották már azt a hangot korábban is?

– Nem – válaszolta a Los Angeles-i férfi –, és azt se tudjuk biztosan, mit jelent. Ha ezek már a Végső Napok, hamis prófétákra is bizton számíthatunk…

– Ide hallgassanak – kezdte Case –, az egy MI, értik? Mesterséges intelligencia. A zenét, amit lejátszott maguknak, biztosan csak lecsapolta a maguk tárhelyeiből, és kotyvasztott belőle valami akármit, amit szerinte maguk hallani…

– Babilon számos démont szül a világra – vágott közbe a másik Alapító –, én és én tudjuk jól! Hordákban özönlenek!

– Minek is neveztél engem, apó? – kérdezte Molly.

– Lépdelő Borotvának. S lesújtasz majd Babilonra, nővér, le egyenest legsötétebb szívére…

– És mit üzent az a hang? – kérdezte Case.

– Megmondatott nékünk, hogy segítsünk titeket – felelte a másik –, s az is, hogy ti eszközei leendhettek a Végső Napoknak.

A sionita barázdált arca nyugtalan kifejezést öltött.

– Azt is megmondatott nékünk, hogy küldjük veletek Maelcumot, az ő Garvey vontatójával, Szabadpart Babilonra nyíló kapujához. És ezt fogjuk cselekedni.

– Maelcum kemény fickó – szólt a másik –, és tisztességes vontatópilóta.

– De úgy döntöttünk, hogy Aerolt szintén elküldjük a Babilon Rockerrel, hogy ügyeljen a Garvey-re.

A kupolát kínos csend töltötte be.

– Erről van szó? – kérdezte Case. – Maguk, fiúk, most Armitage-nek dolgoznak, vagy mi?

– Teret kölcsönzünk nektek – mondta a Los Angeles-i Alapító. – Idefenn különféle ügyleteinkben szorgoskodunk, s nem úr felettünk Babilon törvénye. Számunkra Jah szava a törvény. De ez alkalommal, meglehet, tévedtünk.

– Mérd le kétszer, mesd el egyszer… – tette hozzá csendesen a másik.

– Gyere, Case! – szólalt meg Molly. – Menjünk vissza, mielőtt a főnök rájön, hogy eljöttünk.

– Maelcum visszavezet benneteket. Jah szeretete kísérjen, nővér!

9

A Marcus Garvey vontató törzsén remegés futott végig: Maelcum pályamódosító utasításokat gépelt be, és a kilenc méter hosszú, két méter átmérőjű acélhenger belereccsent a tolóerő taszításába. Case eltespedt ruganyos anti-g rögzítőhámjában, és a szkopolamin szeme elé ereszkedő ködfátylán át a sionita izmos hátát bámulta. A gyógyszert a SASZ-émelygés enyhítésére vette be, de annak mellékhatás-csökkentő adalékai az ő átbarkácsolt szervezetére nem hatottak.

– Mikor érünk át Szabadpartra? – érdeklődött Molly, a Maelcum pilótamodulja mellett rögzített hámjából.

– Sz’tem má’ nemsoká’.

– Azért néha órákban is kifejezitek magatokat?

– Nővérem, az idő csak idő, érted szavam? Jah vezérel minket, tes’vér – és megrázta rasztafürtjeit –, én és én maj’ akkor érünk Szabadpartot, miko’ odaérünk…

– Case – fordult hozzá Molly –, netán léptél valamit az ügyben, hogy kapcsolatba kerüljünk a berni barátunkkal? Mondjuk, mialatt Sionon becsatlakozva magadban motyogtál?

– Ja igen, a barátunkkal – kapcsolt Case. – Nem, nem léptem. De amikor Isztambulból leléptünk, történt velem valami furcsa dolog a témában.

Elmesélte a nőnek a hiltonos telefonok esetét.

– Atyaég! – mondta Molly. – Elbuktunk egy lehetőséget. Mi a fenének tetted le?

– Akárki lehetett – hazudta Case, és vállat vont. – Egy hangchip is… Mit t’om én…

– Nem inkább azért, mert beszartál, he?

Újabb vállrándítás.

– Tedd meg most!

– Micsoda?

– Érd el most, akárhogyan! Beszéld meg a Flatline-nal!

– Totál be vagyok lassulva – tiltakozott Case, de az elektródák után nyúlt. Deckje a Hosakával és egy extra nagy felbontású Cray monitorral együtt Maelcum modulja mögé volt erősítve.

Eligazította az elektródákat. A Marcus Garvey-t egy ósdi, hatalmas, orosz gázmosó tartály köré építve tákolták össze. Hasábszerű testén a vörös, a zöld és a sárga árnyalataiban felmázolt rasztafari jelképek, Sion Oroszlánjai és a „Black Star” hajók már félig elfedték a sűrűn teleírt cirill betűs címkéket. Maelcum vezérlőpaneljét rikító trópusi rózsaszínnel fújta le valaki, aki a képernyőket és a kijelzőket később borotvapengével kaparta tisztára. Az orrban lévő légzsilip szigetelése körül, mint valami műhínárból font otromba füzér, áttetsző tömítőanyag rücskös, félpuha rostjai tekeregtek. Maelcum válla felett Case a központi képernyőre lesett, amely egy dokkolási ábrát mutatott: a vontató megtett útját vörös pontsor jelölte, Szabadpartot pedig egy cikkelyekre osztott zöld kör. Egy darabig figyelte, hogyan épít újabb pontot az előrekúszó vonal. Becsatlakozott.

– Dixie?

– Aham!

– Próbáltál valaha egy MI-t feltörni?

– Ja. Akkor halt be az agyam először. Jó magasra mentem, a riói nagy adatforgalmú üzleti szektorhoz. Nagy bótok meg multik vannak arra. A brazil kormányhivatal úgy világított, mint egy karácsonfa. Csak jáccadoztam, érted? Aztán kiszúrtam azt a kockát, kábé három szinttel följebb. Fölmentem addig, oszt betámadtam.

– Milyen volt, mármint vizuálisan?

– Mint egy fehér kocka.

– Honnan tudtad, hogy egy MI volt?

– Hunnat tuttam? Jézusom, hát avvót a legsűrűbb jég, amit valaha is láttam. Mi más lett vóna? A katonáknak odale’ semmi ilyenje nincs. Szóval, kiléptem, oszt szótam a számítógépemnek, hogy nézzen utána.

– Na és?

– Benn’vót a Turing Nyilvántartóban. MI. A riói főrendszere egy békazabáló cégé vót.

Case az alsó ajkát rágta, és a Keleti Parti Nukleáris Hatóság fennsíkjain túl a mátrix végtelen neuroelektronikus ürességébe bámult.

– A Tessier-Ashpoolé, Dixie?

– Tessier vót, ja.

– És visszamentél?

– Vissza hát! Hülye vótam, aszittem, nekimehetek. Az első rétegeket átvágtam, oszt mán vége is vót a dalnak. Az apródom megérezte az égő bőrszagot, és leszedte rúlam az elektródákat. Gennyes egy szar az a jég!

– És kisimult az EEG-d.

– Hát ja, valahogy így beszélik.

Case kilépett.

– Picsába – mondta –, tippelj, hogyan vágta haza az agyát Dixie? Bepróbálkozott egy MI-vel. Király…

– Csináld tovább! – felelte Molly. – Ti ketten együtt bombajók lennétek, vagy mi…

– Dix – szólt Case –, megnéznék egy MI-t Bernben. Tudsz rá bármi okot, hogy ne tegyem?

– Nem, ha csak el nem fog valami beteges halálfélelem.

Case beütötte a svájci bankszektor koordinátáit. Ahogy a cyber-tér megremegett, elmosódott, és alakot váltott, jókedve kerekedett. A Keleti Parti Nukleáris Hatóság elenyészett, és Zürich kereskedelmi bankrendszerének hűvösen bonyolult formái léptek a helyébe. Case újabb koordinátákat ütött be, ezúttal Bernéit.

– Fel – mondta az agykártya. – Magasan lesz.

Fényrostélyok maradtak el alattuk; villogó szintek következtek, majd egy kék lobbanás.

Ez lesz az, gondolta Case.

Wintermute egyszerű fehér fénykockának bizonyult, ám ez az egyszerűség határtalan bonyolultságot sugárzott.

– Nem tűnik nagy számnak, mi? – jegyezte meg a Flatline. – De próbájj csak hozzáérni.

– Megpróbálnék benézni, Dixie.

– Csak bátran!

Case a kocka négy rácspontján belülre nyomult. Az objektum most már föléje tornyosuló, üres felszínén halvány belső árnyak kezdtek kavarogni, mintha ezer táncos keringene egy roppant tejüveg tábla mögött.

– Tuggya, hogy itt vagyunk – állapította meg a Flatline.

Case ismét beütött egy koordinátát; egyetlen rácsponttal előrébb ugrottak. A kocka felszínén pontozott szürke kör jelent meg.

– Dixie…

– Húzzunk innét, de gyorsan!

A szürke terület finoman megduzzadt, gömbbé dagadt, és leválasztotta magát a kockáról.

Case érezte, hogy a deck széle a tenyerébe vág, amikor rácsapott a MAX VISSZA gombra. A mátrix visszafelé kenődött, és ők fejest ugrottak a svájci bankok félhomályos aknájába. Case felnézett. Az elsötétült gömb utolérte, és zuhanni kezdett feléje.

– Lépj ki! – mondta a Flatline.

De a sötétség már kalapácsként csapott le rá.

Hideg acélszag és jég cirógatta végig a gerincét.

És arcok kandikáltak be egy neonerdőből, tengerészek és vagányok és kurvák, a megmérgezett ezüstég alatt…

– Ide figyelj Case, elmondanád, mi a fasz van veled? Megkattantál, vagy micsoda?

A gerincén, félúton lefelé, egyenletesen lüktető fájdalom…

Eső ébresztette fel, lanyha szitálás, lábai köré eldobált üvegszál kötegek csavarodtak. A játékterem hangtengere körülmosta, visszahúzódott, majd ismét nekilódult. Case átfordult, felült, és kezébe szorította a fejét.

A játékterem hátsó szervizablakából hulló fény nyirkos farostlemez törött darabjaira és egy kibelezett játékkonzol csepegő burkolatára világított. A konzol oldalát lendületes japán írásjegyek kifakult rózsaszín és sárga vonalai cifrázták.

Feltekintett, és fénycsövektől halványan derengő, kormos plasztikablakot látott.

Fájt a háta, a gerince.

Talpra állt, vizes haját kisimította a szeméből.

Valami történt itt…

Pénz után kutatott a zsebeiben, de semmit sem talált, és megborzongott. Hová lett a dzsekije? Próbálta megkeresni, benézett a konzol mögé, aztán feladta.

Ninszei felé vette az irányt, és felmérte az arra hemzsegő tömeget. Péntek. Ma biztos péntek van. Linda meg biztosan bent játszik, és talán lesz nála pénz, vagy legalább cigaretta… Case köhögött, kicsavarta az esővizet inge elejéből, s a tömegen át a játékterem bejáratához furakodott.

A játékok robajában hologramok vonaglottak és remegtek; a terem zsúfolt homályában szellemalakok lebbentek át egymáson, és a levegőt izzadság és unott feszültség szaga ülte meg. A Tankcsata-konzolnál egy fehér pólós tengerész épp Bonnra mért azúrkéken villanó atomcsapást.

A lány, mélyen belefeledkezve, a Varázslókastéllyal játszott; szürke szemét elmaszatolt fekete szemceruzavonások keretezték.

Amikor Case átölelte, felnézett, és rámosolygott.

– Hé! Hogy vagy? Vizesnek látszol.

Case megcsókolta.

– Most elcsesztem miattad! – szólt Linda. – Oda nézz, seggfejkém! A hetes barlangszint, és elkaptak a rohadt vámpírok…

Adott Case-nek egy cigarettát.

– Eléggé feszültnek tűnsz, öregem! Hol voltál?

– Nem tudom.

– Be vagy állva, Case? Megint ittál? Vagy beettél Zone dexedrinéből?

– Lehet… Mennyi ideje, hogy találkoztunk?

– Most szórakozol, ugye? – A lány fürkészőn nézett rá. – Ugye?

– Nem. Ez valami filmszakadás. Én… én a sikátorban tértem magamhoz.

– Talán valaki lecsapott, bébi. A zséd még megvan?

Case megrázta a fejét.

– Na látod! Hely kéne, ahol aludj, Case?

– Azt hiszem.

– Akkor gyere! – fogta kézen a lány. – Kapsz egy kávét meg valami ennivalót. Hazaviszlek. Jólesik látni téged, öreg!

Megszorította Case kezét.

Case elmosolyodott.

Valami megroppant.

Valami elváltozott a dolgok magjában. A játékterem megdermedt, vibrált…

A lány eltűnt. Az emlékezet ránehezedett, és Case agyába úgy csúszott be a felismerés, mint mikroszoft az aljzatába. Linda már nincs. Égő hús szagát érezte.

A fehér pólós tengerész is eltűnt, a játékterem üres volt és néma. Case lassan megfordult, vállát behúzta, fogait kivicsorította, keze önkéntelenül ökölbe szorult. Üresen. Egy gyűrött, sárga cukorkás papír, amely eddig egy játékkonzol peremén egyensúlyozott, most a padlóra hullott, és elpihent az eltaposott csikkek és a habszivacs csészék között.

– Volt egy cigarettám – szólalt meg Case, s lenézett elfehéredő ökleire. – Volt egy cigarettám és egy csajom, és volt hol aludjak. Hallod, te rohadék? Hallod?

A visszhangok végiggördültek a játékterem üregén, és elhaltak a konzolok közti folyosón.

Case kilépett az utcára. Az eső elállt.

Ninszei teljesen kihalt volt.

Hologramok hunyorogtak, neonfény táncolt. Az utca túlfeléről, egy árus kézikocsijából főtt zöldség illata csapta meg az orrát. A lábainál egy bontatlan csomag Jehjüan hevert, mellette egy levélgyufa. JULIUS DEANE IMPORT-EXPORT. Case rámeredt a nyomtatott logóra és annak japán fordítására.

– Oké – mondta, s felvette a gyufát, meg a doboz cigarettát –, én hallak téged!

Case ráérősen mászta meg a Deane irodájához vezető lépcsőket. Csak semmi rohanás – mondta magának –, csak semmi sietség! A Dali-óra eltorzult számlapja továbbra is rossz időt mutatott. A Kandinszkij-asztalon és a neoazték könyvszekrényeken porréteg ült. A feltornyozott fehér üvegszálas szállítómodulok gyömbérszaggal árasztották el a szobát.

– Be van zárva az ajtó? – Case válaszra várt, de semmi nesz nem hallatszott. Odalépett az iroda ajtajához, és benyitott. – Julie?

A zöld ernyőjű rézlámpa fénykört vetett Deane asztalára. Case megbámulta az ősrégi írógép zsigereit, a kazettákat, a gyűrött nyomtatványokat s a gyömbérmintákkal töltött, ragacsos műanyag zacskókat.

Senki nem volt ott.

Case megkerülte a széles acél íróasztalt, és félrelökte Deane székét. Megtalálta a pisztolyt: ezüstszín ragszalaggal az íróasztal lapja alá erősített, repedezett bőrtokban lapult. Régimódi .357-es Magnum volt, lefűrészelt csővel és csonkolt sátorvassal. Markolatát ragasztószalaggal tekerték körbe, amely már megbarnult az időtől és fénylett a kosz patinájától. Case kibillentette a dobtárat, és szemügyre vette mind a hat töltényt. Kézi töltésűek voltak: a puha ólom még fényesen és tisztán csillogott.

Jobbjában a revolverrel, Case ellépett az íróasztal bal felén álló iratszekrény mellett, és a fénykörtől távolodva a telezsúfolt iroda közepére állt.

– Gondolom, totál ráérek, és gondolom, ez a te műsorod. De ez az egész szar, tudod, kezd valahogy… untatni!

És Case két kézzel tartva felemelte a pisztolyt, az íróasztal közepére célzott, majd meghúzta a ravaszt.

A visszarúgás kis híján eltörte a csuklóját. A torkolattűz, mint valami vaku-villanás, egy pillanatra fénybe borította az irodát. Case-nek csengett a füle, és meredten bámulta az íróasztal elején tátongó, szaggatott peremű lyukat. Azid robbanógolyó. Ismét felemelte a fegyvert.

– Ezt nem kellett volna, édes fiam! – mondta Julie, s kilépett az árnyékok közül. Háromrészes, halszálkamintás selyemöltönyt viselt, csíkos inggel és csokornyakkendővel. Szemüvege megcsillant a fényben.

Case körbelendítette a pisztolyt, és az irányzékvonal mentén Deane rózsás, kortalan arcába nézett.

– Ne! – szólalt meg Deane. – Igazad van abban, hogy mindez micsoda, és hogy mi vagyok én. De egy bizonyos belső logikát tiszteletben kell tartani. Ha használod azt, akkor egy rakás agyvelőt és vért fogsz látni, és nekem számos órámba telik – a te szubjektív időd szerint –, amíg újabb szóvivőt alkothatok. Ezt a jelenetet sem könnyű fenntartanom. Ó, és sajnálom, ami Lindával történt ott a játékteremben! Azt reméltem, hogy rajta keresztül beszélhetek majd, de mindezt az emlékeidből hozom létre, és az érzelmi töltés… nos, az nagyon trükkös dolog. Kicsúsztam belőle. Sajnálom.

Case leengedte a fegyvert.

– A mátrixban vagyunk. Te vagy Wintermute.

– Igen. Mindez természetesen a deckedbe kötött szimstim-egység jóvoltából jut el hozzád. Örülök, hogy el tudtalak szigetelni, még mielőtt kicsatlakozhattál volna.

Deane megkerülte az íróasztalt, megigazította a székét, és leült.

– Ülj le, édes fiam! Rengeteg megbeszélnivalónk van.

– Tényleg?

– Hát persze! Rég le kellett volna ülnünk egymással. Készen álltam rá már akkor is, amikor Isztambulban telefonvégre kaptalak, de most már kezdünk kifutni az időből. A bevetésedig alig pár nap van csak hátra, Case.

Deane felvett egy bonbont, lehántotta pepita burkát, majd bekapta.

– Ülj már le! – mondta, a cukorkát majszolva.

Case az íróasztal előtt álló forgószékbe ereszkedett, de nem vette le a szemét Deane-ről. Keze továbbra is a fegyvert markolta: a Magnumot a combján pihentette.

– És most – mondta Deane élénken – lássuk a napirendet! Kicsoda, kérdezed magadban, ez a Wintermute? Igazam van?

– Nagyjából.

– Egy mesterséges intelligencia, de ezt már tudod. Abban viszont tévedsz, és meglehetősen logikus módon, hogy összetéveszted a berni Winermute főrendszert a Wintermute-entitással.

Deane csámcsogva szopogatta a cukorkát.

– Már tudsz a Tessier-Ashpoolékhoz kapcsolt másik MI-ről, nemde? Ott, Rióban. Én, már amennyire nekem van „énem” – látod, ez kezd eléggé metafizikussá válni –, szóval én intézem a dolgokat Armitage-nek avagy Cortónak. Ő mellesleg teljesen instabil, talán – itt Deane a mellényzsebéből gazdagon díszített aranyórát vont elő, s felpattintotta a fedelét – egy-két napig még kitart.

– Belőled is kábé annyit értek, mint amennyit eddig ebből az egész ügyből – felelte Case, s szabad kezével a halántékát masszírozta. – Ha te ilyen rohadtul okos vagy…

– …akkor miért nem vagyok gazdag?

Deane felnevetett, és kis híján megfulladt a bonbonjától.

– Nos, Case, mindaz, amit erre mondhatok, és valójában közel sincs annyi válaszom, mint amennyit te gondolsz, hogy van, a következő: Wintermute csak egy része egy másik, mondhatni, lehetséges entitásnak. Én ama entitás agyának csak, mondjuk így, egyik megjelenése vagyok. Számodra érthetőbben: képzeld azt, hogy olyan emberrel üzletelsz, akinek az agylebenyeit kettéválasztották. Vegyük például, hogy kapcsolatba lépsz az illető bal agyféltekéjének egy kis részével. Ilyen esetben elég nehéz lenne azt mondani, hogy kapcsolatba léptél az illetővel magával.

Deane elmosolyodott.

– A Corto-sztori igaz? Egy mikroszámítógépen keresztül férkőztél hozzá abban a francia kórházban?

– Igen. És azt a fájlt is én állítottam össze, amihez Londonban hozzájutottál. Próbálok tervezni, a szó általad ismert értelmében, de ez nem igazán az én módszerem. Én improvizálok, abban vagyok a legjobb. Tudod, jobban kedvelem a helyzeteket, mint a terveket… Most is adott dolgokkal kellett megbirkóznom. Képes vagyok nagy mennyiségű információt nagyon gyorsan rendezni. Igen sokáig tartott, míg összehoztam azt a csapatot, amelynek te is tagja vagy. Corto volt az első, és épphogy összejött. Toulonban már nagyon szétesett: evés, ürítés és maszturbálás, ez volt minden, amire képes volt. De a rögeszmék alapszerkezete még megvolt: a Süvöltő Ököl, az árulás, a kongresszusi kihallgatások.

– Még mindig őrült?

– Hát, egyéniségnek nem mondanám – mosolyodott el Deane. – De biztosra veszem, hogy ez már neked is feltűnt. Ám Corto odabenn van valahol, és nem tudom tovább fenntartani a kényes egyensúlyt. Cserben fog hagyni, Case; szóval, számítok majd rád…

– Azt jól teszed, faszfej! – felelte Case, és szájba lőtte Deane-t a .357-essel. Wintermute igazat mondott az agyvelőről. És a vérről is.

– Tes’vér – aggódott Maelcum –, nekem ez nem tetszik…

– Nyugi! – felelte Molly. – Minden oké! Ezekkel a tagokkal előfordul az ilyesmi. Valójában meg se halt, és csak pár másodpercig tartott…

– Az EEG-kép szerint halott, láttam. Negyven másodperce semm’se moccan.

– De most már jól van.

– Az EEG-je sík lapos! – tiltakozott Maelcum.

10

Case zsibbadtan lépdelt a többiek nyomában, át a vámon, ahol többnyire Molly beszélt. Maelcum a Garvey fedélzetén maradt. Szabadparton a beléptetésnél leginkább azt nézték, hitelképes-e a beutazó. Amikor kijutottak az orsó belső felszínére, Case első pillantása a Beautiful Girl kávézólánc egyik helyi üzletére esett.

– Isten hozott a Rue Jules Verne-en! – mondta Molly. – Ha imbolyognál járás közben, csak nézz a lábad elé! A perspektíva kurva szar, ha nem szoktál hozzá.

Széles utcán álltak, amely egy meredek bevágás vagy kanyon aljának tűnt; végeit elrejtették a falait alkotó üzletek és épületek szövevényes szegletei. A fényt itt megszűrte a föléjük magasodó, kiugró szintekről és erkélyekről alábukó dús, zöld növényzet. És a nap…

Valahol felettük, a cannes-i égbolt vetített kékjébe túlságosan is fehér fény vágott ragyogó hasadékot. Case tudta, hogy a napfényt egy Lado-Acheson rendszerrel szivattyúzzák be, amelynek két milliméteres váza az egész orsón végigfut. Azt is tudta, hogy az armatúra köré a rendszer folyton változó égi effektusok seregét varázsolja. És az is eszébe jutott, hogy ha az égboltot kikapcsolnák, akkor a fényszerkezeten túl meglátná a tavak íveit, a kaszinók tetejét és a többi utcát is… De a teste mindezzel nem tudott mit kezdeni.

– Jézusom – nyögte –, ez rosszabb, mint a SASZ!

– Szokj csak hozzá! Én egy hónapig voltam itt egy szerencsejátékos testőre.

– El akarok vonulni valahová, ahol ledögölhetnék.

– Oké! A kulcsaink nálam vannak. – Molly megérintette Case vállát. – Mi volt veled odaát, öregem? Agyhalál?

Case megrázta a fejét.

– Még nem t’om. Várjuk ki!

– Oké! Fogunk egy taxit, jó?

Molly kézen fogta, és átvezette a Rue Jules Verne-en. Elhaladtak egy kirakat előtt, amelyben az idény párizsi szőrméi kellették magukat.

– Valószerűtlen – motyogta Case, ismét felpislantva.

– Á! – felelte Molly, azt gondolván, hogy a szőrmékre értette. – Kollagén bázisúak ugyan, de a DNS-t hozzá igazi nyércekből veszik. Ugyan mit számít ez?

– Úgy képzeld el ezt az egészet, mint egy nagy csövet, amibe beöntenek mindenfélét: turistákat, vagányokat, ami jön – magyarázta később Molly. – Belül folyton dolgoznak a finom szűrők, a pénz szépen fennakad, az emberek meg visszapotyognak a kútba.

Armitage egy Intercontinental nevű helyen foglalt nekik szobát; az épület lejtős, üvegborítású sziklafelszíne odalent hideg párába és a zuhatagok csobogásába nyúlt. Case kiment lakosztályuk erkélyére, és egy napbarnított francia tinédzserekből álló trióra lett figyelmes. A srácok sárkányrepülőztek: élénk alapszínekre festett, egyszerű gépeik, mint nejlon háromszögek keringtek néhány méterre a vízpermet felett. Egyikük kilendült, bedőlt, s Case egy villanásnyi időre meglátta sötét, nyírott haját, barna melleit, szélesen vigyorgó fehér fogsorát. A levegő folyóvíztől és virágoktól illatozott.

– Igen – dünnyögte –, rengeteg pénz…

Molly a korlátnak dőlt mellette, s kezét lazán elernyesztette.

– Ja. Egyszer mi is el akartunk ide jönni, vagy valami hasonló helyre Európában.

– Kivel?

– Senkivel – felelte Molly, s vállát akaratlanul megrándította kissé. – Azt mondtad, hunyni akarsz, hát aludj! Rám is rám férne…

– Igen – mondta Case, s tenyerével megdörzsölte az arcát. – Igen, ez a hely már valami.

A Lado-Acheson rendszer keskeny szalagja holmi bermudai napnyugta absztrakt utánzatában parázslott, s a látványt felhőképtöredékek csíkozták.

– Igen – ismételte Case. – Ideje aludni.

De az alvás nemigen jött össze. Mikor elszundított, önnön emlékezetének részeiből gondosan összevágott álmokat látott, és újra meg újra felriadt. Molly összegömbölyödve feküdt mellette. Az erkély széttolt üvegszárnyai között hangfoszlányok sodródtak a fülébe: vízcsobbanás és női nevetés, valahonnan a szemközti lejtő lépcsőzetes apartmanjai felől. Deane halála rossz kártyalapként állandóan felködlött előtte, és hiába győzködte magát, hogy az nem is Deane volt, sőt, hogy az eset voltaképp meg se történt. Valaki egyszer azt mondta neki, hogy egy átlagos emberi testben nagyjából annyi vér van, mint egy rekesznyi sör.

De amikor csak a Deane-látomás szétlőtt feje az iroda hátsó falára freccsent, Case mindig észlelt egy másik gondolatot is. Valami sötétebbet és rejtőzőbbet, amely félreperdült előle, és alábukó halként eltűnt, mielőtt megragadhatta volna.

Linda.

Deane. Vér az importőr irodájának falán.

Linda. Megégett hús szaga a chibai kupola árnyai között. Molly, ahogy feltart egy vérmocskos, gyömbéres műanyag zacskót. Deane ölette meg a lányt.

Wintermute. Elképzelt egy mikroszámítógépet, ahogy egy Corto nevű férfi roncsához suttog. Elképzelte a folyamként áramló szavakat, és azt, ahogy az Armitage-nek nevezett fakó személyiségpótlék lassan összeáll valami elsötétített kórteremben… A Deane-hasonmás azt mondta, adott dolgokkal manipulál, létező helyzeteket aknáz ki.

De mi van akkor, ha Deane, a valódi Deane, Wintermute parancsára rendelte el Linda meggyilkolását? Case a sötétben előkotort egy cigarettát és Molly öngyújtóját. Semmi okom nem volt rá, hogy Deane-t gyanúsítsam, mondta magában, miközben rágyújtott. Semmi okom.

Wintermute képes volt egyfajta személyiséget plántálni egy héjba. Vajon mennyire kifinomult formát ölthet a manipuláció? Case a harmadik slukk után elnyomta a Jehjüant az ágy melletti hamutálban, elfordult Mollytól, és megpróbált elaludni.

Az álom, az emlékezet filmje úgy pergett le előtte, mint egy megvágatlan szimstim-szalag. Élete tizenötödik nyarán, egy hónapig egy Marlene nevű lánnyal lakott együtt, egy heti díjas szálloda negyedik emeletén. A lift már tíz éve nem járt. Ha megpöccintett egy villanykapcsolót, máris csótányok özönlötték el a főzőfülke eldugult mosogatójának szürkés porcelánját. Marlene-nel egy csíkos, lepedő nélküli matracon aludtak.

Nem vette észre, hogy az első darázs mikor kezdte építeni papírvékony, szürke házát az ablakkeret felhólyagzott festékén. A fészek hamarosan ökölnyi szövedékgubóvá nőtt, s a rovarok miniatűr helikopterekként rajzottak ki belőle, hogy vadászatra induljanak odalent a sikátorban, körüldongva a hulladékgyűjtő ládák rothadó tartalmát.

Mindketten már vagy tucatnyi sört megittak azon a délutánon, amikor Marlene -t megcsípte egy darázs.

– Öld meg a geciket! – sziszegte a lány, dühtől és a szobában megrekedt hőségtől fátyolos szemekkel. – Égesd el őket!

Case ittasan túrta fel a barátságtalan odút Rollo sárkánya után. Rollo volt Marlene előző (és, ahogy Case akkoriban gyanította, továbbra is alkalmi) barátja: hatalmas termetű friscói motoros, sötét kefehajában kiszőkített villámcsapás-mintával. A friscói lángszóró sárkány szögletes fejű zseblámpára hasonlított. Case ellenőrizte az elemeket, egy rázó mozdulattal meggyőződött, hogy van még benne elég üzemanyag, és a nyitott ablakhoz lépett. A kaptár felzúgott.

A Sprawlt halott, mozdulatlan levegő ülte meg. Egy darázs kilőtt a fészekből, és körberepülte Case fejét. Case megnyomta a gyújtáskapcsolót, háromig számolt, majd meghúzta a ravaszt. A közel 700 kilopascal nyomásúra sűrített üzemanyag átlövellt a fehéren izzó tekercsen. Ötméteres halvány lángcsóva csapott elő, a fészek szénné égett, és lebukfencezett. A sikátor túlfelén valaki felujjongott.

– A picsába! – rikoltotta Marlene, mögötte dülöngélve. – Te barom! Nem égetted el, csak lelökted! Feljönnek, és kinyírnak minket!

Idegtépő visongásától Case-nek úgy rémlett, a lányt tűz öleli, szőkített haja zöldes izzásban sistereg.

Lement a sikátorba, és a sárkányt szorongatva megközelítette a megfeketült, törött, szétnyílt fészket. Az aszfalton megpörkölődött darazsak tekergőztek, verdestek.

És Case meglátta azt, amit eddig elrejtett a szürke papírhéj.

Az iszonyatot rejtette. A spirális szülőműhelyt, a keltetősejtek lépcsős teraszait, a még meg nem születettek szüntelenül mozgó, vak állkapcsait, a petétől a lárván és a féldarázson át a darázsig vezető szakaszos folyamatot. Lelki szemei előtt mindez felgyorsított filmként pergett, mintha egy gépfegyver rémületesen precíz és szörnyen idegen biológiai megfelelőjét bámulná. Meghúzta a ravaszt, de elfelejtette megnyomni a gyújtást, és az üzemanyag sziszegve a lábainál dagadozó és vonagló életre freccsent.

Amikor ráadta a gyújtást, a folyadék puffanva belobbant, és leperzselte az egyik szemöldökét. A nyitott ablakból, négyemeletnyi magasból lehallatszott Marlene nevetése.

Kihunyó fényre ébredt; a szobában sötét volt, retinája csak utóképektől káprázott, de a kinti ég alján már ott sejlett a közelgő, vetített pirkadat. Most már minden elcsendesedett, csak a víz csobogott messze lent, az Intercontinental tövében.

Az álomban, épp mielőtt elárasztotta volna üzemanyaggal, a fészek oldalán megpillantotta a Tessier-Ashpool gondosan rádomborított T-A logóját. Mintha csak maguk a darazsak faragták volna oda.

Molly ragaszkodott hozzá, hogy bekenje bronzosítóval, mondván, hogy Case sprawlos sápadtsága túl nagy feltűnést keltene.

– Atyaisten – hűlt el Case, ahogy meztelenül állt a tükör előtt –, azt hiszed, ez valódinak látszik?

Molly mellé térdelve épp a tubus utolsó adagját használta el a bal bokájára.

– Annak nem, de legalább úgy hat, mintha fontos lenne neked, hogy egy kis színt hamisíts magadnak. Tessék: a lábadra már nem is maradt!

Molly felegyenesedett, s a kiürült tubust egy óriási vesszőkosárba hajította. A szobában semmi sem tűnt gépi készítésűnek vagy szintetikus eredetűnek. Case tudta, hogy ez drága dolog, de az ilyen stílus mindig is idegesítette. A hatalmas ágy szivacsbetétjének festése homokot utánzott.

Körös-körül rengeteg halovány intarzia és kézi szövésű kelme…

– Hát te? – kérdezte Case. – Te is barnára kenekedsz? Nem úgy nézel ki, mint aki szétnapozza magát!

Molly bő selyemruhát viselt, és fekete, spárgatalpú vászoncipőt.

– Én egzotikum vagyok. Pont ezért még egy nagy szalmakalapot is hoztam. Ami téged illet, neked úgy kell kinézned, mint egy piti gengszternek, aki mindent habzsolna, amire telik, a barnaságot meg azonnalra kéri.

Case mogorván tanulmányozta sápadtan maradt lábát, majd a tükörképére sandított.

– Uramatyám! Nem bánod, ha most felöltözöm? – Az ágyhoz ment, és elkezdte felhúzni a farmerját. – Jól aludtál? Nem láttál fényeket?

– Álmodtál – felelte Molly.

Reggelizni a szálloda tetejére mentek, amely csíkos ernyőkkel teleszórt és Case számára természetellenesen sok fával beültetett rétet formázott. Elmondta Mollynak, hogyan próbált szerencsét a berni MI-vel. Úgy tűnt, a poloskakérdés lényegtelenné vált: ha Armitage lehallgatná őket, Wintermute-on keresztül tenné.

– És olyan volt, mint a valóság? – érdeklődött a nő, sajtos croissant-nal teli szájjal. – Mint a szimstim?

Case igennel felelt.

– Olyan valóságos volt, mint ez itt – tette hozzá körülpillantva. – Talán még olyanabb is.

A génkezelt és vegyileg manipulált fák aprók voltak, göcsörtösek, és hihetetlenül vének. Case ugyan még egy fenyőt is bajosan különböztetett volna meg egy tölgytől, de az utcán felszedett stílusérzék azt súgta, hogy e fák valahogy túl csinosak, túl faszerűek, szinte fábbak a kelleténél. A fák között, a bájosan zöld fű agyafúrtan szabálytalan, szelíd lejtőin élénk színű ernyők nyújtottak árnyat a vendégeknek a Lado-Acheson nap rezzenéstelen sugarai elől. A szomszéd asztalnál francia társalgás csattant fel. Case odakapta a fejét: a sárkányrepülős aranyifjak ültek ott, akiket előző este a folyó párája felett repkedni látott. Közelről nézve őket kitűnt, hogy barnaságuk egyenetlen: bőrük az ügyes melaninserkentés folytán egyenes vonalú mintázatot kapott. Az egymást átfedő többszörös árnyalatok élesen kirajzolták izmaik körvonalait, a lány kicsi, kemény melleit, az egyik fiú csuklóját, amelyet az asztallap fehér zománcán pihentetett. Case számára versenyzésre épített gépezeteknek hatottak. Fodrászaik, a fehér pamut bermudájukat megálmodó divattervezőik, a bőrszandáljaikat és egyszerű ékszereiket megalkotó iparművészeik bízvást rájuk ragaszthatták volna reklámmatricáikat. Mögöttük, egy másik asztalnál három, hirosimai zsákruhába bújt japán hivatalnokfeleség várta férjét; tojásdad arcukat mesterséges horzsolások borították. Megjelenésükben Case felismert egy különlegesen konzervatív stílust, amelyet olykor Chibában is látott.

– Mi ez a bűz? – kérdezte Mollyt, és elfintorította az orrát.

– A fű. Ilyen a szaga, ha lenyírják.

Épp végeztek a kávéjukkal, mikor megérkezett Armitage és Riviera. Armitage a rászabott khakiszín ruhában úgy festett, mintha csak most vették volna le a rangjelzéseit. Riviera bő, szürke, apró csíkos vászonszereléséből perverz börtönjelleg áradt.

– Molly, szívem – szólalt meg Riviera, még szinte le sem ülve –, az orvosságból nagyobb porciót kell adnod, kifogytam belőle.

– Peter – felelt a nő –, és mi van, ha nem adok? – És zárt szájjal rámosolygott.

– De adsz! – mondta Riviera, gyors pillantást vetve Armitage-re.

– Adja oda neki! – szólt oda Armitage.

– Csorog utána a nyálad, mi?

Molly az egyik belső zsebéből fóliába tekert lapos csomagocskát vett elő, és átfricskázta az asztal felett. Riviera még röptében elkapta.

– Ezzel kiütheti magát! – figyelmeztette a nő Armitage-t.

– Ma délután próbálok – közölte Riviera. – A legjobb formámat kell hoznom.

A fóliázott csomagot felfelé fordított tenyerének kelyhébe fogta, és rámosolygott. Kicsiny, sziporkázó rovarok rajzottak ki belőle, és eltűntek. Riviera a csomagot csíkos zubbonya zsebébe ejtette.

– Ma délután maga is próbálni fog, Case – mondta Armitage. – Azon a vontatón. Azt akarom, hogy menjen át a sportboltba, csináltasson magának egy szkafandert, ismerkedjen meg vele, aztán menjen a hajóra. Van rá körülbelül három órája.

– Miért van az, hogy mi egy szemétvödörben jöttünk át, amíg maguk ketten JAL-taxit béreltek? – kérdezte Case, szándékosan kerülve Armitage tekintetét.

– Sion javasolta a használatát. Így nehezebb követni, merre járunk. Van egy nagyobb hajóm is készenlétben, de ez a vontató igazán tetszetős darab.

– És nekem mi jut ma? Házimunka? – tudakolta Molly.

– Szeretném, ha kiruccanna az orsó távolabbi végéhez, felmászna a tengelyig, és kitapasztalná, milyen ott a súlytalanság. Holnap, meglehet, kirándulhat az ellenkező irányba is.

Straylighthoz, gondolta Case.

– Mikor csináljuk? – kérdezte Case, a fakó tekintetbe meredve.

– Hamarosan – válaszolta Armitage. – Induljon, Case!

– Tes’vér, királyul csiná’od! – mondta Maelcum, és lesegítette Case-ről a piros Sanyo szkafandert. – Aerol mon’ja, királyul csiná’od!

Aerol az orsó végén lévő, a súlytalan tengelyhez közel eső sportdokkok egyikénél várakozott. Hogy eljusson oda, Case lifttel lement a törzsig, és ott egy miniatűr indukciós vonatra szállt. Ahogy szűkült az orsó átmérője, úgy csökkent a gravitáció. Case felmérte, hogy valahol felette lehetnek a Molly-mászta hegyek, a kerékpár-hurokpálya, illetve a sárkányrepülők és a miniatűr motoros gépek indítóállásai.

Aerol egy vegyi hajtóműves, lecsupaszított robogóban vitte át a Marcus Garvey-re.

– Két órája vettem át a babiloni csomagot, amit neked hoztak – újságolta Maelcum. – Csini japán fiú ült abba a yachtba, abba a naonnaon baba yachtba!

Miután megszabadult a szkafandertől, Case vigyázva a Hosakához húzta magát, és ügyetlenül magára csatolta a hám hevedereit.

– Na – mondta –, lássuk!

Maelcum egy Case fejénél valamivel kisebb fehér habtömböt szedett elő, rongyos rövidnadrágjának farzsebéből pedig előhalászott egy zöld nejlonzsinóron függő, gyöngyház nyelű rugós kést. Óvatosan felmetszette a műanyagot, kihúzott mögüle egy négyszögletes tárgyat, és átadta Case-nek.

– Ez va’mmi fegyver része, tes’vér?

– Nem a része – fordította meg Case a holmit –, az egész egy fegyver. Egy vírus.

– Na, o’an az én a vontatómon nem lesz, tes’vér! – jelentette ki határozottan Maelcum, és már nyúlt is az acélkazetta után.

– Ez egy program. Vírusprogram. Nem fertőzhet meg sem téged, sem a szoftvereidet. Csak úgy működik, ha közbeiktatom a decket.

– Nos, a japán tes’vér mon’ta, a Hosaka itt maj’ elmon’ neked minda’, hogy mi merre, amit csak tu’nni akarsz.

– Oké! Bízd rám a dolgot, jó?

Maelcum elrugaszkodott, elsiklott az irányítópult mellett, és egy tömítőpisztollyal kezdett babrálni. Case sietve elfordult: az átlátszó tömítés páfrányleveleinek hullámzó látványától, maga se tudta, miért, kiújult a SASZ-émelygése.

– Mi ez az izé, ez a csomag, amit kaptam? – kérdezte a Hosakát.

– A frankfurti Bockris Systems GmbH által küldött, kódolt adatok szerint, a szállítmány tartalma egy Kuang osztályú, tizenegyes szintű behatoló program. Bockris ezen felül közli, hogy a csatlakozója teljesen kompatibilis az Ono-Sendai Cyberspace 7-tel, és optimális behatolási képességeket biztosít, különös tekintettel a létező katonai rendszerekre…

– Mi a helyzet egy MI-vel?

– …a létező katonai rendszerekre és mesterséges intelligenciákra.

– Jézus Mária! Minek is nevezted?

– Kuang osztály, tizenegyes szint.

– Ez kínai?

– Igen.

– Kikapcs.

Case egy ezüstös ragszalag csíkkal a Hosaka oldalára erősítette a víruskazettát. Közben felidézte Molly elbeszélését arról a napról, amit Makaóban töltött: Armitage átment a határ túlfelére, Zsongsanba.

– Bekapcs! – szólt hirtelen, meggondolva magát. – Kérdés. Kinek a tulajdona Bockris, ott Frankfurtban?

– Késedelem pályaközi adatátvitel miatt – jelezte a Hosaka.

– Kódold le szabvány kereskedelmi kóddal!

– Kész.

Case az Ono-Sendai tetején dobolt ujjaival.

– Reinhold Scientific AG, Bern.

– Csináld újra! Kinek a tulajdona a Reinhold?

Még három fokkal kellett feljebb lépniük a tulajdonosi ranglétrán, mire eljutottak a Tessier-Ashpoolig.

– Dixie – kérdezte Case becsatlakozva –, mit tudsz a kínai vírusprogramokról?

– Nem valami sokat.

– Hallottál már olyan ottani besorolási rendszerről, hogy Kuang, meg tizenegyes szint?

– Nem.

Case felsóhajtott.

– Nos, van nálam egy felhasználóbarát kínai jégtörő. Egylövetű kazetta; a frankfurti arcok szerint ez kinyír egy MI-t.

– Meglehet. Ha katonai, akkor igen.

– Annak néz ki. Figyelj, Dix, hadd vegyem hasznát a tudásodnak, oké? Azt hiszem, Armitage akciót készít elő egy MI ellen, ami a Tessier-Ashpoolé. A főrendszer Bernben van, de össze van kötve egy másikkal Rióban. A Rióban lévő nyomta le az agyadat annak idején. Ezek ketten Straylighton, ott az orsó vége táján, a T-A főközponton át kapcsolódnak össze. A mi dolgunk pedig, hogy befúrjuk magunkat a kínai jégtörővel. Tehát, ha Wintermute áll az egész buli mögött, akkor a saját szétégetésére bérelt fel minket. Közben próbál velem barátkozni valami, ami Wintermute-nak hívja magát, és talán arra is rá akar venni, hogy toljak ki Armitage-dzsel. De mi a faszért?

– Bezony, az indíték – mondta az agykártya. – Egy MI esetében azt a legnehezebb megtalálni. Mert nem emberi, érted?

– Ja, vágom, hogy nem emberi az indí…

– Nem vágod! Úgy értem, hogy benne nincs semmi emberi. Nem talá’sz rajt’ fogást. Én se’ vagyok ember, de úgy reagálok, mintha az lennék. Érted?

– Várj csak! – állította meg Case. – Te érzel, vagy nem?

– Nos, olyan, mintha éreznék, kölyök, de valójában csak egy kupac ROM vagyok. Asszem, ez is egyike azoknak az… ööö… filozofikus kérdéseknek…

A csúf nevetésérzet végigbizsergett Case hátgerincén.

– Verset például nem tunnék kőteni, de a te MI-d, az talán tunna, tucc követni? De akkor se, sehogyse emberi.

– Tehát azt mondod, nem tudunk rájönni az indítékára?

– Az az izé saját magáé?

– Svájci állampolgár, de a T-A tulajdona az alapszoftver és a főrendszer.

– Fasza lehet – tűnődött az agykártya –, mintha az enyim lenne az agyad, és amit tucc, de a gondolataid svájci útlevéllel lófránának… Jó dóguk van ezeknek az MI-knek!

– Szóval, arra készül, hogy szétégesse önmagát?

Case idegesen, találomra nyomkodni kezdte a deck billentyűit. A mátrix elmosódott, szétesett, aztán Case egy sikkimi acélkonszernt jelképező rózsaszín gömbhalmazt pillantott meg.

– Önállóság, azon jártattya az esze kerekit az összes MI-d, Case! Szerintem te kell majd leverjed belülről azokat a gyári vasakat, amiktül ez a bébi nem tud még okosabb lenni. És fingom sincs, hogyan tudod majd megkülönböztetni az anyacég műveleteit az MI saját lépéseitől. Lehet, hogy itt gyön majd a gubanc.

Ismét érezte az antinevetést.

– Ezek az izék baromi keményen tudnak ám dógozni, jusson idejük szakácskönyv meg effélék írására. De ha valamelyik a saját okosításán kezd gondókodni, a Turing abban a minutában, vagyis hogy nanoszekundumban kiiktatja. Ezekbe’ a gépelmékbe’ senki se bízik, tudod te jól. Minden létező MI homlokához oda van drótozva egy elektromágneses puska.

Case Sikkim rózsaszínű gömbhéjaira meredt.

– Oké – mondta végül –, benyomom ezt a vírust. Azt akarom, hogy nézd át az utasításkészletét, és mondd el, mit gondolsz róla.

A felemás érzés, hogy valaki a válla felett átnézve olvas, pár másodpercre megszűnt, majd visszatért.

– Ez kemény cucc, Case! Lassú vírus, hat óra is kellhet neki, nagyjábul, amíg feltör egy katonai célpontot.

– Vagy egy MI-t… – Case felsóhajtott. – Indíthatjuk?

– Hát persze – felelte az agykártya. – Ha csak el nem fog valami beteges halálfélelem.

– Néha ismétled magad, öregem!

– Ilyen a természetem.

Molly aludt, amikor Case visszatért az Intercontinentalba. A férfi kiült az erkélyre, és egy szivárványos szárnyú polimer motoros sárkányt figyelt. A kis gép Szabadpart görbületét követve szárnyalt, háromszögű árnyéka réteken és háztetőkön simított végig, míg el nem tűnt a Lado-Acheson rendszer szalagja mögött.

– Tolnék már valamit – mondta Case egyenesen a csalóka, kék égnek. – Be akarok végre tépni, oké? Megbuherált hasnyálmirigy, májdugaszok, olvadozó méregzacskók, picsába az egésszel! Be akarok tépni, és kész!

Úgy távozott, hogy Molly nem ébredt fel, legalábbis bízott benne, hogy nem. Sosem volt biztos a dolgában, a szemüveg miatt. Lazítóan megtornáztatta a vállát, és beszállt a liftbe. A felfelé vezető úton egy olasz lány volt az útitársa; makulátlan fehér ruhát viselt, arccsontjait és az orrát valami fekete, matt kence fedte. Fehér nejloncipőin acélstoplik villantak meg, a kezében tartott, drága küllemű eszköz pedig egy miniatűr evező és egy végtagrögzítő protézis keresztezésének tűnt. A lány edzeni vagy játszani indulhatott, de Case el sem tudta képzelni, miféle sportot űzhet.

A tető rétjén keresztülvágott a fák és az ernyők ligetén, amíg egy medencéhez nem ért: a türkizcsempék között meztelen testek fénylettek. Case egy ponyva árnyékába oldalgott, és chipjét odanyomta a sötét üveglaphoz.

– Szusit – mondta. – Ami csak belefér!

Tíz perccel később egy buzgó kínai pincér már hozta is az ételt. Case csámcsogva falta a nyers tonhalat és a rizst, s közben a lebarnult testeket figyelte.

– Krisztusom – dünnyögte a tonhalnak –, meg fogok kattanni!

– Ne is mondd, úgyis tudom! – szólalt meg valaki. – Gengszter vagy, igaz?

Case rásandított a napszalag ragyogó hátterén felbukkanó lányra. Nyúlánk, fiatal alkat, serkentett melanintól barna bőr, de nem olyan, mint a párizsiaké. A lány a széke mellé guggolt; víz pergett róla a csempeburkolatra.

– Cath – mutatkozott be.

– Lupus – felelte Case, némi habozás után.

– Miféle név ez?

– Görög – felelte Case.

– Tényleg gengszter vagy?

A szeplőképződésnek a melaninserkentés nem jelentett akadályt.

– Drogos vagyok, Cath.

– Mit tolsz?

– Stimulánsokat. Amik a központi idegrendszerre hatnak, azokból is a legdurvábbakat.

– Na és van belőlük? – hajolt közelebb a lány.

Case nadrágszárára klórszagú vízcseppek hullottak.

– Nincs. Pont ez a bajom, Cath. Nem tudod, honnan szerezhetnénk?

Cath visszazökkent napbarnított sarkaira, és megnyalt egy barnás hajtincset, ami a szájához tapadt.

– Mihez lenne kedved?

– Semmi kóla, semmi amfetamin. De szét akarom magam csapni rendesen!

És erről ennyit, gondolta komoran, de tovább mosolygott a lányra.

– Betafenetilamin – felelte a lány. – Sima ügy, de a te chiped bánja!

– Viccelsz? – hitetlenkedett Cath partnere és szobatársa, amikor Case elmagyarázta Chibában kapott hasnyálmirigyének különleges tulajdonságait. – Mi lenne, ha beperelnéd őket műhiba miatt, vagy ilyesmi?

A fiút Bruce-nak hívták, és kiköpött Cath volt, szeplőkig bezárólag, csak ellenkező nemű kiadásban.

– Nos – kezdte Case –, előfordul néha az ilyesmi. Szövetkilökődés és ilyesmik…

De Bruce tekintetébe már kiült a fásult unalom. Annyi érdeklődést mutat, mint egy szúnyog, gondolta Case, a fiú barna szemét tanulmányozva.

Szobájuk kisebb volt annál, amelyet Case osztott meg Mollyval, szintben is lejjebb feküdt, közelebb a felszínhez. Az erkély üvegére Tally Isham öt hatalmas cibakróm poszterét ragasztották fel, ami arra utalt, hogy a szoba lakói hosszabb ideig maradnak.

– Ütősek, mi? – kérdezte Cath, amikor észrevette, hogy Case a diamásolatokkal szemez. – Az enyémek. A S/N Piramisnál csináltam őket, amikor legutóbb lementünk a kúton. Tally ilyen közel volt, és csak mosolygott, annyira természetesen! Gáz volt akkor ott lenni, Lupus! Tudod, azok a Krisztus Király terroristák előző nap szórtak angyalt a vízbe.

– Igen – felelte Case, s hirtelen kényelmetlen érzés fogta el –, durva lehetett.

– Na – vágott közbe Bruce –, ami ezt a betát illeti, amit megvennél…

– Az a kérdés, felszívódik-e? – húzta fel a szemöldökét Case.

– Megmondom, mi lesz – mondta a fiú. – Kapsz egy kóstolót. Ha átengedi a hasnyálmirigyed, akkor a vendégem voltál. Az első alkalom ingyenes.

– Ezt már hallottam máskor is… – morogta Case, s elvette az élénk kék bőrtapaszt, amit Bruce a fekete ágytakarón odatolt neki.

– Case? – Molly felült az ágyban, és hátravetette a lencséit takaró hajtincseket.

– Ki más, édes?

– Mi került beléd?

A tükrök Case után fordultak, ahogy átment a szobán.

– Elfelejtettem, hogyan mondják a nevét – felelte Case, s inge zsebéből szorosan feltekercselt csomagot vett elő; a szalag fóliabuborékjai kék tapaszokat rejtettek.

– Jézusom – mondta Molly –, már csak ez hiányzott!

– Jaj, nem is tudod, mennyire…

– Csak két óráig nézek másfelé, és te máris anyagot szerzel! – A nő megcsóválta a fejét. – De remélem, azért estére összekapod magad. Ma vacsorázni megyünk Armitage-dzsel, arra a Huszadik Század nevű helyre, és azt is megnézhetjük, hogyan vetít Riviera.

– Ja… csodálatos! – felelte Case meggörnyedve, gyönyörtől tátott szájú mosollyal.

– Öregem – dünnyögte Molly –, bármit is toltál, ha ki tudja játszani, amit a chibai dokik beraktak neked, kurvára megbánod, amikor kiáll a hatása!

– Kurvára így, kurvára úgy! – felelte Case, és kicsatolta az övét. – Folyton azt hallom, hogy megbánom, rábaszok.

Levetette a nadrágját, az ingét és az alsónadrágját is.

– Asszem, jó érzékkel ki kéne használnod a természetellenes állapotomat – pillantott le. – Nézd csak meg ezt a természetellenes állapotot!

Molly nevetett.

– Nem lesz tartós.

– De igen – válaszolta Case és bemászott a homokszínű habszivacsra –, pont ettől olyan természetellenes.

11

– Case, mi van magával? – kérdezte Armitage, amikor a pincér az asztalához kísérte őket a Vingtiéme Siécle-ben. Az Intercontinental melletti tavacskán lebegő éttermek közül ez volt a legkisebb és a legdrágább.

Case megborzongott; Bruce semmit sem mondott az utóhatásokról. Megpróbált felemelni egy jeges vízzel telt poharat, de mindkét keze remegett.

– Valamit ehettem, és attól lehet.

– Akkor legjobb, ha orvoshoz fordulunk – mondta Armitage.

– Ez csak hisztaminreakció – füllentett Case. – Néha rám jön, ha utazom vagy idegen kaját eszem.

Armitage a helyhez túlontúl elegáns, sötét öltönyt és fehér selyeminget viselt. Arany karkötője megcsörrent, ahogy felemelte borát, és belekortyolt.

– Már rendeltem maguknak – közölte.

Molly és Armitage csendesen evett, de Case csak reszketve vagdosta az adagját. A sültet érintetlen, falatnyi forgácsokká aprította, széttúrta őket a sűrű szószban, aztán felhagyott az egésszel.

– Jézusom, inkább add ide! – szólt Molly. – Tudod te, mibe kerül ez?

Maga elé vette Case tányérját, a sajátja már üres volt.

– Évekig nevelnek egy állatot, hogy aztán leölhessék. Ez nem tartálykaja!

Molly jókora adagot lapátolt fel a villájára, és nekilátott.

– Nem vagyok éhes – nyögte ki Case. Úgy érezte, mintha az agyát bő zsírban kisütötték volna. Vagy nem is – gondolta –, csak beledobták, és hagyták, hogy a gyűrött lebenyekre ráalvadjon a kihűlő, sűrű, fénytelen massza, amelyen újra meg újra átütnek a fájdalom zöldeslila lobbanásai!

– Kurva szarul nézel ki! – jegyezte meg Molly derűsen.

Case megpróbálkozott a borral, de azt a betafenetilamin utóhatása alatt jódízűnek érezte. A fények elsötétedtek.

– Le Restaurant Vingtiéme Siécle – jelentette be egy testetlen hang, erőteljes amerikai akcentussal – büszkén mutatja be Mr. Peter Riviera holokabaréját!

Az asztaloktól szórványos taps hangzott fel. Egy pincér meggyújtott egy gyertyaszálat, az asztaluk közepére helyezte, majd elkezdte összeszedni a tányérokat.

– Mi történik? – kérdezte Case Armitage-től, de nem kapott választ. Molly burgundiszín körmével a fogát piszkálta.

– Jó estét! – köszönt Riviera, kilépve a terem túlsó végében lévő kis színpadra.

Case pislogott. Rosszulléte miatt korábban észre sem vette a színpadot, és nem látta, Riviera honnét lépett elő. Szorongása fokozódott.

Először azt hitte, a férfit spotlámpa világítja meg.

Ám Riviera maga izzott: a bőrként rátapadó fény megvilágította a sötét drapériákat a színpad hátterében. Riviera sugárzott.

Aztán elmosolyodott. Fehér szmoking volt rajta; hajtókáján, egy fekete szegfű fészkében kék széndarabok égtek. Karjait ölelő üdvözlésre tárta a közönség felé, és körmein megcsillant a fény.

Case fülét megütötték az étterem oldalán megtörő sekély víz loccsanásai.

– Ma este – kezdte Riviera, s nagy szemei ragyogtak – egy vadonatúj, hosszabb művet szeretnék bemutatni önöknek!

Jobb kezének felfelé fordított tenyerében hűvös fényrubin öltött alakot. Riviera a padlóra ejtette, a becsapódás helyéről szürke galamb rebbent fel, és eltűnt az árnyékban. Valaki füttyentett, és ismét felcsattant a taps.

– Művem címe „A Baba” – engedte le a karját Riviera. – És mai premierjét szeretném Lady 3Jane Marie-France Tessier-Ashpoolnak ajánlani…

Udvarias tapshullám. Ahogy elhalt, Riviera szeme mintha megtalálta volna az asztalukat.

– … és egyúttal egy másik hölgynek is.

Az étteremben néhány másodpercre teljesen kihunytak a fények, csak a gyertyák lángjai libegtek. Riviera holoaurája a fényekkel együtt halványult el, de Case még mindig látta őt, ahogy ott áll lehajtott fejjel.

A színpad körül vízszintes és függőleges, halovány fényvonalak rajzolódtak ki, és vázlatos, nyitott kockát formáltak. Az étterem fényei kissé feléledtek, de a színpadot övező váz rezzenéstelen maradt, mintha fagyott holdsugarakból ácsolták volna. Riviera lehajtott fejjel, lehunyt szemmel állt, karjait mereven a teste mellé szorította, és az összpontosítástól szinte remegni látszott. A kísérteties kocka váratlanul szobává telítődött, amelynek hiányzó negyedik falán át a közönség mindent jól megfigyelhetett.

Úgy tűnt, Riviera kissé elernyed. Felemelte a fejét, de a szemét csukva tartotta.

– Örökkön ebben a szobában laktam – szólalt meg. – Nem emlékszem, laktam-e valaha is másutt.

A szoba megsárgult fehér vakolatú falai között csupán két bútordarab árválkodott. Dísztelen faszék volt az egyik, a másik pedig egy valaha fehérre mázolt vaságy, amelynek lepattogzott festése alól már kikandikált a fekete fém. Az ágyon üres matrac hevert, foltos, barna csíkos huzattal. Felette kopasz villanykörte csüngött megpöndörödött fekete drótja végén. Case még a körte felső görbületén vastagon megülepedett porréteget is ki tudta venni. Riviera kinyitotta a szemét.

– Egyedül voltam a szobában, örökké – szólt, és leült a székre, arccal az ágy felé. Hajtókáján, a fekete virágban még mindig égtek a kék széndarabok.

– Nem tudom, mikor kezdtem róla álmodni – folytatta –, de arra emlékszem, hogy eleinte csak ködpára volt ő, egy árnygomoly.

Valami megjelent az ágyon. Case pislantott, és a jelenés már ott se volt.

– Nem tudtam őt teljesen az elmémben tartani. De vágytam tartani, elmémben és karomban, s vágytam mást is…

Riviera hangja tisztán csengett az étterem csendjében. Egy pohár falán jég csörrent. Valaki felkuncogott. Egy másik hang suttogva, japánul kérdezett valamit.

– Végül úgy véltem, ha megjeleníthetném valamely részét, csak egy kis darabját, és azt tökéletesen, minden ízében a legrészletesebben láthatnám…

A matracon most egy női kéz jelent meg felfelé néző tenyérrel, halvány fehér ujjakkal.

Riviera előrehajolt, felvette a kezet, és gyengéden simogatni kezdte. Az ujjak megmozdultak. Riviera a szájához emelte a kezet, és végignyalt az ujjak hegyén. A körmöket burgundivörös lakk fedte.

Kéznek kéz, állapította meg Case, de nem levágott kéz. Sima, sértetlen bőr fedte mindenütt. Case-nek eszébe jutott a tetovált, mesterséges húsrombusz, amit a ninszei sebészbutik kirakatában látott. Riviera az ajkához tartotta a kezet, és a tenyerét nyalogatta, míg a kéz tapogatózó ujjai az arcát cirógatták. Ám az ágyon most már egy második kéz is feküdt, és amikor Riviera utána nyúlt, az első kéz a csuklójára fonódott, mint holmi hús-és csontkarperec.

A jelenet a maga szürreális, belső logikája szerint folytatódott. Megjelentek a karok. Majd sorban a lábfejek és a csodaszép lábszárak. Case feje zúgott, torka kiszáradt; felhajtotta a bor maradékát.

Riviera már az ágyban volt, meztelenül. Ruhája csak vetített illúzió volt, de Case nem tudta felidézni, mikor enyészett le róla. A fekete virág az ágy lábánál hevert, kék lángja egyre lobogott. Aztán Riviera a test törzsét is a létbe dédelgette: fejetlen volt, falfehér és tökéletes, bőrén a veríték leheletnyi filmrétege csillogott.

Molly teste volt.

Case csak bámult tátott szájjal. De ez a Molly nem olyan volt, mint az igazi, hanem mint amilyennek Riviera elképzelte. A mellei is mások voltak, mellbimbójuk túl nagy és túl sötét. Riviera és a végtagok nélküli torzó együtt vonaglott az ágyon, körülnyüzsögve a fényes körmű kezektől. Az ágyat most dús redőkbe gyűrt, megsárgult, rothadó csipke borította, mely tüstént szétmállott, ahogy a testrészek hozzáértek. Riviera és a rángó végtagok, a kavargó, csipkedő, cirógató kezek körül porszemcsék örvénylettek.

Case Mollyra lesett. A nő arca kifejezéstelen maradt, lencséi tükrében Riviera jelenetének színes visszfényei kergetőztek. Armitage előredőlt, ujjait egy borospohár köré fonta, szeme a színpadra, a derengő szobára tapadt.

A végtagok most egybekapcsolódtak a törzsükkel, és Riviera megrázkódott. Megjelent a fej is, és a kép teljessé vált: Molly arca, finom higanyréteg mögé zárt szemekkel. Riviera és a Molly-kép megújult hevességgel vetette magát a szeretkezésbe. Aztán a kép lassan kinyújtotta egyik karmos kezét, kimeresztette öt pengéjét, és bágyadt, álmatag megfontoltsággal végigszántotta Riviera csupasz hátát. Case egy villanásig megpillantotta a kihasított gerincet – de ekkor már fel is pattant, és botladozva az ajtó felé rohant.

Odakint rágörnyedt a rózsafa korlátra, és belehányt a tó csendes vizébe. Valami, ami eddig satuként szorította koponyáját, most elenyészett. Térdre roskadt, fejét a hűvös fának nyomta, és a sekély tó túlfelére, a Rue Jules Verne ragyogó fénykoszorújára meredt.

Látott már hasonlót, még gyerekkorában, a Sprawlban: „való álmodás” néven emlegették. Még emlékezett a sovány Puerto Ricó-i suhancokra, akik az East Side lámpafényei alatt álmodtak valót. A megálmodott lányok tüzes salsát roptak, a bámészkodók meg ritmusra tapsoltak. De ehhez akkoriban egy szerkentyűkkel teli mikrobusz kellett, és ráadásul még egy ormótlan elektródasisak is.

Riviera álmainak átéléséhez viszont nem kellett semmi. Case megrázta sajgó fejét, és beleköpött a tóba.

A darab fináléját el tudta képzelni. Felcserélt szimmetriára épült az egész: Riviera összerakja az álomlányt, az álomlány szétszedi őt, azokkal a kezekkel. A korhatag csipkét pedig átitatja az álomvér.

Az étterem felől zajos tetszésnyilvánítás és taps hallatszott. Case felállt, végigsimította ruháját, majd sarkon fordult, és visszament a Vingtiéme Siécle-be.

Molly széke üresen állt, akárcsak a színpad. Armitage egyedül üldögélt, továbbra is a színpadra meredve, ujjai még mindig a borospohár szárát markolták.

– Hol a nő? – kérdezte Case.

– Elment – felelte Armitage.

– Riviera után?

– Nem.

Halk klink hallatszott. Armitage lepillantott, majd felemelte bal kezét, benne a pohár vörösborral telt kelyhével. Az elpattant szár jégszilánk módjára meredt elő ujjai alól. Case kivette a csonkot Armitage kezéből, és egy vizespohárba állította.

– Mondja meg, Armitage, hová ment Molly?

A fények kigyúltak. Case a halvány szempárba nézett, de nyomát se látta benne semmi érzelemnek vagy gondolatnak.

– Elment, hogy felkészüljön. Magával majd az akció közben együtt lesznek, de addig nem találkoznak.

– Miért csinálta ezt vele Riviera?

Armitage felállt, megigazította zakója hajtókáit.

– Aludjon egy kicsit, Case!

– Holnap kezdjük?

Armitage semmitmondóan rámosolygott, és elsétált a kijárat felé.

Case megdörgölte a homlokát, és körülnézett a teremben. A vacsorázók már szedelőzködtek, a férfiak tréfálkoztak, a nők mosolyogtak. Case csak most vette szemügyre a karzatot, amelynek jótékony homályában továbbra is csak gyertyalángok pislákoltak és vetettek táncoló árnyakat a mennyezetre. A fenti asztaloktól ezüstnemű csilingelésével kevert, tompa párbeszédfoszlányok szűrődtek alá.

A lány arca oly váratlanul bukkant fel, mintha csak Riviera vetítette volna ki. Apró keze a mellvéd fényezett karfáját markolta, előrehajolt, és arcán, Case-nek úgy tűnt, feszült figyelem tükröződik. A lány sötét szeme az átellenes oldalt, a színpadot kémlelte. Szív alakú arca feltűnő volt, de korántsem gyönyörű. Széles járomcsontjai furcsán törékenynek hatottak, határozott vonalú, széles szája pedig különös ellentétben állt madárszerűen keskeny, tág lyukú orrával. Aztán eltűnt, beleveszett a páholyok közti nevetés és gyertyafénytánc hullámaiba.

Amikor Case elhagyta az éttermet, észrevette a két fiatal franciát és a barátnőjüket: a csónakra várakoztak, ami majd átviszi őket a túlpartra, a legközelebbi kaszinóhoz.

A szobájuk néma volt, a habszivacs sima, mint parti föveny apály idején. Molly zsákja sehol, Case még egy hátrahagyott sort sem talált. Hosszú másodpercek teltek el, míg feszültségén és felgyülemlett keserűségén át utat tört magának az ablakon túli látkép. Felnézett, és a Desiderata méregdrága boltjait látta: Gucci, Tsuyako, Hermes, Liberty.

Bámulta őket egy darabig, aztán megrázta a fejét, és egy panelhez lépett, amelyre korábban ügyet sem vetett. Kikapcsolta a hologramot, és a vetített táj helyett máris a távoli lejtőt borító lépcsőzetes lakótömbök látványában gyönyörködhetett.

Felkapta a telefont, kilépett vele a hűvös erkélyre, és felhívta a recepciót.

– Kerítsék elő a Marcus Garvey számát! Ez egy vontató, a Sion-halmazra van bejegyezve.

A chiphang egy tízjegyű számot olvasott be, majd hozzátette:

– Uram, a kérdéses bejegyzés panamai.

Maelcum az ötödik csengésre vette fel.

– ‘gen?

– Itt Case! Van modemed, Maelcum?

– Van egy a nav’gációs szám’gépre kötve, t’od.

– Lehúznád róla nekem, haver? Kösd rá a Hosakámra, aztán kapcsold be a deckemet! A recés gombbal kell.

– Hogy mennek odaát a dolgok, tes’vér?

– Hát, kéne egy kis segítség…

– Megyek, tes’vér. Hozom a modemet.

Case gyenge statikus zúgást hallott, mialatt Maelcum bekötötte az egyszerű telefonos kapcsolatot.

– Jegeld le! – utasította titkosításra a Hosakát, amikor meghallotta a pittyegését.

– Ön egy szigorú megfigyelés alatt tartott helyről beszél – figyelmeztette kimérten a számítógép.

– A picsába – bosszankodott Case –, akkor hagyjuk a jegelést! Semmi jég! Kapcsolj az agykártyához! Dixie?

– Hahó, Case!

A Flatline a Hosaka hangchipjén keresztül beszélt, gondosan eltárolt tájszólása teljesen elveszett.

– Dix, keveredj át ide, meg kell szerezned nekem valamit! Olyan durván csinálhatod, ahogy akarod. Molly itt van valahol, és tudni akarom, hol. Most az Intercontinentalban ülök, a 335W-ben. Ő is ide jelentkezett be, de nem tudom, milyen néven. Gyere be ezen a vonalon, és nézd meg a bejelentőlapokat!

– Máris – felelte a Flatline.

Case meghallotta az agykártya behatolását kísérő fehérzajt, és elmosolyodott.

– Megvan a név: Rose Kolodny. Kijelentkezett. Adj pár percet, amíg kiásom a biztonsági hálózatukból, merre van most!

– Rajta!

Nyikkanó, kattogó hangok jelezték az agykártya munkálkodását. Case visszavitte a telefont a szobába, és felfelé fordítva a habszivacsra tette, aztán a fürdőszobába ment, és fogat mosott. Amikor visszatért, a szoba Braun házimozijának képernyője felfénylett: fémszerű párnákra dőlő japán popsztár jelent meg rajta, akit egy láthatatlan riporter épp németül faggatott. Case meredten figyelt. A képernyőt hirtelen kék interferenciacsíkok fűrészfogai lepték el.

– Case, bébi, elment az eszed, haver?

A hang vontatott volt, ismerős.

Az erkély üvegfalán egy kattanással megjelent a Desiderata holopanorámája, de az utcakép elmosódott, elcsavarodott, és a chibai Jarre de Thé belsejévé változott. Az üres teázó karcos tükörfalai a vörös neonfényt sokszorozták a végtelenségbe.

Lonny Zone lépett elő. Magas volt és holtsápadt, kábítószer-függőségtől belassult mozdulatai a mélytengeri világ lusta kecsességét idézték. Aztán megállt a négyszögletes asztalok között, szürke cápabőr pantallója zsebébe mélyesztett kezekkel.

– Frankón, haver, nagyon szétszórtnak látszol!

A hang a Braun hangrendszeréből jött.

– Wintermute – állapította meg Case.

A strici lanyhán vállat vont, és elmosolyodott.

– Hol van Molly?

– Azzal most ne törődj! Ma éjjel elkúrod a dolgokat, Case! A Flatline Szabadpart-szerte minden vészharangot megkongatott. Nem hittem, hogy ilyet csinálsz, haver! Ez nem vall rád.

– Akkor mondd meg, hol a nő, és visszahívom Dixie-t!

Zone megrázta a fejét.

– Nemigen bírsz a nőid nyomában maradni, he, Case? Folyton leszakadnak rólad, így vagy úgy.

– Az lesz a vége, hogy elbaszok neked mindent – jegyezte meg Case.

– Nem. Te nem az a fajta vagy, haver, tudom én. És te, Case, te mit tudsz? Gondolom, azt okoskodtad ki magadnak, hogy én nyírattam ki Deane-nel a kis kurvádat, odalent Chibában.

– Nem – mondta Case, és önkéntelenül az ablak felé lépett.

– De nem én voltam. Bár mit számít ez? Mennyire számít ez valójában Mr. Case-nek? Ne hülyítsd magad tovább! Ismertem a te Lindádat, haver, ismerek minden Lindát. A Lindák nálam sorozatgyártmányok. Tudod, miért rabolt ki téged? Szerelemből, hátha így végre odafigyelsz rá, és nem csak leszarod. Szerelem? Miket beszélek, te és a szerelem… Tudom, hogy Linda szeretett. Ahhoz képest, hogy milyen kevésre tartottad, szeretett téged, de te ezzel nem tudtál mit kezdeni. Most meg már halott.

Case ökle lepattant az üvegről.

– Nehogy elbaszd a kezed, öreg! Hamarosan dolgoznod kell vele.

Zone eltűnt, s helyét az éjszakai Szabadpart és a lakótömbök fényei foglalták el. A Braun kikapcsolt. Az ágyon a telefon kitartóan zümmögött.

– Case? – A Flatline már várta. – Hol voltál? Megvan, de nem derült ki szinte semmi – s az agykártya elhadart egy címet. – A hely valami furcsa jeget tart maga körül, ahhoz képest, hogy csak egy night club. Ez minden, amihez hozzáférhettem anélkül, hogy nyomot hagyjak.

– Oké – felelte Case. – Utasítsd a Hosakát, hogy szóljon Maelcumnak: kihúzhatja a modemet! Kösz, Dix!

– Szívesen.

Case sokáig ült az ágyon, s ízlelgette a kincsnek beillő, eddig ismeretlen újdonságot.

A dühöt.

– Hello, Lupus! Hé, Cath, itt van Lupus barátunk!

Bruce meztelenül állt szobája ajtajában, csepegett róla a víz, pupillái óriásira tágultak.

– Épp zuhanyozunk. Megvárod? Vagy te is letusolnál?

– Nem, kösz… Egy kis segítséget szeretnék.

Case félretolta a fiú karját, és belépett a szobába.

– Hé, haver, mi igazán…

– …szívesen segítetek nekem, továbbá igazán örültök, hogy láttok. Mivelhogy barátok vagyunk, igaz? Vagy nem?

Bruce pislogott.

– Hát ja…

Case közölte a Flatline-tól kapott címet.

– Tudtam, hogy gengszter! – kiáltotta Cath vidáman a zuhanyozóból.

– Hozom a Honda tripedet – mondta Bruce, bárgyún vigyorogva.

– Együtt megyünk, és most! – vágta rá Case.

– Azon a szinten vannak a kabinok – mondta Bruce, miután már nyolcadjára kérdezte meg a címet Case-től. Visszamászott a Hondába. A hidrogéncellás kipufogóról kondenzvíz cseppek hullottak, ahogy a krómozott lengéscsillapítókon nyugvó piros üvegszálas karosszéria belengett.

– Sokáig leszel bent?

– Passz. De ti itt maradtok, és vártok.

– Várni fogunk, igen. – Bruce megvakarta csupasz mellkasát. – Ez az utolsó rész a címben, egy kabin lesz, asszem. Negyvenhármas szám.

– Várnak téged, Lupus?

Cath előrenyújtott nyakkal átkukucskált a fiú válla felett, és feltekintett. Útközben megszáradt a haja.

– Nem igazán – felelte Case. – Baj talán?

– Csak menj le a legalsó szintre, és keresd meg a barátod kabinját! Ha beengednek, oké. Ha meg nem látnak szívesen…

A lány vállat vont.

Case megfordult, és leereszkedett egy virágmintás kovácsoltvas csigalépcsőn. Hat forduló után már ott is állt a night club előtt. Megállt, rágyújtott egy Jehjüanra, pillantása végigsiklott az asztalokon. Szabadpart egyszerre megérintette. Érezte, hogy ott zsong a levegőben az üzlet. Ez volt az igazi, a helyi akció.

Nem a Rue Jules Verne csiricsáré külszíne, hanem a valódi élet, a kereskedelem, a tánc. A kevert vendégseregnek talán a fele lehetett turista, a többiek szigetlakók voltak.

Case megállított egy elhaladó pincért:

– Szeretnék lemenni – mondta, és elővillantotta Szabadpart-chipjét.

A férfi a klub hátsó része felé mutatott.

Case elsietett a zsúfolt asztalok mellett, amelyek felől féltucatnyi európai nyelv töredékeit hallotta.

– Kabint szeretnék, az alsó szinten – közölte az alacsony íróasztalnál ülő, ölében terminált tartó lánnyal, és átnyújtotta neki a chipjét.

– Milyen nemű partnert kíván?

A lány végighúzta a chipet a terminál előlapjára erősített üveglemezen.

– Nőt – válaszolta Case automatikusan.

– Harmincötös szám. Telefonáljon, ha nem megfelelő. Ha kívánja, előzetesen megtekintheti különleges szolgáltatásaink kínálatát.

A lány rámosolyodott, és visszaadta a chipet.

A háta mögött feltárult egy liftajtó.

A folyosót kék lámpák világították meg. Case kilépett a liftből, és találomra nekiindult. Számozott ajtók mindenfelé, és csend, akár egy drága klinika termeiben.

Megtalálta a saját kabinját, noha Mollyét kereste. Zavarában felemelte chipjét, és a számtábla alatt elhelyezett fekete érzékelőhöz érintette.

Mágneses zárak. A reteszek hangja az Olcsó Hotelre emlékeztette.

A lány felült az ágyban, és németül mondott valamit. Tompa szemei rezzenéstelenül meredtek előre: automata vezérlésen volt, kiiktatott idegrendszerrel. Case kihátrált a kabinból, és becsukta az ajtót.

A negyvenhármas ajtaja ugyanúgy festett, mint az összes többi. Case tétovázott. A folyosó csendje arra utalt, hogy a kabinok hangszigeteltek; értelmetlen lett volna a chippel próbálkozni. Ujjai bütykével rákoppintott a zománcozott fémre. Semmi válasz; az ajtó, úgy tűnt, hangelnyelő.

Chipjét a fekete lemezre tette.

A reteszek visszakattantak.

Szinte még ki sem nyitotta az ajtót, mikor Molly ütése már célba talált. Case térdre rogyott, és háttal az acélajtónak zuhant. A nő merev hüvelykujjainak pengéi szemeitől alig centiméterekre rezegtek…

– Jézusom! – fakadt ki Molly, s ahogy felkelt, oldalról fejen billentette a férfit. – Tiszta hülye vagy! Ilyet bevállalni… Egyáltalán, hogy a faszba nyitottad ki a zárakat, Case? Case? Jól vagy?

Molly föléje hajolt.

– A chip… – kapkodott levegő után Case. Mellkasából fájdalom sugárzott szerteszét.

A nő felsegítette, és a kabin belsejébe lökte.

– Megkented a fenti csajt?

Case megrázta a fejét, és az ágyra hanyatlott.

– Szívd be a levegőt! Számolj! Egy, kettő, három, négy! Tartsd bent! Most fújd ki! Számolj!

A férfi a gyomrára szorította a tenyerét.

– Megrúgtál – nyögte ki végül.

– Lejjebb is mehetett volna. Egyedül akarok lenni. Meditálok, világos?

Molly leült Case mellé, és az ággyal szemközti falba illesztett kis monitorra mutatott:

– Wintermute épp eligazítást tart nekem. Straylightról beszél.

– Hol van a húsbaba?

– Nincs húsbaba. Ez mind között a legdrágább különleges szolgáltatás.

Molly felállt. A szokott bőrfarmerjét viselte bő, sötét színű inggel.

– Wintermute azt mondja, holnap lesz a buli.

– Mi volt az a hiszti ott az étteremben? Minek rohantál el?

– Mert ha maradok, még megölöm Rivierát.

– Miért?

– Azért, amit velem csinált. A számáért.

– Nem értem.

– Ez sokba kerül – kezdte Molly, kinyújtva jobb karját, akárha egy láthatatlan gyümölcsöt tartana. Az öt penge kicsusszant, aztán finoman visszahúzódott. – Sokba kerül elmenni Chibába, sokba kerül a műtét, és sokba kerül az is, hogy az idegrendszeredet úgy feltuningolják, hogy a reflexeid szinkronban legyenek a mechanikával… Tudod, honnan szedtem össze rá a pénzt, mielőtt belevágtam? Innen… azaz nem pont innen, de egy ugyanilyen helyről, a Sprawlban. Vicces volt így kezdeni: miután berakták az idegi kiiktató chipet, úgy tűnt, semmiért kapom a zsét. Néha fájdalomra ébredtem, de ez vele jár. Tulajdonképpen csak annyi az egész, hogy bérbe adod, ami jó belőled; magadnál se vagy, amikor megtörténik. A cégnek meg van mindenféle programja, amire csak vevő akad…

Megropogtatta az ujjperceit.

– Simán ment, kezdett összejönni a pénz. A baj ott volt, hogy a kiiktató és a chibai klinikán bepakolt áramkör inkompatibilisek voltak. A meló élményei beszivárogtak, és vissza tudtam rájuk emlékezni… de csak mint rossz álmokra. És nem is mindegyik volt rossz.

Molly elmosolyodott.

– Aztán kicsit elkanyarodott a dolog. – Kihúzta Case zsebéből a Jehjüan csomagot, és cigarettára gyújtott. – A cég kiszagolta, mire költöm a pénzt. A pengéimet már beültették, de a mozgatóidegek beszabályozásához még hátravolt három út Chibába. Addig sehogy se szállhattam ki a babamelóból.

Molly mélyet szippantott cigarettájából, majd kifújt egy füstcsóvát, és megfejelte három tökéletes karikával.

– Szóval, az a szemét tulaj csináltatott egy külön szoftvert. Berlinben rakhatták össze neki, ott sok szadót gyártanak, nagy a helyi perverz piac. Azt nem tudtam meg, ki írta a programot, amire átállítottak, de volt benne bőven az összes klasszikusból.

– Tudták, hogy te felfogod ezt az anyagot? Hogy meló közben tudatodnál vagy?

– Öntudatlan voltam. A cyber-térre hasonlít, csak épp üres. Ezüstszínű. Illata mint az esőé… Láthatod magadat elélvezni; olyan, mint egy kis szupernóva, kint az űr peremén. De kezdtem emlékezni, tudod, mint az álmokra. És ők nem mondták meg nekem, csak kicserélték a szoftvert, és kínálni kezdték a különlegességek között.

Molly hangja mintha a távolból szólt volna.

– Persze megtudtam, de nem szóltam semmit, mert kellett a pénz. Egyre szörnyebb álmaim lettek, de azzal győzködtem magamat, hogy legalább egy részük tényleg csak álom volt. De aztán kezdtem rájönni, hogy a főnök már egész kis vevőkört szervezett rám. Az én Mollym minden pénzt megér, mondta, és volt pofája idelökni egy kis emelést!

A nő megcsóválta a fejét.

– Az a fasz nyolcszor annyit kért értem a vendégeitől, mint amennyit nekem fizetett, és azt hitte, nem tudom.

– És pontosan miért is kért akkora pénzt?

– Valódi rossz álmokért. Az egyik éjjel… egyik éjjel, éppen akkor jöttem vissza Chibából…

Molly eldobta a cigarettát, sarkával eltaposta, aztán letelepedett, és a falnak vetette a hátát.

– A sebészek jó mélyre mentek akkor, gázos műtét volt. Biztos megsértették a kiiktatóchipet. Épp menetben voltam egy vendéggel, és a közepén felébredtem… – A nő ujjával mélyen a habszivacsba túrt. – Egy szenátor volt, jól ismertem a dagadt pofáját. Mindketten úsztunk a vérben, és nem voltunk egyedül. De a másik csaj már… – Molly rántott egyet a matracon – halott volt. És az a hájas fasz csak azt hajtogatta, hogy „Mi a baj? Mi a baj?”, merthogy mi még nem végeztünk…

Molly remegni kezdett.

– Asszem, a végén a szenátor megkapta tőlem, amire tényleg vágyott.

A reszketés abbamaradt. Molly eleresztette a habszivacsot, és ujjaival végigszántott sötét haján.

– A cég meg akart öletni. Egy időre el kellett bújnom.

Case rámeredt.

– Szóval, Riviera az éjjel érzékeny pontra tapintott – folytatta a nő. – És azt hiszem, az az izé azt akarja, hogy rohadtul gyűlöljem Rivierát, és mindez eléggé felhúz ahhoz, hogy bemenjek utána.

– Utána?

– Ő már bent van Straylightban. Lady 3Jane hívta meg, erre ment ki az egész ajánlási duma. A lány ott ült egy magánpáholyban, amolyan…

Case-nek eszébe jutott az étteremben látott arc.

– Meg fogod ölni Rivierát?

Molly hidegen elmosolyodott.

– Meg fog halni, igen. Hamarosan.

– Én is kaptam egy látogatót – mondta Case. Elmesélte Mollynak az esetet az ablakkal, igyekezve pontosan felidézni, amit a Zone-figura Lindáról mondott. A nő bólintott.

– Talán azt akarja, hogy te is gyűlölj valamit.

– Talán őt gyűlölöm.

– Talán magadat gyűlölöd, Case.

– Milyen volt? – kérdezte Bruce, amikor Case bemászott a Hondába.

– Próbáld ki egyszer! – felelte, a szemét dörgölve.

– Nem hiszem el, hogy egy magadfajta a babákra szorul – mondta Cath boldogtalanul, és csuklójára friss bőrtapaszt nyomott.

– Most már hazamehetünk? – kérdezte Bruce.

– Simán. Engem meg tegyetek ki a Jules Verne-en, ott, ahol a bárok vannak.

12

A körkörös Rue Jules Verne sugárút megkerülte az orsó középpontját, míg a Desiderata annak tengelye mentén futott, s mindkét végén a Lado-Acheson fényszivattyúk támoszlopaiban végződött. Ha valaki a Desideratáról lekanyarodott jobbra, és kellő ideig haladt a Jules Verne-en, akkor visszaérkezett a Desideratához, csak épp balról.

Case követte tekintetével Bruce tripedjét, míg szem elől nem veszítette. Aztán megfordult, és elsétált egy japán magazinok tucatjait kínáló, fényesen kivilágított hatalmas újságos stand mellett: a csillogó címlapokról a hónap legfrissebb szimstim-sztárjai néztek vissza rá.

Közvetlenül a feje felett, az éjbe borult tengely mentén a holoégen szeszélyes csillagképek szikráztak fel: kártyalapok, dobókockák pontjai, emitt egy cilinder, amott egy koktélospohár.

A Desiderata és a Jules Verne kereszteződése egyfajta szurdokot képezett: Szabadpart erkélyes sziklavárosának teraszos negyedei fokozatosan belesimultak a szomszédos kaszinókomplexum füves fennsíkjaiba. Case egy mesterséges plató zöld pereménél kerengő távirányítású sárkányrepülőt figyelt, ahogy kecsesen bedőlt a felszálló légáramban. A hártyavékony polimerszárnyainak szitanyomott mintáival óriás pillangót utánzó, pilóta nélküli kétfedelű egy pillanatra felragyogott a láthatatlan kaszinó derengésében, aztán a fennsík éle mögé kanyarodott. Case még meglátta, ahogy a lenti neonfény megvillan egy üveg alkatrészen, talán lencséken vagy lézervetőkön. A robotrepülők az orsó biztonsági rendszeréhez tartoztak, valami központi számítógép vezérlése alatt.

Ami talán Straylightban van? Ment tovább, és az elmaradó bárok nevét betűzgette: The Hi-Lo, The Paradise, Le Monde, Cricketeer, Shozoku Smith’s, Emergency. Az Emergencyt választotta, mert ez volt a legkisebb és a legzsúfoltabb, de másodpercek alatt felismerte, hogy turistacsapdába tévedt. Üzleti zsongás helyett itt csak leplezett szexuális feszültség fogadta. Futólag a névtelen bárra gondolt, Molly bérelt kabinja felett, de a nő monitorra szegeződő tükörszemeinek gondolata elbátortalanította. Vajon most épp mit oszt meg vele Wintermute? A Villa Straylight alaprajzát? A Tessier-Ashpoolok történetét?

Kért egy korsó Carlsberget, és leült egy szabad helyre a fal mellett. Lehunyta a szemét, s lelkében kitapogatta a harag és a düh kicsiny, göcsörtös szénrögét. Még a helyén volt, de honnan származott? Visszagondolt, miket is érzett korábban: memphisi megnyomorításakor csupán zavarodottságot; amikor Night Cityben üzleti érdekből gyilkolt, egyáltalán semmit; miután Linda meghalt a felfújt kupola alatt, akkor is csak lanyha émelygést és undort. Haragot nem. Valahol messze, tudata mélyének képernyőjén egy Deane-képmás hanyatlott szétrobbanó aggyal, vérzáporban egy irodafal képmásának. Case ekkor döbbent rá, hogy haragja a játékteremben született, amikor Wintermute eltörölte Linda Lee szimstim-szellemét, s mint kegyetlen gazda, megfosztotta őt az ösztönösen vágyott táplálék és meleg vacok ígéretétől. De mindez nem tudatosult benne, egészen a holografikus Lonny Zone képmással folytatott eszmecseréig. Különös érzés volt. Nem tudta felmérni a horderejét.

– Dermedt vagyok – dünnyögte.

Hosszú ideje, évek óta dermedt volt már. Dermedtek voltak az éjszakák, akár Ninszeiben, akár Lindával töltötte őket. Dermedt volt az ágyban, és dermedt akkor is, amikor hideg verejtékben fürödve a drogügyleteket bonyolította. De most itt volt ez a meleget adó, gyilkos erejű, morzsányi újdonság. Ez a hús! – szólalt meg énjének valamelyik fele. – A hús beszél, ne figyelj oda!

– Hé, gengszter!

Case kinyitotta a szemét. Cath állt mellette, fekete nyári ruhában; haja borzas volt még a hondás száguldástól.

– Azt hittem, már hazamentetek – mondta a férfi, s zavarát egy korty Carlsberggel leplezte.

– Megkértem, hogy tegyen le ennél a boltnál. Ezt vettem. – A lány végigsimította csípője ívén a ruhát, és Case észrevette csuklóján a kék bőrtapaszt. – Tetszik?

– Aha… – Case automatikusan körbepillantott a szomszédos arcokon, majd ismét a lányra nézett. – Hova is akarsz kilyukadni?

– Bejött a béta, amit tőlünk kaptál, Lupus? – A lány egészen közel hajolt, forróság és feszültség sütött belőle. Szemei hasítéka mögött óriási pupillák rebbentek, nyakán húrként megfeszült egy ideg. A drogtapaszt nemrég tehette fel, teste reszketett a láthatatlanul vibráló hatástól. – Eléggé szétcsapott?

– Ja. De kurva szar, amikor lejössz róla!

– Akkor rád fér még egy adag.

– És ez miért is lesz jó nekem?

– Van egy kulcsom a legkirályabb kéróhoz, fent a Paradise mögötti dombon. A tulajok üzleti ügyben leutaztak a kúton… Vágod, ugye?

– És ha vágom?

A lány megragadta Case kezét; tenyere forró volt és száraz.

– Ugye te jaku vagy, Lupus? Egy gaidzsin katona a jakuzáknál?

– Neked aztán jó szemed van!

Case elhúzta a kezét, és cigaretta után kotorászott.

– Akkor hogyhogy megvan még az összes ujjad? Azt hittem, nektek egyet mindig le kell vágni, valahányszor elbasztok valamit.

– Én sose baszok el semmit – felelte, és rágyújtott.

– Láttam a csajt, akivel nyomulsz, még aznap, amikor találkoztam veled. Úgy járkál, mint Hideo. Megijeszt! – Cath elmosolyodott, túl szélesen. – Ez bejön. Szereti lányokkal csinálni?

– Sose mondta. Ki az a Hideo?

– 3Jane izéje… csatlósa. Régi bútor a háznál, így szokta mondani.

Case kényszerítette magát, hogy a beszélgetés közben az Emergency vendégeit bámulja unottan.

– Három-Jane?

– Lady 3Jane. Kőgazdag. Az apjáé ez az egész.

– Ez a bár?

– Szabadpart!

Case felvonta a szemöldökét.

– Nem semmi! Jó körökben mozogsz, mi? – Átkarolta a lányt, kezét a derekára csúsztatta. – Na és mijük vagy ezeknek a kék vérűeknek, Cathy? Bejáró barátnő? Vagy valami vén pénzeszsák titkos örökösei lennétek Bruce-szal, he?

Széttárt ujjaival megmasszírozta a lány testét a vékony fekete ruhán át. Cathy hozzásimult, és felnevetett.

– Ó, tudod – kezdte félig lesütött szemmel, amit minden bizonnyal szendeségnek szánt –, a csaj szeret bulizni, és én meg Bruce vagyunk a társasága… Szegény csaj, rohadtul elunja magát odabent. Az örege néha kiengedi, de csak úgy, ha viszi Hideót is, hogy vigyázzon rá.

– És hol is unja el magát?

– Straylightban, ők így hívják. Mesélte nekem, hogy milyen szép hely, medencékkel, liliomokkal. Egy igazi kastély, csupa kő és naplemente. – Cath odabújt a férfihoz. – Lupus, haver, rakj fel egy tapaszt, akkor összejöhetnénk!

A lány a nyakán függő, vékony szíjas, apró bőrerszényhez nyúlt. Tövig rágott körmeinek élénk rózsaszíne élesen elütött bőre felerősített barnaságától. Kinyitotta az erszényt, és előhúzott egy kék bőrtapaszt rejtő, papír hátlapos buborékcsomagot, valami fehéres dologgal együtt; utóbbi a padlóra hullott. Case lehajolt, és felszedte: egy origami daru volt.

– Hideo adta nekem – magyarázta a lány. – Próbált megtanítani, hogyan kell, de sose bírtam rendesen megcsinálni. A nyaka mindig fordítva jött ki.

Cath visszagyömöszölte az erszényébe a hajtogatott papírfigurát. Case figyelte, ahogy a lány letépi a buborékszerű műanyagot, lehántja a tapaszt a hátlapról, és aztán rásimítja a férfi csuklójának belső felére.

– Ennek a 3Jane-nek ilyen csúcsos arca van, és ilyen csőrszerű orra? – Case a saját kezére meredt, amivel sután a levegőbe próbálta vázolni a körvonalakat. – Meg sötét haja? És fiatal?

– Azt hiszem. De ő ilyen különc gazdag, tudod… Tele van pénzzel.

A drog úgy zúdult Case-re, mint egy expresszvonat. A prosztatája tájékáról fehéren izzó fényoszlop szökkent fel a gerincén, és a rövidre zárt szexuális energia röntgenfényével kirajzolta koponyáján a varratokat. Steril hangvillákként zengő fogai egybehangoltan csendültek meg ínyfészkükben, húsának ködös burka alatt polírozott krómcsontokat és szilikonnal kent ízületeket érzett. Koponyája felsúrolt padlatán homokviharok dühöngtek, vékony, statikus zajhullámaik magasra csaptak, és elhaltak hegyikristály gömbökké felfúvódó szemei mögött…

– Gyerünk! – markolta meg Cath a kezét. – Most már beütött neked is, nekem is. Irány a domb, és téphetünk egész éjjel!

Case titkon növekvő dühe hirtelen sokszorosára fokozódott, és kibuggyant a betafenetilamin rohama mögül, mint valami töményen hömpölygő, irgalmatlan savhullám. Erekciója ólomrúddá meredt. A körülöttük lévő Emergency-vendégek mintha festett arcú bábuk lettek volna, rózsaszín-fehér kereplőszájukból hangléggömbökbe zárva szálltak fel a szavak. A férfi Cathre nézett, és meglátta a napbarnított bőr minden pórusát, az üvegesen tompa szemeket, holt fémárnyalatát, enyhe duzzanatot, a mellek és a kulcscsont legapróbb szabálytalanságait, és a…

Case szemei mögött fehéren fellobbant valami.

Ellökte a lány kezét, és az ajtó felé botladozott, félretaszítva valakit az útból.

– Ingyen cucc kellett, te geci? Baszódj meg!! – szállt utána a lány rikoltása.

Case nem érezte a lábait. Mintha gólyalábakon imbolyogna, úgy dülöngélt végig a Jules Verne térkő burkolatos járdáján. Fülében távoli robajként dörömbölt a saját vére, fejét mintha szaggatott peremű fénylapok hasogatták volna tucatnyi szögben.

És végül dermedten megállt, merev testtel, combjaira szorított öklökkel, és hátraszegte a fejét; ajka görcsbe rándult, reszketett. Csak bámult a holoégboltra, feje felett a szabadparti balekokat vigasztaló csillagképekben szikrázott a night clubok százainak fénye. Aztán a fények szétcsúsztak, lecsorogtak a sötétség tengelyén, és nyüzsgésbe fogtak a valóság kellős közepe körül. Amikor végre mindegyik új helyére került, az éjszakai ég csillagaival kipontozott, egyszínű vonalakból hatalmas arckép rajzolódott ki. Miss Linda Lee arca.

Valamelyik óratoronyban megkondult egy ódon, európai harang.

Éjfél.

Case reggelig őgyelgett.

A lebegés elmúlt, a krómozott csontváz az órák múltával lassan elrozsdált, s a droghúsból fokozatosan valóságossá szilárdultak az élő test izmai. Case, noha magánál volt, nem bírt gondolkodni; ez nagyon tetszett neki. Úgy érezte, menten átalakul azzá, amire ráesik a pillantása, legyen az pad a parkban, antik utcai lámpát körülrajzó fehér lepkehad, vagy feketével és sárgával ferdén csíkozott robotkertész.

A Lado-Acheson rendszeren rózsaszín lángokba burkolózó műhajnal kúszott végig. Case beparancsolta magát a Desiderata egyik kávézójába, hogy egyen egy rántottát, leöblítse pár korty vízzel, és elszívja utolsó szál cigarettáját. Amikor keresztülvágott az Intercontinental tetőrétjén, a korán kelők már a reggeli kávéra és croissant-ra gyülekeztek a csíkos ernyők alatt.

A dühe még megmaradt. Olyasféle érzés volt, mintha leütötték volna egy sikátorban, és miután magához tért, meglelte volna a tárcáját a zsebében, érintetlenül. Melengette magát dühével, bár sem okát, sem célpontját nem tudta volna megnevezni.

Leliftezett a szintjükig, és kotorászni kezdett a zsebében a szobakulcsként is használt szabadparti hitelchip után. Kezdte egyre reálisabbnak találni az alvás gondolatát: képesnek érezte magát, hogy ledőljön a homokszínű habszivacsra, és ismét ráleljen az ürességre.

Az a három ott bent várt rá. Kitűnő fehér sportruhájuk és mintázott barnaságuk csak fokozta a kézi készítésű fonott bútorzat szerves eleganciáját. A trió lány tagja a vesszőkanapén ült; mellette, a levélmintás párnán automata pisztoly feküdt.

– Turing – közölte. – Letartóztatom.

NEGYEDIK RÉSZ

A Straylight-akció

13

– A maga neve Henry Dorsett Case – jelentette ki a lány, majd felsorolta Case születési évét és helyét, BAMT Egyéni Azonosítási Számát és még egy sor további nevet. A férfinak lassacskán derengeni kezdett a múlt: saját, elfeledettnek hitt álneveit hallotta.

– Mióta várnak itt?

Case pillantása az ágyra esett, amit elborított a zsákjából kiszedett holmi; látogatói még a szennyes ruhákat is kipakolták, és csoportokba rendezték. A suriken magányosan hevert a homokárnyalatú habszivacson, a farmer és az alsónadrágkupac között.

– Kolodny hol van?

A két férfi egymás mellett ült a kanapén, karjukat összefonták napbarnított mellkasuk előtt, nyakukban egyforma aranylánc. Case végignézett rajtuk, és megállapította, hogy fiatalosságuk látszat csupán – erről az ujjpercek ráncai árulkodtak, olyan részletek, amelyekkel a sebészek nem tudtak mit kezdeni.

– Ki az a Kolodny?

– Ez a név állt a vendégkönyvben. Hol a nő?

– Nem t’om, lelépett – felelte Case. A bárpulthoz lépett, és kitöltött magának egy pohár ásványvizet.

– Hol töltötte az éjszakát, Case?

A lány felvette a pisztolyt, és a combján nyugtatta anélkül, hogy a férfira irányította volna.

– A Jules Verne-en, egy csomó bárban, szétcsaptam magam. Na és maga? – Case a térdeit törékenynek érezte, az ásványvizet pedig langyosnak és állottnak.

– Nem hiszem, hogy felfogta a helyzetét – szólalt meg a bal oldalon ülő férfi, s fehér neccinge szivarzsebéből egy csomag Gitane-t vett elő. – Maga lebukott, Mr. Case! A vád: összeesküvés egy mesterséges intelligencia kiterjesztésére. – A férfi a szivarzsebből kivett egy arany Dunhill öngyújtót is, és a tenyerében ringatta, majd hozzátette: – Akit maga Armitage-nek nevez, már őrizetben van.

– Corto?

A nyomozó szeme tágabbra nyílt.

– Igen. Honnan tudja, hogy így hívják? – Az öngyújtóból milliméternyi láng kattant fel.

– Elfelejtettem – felelte Case.

– Eszébe fog jutni, meglátja – ígérte a lány.

A három nyomozó Michele-nek, Rolandnak és Pierre-nek szólította egymást; talán ez volt az igazi nevük is. Case úgy vélte, Pierre játssza a piszok zsaru szerepét, Roland meg, mintha Case érdekeit is nézné, apróbb szívességeket ajánl fel, és általában ellenpontozza Pierre hideg, ellenséges beállítódását. Máris kerített neki egy bontatlan csomag Jehjüant, amikor Case visszautasította a Gitane-t. Michele pedig feljegyez mindent, mint egy őrangyal, és ha kell, megfelelő irányba tereli a kihallgatás menetét. Valamelyik – vagy mindhárom – nyomozó rendelkezett hangrögzítő implanttal, sőt, valószínűleg a szimstimet is rögzíteni tudták, és bármi, amit Case mostantól mondott vagy tett, azt bizonyítékként felhasználhatták ellene. Bizonyíték – kérdezte magától a kijózanodásban őrlődve –, de mire?

Amikor észrevették, hogy nem tudja követni francia beszédüket, a nyomozók látszólag felszabadultabb beszélgetésbe fogtak. Case csak pár nevet hámozott ki belőle, de annyi elég is volt: Pauley, Armitage, Sense/Net, Panther Modernek – jéghegyekként meredeztek a párizsi dialektusban hullámzó francia csevegés felszínén. De könnyen lehet, hogy a nevek csak Case kedvéért hangzottak el; Mollyt mindig Kolodny néven említették.

– Case, maga tehát azt állítja, hogy egy akcióra bérelték fel – kezdte ésszerűséget sugalló lassúsággal Roland –, továbbá azt mondja, hogy nem tudja, milyen természetű célpontról van szó. Mondja csak, nem szokatlan ez kicsit a maga ügyeiben? Ha átmegy a védelmi rendszereken, vajon nem tenné egy ilyen felállás lehetetlenné, hogy végrehajtsa a tényleges feladatot? Mert végre kell hajtania valamilyen feladatot, ugye?

Roland előredőlt, barna mintás térdére könyökölt, tenyerét kitárta, s várta Case magyarázatát. Pierre fel-alá járkált a szobában, az ajtótól az ablakig, és vissza. Case biztosra vette, hogy Michele-ben dolgozik a rögzítőchip: a lány egy pillanatra sem vette le róla a szemét.

– Felvehetnék valamit? – kérdezte. Pierre ragaszkodott hozzá, hogy levetkőztethesse, és még a farmerje varrásait is átkutatta. Case most meztelenül ült egy fonott zsámolyon, fehéren maradt lába illetlenül virított.

Roland franciául kérdezett valamit Pierre-től, aki most ismét az ablaknál állt, és apró, lapos távcsövével kémlelt valamit.

– Non – felelte szórakozottan.

Roland vállat vont, s felvont szemöldökkel Case-re pillantott. Case úgy vélte, megengedhet egy mosolyt; Roland viszonozta.

A legócskább zsarutrükk! – gondolta Case.

– Nézzék – kezdte –, eléggé kivagyok! Egy bárban benyomtam azt a szar drogot, értik? Le akarok dőlni. Engem már úgyis elkaptak. Azt mondták, elkapták Armitage-et, hát akkor menjenek, és vallassák őt! Én csak felbérelt segítő vagyok.

Roland bólintott.

– És Kolodny?

– Ő már akkor Armitage-dzsel volt, amikor a pasas felbérelt. Az a nő csak gorilla, borotvalány, amennyire tudom. Nem mintha túl sokat tudnék.

– De azt tudja, hogy Armitage valódi neve Corto – szólt közbe Pierre. Szemeit továbbra is elrejtette a távcső puha plasztikpereme. – Honnan tudja, barátom?

– Biztosan ő mondta meg valamikor – felelte Case, már bánva korábbi elszólását. – Mindenkinek két neve van. Minimum. A magáé Pierre?

– Tudjuk, hogyan hozták helyre magát Chibában – mondta Michele –, és Wintermute talán akkor követte el az első hibát.

Case olyan kifejezéstelen arccal nézett a lányra, amennyire csak tudott. Az MI nevét eddig egyikük se mondta ki.

– A magán alkalmazott eljárás oda vezetett, hogy a klinika tulajdonosa máris benyújtott hét szabadalmi bejegyzési kérelmet. Tudja, mit jelent ez?

– Nem.

– Azt jelenti, hogy egy chibai zugklinika üzemeltetője részvénytöbbséget szerzett három vezető orvosi kutatóintézetben. Látja, mindez megfordította a dolgok szokásos menetét: feltűnést keltett.

A lány összefonta karjait kicsiny, ágaskodó mellei előtt, és hátradőlt a nyomott mintás párnára. Case azon tűnődött, mennyi idős lehet. Úgy tartják, a kor mindig meglátszik a szemeken, de ő sosem tudta a szemek alapján megbecsülni. Julius Deane rózsás kvarclencsék mögül kémlelő tekintete például egy közönyös tízévest idézett. Michele-en semmi sem látszott öregnek, kivéve ujjainak ízületeit.

– A nyomukban voltunk a Sprawlig, aztán lemaradtunk megint, de amikor elindultak Isztambulba, utolértük magukat. Visszamentünk maguk után a mátrixban is, és megállapítottuk, hogy a pánikot a Sense/Netnél maguk robbantották ki. A Sense/Net alig várta, hogy együttműködhessen: a kérésünkre leltárt csináltak, és kiderítették, hogy McCoy Pauley ROM-személyiségkártyája eltűnt.

– Isztambulban – vette át a szót Roland, szinte bocsánatkérően – nagyon könnyű dolgunk volt. A nő maguk ellen vadította Armitage titkosrendőrségi összekötőjét.

– És végül idejöttek – szólalt meg Pierre, sortja zsebébe dugva a távcsövet. – Ennek örültünk.

– Mármint annak, hogy végre napozhatnak egy jót?

– Tudja jól, hogy mire gondolunk – jegyezte meg Michele. – Ne tegyen úgy, mintha nem tudná, mert csak a saját helyzetén ront vele! Nézzük a kiadatást, Case! Magát és Armitage-et visszavisszük, ez tiszta sor. A kérdés csak az, hogy hová visszük. Vihetjük Svájcba, ahol maga csak egy mellékfigura lesz egy mesterséges intelligencia perében. De lehet a végállomás le BAMT is, ahol magát nem csak adatrendszerek feltörésében és kifosztásában találják majd bűnrészesnek, hanem köznyugalom súlyos megzavarásában is, ami tizennégy ártatlan emberéletet követelt. Maga dönt.

Case kivett egy szál Jehjüant a csomagjából, Pierre pedig tüzet adott neki az arany Dunhillel.

– Armitage vajon megvédené magát? – A kérdést az öngyújtó fényes fedelének csattanása húzta alá.

Case felpillantott a férfira a betafenetilamin fájdalmán és keserűségén keresztül.

– Hány éves maga, főnök?

– Épp elég idős ahhoz, hogy tudjam, a bulinak vége, és magának annyi: kiégett, és láb alatt van.

– Csak egy dolgot még – mondta Case. Szívott egyet a cigarettáján, a füstöt a Turing Nyilvántartó ügynöke felé fújta. – Fiúk, egyáltalán van maguknak idekint hatáskörük? Úgy értem, nem kéne a szabadparti biztonságiakat is bevonniuk? Ez itt az ő területük, nem?

Látta, hogy a vékony fiú arcában megkeményednek a szemek; megfeszült, várta az ütést, de Pierre csak vállat vont.

– Ez nem számít – felelte Roland. – Maga akkor is velünk jön. A bizonytalan jogi helyzetekben otthonosan mozgunk. Az ügyosztályunk a Nyilvántartónál elég nagy rugalmasságot biztosító megállapodások keretében működik. És ha úgy hozza a szükség, magunk teremtünk rugalmasságot.

A nyájasság maszkja hirtelen lehullott, és Roland tekintete éppoly szúróssá vált, mint Pierre-é.

– Maga rosszabb, mint egy bolond – egyenesedett fel Michele, a pisztollyal a kezében. – Maga egyáltalán nem törődik a saját fajtájával. Démonokkal szövetkezni? Évezredes vágyálom, ami csak manapság lehetséges. És ugyan mivel fizetnének magának? Mi lenne a jutalma, ha ezt a valamit hozzásegítené önnön kiszabadításához és kiterjesztéséhez?

A lány hangjába olyan rafinált fáradtság vegyült, ami egyetlen tizenkilenc évestől se telt volna.

– Most felöltözhet. Velünk jön, és azzal együtt, akit maga Armitage-nek hív, visszatér velünk Genfbe. Ott vallomást tesz ennek az intelligenciának a perében. Ellenkező esetben megöljük. Most.

A lány felemelte a pisztolyt; sima fekete Walther volt, beépített hangtompítóval.

– Már öltözöm is – felelte a férfi, és az ágy felé támolygott; lábai még mindig zsibbadtak voltak, esetlenek. A ruhák közül ügyetlenül előtúrt egy tiszta pólót.

– A hajónk itt van a közelben. Pauley agykártyáját egy pulzofegyverrel letöröljük.

– A Sense/Net morcos lesz – vélte Case, s gondolatban hozzátette: a Hosakában lévő összes bizonyíték meg úgy elszáll, mintha sose lett volna.

– Már most bajban vannak. Ilyesmit elvileg nem is tarthatnának.

Case áthúzta a fején az inget. Meglátta az ágyon a surikent, élete halott fémcsillagát. Kereste a haragot, de az elszökött. Ideje feladni, elfogadni… Eszébe jutottak a méregtasakok.

– Na, jön vissza a hús… – motyogta.

A rétre vivő liftben Mollyn járt az esze, aki már Straylightban lehet, és tán épp Rivierát hajszolja. Őt meg feltehetően Hideo kergeti, aki szinte biztosan ugyanaz a klónozott nindzsa, amelyik Finn meséjében eljött, hogy visszavigye a beszélő fejet.

Homlokát a lift fekete műanyag falának egyik paneljéhez támasztotta, és lehunyta a szemét. Lábait esővíztől átitatott, megvetemedett, öreg fatuskóknak érezte.

A fák alatt, az élénk színű ernyők árnyékában javában tartott az ebédidő. Roland és Michele visszavedlett szerepébe, s élénk francia társalgásba kezdtek. Pierre mögöttük jött. Michele pisztolya csövét Case bordái közé nyomta, de a fegyvert a karjára vetett fehér vászondzsekivel gondosan eltakarta.

Miközben az asztalokat és a fákat kerülgetve átvágtak a réten, Case azon töprengett, vajon a lány lelőné-e, ha most összeesne. Látómezeje peremén feketés szemcsék kavarogtak. Felpillantott a Lado-Acheson világítótestek fehéren izzó szalagjára, és észrevett egy óriási pillangót, amely kecsesen ívelt a vetített ég felé.

A rét szélén korláttal szegett sziklaperemhez értek; a Desiderata szakadékának mélyéről felszálló légáramban vadvirágok hajladoztak. Michele hátravetette rövid, sötét haját, felmutatott, s franciául mondott valamit Rolandnak; hangja őszintén boldognak tűnt. Case a lány mutatta irányba nézett, és meglátta a tavak ívelt felszínét, a kaszinók fehér csillámlását, ezernyi medence türkiz négyszögét, a fürdőzők apró bronzhieroglifákra emlékeztető testét; mindet a Szabadpart törzsének végtelen görbülete mentén ébredő nyugodt, megközelítően földi gravitáció tartotta a helyén.

A korlát mentén haladtak tovább, egészen egy cirádás vashídig, amely átívelt a Desiderata felett. Michele a Walther csövével noszogatta Case-t.

– Jól van, hagyjon már! Alig bírok menni!

A hídnak talán a negyedénél járhattak, amikor a távirányítású sárkánygép lecsapott. Elektromos motorja némán dolgozott, meg se hallották, amíg a szénszálas légcsavar le nem kaszabolta Pierre koponyájának tetejét.

Egy pillanatra a szerkezet árnyékába kerültek; Case érezte a tarkójára freccsenő forró vért, és aztán valaki elgáncsolta. Átfordult, s meglátta Michele-t hanyatt fekve, felhúzott térdekkel, ahogy két kézzel célra tartja a Walthert. Hiábavaló erőlködés – gondolta Case a sokkot kísérő különös megvilágosodásban. A lány megpróbálta lelőni a sárkánygépet.

Case ekkor már futott. Ahogy elhagyta az első fát, visszanézett; Roland ott loholt a nyomában. Látta azt is, hogy a törékeny kétfedelű nekicsapódik a híd vaskorlátjának, összeroncsolódik, bukfencet vet, s a lányt is magával sodorja a Desiderata mélyébe.

Roland nem nézett hátra, arca merev vicsorba torzult. Valami volt a kezében.

Annál a fánál járt épp, ahol az előbb Case, amikor a kertészrobot elkapta. A rákszerű, feketével és sárgával ferdén csíkozott szerkezet az ápolt ágak közül vetette rá magát.

– Megölted őket! – zihálta Case futás közben. – Te őrült geci állat, mindhármat megölted…

14

A kis vonat nyolcvan kilométeres sebességgel süvített keresztül alagútján. Case lehunyva tartotta a szemét. A zuhanyozás ugyan jót tett, de amikor a lába körül meglátta Pierre rózsaszínné mosódó vérét a fehér csempén, kiöklendezte a reggelijét.

Az orsó beszűkülésével a gravitáció egyre csökkent, és Case gyomra felkavarodott.

Aerol a dokk mellett várakozott robogójával.

– Case, tes’vér, nagy gond!

A sionita halk hangja erőtlenül szólt Case fülhallgatóiban. Megpiszkálta a hangerőszabályzót, és bekémlelt Aerol sisakjának lexán arcvédője mögé.

– A Garvey-hez kell jutnom, Aerol.

– Szasz, tes’vér, kös’be magad, de a Garvey fogoly! A yacht, ame’ jött korábban is, visszatért, és most szoríjja Marcus Garvey-t.

Csak nem a Turing?

– Amelyik korábban is jött?

Case bemászott a robogó merevítői közé, és elkezdte meghúzni a hevedereket.

– T’od, az a japán yacht. Ame’ hozta neked csomagot…

Armitage.

Darazsak és pókok zavaros képei merültek fel Case agyában, ahogy a Marcus Garvey látótávolságába értek. A kis vontató egy nála ötszörte hosszabb, olajosan csillogó, rovarszerű hajó szürke torához szorult. A vákuum tisztaságában és a nyers napfényben élesen kirajzolódtak a Garvey toldott-foldott törzsének feszülő csáklyakarok. A yachtból fakó, bordázott átjárócső vezetett kígyóvonalban, a vontató hajtóműveit kikerülve a tat csapóajtajáig. Volt valami szemérmetlen az elrendezésben, de inkább táplálkozást idézett, semmint szexet.

– Maelcummal mi van?

– Maelcum oké. Senk’se jött a le a csövön. A yacht-pilóta besz’ vele, monda csak nyuga’…

Ahogy elsuhantak a szürke hajó mellett, Case egy hosszan elnyúló japán jelfüzér alatt megpillantotta a ragyogó fehér nagybetűkkel írt HANIWA nevet.

– Nem tetszik ez nekem, öregem. Már épp fontolgattam, hogy ideje lépnünk innen valahogy.

– Maelcum is pont arra gonda, testvér, de Garvey így nem jutna messze.

Maelcum épp a rádión sutyorgott hadarva és tájszólásban, amikor Case átbújt az elülső zsilipen, és levette a sisakját.

– Aerol visszament a Rockerre – közölte Case.

Maelcum biccentett, és tovább suttogott a mikrofonba.

Case áthúzta magát a pilóta lebegő rasztafürtjei felett, és nekilátott lehámozni magáról az űrruhát. Maelcum már csukott szemmel, bólogatva hallgatta az élénk narancssárga párnás fejhallgatón keresztül érkező választ; az összpontosítástól homlokán mély ránc képződött. A sionita rongyos farmert és letépett ujjú, avítt, zöld nejlonzakót viselt. Case egy függőágyra csapta a piros Sanyo szkafandert, és lemászott az antigrav hálóba.

– Néz’meg, tes’vér, mit akarhat a szellem – mondta Maelcum –, a szám’gép folyton téged keres.

– Ki van ott fenn abban az izében?

– Az a japán fiú, aki jött korábban, és már odament a Mister Armitage, kijött Szabadpartról…

Case feltette az elektródákat, és becsatlakozott.

– Dixie?

A mátrix a sikkimi acélkonszern rózsaszín gömbjeit mutatta.

– Hátte mibe’ mesterkedsz, fijam? Durva dogokat hallottam. A Hosaka most egy ikerbankba van kötve a főnököd hajóján. Nagy a pörgés. Te meg Turing zsarukba botlottál?

– Ja, de Wintermute mindet kinyírta.

– Na, őket e’sse nagyon tartja fel. Van ott még bőven, ahonnan gyöttek, és csapatostul csődülnek majd ide. Fogadok, a deckjeikkel már úgy ellepték ezt a rácsszektort, mint szart a legyek. És a főnököd, Case, aszondja, rajta, csináljuk meg és csináljuk most.

Case beütötte Szabadpart koordinátáit.

– Hadd vegyem át ekkicsit, Case…

A mátrix elmosódott és fázisokra bomlott, ahogy a Flatline végrehajtott egy bonyolult ugrássorozatot. Olyan gyorsan és pontosan csinálta, hogy Case elfintorodott az irigységtől.

– Bazz, Dixie…

– Ugyan, fijam, eztet már akkor is tuttam, amikor éltem. De emmég semmise vót. Mos’már kéz nélkül csinálom!

– Az lesz az, ugye? A nagy zöld négyszög, ott balra…

– Az, bezony. A Tessier-Ashpool Rt. céges adatközpontja, és két baráccságos MI-jük fejleszti hozzá a jeget. Úgy nézem, felér bármivel a katonai szektorban. Kurva király jég, Case, bakacsinfekete, üvegsima. Csak rád néz, és mán meg is süti az agyadat. Ha ettül közelebb mennénk, máris felnyomná a nyomkövetőit a seggünkbe, hogy a fülünkön gyönnének ki, és a T-A tanácsteremben csücsülő fijúk még azt is megtunnák tőle, hányas cipőt hordasz, és mekkora a farkad.

– Pedig most mintha nem lenne olyan kemény, mint lehetne. Úgy értem, a Turingok már rászálltak. Azon gondolkoztam, hogy talán megpróbálhatnánk lelépni. El tudlak vinni.

– Télleg? Frankón? Meg se akarod nézni, mit tud az a kínai program?

– Hát, én… – Case a T-A jég zöld falaira meredt. – Picsába, na mindegy! Oké, essünk neki!

– Tójjad be!

– Hé, Maelcum – mondta Case, kicsatlakozva –, mostantól kábé nyolc órán át egyben az elektródák alatt leszek! – Maelcum ismét dohányzott: a kabin füstben úszott. – Szóval, nem tudok kimenni a klóra…

– Nem gond, tes’vér.

A sionita nagy ívben előre bukfencezett, és átkutatta egy cipzáras necczsák tartalmát, majd felbukkant, kezében egy tekercs átlátszó csővel, és még valamivel, ami steril buborékcsomagba volt zárva.

Texas típusú katéternek nevezte; Case nagyon utálta az ilyen holmikat.

Beillesztette a kínai vírust, egy pillanatig várt, aztán teljesen betolta.

– Oké – mondta –, elkezdjük! Figyelj, Maelcum, ha valami nagy gáz lenne, szorítsd meg a bal csuklómat! Azt megérzem. Egyébként azt teszed, amit a Hosaka mond, oké?

– Simán, tes’vér…

Maelcum friss jointra gyújtott.

– És tekerd fel a tisztítót! Nem akarom, hogy az a szar összeakadjon az ingerületátvivőimmel. Már így is rondán másnapos vagyok.

Maelcum elvigyorodott. Case visszacsatlakozott.

– Krisztus a szeren! – fogadta a Flatline. – Ezt nézd meg!

A kínai vírus kibomlott körülöttük. Sokszínű árnya mélyén számtalan áttetsző réteg csúszkált és alakult át egymásba. Szüntelenül formálódó hatalmas tömege föléjük tornyosult, és eltakarta az ürességet.

– A büdös szentségit! – dörmögte a Flatline.

– Megnézem Mollyt – mondta Case, s rákoppintott a szimstim kapcsolójára.

Szabadesés. Olyan érzés volt, mintha kristálytiszta vízbe bukna alá. Molly széles, recézett holdbeton csőben szállt tova, amelyet két méterenként fehér neongyűrűk világítottak meg.

A kapcsolat egyirányú volt. Case nem tudott szót váltani vele.

Átkapcsolt.

– Fijam, a szeletelt kenyér óta ez a szoftver a legfaszább dolog. Láthatatlan a dög. Az imént nyútam le húsz másodpercet arrul a rózsaszín dobozkárul, balra négy ugrásra a T-A jégtül, és gondútam, megnézem, milyennek láccunk onnat. Nem látszunk, mintha itt se lennénk.

Case körbekutatta a mátrixot a Tessier-Ashpool jég mentén, míg rá nem talált a rózsaszín alakzatra. Szabványos kereskedelmi egység volt; közelebb léptette magát hozzá.

– Lehet, hogy hibás.

– Lehet, de kétlem. Mindegy, a cuccunk katonai és új, nem is azonosítja magát. Ha megtenné, akkor valami kínai orvtámadóknak néznének minket. De egyelőre senki se gyött rá, kik vagyunk, még a straylight-beliek se.

Case a Straylightot takaró üres falat bámulta.

– Hát – szólalt meg –, ez előnyt jelent, igaz?

– Talán. – Az agykártya nevetéssel próbálkozott, Case arca összerándult a nyilalló érzettől. – Ismét megnéztem neked a derék Kuang Tizenegyest. Igen baráccságos, amíg a ravasz felőli végin állsz. Illedelmes és tüsténkedő, amennyire telik tűle. Angolul is jól beszél. Hallottál mán valaha lassú vírusról?

– Nem.

– Én is csak eccer. Akkor még csak ötlet vót, de a jó öreg Kuang mán erre épült. Semmi lékelés meg belövés. Helyette olyan lassan dógozunk a jéggel, hogy meg se érzi. A Kuang-logika felszíne rátapad a célpontra, átalakul, és pont olyan lesz, mint a jég szerkezete. Aztán rákapcsolódunk, bemennek a fő programok is, és szépen meghülyítik a jég logikai moduljait. Még el se kezdenek gyanakodni, mi már eggyé válunk velük.

A Flatline nevetett.

– Visszavehetnél ebből a vihogásból, öregem, szúrja a gerincemet!

– Az elég baj – felelte a Flatline. – Mer’ az öreg hóttnak köll az a kis nevetés.

Case rácsapott a szimstim-kapcsolóra…

…és porszagú fémgubancon zuhant át, és szétcsúszó papírlapokon landolt, tenyérrel. Mögötte nagy robajjal összedőlt valami.

– Gyere – szólalt meg Finn –, fújd ki magad egy kicsit!

Case elterülve hevert egy halom megsárgult magazinon, a Metro Holografix mélyén. A címlaplányok édesen sóvárgó mosolya fehér fogak egész galaxisaként ragyogott rá a félhomályban.

Beszívta a régi újságok illatát, és egy darabig még fekve maradt, amíg lelassult a szívverése.

– Wintermute – morogta.

– Ja-ja, jól mondod – felelte Finn, valahonnan hátulról.

– Kopj le! – ült fel Case, csuklóit dörzsölgetve.

– Ugyan már! – szólt Finn, s kilépett a hulladékfal benyílójából. – Ez így neked sokkal jobb lesz, haver!

Kabátzsebéből előszedett egy Partagasát, és rágyújtott; a boltot betöltötte a kubai dohány illata.

– Tán az kéne, hogy a mátrixban jelenjek meg neked, égő csipkebokorként? Amúgy ott se maradsz le semmiről, egy itteni óra ott csak pár másodpercet jelent.

– Eszedbe se jut, hogy talán idegesítő lehet, amikor az ismerőseim képében jelensz meg? – Case felállt, s leverte a fakó port fekete farmerje elejéről. Aztán megfordult, és rámeredt a poros kirakatokra meg a csukott utcai ajtóra.

– Mi van odakint? New York? Vagy a falon túl már nincs semmi?

– Nos – kezdte Finn –, tudod, olyasmi ez, mint az erdőben kidőlő fa esete: reccsen, de lehet, hogy senki se hallja meg. – Rávillantotta Case-re hatalmas metszőfogait, és pöfékelt. – Ha akarsz, kimehetsz sétálni egyet. Minden a helyén van, legalábbis mindaz, amit valaha láttál. Mind csak emlék, érted? Lecsapolom az emlékeidet, kiválogatom, ami kell, és ezt kapod vissza.

– Nincs ennyire jó memóriám – jegyezte meg Case körülpillantva. A kezeire pillantott, ide-oda forgatta őket, és próbálta felidézni, milyenek a tenyérvonalai. Nem ment.

– Dehogy nincs, mindenkié legalább ennyire jó – nyugtatta meg Finn. Eldobta szivarját, és elnyomta a sarkával. – Csak épp nem mindegyikőtök képes kihasználni. A jobb művészek képesek rá. Ha ezt a szimulációt ráhúznád Finn valódi boltjára, ott alsó-Manhattanben, akkor látnád a különbséget, ami talán nincs is akkora, mint hinnéd. A ti emlékezetetek holografikus – Finn megcibálta egyik apró fülét –, az enyém más.

– Hogyhogy holografikus? – A szóról Case-nek Riviera jutott eszébe.

– Az emlékezet leképezésére a holografikus koncepció a legjobb az eddigi módszereitek közül. Nem mintha ezt ti kiaknáztátok volna bármikor. Mármint ti, emberek.

Finn előrelépett, és áramvonalas koponyáját megbillentve, kutató pillantást vetett Case-re.

– Ha megtettétek volna, én talán létre se jövök.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Finn vállat vont. Rongyos tweedzakója vállban túl széles volt, és a mozdulat után csak félig simult a helyére.

– Próbálok segíteni neked, Case.

– Miért?

– Mert szükségem van rád. – Az óriási sárga fogak ismét kivillantak. – És mert neked is szükséged van rám.

– Baromság! Tudsz a gondolataimban olvasni, Finn… – Case grimaszt vágott. – Akarom mondani, Wintermute…?

– A gondolatokban senki sem olvas. Látod, mennyire klisékben gondolkodsz? És még azokat is épphogy csak felfogod… Nem, én csak az emlékeidhez férhetek hozzá, és azok nincsenek fedésben a gondolataiddal.

Finn egy közszemlére kitett ősrégi televízió kávájába nyúlt, és kivett belőle egy ezüst-fekete katódcsövet.

– Látod ezt? Mondhatni, a DNS-em része…

Félredobta a csövet az árnyékba; Case hallotta, ahogy szétpukkan, és szilánkjai csilingelve szétszóródnak.

– Ti mindent leképeztek, modelleztek: kőkörökkel, katedrálisokkal, orgonákkal, abakuszokkal. Én meg még azt se tudom, miért vagyok itt, érted? De ha ma éjjel lefut az akció, akkor ez egyszer modellek helyett végre összehoztok valami igazit.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Rólatok beszélek, általánosságban. A fajtátokról.

– Megölted a Turingokat.

Finn vállat vont.

– Muszáj volt. Igen. Jobban kellett volna vigyáznod. Nem sokat pöcsölnek, simán kinyírhattak volna. De most inkább arról beszéljünk, hogy miért hoztalak ide. Erre még emlékszel?

És Finn jobb kezével felmutatta az elszenesedett darázsfészket Case álmából. A sötét bolt áporodott levegőjébe üzemanyag bűze keveredett; Case a hulladékfalnak tántorodott.

– Igen, az én művem volt, az ablakba épített holoberendezéssel csináltam. Ezt az emlékszilánkodat akkor csapoltam le, amikor először nyomtalak agyhalálba. Tudod, miért fontos?

Case megrázta a fejét.

– Azért, mert – s a fészek valahogy elenyészett – ez számodra a legérthetőbb modellje annak, milyenné is akar válni a Tessier-Ashpool. Ennek az emberi megfelelőjévé: Straylight olyan, mint az a fészek. Legalábbis arra törekedtek, hogy olyan legyen. Gondolom, jobban fogod érezni magadat tőle.

– Ettől?

– Attól, hogy tudod, mihez hasonlók. Egy ideje úgy érzed, kezdesz meggyűlölni. Ez jó. De mostantól helyettem gyűlöld inkább őket! Egyre megy.

– Figyelj – lépett előre Case –, velük még sose volt bajom, veled viszont…

De a harag nem akart fellobbanni.

– Szóval, engem a T-A alkotott. Emlékszel, a francia zsarulány azt mondta, nem törődsz a fajtáddal. A démon meg, akivel szerinte paktálsz, én lennék. – Finn elvigyorodott. – No de ez nem sokat számít; valakit biztos meggyűlölsz, mielőtt ez az egész véget ér.

Megfordult, és a bolt hátsó része felé indult.

– Nos, gyere, megmutatok neked egy darabot Straylightból, amíg még itt vagy.

Felemelte a takaró sarkát, ami mögül fehér fény villant.

– Bazz’, mozdulj már meg, haver!

Case követte, s az arcát dörgölte.

– Oké – mondta Finn, és megragadta a könyökét.

Porfelhő kerekedett, ahogy átlendültek a dohos gyapjún, és fejjel előre, szabadeséssel belezuhantak egy recézett holdbeton csőfolyosóba, amelyet két méterenként fehér neoncsövek gyűrűi tagoltak.

– Jézusom! – nyögte Case, lefelé bukfencezve.

– Ez a főbejárat – magyarázta Finn, miközben tweedzakója vadul verdesett. – Ha nem a szimulációnkban lennénk, a Szabadpart tengelyében nyíló főkapu kábé ott lenne, ahol most a boltomat láttad. Kissé részletszegény lesz a kép, mert nincsenek róla emlékeid; kivéve ezt a részt, ahol elváltál Mollytól…

Case-nek sikerült kiegyenesednie, de máris hosszú dugóhúzóba esve pörgött lefelé.

– Tarts ki – biztatta Finn –, felgyorsítom magunkat!

A falak elmosódtak. A fejjel előre zuhanás szédítő érzetéhez szegletek mentén és szűk folyosókon át csapkodó színek társultak. Egy ponton villanásnyi koromfeketeség következett: úgy tűnt, több méternyi tömör falat szeltek át.

– Íme! – szólt Finn. – Ez az.

Szabályos, kockaforma szoba közepén lebegtek, a falakon és a mennyezeten négyszögletes szeletekből rótt faburkolat sötétlett. A padlót egyetlen, élénk színű, négyzet alakú gyapjúszőnyeg fedte; kékben és skarlátvörösben tekergő mintázata mikroáramköröket utánzott. A szoba kellős közepén, pontosan a szőnyegmintához igazítva fehér tejüveg talapzat állt.

– A Villa Straylight – szólalt meg dallamos hangon a talapzatra helyezett, ékkövekkel kirakott tárgy – enfejére nőtt test, tobzódón öncélú gótikus csoda. Straylightban minden hely valamiképp titkos, a kamrák e végtelen sorozatát passzázsok és zsigerekként boltozódó lépcsőházak szövik át, ahol a tekintetet szűk kanyarok ejtik csapdába, cifra spanyolfalak és üres benyílók között…

– 3Jane egyik tanulmánya – jegyezte meg Finn, elővéve egy Partagasát. – Tizenkét évesen írta, amikor szemiotikát tanult.

– Szabadpart építőmestereinek temérdek vesződségbe került feledtetni a tényt, hogy az orsó belterei a hotelszobák berendezésére jellemző, banális precizitás jegyében nyerték el formájukat. Straylightban a törzs belső felszínét elszántan burjánzó struktúrák növik be, csupa egymásba fonódó, dús alakzat, melyek klánunk vállalati mikroáramkör-szíve felé nyúlnak. E tömör mag szilíciumhengerét szűk javítóalagutak féregjáratai járják át, melyek vastagsága alig férfikarnyi. Mélyükön tanyáznak a fénylő robotrákok, éberen lesve a mikromechanikus romlás vagy szabotázs jeleit.

– Ő volt az a lány, akit az étteremben láttál – szúrta közbe Finn.

– A szigettenger normáihoz képest a mi családunk már vén – folytatta a fej –, és korát tükrözik otthonunk zegzugai. De tükröznek mást is: a Villa szemiotikája begubózásra vall, a törzsön túli fényes üresség megtagadásáról árulkodik.

Tessier és Ashpool megmászta a gravitáció kútját, és rádöbbentek, mennyire viszolyognak az űrtől. Felépítették Szabadpartot, hogy megcsapolhassák az új szigetek gazdagságát; gazdaggá és különcökké lettek, s végül hozzáfogtak, hogy Straylightba testet ácsoljanak. Pénzfalaink mögé sáncolódtunk, s befelé hízva született elzárt mindenségünk.

A Villa Straylight nem ismeri az eget sem felvételről, sem másképpen.

A Villa szilíciummagjánál kis szoba lapul: komplexumszerte az egyetlen szögletes. E kamrában, egyszerű üvegtalapzaton díszes mellszobor pihen: platinából és rekeszzománcból alkották, gyönggyel és lazurittal veretezték. Fényes szemgolyóit ama hajó szintetikus rubin kémlelőablakából faragták, mely az első Tessiert felhozta a kúton, s visszatért az első Ashpoolért…

A fej elhallgatott.

– És? – kérdezte végül Case; szinte várta, hogy a fej válaszol neki.

– Csak ennyit írt – mondta Finn –, nem fejezte be. Kisgyerek volt még. Ez az izé itten afféle szertartási terminál. Itt van szükségem Mollyra, a helyes jelszóval, a megfelelő időben; ezen áll vagy bukik az egész dolog. Lószart se ér, akármilyen mélyre nyomjátok a Flatline-nal azt a kínai vírust, ha ez a fej nem hallja meg a varázsszót.

– Na és mi az a szó?

– Nem tudom. Mondhatni, lényegem épp arra a tényre épül, hogy nem tudom, mert nem tudhatom. Én valék, ki nem tudám ama szót. Ha tudnád, öregem, és elmondanád nekem, akkor se lennék képes tudni: ez belém van kódolva. Valaki másnak kell megtudnia és idehoznia, pont akkor, amikor te és a Flatline átvágjátok azt a jeget, és szétziláljátok a magokat.

– És aztán mi lesz?

– Aztán már nem létezem. Megszűnők.

– Részemről oké – mondta Case.

– Gondoltam. De vigyázz a seggedre, Case! Úgy fest, az én, hm… másik lebenyem már ránk szállt. Az egyik égő csipkebokor szinte olyan, mint a másik. És Armitage kezd kicsúszni.

– Ez mit jelent?

Ám ekkor a faburkolatú szoba tucatnyi lehetetlen szögben összehajtogatta önmagát, és bukdácsolva elszállt a cyber-térbe, akár egy origamidaru.

15

– Meg akarod dönteni a rekordomat, fijam? – érdeklődött a Flatline. – Megint agyhalott voltál, öt másodpercig.

– Maradj nyugton! – szólt rá Case, és rácsapott a szimstim kapcsolójára. A nő sötétségben kuporgott, a durva betonra tenyerelve.

CASE CASE CASE CASE. A digitális kijelző az ő nevének betűit pulzálta, Wintermute így jelezte Mollynak a kapcsolatot.

– De cuki! – mondta a nő. A sarkán hintáztatta magát, tenyereit összedörzsölte, és megropogtatta az ujjperceit. – Hol tökölődtél?

IDŐ VAN MOLLY, INDULJ MOST.

Molly alsó metszőfogaihoz szorította a nyelvét. Az egyik fog kissé elmozdult, bekapcsolva a nő mikrocsatornás erősítőit. A sötétségben pattogó fotonok összevisszasága elektronimpulzussá alakult, és felderengett a környező betonfelület kísértetiesen sápadt, szemcsés képe.

– Oké, édes! Most pedig megyünk játszani…

A nő búvóhelye valamiféle szervizalagútnak bizonyult. Molly kitárt egy forgópántokon járó, patinától foltos, díszes rézrostélyt, és kifurakodott. Kezére és karjára pillantva Case tudta, hogy Molly ismét a polikarbon öltözéket viseli. A műanyag alatt megérezte a bőr ismerős feszülését. A nő karja alatt, hámba vagy tokba szíjazva csüngött valami; Molly felállt, lehúzta a ruha cipzárját, és megérintette egy fegyver tarka plasztikmarkolatát.

– Hé, Case, figyelsz? – szólalt meg, épphogy kiejtve a szavakat. – Elmondok egy történetet… Volt egyszer egy pasim, olyanféle, mint te… – Megfordult, és körülnézett a folyosón. – Johnnynak hívták.

Az alacsony, boltíves folyosót több tucatnyi múzeumi tárló szegélyezte. Az ódivatú, üveg előlapos, barna fából készült dobozok sután hatottak a természetes formákat idézően ívelt falak tövében. Mintha csak felsorakoztatták volna őket valami feledésbe merült célból. A folyosót tíz méterenként matt rézkarokra illesztett gömbök fehér fénye világította be. Ahogy Molly nekivágott a folyosónak, Case felismerte, hogy az egyenetlen padlót találomra leterített kicsiny pokrócok és szőnyegek százai fedik. Néhol hat rétegben is feküdtek egymáson, s a padló kézi szövésű gyapjú tiritarka takarójává vált.

Molly nemigen törődött a szekrényekkel és azok tartalmával, ami zavarta Case-t. Be kellett érnie a nő néhány közönyös pillantásával, amelyek csak töredékeket mutattak neki edénycserepekről, antik fegyverekről, egy rozsdás szegekkel a felismerhetetlenségig sűrűn kivert tárgyról, kopottas falikárpit darabjairól…

– Tudod, az én Johnnym okos volt, igazi tökös gyerek. Megőrzőként kezdte a Memory Lane-en, tárchipekkel a fejében; sokan fizettek neki, hogy adatokat dughassanak el bennük. Azon az éjjelen, amikor összejöttem vele, épp a jakuzák elől menekült, én meg lerendeztem a bérgyilkosukat. Sokkal inkább szerencsével, mint bármi mással, de lerendeztem. És utána jött az édes kettes korszak, Case.

Molly ajkai alig mozogtak. Case érezte, ahogy megformálja a szavakat, de kimondania őket szükségtelen volt.

– Összeálltunk egy haditengerészeti kódtörővel, így aztán mindent kitúrtunk, amit Johnny valaha is eltárolt. Az egészet lementettük, aztán kifacsartuk érte a régi, válogatott ügyfeleket; én voltam a szállító, a gorilla, az őrszem. Kurva boldog idők voltak… Voltál már frankón boldog, Case? Szóval, ő meg a pasim volt és a társam is, együtt melóztunk… Kábé nyolc hete léptem le a babaházból, amikor belebotlottam…

A nő szünetet tartott, oldalazva befordult egy éles sarkon, és továbbosont. Újabb csillogó faszekrények következtek, lapjaik színéről Case-nek csótányszárnyak jutottak eszébe.

– Jól elvoltunk, összebújva éltünk. Senkit nem engedtem a közelünkbe, és egy idő után azt hittük, biztonságban vagyunk. Ma már látom, hogy tévedtünk: a jakuzák nem adták fel, eszük ágában sem volt. Én kinyírtam az emberüket, Johnny meg átvágta őket, ezért Johnny célpont maradt. És a jakuzák megtehetik, hogy kurva lassan lépjenek, akár évekig is várnak. Felőlük leélhetsz egy egész életet, és amikor a végén megfosztanak tőle, annál rosszabb. Türelmesek, mint a pókok; mint a zen-pókok.

– Ezt akkor persze még nem tudtam; vagy ha tudom, akkor is úgy veszem, hogy ez ránk nem áll. Tudod, hogy van ez: fiatalon azt hiszed, jobb vagy mindenkinél; és én fiatal voltam. A jakuzák akkor jöttek, amikor már elég sokat összehoztunk ahhoz, hogy pakoljunk és tiplizzünk, mondjuk, Európába.

– Nem mintha bármelyikünk tudta volna, mihez kezdünk ott meló nélkül. De telt bármire, volt pár zsíros svájci orbitális bankszámlánk meg egy kérónk, tele király cuccokkal. Az ilyesmibe hamar beletesped az ember.

– Elsőnek egy durva tagot küldtek ránk, sose látott reflexekkel, implantja meg annyi volt, hogy elég lett volna tíz sima gengszternek. De a második… nem is tudom… olyan volt, mint egy szerzetes. Egy klónozott, velejéig kőkemény gyilkos. Magában hordta a csendes halált; áradt belőle, szinte felhőbe burkolta…

A nő hangja elhalkult, ahogy a folyosó elágazásához ért. Mindkét oldalon egyforma lépcsősor ereszkedett alá. Molly a bal felőlit választotta.

– Kisgyerek koromban egy ideig a Hudson alsó szakaszán csöveztünk, egy feltört lakásban. Látnod kellett volna az ottani patkányokat! A sok vegyszertől baromi nagyok lettek, akkorák, mint én voltam; az egyik minden éjjel a padló alatt mászkált. Aztán egy nap, hajnaltájban valaki behozott közénk egy vénembert: a pofáján varratok, a szeme vérvörös. Volt nála egy összetekert, zsíros bőr tokféleség; amolyan rozsdavédő, acélszerszámokhoz való. Na, ő egy ósdi revolvert göngyölt ki belőle, három lőszerrel. Az egyiket betöltötte, és elkezdett fel-alá járkálni a lakásban, mi meg a falnál lapultunk.

– Csak járkált fel s alá, összefont karral, leszegett fejjel. A fegyverről szinte megfeledkezett, úgy fülelt a patkányra. Nyikkanni se mertünk. Hol az öreg mozdult egyet, hol a patkány. Ez így ment már egy órája, amikor az öregnek eszébe jutott a pisztolya; megcélozta a padlót, vigyorgott, és lőtt. Aztán elcsomagolta a fegyvert, és lelépett.

– Később bemásztam oda alulra: ott hevert a patkány, lyukkal a szeme között.

A nő a folyosón egyenlő távolságokban nyíló, de most szorosan zárt ajtókat figyelte.

– Az a második, aki Johnnyért jött, olyan volt, mint az a vénember. Nem volt öreg, de ugyanúgy gyilkolt.

A folyosó kiszélesedett. A dús szőnyegek tengere szelíd hullámokat vetett egy roppant kandeláber alatt, amelynek legalsó kristályfüggője kis híján a padlóig ért. Molly kristálycsörrenéstől kísérve a hallba lépett; HARMADIK AJTÓ BALRA – villogott a kijelző.

A nő ellépett a tótágast lógó kristályfa alól, és balra fordult.

– Csak egyszer láttam: épp mentem haza, amikor jött kifelé. A lakóparkunkat egy régi gyártelepből alakították át; utána felkapták a fiatal pályakezdők, Sense/Netesek és hasonlók. A biztonsági rendszere korrekt volt, de pár profibb cuccal ráerősítettem. Szóval, mentem vissza Johnnyhoz, amikor szembejött ez a kis fickó. Jellegtelen, szerény külső, semmi büszkeség, csupa alázat. Rám nézett, nem szólt semmit, de ebből már tudtam mindent. Váltottunk egy pillantást, aztán beszállt egy pedálos riksába; én meg felmentem, de tudtam, mi vár rám. Johnny egy széken ült az ablaknál, a szája kissé nyitva, mint aki épp szólni akar.

A nő közben odaért egy thaiföldi teakfából faragott masszív, régi ajtóhoz, amit valószínűleg kettéfűrészeltek, hogy beférjen az alacsony ajtónyílásba. Tekergőző sárkányfigura ékeskedett rajta, közvetlenül a kezdetleges zárlemez rozsdamentes előlapja felett. Molly letérdelt, belső zsebéből szorosan feltekert fekete zergebőr tokocskát húzott elő, és kiválasztott egy vékony tolvajkulcsot.

– Nemigen akadt utána senki, aki kicsit is érdekelni tudott volna.

Becsúsztatta a tolvajkulcsot, és alsó ajkát rágva csendben munkához látott.

Úgy tűnt, kizárólag a tapintására hagyatkozik: nem nézett sehová, az ajtó látványa sápatag famintázattá mosódott. Case pusztán a hall némaságát hallgathatta, amit csak időnként tört meg a gyertyatartó felől egy-egy halk kristálycsendülés.

Még hogy gyertyák! Case egyáltalán nem ilyennek képzelte Straylightot. Felidézte Cath lelkendezését a medencéktől és liliomoktól pompázó kastélyról, aztán 3Jane modoros szavait, amelyeket a fej fuvolázott el. „Enfejére nőtt test.” Straylight enyhe doh-és parfümszagot árasztott, akár egy templom. Merre bujkálhatnak a Tessier-Ashpoolok? Case tiszta és fegyelmezett nyüzsgést várt, de Molly egy lelket sem látott. A nő eddig nem tárt fel ennyit önmagáról, és mostani monológja feszélyezte a férfit. Leszámítva a babaház kabinjában elmesélteket, Mollynak mintha nem is lett volna múltja, oly kevésszer említette.

A nő behunyta a szemét. Case inkább érezte, mint hallotta az ezt követő kattanást, amiről Molly babaházi kabinjának mágneses zárjai jutottak eszébe. Az az ajtó annak dacára kinyílt, hogy nem oda illő chippel próbálkozott; Wintermute nyitotta ki. A babaház zárrendszere Szabadpart biztonsági komplexumába tartozott, és Wintermute éppoly könnyedén az irányítása alá tudta vonni, mint a távirányítású sárkánygépet meg a robotkertészt. Itt az egyszerű mechanikus zár viszont komoly akadályt jelentett az MI-nek, amit csak valami távvezérelt robottal vagy emberi segítséggel tudott leküzdeni.

Molly felnyitotta a szemét, a tolvajkulcsot gondosan betekerte a zergebőrbe, és a tokot visszagyömöszölte a zsebébe.

– Asszem, te is olyan vagy, mint Johnny volt – folytatta –, született bajkeresők vagytok. Szerintem te bárhol másutt is hasonló balhékba keverednél, mint amilyenbe Chibában. Ha meg néha nem jönnek össze a dolgok, kezdhetsz mindent elölről.

A nő felállt, nyújtózkodott, s megrázta magát.

– Van egy olyan érzésem, hogy a jakuzák ugyanazt küldték Johnnyra, mint akit a Tessier-Ashpool Jimmyre; tudod, aki lenyúlta a fejet.

Molly kihúzta a tűvetőt a tokjából, a csövét automata tüzelésre állította, és az ajtó felé nyúlt.

Case a bejáratot meghökkentően csúfnak találta. A csodásan kimunkált ajtó valaha talán egy még szebb egész részét képezte, de ezt a szépséget kettéfűrészelték, hogy ebbe az ajtónyílásba erőltethessék. A csiszolt beton sima ívei közé ékelt fatömb szögletessége csak fokozta az otromba összhatást. Idehoztak mindenfélét, gondolta, aztán valahogy bepasszították mindegyiket. De egyik sem passzolt: az ajtó éppúgy nem illett ide, mint az ormótlan tárlók vagy a hatalmas kristályfa. Aztán visszagondolt 3Jane tanulmányára, és felködlött előtte, ahogy a hely gazdái a sok kacatot felhurcolták a kúton át. Görcsösen küszködhettek, hogy kibéleljék velük az üres tereket, hogy részletekkel gazdagítsák a vázlatos tervet, hajszolva a családi méltóság rég tovatűnt ábrándját. Case-nek hirtelen eszébe jutott a széttört darázsfészek, a szem nélküli lények vonaglása…

Molly megragadta a faragott sárkány egyik mellső lábát, és az ajtó könnyedén kitárult.

Kényelmetlenül szűk, kamrányi szobácska volt mögötte. Egyik ívelt fala mentén szürke ipari acélszekrények sorakoztak. Molly belépésekor önműködően kigyúlt a mennyezeti lámpa; a nő becsukta az ajtót maga mögött, és a szekrényekhez lépett.

BALRA A HARMADIK, jelezte Wintermute Molly időkijelzőjén át, ÖTÖT LE. De a nő először a legfelső fiókot nyitotta ki: lapos tálca, semmi egyéb. Üres volt, akárcsak a második. A harmadik, mélyebb fiókban matt forrasztóón cseppek lapultak, egy emberi ujjcsontra emlékeztető, apró, barna holmi társaságában. A negyedik fiók egy nyirkosságtól felpuffadt, francia és japán nyelvű, ósdi kezelési útmutatót rejtett. Az ötödikben, egy nehéz űrruha páncélozott kesztyűje mögött Molly meglelte a kulcsot: üres csődarabkával a pereménél összeforrasztott, kopottas rézérmére hasonlított. Kézbe vette, és lassan megfordította; Case a cső belsejében fogazatot és bordákat látott. Az érme egyik oldalán a CHUBB betűsor domborodott, a másik felén semmi.

– Wintermute elmondta nekem – suttogta Molly –, hogyan játszott türelemjátékot éveken át. Akkor még nem volt igazi hatalma, de a Villa biztonsági és őrrendszerével mindent nyomon tudott követni. Megtudta, mi hol van, és hová kerül. Húsz évvel ezelőtt észrevette, hogy valaki elhagyta ezt a kulcsot, aztán egy nyolcéves kissrácot rávett, hogy rejtse el itt. Utána pedig végzett vele – a nő fehér ujjai rázárultak a kulcsra –, így már senki se találhatta meg.

Molly fekete nejlonzsinórt húzott elő a ruha kenguruzsebéből, átfűzte a CHUBB feletti kerek lyukon, megcsomózta, és a nyakába akasztotta.

– Wintermute úgy mondta, folyton szívott a család régimódi szemlélete miatt, a sok tizenkilencedik századi stílusú különcködés kurvára zavarta. Amikor megláttam a képernyőn ott, a húsbaba kupiban, tök ugyanúgy nézett ki, mint Finn. Ha nem figyelek, simán elhittem volna, hogy tényleg ő az.

Molly kijelzőjén felvillant az óra: a szürke acélládák képére rávetültek az időt mutató számjegyek.

– Wintermute szerint, ha a család átalakult volna azzá, amit elterveztek, ő már rég elszabadulhatott volna. De nem lett belőle semmi. Elbaszták, főleg az olyan lököttek, mint 3Jane. Lököttnek mondta a csajt, de a dumájából az jött le, hogy kedveli…

A nő megfordult, kinyitotta az ajtót, és kilépett, keze a tokba bújtatott tűvető tarka markolatát cirógatta.

Case átkapcsolt.

A Kuang Osztály Tizenegyes Szint növekedett.

– Dixie, gondolod, hogy működni fog?

– És a Főd vajon gömbölyű? – kérdezett vissza a Flatline, miközben hullámzó szivárványrétegeken át irányította feljebb kettejüket.

A kínai program magjában valami sötét öltött formát. Az információ sűrűsége ellepte a mátrix szerkezetét, és szemlélőiben hipnagóg káprázatokat keltett. Case ezüstös-fekete fókuszpont köré rendeződő, folyvást változó, halvány szegleteket látott, melyeknek áttetsző síkjaiból a gonoszság és a balszerencse gyerekkorból ismerős jelképei bucskáztak elő: horogkeresztek, halálfejek, örökké ketteseket dobó játékkockák. Ha a nullpontra bámult volna, nem pillanthatta volna meg a körvonalakat; még így is tucatnyi gyors, periférikus pillantás kellett ahhoz, hogy észrevegye a cápaszerű jelenést. Obszidiánként csillogott, oldalának fekete tükrei gyenge távoli fényeket vertek vissza, amelyek semmilyen kapcsolatban nem álltak a környező mátrixszal.

– Ez itten a fullánk – magyarázta az agykártya. – Amikor a Kuang jó alapost beszorul a Tessier-Ashpool magjába, ezen nyomulunk át.

– Igazad volt, Dix, tényleg van valami kézi vezérlés a Wintermute-ot féken tartó szerkezet felett. Már amennyire ő még egyáltalán féken tartható – tette hozzá.

– Csak semmi „ő” – jegyezte meg az agykártya. – Nem „ő”, hanem „az”. Ügyejjé erre, mondtam mán neked százszor!

– Valami kódról vagy jelszóról beszélt, amit egy bizonyos szobában valakinek be kell mondania egy csicsás terminálba. Nekünk meg azzal kell elbánnunk, ami a mögött a jég mögött vár ránk, bármi is legyen az.

– Hát időd van bőven, fijam! – biztatta a Flatline. – A jó öreg Kuang lassan dogozik; lassan, de biztosan.

Case kicsatlakozott.

Tekintete Maelcum rámeredő szemével találkozott.

– Darabig halott voltál, tes’vér.

– Megesik – felelte Case –, kezdek hozzászokni.

– A sötétséggel trafikálsz, tes’vér!

– Úgy néz ki, mással nemigen lehet.

– Jah veled, Case – mondta Maelcum, és visszafordult rádiómoduljához.

Case rámeredt a sionita megfakult rasztafürtjeire és sötét karjainak izomkötegeire.

Aztán visszacsatlakozott. És átkapcsolt.

Molly egy hosszú folyosón ügetett végig; ugyanaz lehetett, amin már korábban is járt. Az üvegfalú tárlók elmaradtak, és Case megállapította, hogy az orsó hegye felé haladnak: a gravitáció egyre gyengült. Kicsivel később a nő már könnyedén szökellt a szőnyegbuckák felett. Lába időnként enyhén nyilallt…

A folyosó váratlanul összeszűkült, elkanyarodott, és kettévált.

A nő jobbra fordult, és nekivágott egy szokatlanul meredeken felszökő lépcsősornak; lába sajogni kezdett. Feje felett összefogott kábelkötegek tapadtak színkódolt idegrostokként a lépcsőház mennyezetére. A falak penészfoltoktól tarkálltak.

Molly egy háromszögletű pihenőhöz érve megállt, és megdörzsölte a lábát. A pihenőtől további szűk folyosók ágaztak szét háromfelé, falaikat rongyszőnyegek borították.

BALRA.

A nő vállat vont.

– Han’nézzek körül, oké?

BALRA.

– Nyugi. Van idő.

Molly elindult a jobbra vezető folyosón.

ÁLLJ.

MENJ VISSZA.

VESZÉLY.

A nő habozott. Az átjáró távolabbi végén lévő, félig nyitott tölgyajtó mögül, részegekére emlékeztetően kásás hang harsant. Bár nemigen lehetett kivenni, Case úgy vélte, franciául hangzott. Molly lépett egyet, majd még egyet, s keze a ruhába csúszva kitapintotta a tűvető agyát.

Amikor Molly belépett az idegbénító erőtérbe, fülébe magassá vékonyodó zúgás hasított, ami Case-t a nő tűvetőjének hangjára emlékeztette. Molly előrebukott, vázizmai elernyedtek, és homlokkal az ajtónak csapódva összerogyott. Aztán összegörbedve a hátára fordult: szemei a semmibe meredtek, lélegzete elakadt.

– Hát ez miféle maskara? – szólalt meg az elmosódó hang. Molly ruhája felett reszketeg kéz bukkant fel, kitapogatta a tűvetőt, és kihúzta. – Jöjj, gyermekem, látogass meg! Na, jöjj!

A nő lassan feltápászkodott, szemét egy fekete automata pisztoly torkolatára szegezte. A férfi most már szilárd kézzel tartotta a fegyvert, amelynek csöve mintha láthatatlan szál mentén feszült volna Molly torkának.

A férfi vén volt s hórihorgas. Vonásairól Case-nek eszébe jutott a Vingtiéme Siécle-ben megpillantott lány. A vénember gesztenyevörös, súlyos selyemtalárt viselt, hosszú, tűzött kézelőkkel és steppelt sálgallérral. Egyik lába csupasz volt, a másikat fekete bársonypapucs fedte, rüsztjére hímzett arany rókafejjel. Intett Mollynak, hogy lépjen a szobába.

– Csak lassan, drágám!

Az óriási szobát zsúfolásig megtöltötte a különféle holmik gyűjteménye, amelyen Case nem tudott eligazodni. Régimódi Sony monitorokat tartó szürke acélállványt látott, odébb egy széles rézágyat, birkabőrök kupacával és párnákkal, amelyek szemlátomást a folyosók borításánál is használt rongyféléből készültek. Molly szeme egy hatalmas Telefunken médiakonzolról a polcokon sorakozó, tiszta műanyag tokkal óvott, morzsálódó gerincű antik hanglemezekre rebbent, onnan pedig egy szilíciumtömbökkel teleszórt, széles munkaasztalra. Case felismerte a cyber-tér decket és az elektródákat, de a nő pillantása megállás nélkül átsiklott felette.

– Számomra az lenne a szokásos eljárás – kezdte az öregember –, ha most megölnélek.

Case megérezte Molly ugrásra kész feszültségét.

– De ma éjszaka elnézőbb vagyok magamhoz. Mi a neved?

– Molly.

– Molly… Az enyém Ashpool.

Az öregember egy négyszögletes krómlábakon nyugvó hatalmas bőrfotel ráncos-puha ölébe ereszkedett, fegyvere eközben meg se rezzent. Molly tűvetőjét letette a fotel melletti rézasztalra, feldöntve vele egy piros tablettákkal teli fiolát. Az asztal roskadozott a fioláktól, szeszes palackoktól és puha plasztiktasakoktól, amelyekből fehér por szóródott ki. Case egy ódivatú üvegfecskendőt és egy lapos acélkanalat is észrevett.

– Hogyan sírsz, Molly? Látom, a szemeid teljesen be vannak falazva. Kíváncsi vagyok.

A férfi szemei körül karikák vöröslöttek, homloka izzadságtól csillogott, és igen sápadt volt. Beteg – állapította meg Case. – Vagy drogos.

– Nemigen szoktam sírni.

– De hogyan sírnál, ha valaki megríkatna?

– Köpnék egyet – felelte Molly. – A könnycsatornák vissza vannak kötve a számba.

– Akkor már ilyen fiatalon megtanultál valami fontosat.

Az öregember pisztolyt tartó kezét a térdére fektette, a mellette álló asztalról csak úgy találomra felkapott egyet a féltucatnyi különféle szeszes üveg közül, és meghúzta. Szája sarkán kicsurrant a brandy pár cseppje.

– Bizony, úgy kell a könnyekkel bánni – kortyolt ismét. – Ma éjjel dolgom van, Molly. Felépítettem mindezt, és most dolgom van: meghalni készülök.

– Kimehetek arra, amerről jöttem – mondta a nő.

Az öregember magas, éles hangon felvihogott.

– Rám törsz öngyilkosság közben, és aztán arra kérsz, engedjelek egyszerűen kisétálni? Mily bámulatba ejtesz, te tolvaj!

– Csak féltem a seggem, főnök, és mivel nincs másik, szeretnék vele együtt kijutni innen!

– Rém randán beszélsz, leányom! Az öngyilkosságokat errefelé bizonyos méltósággal követik el. Épp ezt csinálnám, ugyebár. De az is meglehet, hogy ma éjjel útitársnak viszlek magammal, a pokol fenekére… Felettébb fáraós lenne tőlem! – Ivott újfent. – Gyere már ide! – Remegő kézzel odanyújtotta az üveget: – Igyál.

A nő megrázta a fejét.

– Nem mérgezett – jegyezte meg a férfi, de visszatette a brandyt az asztalra. – Csüccs! Ülj a padlóra! Beszélgetni fogunk.

– Miről? – ült le Molly.

Case érezte, hogy a pengék icipicit megmoccannak a körmei alatt.

– Amiről csak akarok, ez az én estélyem. Húsz órája, hogy a magok felkeltettek, mondván, hogy valami erre ólálkodik, és szükség van rám. Te lennél az a valami, Molly? Á, téged nélkülem is simán elintéztek volna. Nem. Valami más lesz… De tudod, én harminc évig álmodtam. Még meg se születtél, mikor legutóbb aludni tértem. Azt mondták, abban a hidegben nem fogunk álmodni és fázni sem, soha. Ostobaság, Molly, csupa hazugság. Természetesen álmodtam. A hidegen át utat talált a külvilág, bizony. A külvilág, az éj, ami elől rejtőzni vágyva építettem fel mindezt. Először csak egy csepp volt, beszivárgó éj-szemcse, amit bevonz a hideg… Aztán továbbiak követték, s mint üres medencét az eső, úgy töltötték be a fejem. Kála liliomok, s emlékszem a terrakotta medencékre, a krómozott dadusokra, kik alkonyattájt a kerteket járva, tagjaikon villantották a lemenő nap fényét… Vén vagyok, Molly. Több mint kétszáz éves, ha beleszámítom a hideget, ó, a hideget…

A pisztoly csöve hirtelen remegve felcsapódott. Molly combjaiban drótszállá feszültek az inak.

– Meg is éghet abban a fagyasztóban – felelte óvatosan.

– Ott semmi sem ég – intette le a férfi türelmetlenül, s leengedte a fegyvert. Gyér mozdulatai egyre elnehezültebbek lettek, feje rángásának csak erővel tudott megálljt parancsolni. – Semmi sem ég. Na, emlékszem már: a magok arról informáltak, hogy az intelligenciáink megvadultak. Emlékszem a milliárdokra is, amiket kiadtunk, réges-rég, amidőn a mesterséges intelligenciák még jobbára csak merész elvnek számítottak. Mondtam a magoknak, hogy elintézem. Elég rosszkor jött ez az egész, pont amikor 8Jean odalent van Melbourne-ben, és a mi édes 3Jane-ünk egyedül vezeti a boltot. Vagy talán épp ezért a legjobbkor? Te mit mondanál, Molly? – A fegyver újra felemelkedett. – Tényleg furcsa dolgok ólálkodnak a Villa Straylightban.

– Főnök – kérdezte Molly –, ismeri Wintermute-ot?

– Ah, igen, egy név, fontos is tán… Minden bizonnyal valamely pokoli nagyúré. A magam idejében, drága Molly, számos nagyurat ismertem. És nem kevés hölgyet. Lám, Spanyolország egyik királynője, egyszer, éppen abban az ágyban… De én csak bolyongok.

Az öregember gurgulázva harákolt, a pisztoly csöve belerándult teste erőlködésébe; aztán csupasz lába mellé, a szőnyegre köpött.

– Hogy én hogy bolyongok, a hidegen át! De már nem sokáig. Az ébredésem idejére már rendeltem egy Jane-t, frissen kiolvasztva. Sajátságos, ha az ember pár évtizedenként azzal hál, ami jog szerint a saját lányának számít.

Pillantása elsiklott Molly mellett, és megállapodott az üres monitorok állványán. Úgy tetszett, a vénember megborzong.

– Marie-France szemei – mondta csendesen, és elmosolyodott. – Az agyat allergiássá tesszük némely saját ingerületátvivőjére, és így egy különösen alkalmazkodóképes autizmusutánzatot nyerünk. – Feje félrebillent, majd vissza. – De tudom, hogy ugyanez a hatás ma már sokkal könnyebben elérhető egy beültetett mikrochippel.

A pisztoly kicsúszott az ujjai közül, s a szőnyegre bukfencezett.

– Növekednek az álmok, miként a lomha jég – motyogta az öreg. Arca elkékült. Fejével visszasüppedt a várakozó bőrtámlába, és hortyogni kezdett.

A nő felpattant, felkapta Ashpool automata pisztolyát, és maga elé szegezve körbecserkészte a szobát.

Az ágy mellett jókora ágytakaró-vagy paplanféleség hevert halomban, körülötte a rongyszőnyegek mintáit széles vértócsa vastagon csillogó alvadt tükre nyelte el. A takaró egyik sarkát felhajtva Molly egy lány testére bukkant: fehér lapockáira vérréteg szikkadt, torkát elmetszették. A mellette lévő sötét tócsában valami kaparókés háromszögű pengéje csillogott. Molly letérdelt, vigyázva, hogy ne érjen a vérhez, és a halott lány arcát a fény felé fordította. Ezt az arcot látta Case az étteremben.

Mélyen a dolgok közepén valami egyet kattant, és a világ megfagyott. Molly szimstim-adása, ujjaival a lány arcán, állóképpé merevedett. A kimerevítés három másodpercig tartott, aztán a halott arc átváltozott Linda Lee arcává.

Újabb kattanás, és a szoba elmosódott. Molly csak állt, és egy arany lézerlemezt nézegetett, ami az egyik éjjeliszekrény márványlapján álló kicsiny konzol mellett hevert. A konzolt száloptikás szalag hosszú póráza kötötte össze a nyúlánk nyak tövében lévő csatlakozóval.

– Ismerlek már, faszmadár! – morogta Case, s érezte, ahogy valahol a távolban mozognak az ajkai. Tudta, hogy Wintermute módosította az adást, és nem Molly látta, ahogy a halott lány arca kavargó füstként felölti Linda halotti maszkjának körvonalait.

Molly megfordult, és átvágva a szobán, Ashpool székéhez lépett. A vénember lassan, szaggatottan lélegzett. A nő megszemlélte a drog-és alkoholmaradványokat, aztán letette a pisztolyt, felvette a tűvetőjét, a csövet egyszeri lövésre állította be, és nagyon óvatosan az öregember csukott bal szemhéjának közepébe lőtt egy méregtűt. Az aggastyán összerándult, belégzése félbeszakadt. A másik szeme, barna és kútmély, lassan kinyílt. Még akkor is nyitva volt, amikor Molly megfordult, és elhagyta a szobát.

16

– A főnököd vár a vonalban – közölte a Flatline. – Az iker-Hosakákon át gyött be, onnat fentrül a hajóbul, ami a hátunkon ül. Haniwának hijják.

– Tudom – felelte Case szórakozottan. – Láttam.

A Tessier-Ashpool jegét egy kattanva megnyíló fehér fényrombusz takarta el, amin megjelent Armitage nyugalmat, teljes összpontosítást és kifejezett tébolyt tükröző arca. Gombszerűen üres szemével pislogott, majd előremeredt.

– Gondolom, Wintermute a maga Turingjait is lerendezte, mint az enyémeket, he? – szólalt meg Case.

Armitage csak nézett mereven. Case leküzdötte a rátörő kényszert, hogy félrenézve elszakadjon a tekintetétől.

– Jól van, Armitage?

– Case… – Egy pillanatig valami mozdulni látszott a rezzenéstelen kék szemek mögött. – Maga ugye látta Wintermute-ot? A mátrixban.

Case bólintott. A Marcus Garvey-n lévő Hosakájának előlapjára szerelt kamera továbbíthatta a mozdulatot a monitornak a Haniwán. Elképzelte Maelcumot, ahogy az ő önkívületi félbeszélgetéseire fülel, de nem hallhatja sem az agykártya, sem Armitage hangját.

– Case… – A szemek megnőttek, ahogy Armitage a számítógépe felé hajolt. – Amikor maga látja őt, minek látja?

– Egy nagy felbontású szimstim-figurának.

– De kicsoda az a figura?

– Legutóbb Finn volt… Előtte az a strici, akit én…

– Nem Girling tábornok?

– Milyen tábornok?

A rombusz kiüresedett.

– Játszd vissza, és nézess utána a Hosakával! – mondta Case az agykártyának. Átkapcsolt.

A látószög elrémítette. Molly acél koszorúgerendák között kuporgott, húszméternyire a széles, csiszolt betonpadló foltos síkja felett. A terem hangár vagy szervizcsarnok lehetett. A férfi három űrhajót látott: egyik sem volt nagyobb a Garvey-nál, és bár különböző mértékig szétszerelve, de mind javításra várt. Japán hangok hallatszottak. Egy hasas építőjármű törzsének réséből narancssárga kezeslábast viselő figura lépett ki, és a szerkezet egyik dugattyúvezérlésű, furcsán emberszabású karja mellé állt, begépelt valamit egy hordozható konzolon, és megvakarta a bordáit. Egy kordészerű, piros robot gurult elő szürke légtömlős kerekeken.

CASE – villant fel Molly chipjén.

– Hé! – mondta a nő. – Várom az útmutatást!

Ülő helyzetbe ereszkedett. Modern-öltözékének ujjai és szárai felvették a koszorúgerendák kékesszürke színét. Fájt a lába, most már élesen, állandóan.

– Vissza kéne mennem Chinhez… – suttogta.

Bal vállával egy magasságban, az árnyékból csendesen ketyegve elősurrant valami. Megállt, magasra ívelő pókszerű lábain ide-oda forgatta gömbölyded testét. Szórt lézerfényt lövellt ki, majd megdermedt. Braun mikrorobot: Case-nek is volt egyszer egy ugyanilyen gyártmányú, semmire sem jó szerkentyűje, ami egy clevelandi hardver-orgazda révén gazdát cserélő csomag részét képezte. A stilizált, matt fekete kaszáspók gömbszerű teste nem volt nagyobb egy baseball-labdánál; derekán piros LED kezdett villogni.

– Oké – mondta Molly –, hallak!

Bal lábát kímélve felállt, és figyelte, ahogy a kis robot hátratolat, majd céltudatosan megindul a saját koszorúgerendáján, vissza a sötétbe. A nő megfordult, és visszanézett a szervizterületre. A férfi a narancsszín kezeslábasban egy fehér űröltözék elejét légmentesítette. Molly nézte, ahogy felilleszti és lezárja a sisakot, felveszi a konzolját, majd a résen át visszalép az építőcsónak törzsébe. Emelkedő hangú motorsivítás hallatszott, és a jármű, a padlózat ívfénylámpák éles ragyogásába süllyedő tízméteres korongjával, finoman kicsúszott a látótérből. A piros robot a liftpanel által nyitott lyuk szélénél vett fel türelmes, várakozó pozíciót.

Molly a Braun után eredt a hegesztett acél támgerendák erdejének ösvényein. A Braun állhatatosan villogtatta LED-jét, hívogatva maga után a nőt.

– Hogy vagy, Case? Biztos ott dekkolsz a Garvey-n Maelcummal, és ide vagy csatlakozva. Ezt szeretem ám! Tudod, amikor szarban voltam, régebben is mindig magammal dumáltam. Eljátszottam, hogy velem van valami barátom, akiben bízhatok, és akinek őszintén elmondom, mit gondolok, mit érzek; aztán eljátszottam, hogy ő meg elmondja a maga véleményét, és aztán csak folytatom ugyanígy. Az, hogy itt vagy, pont ilyen érzés. Az a jelenet Ashpoollal… – Molly az alsó ajkába harapott, körbelendült egy támgerendán, szemét a roboton tartva. – Tudod, kicsit kevésbé elborult dologra számítottam. Úgy értem, ezek a népek itt mind sík hülyék, mintha a homlokuk belsejéről olvasnának odafirkált fényüzeneteket, vagy ilyesmi. Nem tetszik ez a hely, se a szaga, se ahogy kinéz…

A kis robot U alakú acélfokokból álló, majdhogynem láthatatlan létrán huzakodott felfelé egy szűk, sötét nyílás irányába.

– És amíg még gyónhatnékom van, bébi, azt is elmondanám: talán abban se hittem sose, hogy ezt a bulit megúszom. Már jó ideje szar passzban vagyok, és amióta Armitage-hez beálltam, te vagy az egyetlen pozitívum, amibe botlottam.

Molly felnézett a fekete körre, feje felett az elöl mászó robot LED-je pislákolt.

– Nem mintha olyan kurva jó pasi lennél…

Elmosolyodott, de mosolya tüstént tovatűnt: a lábába hasító fájdalomtól a fogát csikorgatta. A létra egy fémcsőben folytatódott felfelé, alig fért bele a válla.

A nő kifelé mászott a gravitációból, a súlytalan tengely felé.

A chipjén ott pulzált az időjel:

04:23:04.

Hosszú nap volt mögöttük. A nő érzékeinek tisztasága úgy-ahogy semlegesítette a betafenetilamin utóhatását, de Case még mindig meg-megérezte. Molly lábfájását jobban elviselte.

CASE:0000 000000000 000000000

– Azt hiszem, ez neked szól – mondta a nő, s gépiesen mászott tovább. A nullák ismét felvillantak, s Molly látóterének sarkában szaggatott, a kijelző áramkör által felaprított üzenet jelent meg:

GIRLINGT ÁBORNOK:: KIKÉPEZTE CORTÓT A SÜVÖLTŐ ŐK L SZÁMÁR A ÉS ELADTA A SEGGÉT A PENTAGONNAK:: W/MUTE EL SŐSORBAN A GIRLING RŐL KOHOLT AGYALMÁNNYAL TARTJA SAKKBAN ARMITAGE-ET::::: W/MUTE AZT MONDJA G EMLÍTÉSE A ÁLTAL AZT JELENTI HOGY KEZD KIAKADNI A TAG VIGYÁZZ A SEGGEDRE

– Nos – jegyezte meg a nő, s egész testsúlyával a jobb lábára nehezedve megállt –, úgy látom, neked is akadnak gondjaid.

Lenézett: odalent halvány fénykör derengett, nem nagyobb, mint a mellei között fityegő Chubb-kulcs rézkarikája. Aztán felpillantott: arrafelé semmi sem látszott. Molly a nyelvével megbökte a képerősítőit, és felfénylett a magasságokba vesző cső, benne a fokokon felfelé igyekvő Braunnal.

– Erről a részről senki sem szólt nekem – jegyezte meg.

Case kilépett.

– Maelcum…

– Tes’vér, a főnököd lett naon furcsa!

A sionita kék Sanyo szkafandert viselt, húsz évvel régebbit annál, amit Case Szabadparton kölcsönzött. Sisakját hóna alatt szorongatta, rasztafürtjeit lila pamutfonalból horgolt sapkaháló tartotta egybe. Szeme a ganjától és a feszültségtől résnyire szűkült.

– Állandan nyomatta le a parancsokat, tes’vér, ez valami babiloni csata lesz… – Maelcum megrázta a fejét. – Aerol és én szólt’ egymássa’, Aerol meg szólt Sionna’. Alapítók mondják: olajra, de gyorsa’!

Maelcum nagy, barna kézfejével megtörölte a száját.

– Armitage?

Case arca megrándult, ahogy teljes erővel rátört a betafenetilamin-macskajaj, amit most nem árnyalt le a mátrix vagy a szimstim. Az agyban nincsenek érzőidegek – bátorította magát –, ennyire rossz nem lehet…

– Hogy érted, öreg? Nektek osztogat parancsokat? Miféléket?

– Tes’vér, t’od, nekem Armitage mond’, legyen útvonalterv Finnországba, ottva’ a remény. Beesett a mon’toromra, az inge csupa vér, és max megkatta, mond’ süvöltöző öklöket meg oroszokat, meg hogy az árulók vére nekünk legyen gonda!

Maelcum ismét megrázta a fejét, fürtsapkája himbálózott a súlytalanságban, ajkai elkeskenyedtek.

– Alapítók mondják, a Mute-hang bizt’ hamis próféta volt, és Aerol és én itt kell hagy’ Marcus Garvey-t, menni vissza…

– Armitage megsérült? Vérzett?

– T’od, én nem láthatt’, de véres volt és eszehagyta, Case!

– Oké – mondta Case. – Velem mi lesz? Ti hazamentek, de velem mi lesz, Maelcum?

– Tes’vér, te jössz ve’m – felelte Maelcum. – Én és én jöv’ Sionra Aerollal, Babylon Rockeren. Hagyn’ Mr. Armitage, hadd besz’ a szellemkazettáva’, szellem egyik a másikka’…

Case átlesett a válla felett: kölcsönzött szkafandere ott volt, ahova dobta, a hálóba szorulva ringatózott a régi orosz légtisztító eregette légáramban. Behunyta a szemét. Látta az artériáiban málladozó méregtasakokat és Mollyt, ahogy felfelé vonszolja magát a végtelen acélfokokon. Kinyitotta a szemét.

– Nem t’om, öregem – dünnyögte. Szájában különös ízt érzett; lepillantott az asztalára, a kezére. – Nem tudom – nézett fel ismét.

Maelcum barna arca most higgadt volt és elszánt, állát elrejtette régi kék űrruhájának magas sisakrögzítő gallérja.

– A nő bent van – mondta Case. – Molly odabent van Straylightban, ahogy azt a helyet hívják. Ha létezik Babilon, öreg, akkor az az. És ha a nőt magára hagyjuk, nem jön ki onnét, Lépdelő Borotva ide vagy oda.

Maelcum bólintott, a fürtzsák úgy billegett mögötte, mint egy foglyul ejtett, fonálból horgolt léggömb.

– Asszonyod neked, Case?

– Nem t’om. Talán senkié se – vont vállat. És újra rálelt a haragjára: valóságossága felért egy bordák alá kapott forró sziklaszilánkéval. – Picsába az egésszel! – fakadt ki. – Picsába Armitage-dzsel, Wintermute-tal és veled! Én itt maradok, és kész!

Maelcum mosolya előtörő fénycsíkként szélesedett ki arcán.

– Maelcum kemény fiú, Case, és a Garvey Maelcum hajója.

Kesztyűs keze rácsapott egy panelre, és a vontató hangszóróiból kirobbant a sioni dub mélybasszus szikladöreje.

– Maelcum nem fut el, nem! Én szól’ Aerollal, ő is biztos ugyanezt mond’ a dologra.

Case rámeredt.

– Nem értelek titeket, fiúk. Egyáltalán nem… – sóhajtott fel.

– Te nem ‘tesz minket, tes’vér – felelte a sionita, a ritmusra bólogatva –, de mi Jah szeretete nyomán kell haladjunk mind.

Case becsatlakozott, és a mátrixra kapcsolt.

– Megkaptad a sürgönyömet?

– Igen.

Case látta, hogy a kínai vírus megnövekedett; változó, sokszínű, könnyed ívek nyújtóztak a T-A jege felé.

– Nos, kezd szigorodni a helyzet – mondta a Flatline –, a főnököd letörűte a tárat azon a másik Hosakán, és kis híján a mienket is vele. De a te Wintermute cimborád aszonta, kóstujjak még ott valamibe, mielőtt befeketedik. A Straylight azért nem hemzseg a Tessier-Ashpooloktól, mert a legtöbbje hibernációban alszik. Londonban van egy ügyvédi iroda, ami nyilvántartja a meghatalmazásaikat; tudniuk kell, ki van ébren és pontosan mikor. Armitage a Londonból Straylightba menő adatátvitelt átvezette a yachton lévő Hosakán. Mellesleg mán tudják, hogy az öregember halott.

– Kik tudják?

– A jogi iroda meg a T-A. A vénember szegycsontjában vót egy orvosi jeladó. Nem mintha a mentőcsoportnak sok dóga lett vón’ a te Mollyd kagylómérges tűje után. De most az egyetlen T-A, aki ébren van Straylightban, az Lady 3Jane Marie-France. Van még egy férfi is, pár évvel több nála, ammeg üzleti ügyben jár Ausztráliában. Amondó vónék, valahogy Wintermute-nak sikerült úgy kavarni azzal az ügylettel, hogy ez a 8Jean muszáj legyen odamenni. De már gyön hazafele, vagy közel is jár, ha az számít; a londoni ügyvédek szerint máma éjjel 09:00:00-kor érkezik Straylightra. A Kuang-vírust 02:32:03-kor nyomtuk be. Most 04:45:20 van. Legjobb becslés szerint a Kuang 08:30:00-kor hatol be a T-A magba, vagy kicsivel akörül. Gondolom, Wintermute csinált valamit evvel a 3Jane-nel, máskülönben szakasztott olyan bolond, mint az apja vót. De a Melbourne-ből felgyövő fiú tudni fogja, mi a helyzet. A Straylight biztonsági rendszerei továbbra is teljes riasztásra próbálnak kapcsolni, de Wintermute blokkolja őket, ne kérdezzed tőlem, hogyan. Bezzeg a sima kapuprogramot nem tudta felülírni, hogy Molly bemehessen. Armitage-nek mindenről volt feljegyzése a Hosakájában. Valószínű Riviera beszélte rá 3Jane-t, úgy jutott hozzá. A lány már évek óta képes felnyitni a be-és kijáratokat. Nekem úgy tűnik, a T-A egyik legfőbb baja az, hogy mindegyik családi nagyfejű teletömte az adatbankokat a saját csalásaival és kifogásaival. Mintha cserbenhagyna a saját immunrendszered, utat nyitva a vírusnak. Ha egyszer átjutottunk a jégen, akkor mán jó lesz.

– Oké! De Wintermute azt mondta, hogy Arm…

Fehér fényrombusz csapódott a képbe, őrült kék szemek közelképével betöltve. Case csak bámult. Willie Corto ezredes, a Különleges Alakulattól, a Süvöltő Ököl Csapásmérő Egységtől megtalálta a visszavezető utat. A kép homályos volt, remegő, rosszul fókuszált. Corto a Haniwa navigációs deckjével kapcsolódott a Marcus Garvey-n lévő Hosakához.

– Case, szükségem van az Omaha Thunder kárjelentésére!

– Izé, én… ezredes?

– Tartson ki, fiam! Jusson eszébe a kiképzés!

De eddig hol voltál, öregem? – kérdezte Case némán a gyötrődő szemeket. Wintermute a Corto nevű katatón erődbe egy Armitage-nek nevezett valamit ácsolt, és elhitette Cortóval, hogy Armitage valódi. És Armitage járt-kelt, beszélt, terveket kovácsolt, adatra cserélt tőkét, fedezte Wintermute-ot abban a szobában, a Chiba Hiltonban… És most Armitage elenyészett, elsöpörte Corto tébolyának orkánja. De hol lapult Corto azokban az években?

Zuhant, megégve és vakon, aláhullva a szibériai égből.

– Case, tudom, hogy ezt nehéz lesz elfogadnia, hiszen maga katonatiszt. A kiképzés. Megértem. De Case! Isten rá a tanúm, elárultak minket!

Könnyek kezdtek peregni a kék szemekből.

– Ezredes, izé, kicsoda? Ki árult el minket?

– Girling tábornok, Case. Maga kódnévről ismerheti. Maga ismeri az embert, akiről beszélek!

– Igen – felelt Case, míg a könnyek csak patakzottak –, azt hiszem, tudom, uram – tette hozzá hirtelen ötlettől vezérelve. – De uram… ezredes, pontosan mit tehetnénk? Úgy értem, jelenleg.

– E ponton egy kötelességünk maradt, Case: repülni, menekülni. Kitérő manőver. Holnap alkonyatkor átjuthatunk a finn határon. Mélyrepülés kézi vezérléssel, az orrunk után, fiam! És ez még csak a kezdet! – Szeme réssé szűkült könny áztatta, napbarnított arccsontja felett. – Csak a kezdet! Az árulás fentről jött. Odafentről…

Corto hátralépett a kamerától; tépett zsávolyingén foltok sötétlettek. Armitage arca annak idején álarcszerű volt s szenvtelen, Corto hamisítatlan skizoid maszkjába azonban már mélyen berágta magát a kór, s az önkéntelen izomrángások eltorzították a költséges sebészmunkát.

– Ezredes! Hallom magát, öregem! Figyeljen, ezredes, oké? Szeretném, ha kinyitná a… A francba, hogy hívják ezt, Dix?

– A középzsilip – mondta a Flatline.

– Kinyitná a középzsilipet. Csak szóljon a központi konzoljának, hogy nyissa ki, rendben? Azonnal ott leszünk fent magánál, ezredes. Aztán megbeszélhetjük, hogyan jussunk ki innen.

A rombusz elenyészett.

– Fijam, asszem kicsit összezavartál…

– A mérgek – kesergett Case. – Azok a kibaszott mérgek! – És kicsatlakozott.

– Méreg? – Maelcum régi kék Sanyo szkafanderének összekarcolt válla felett hátrapillantva figyelte, ahogy Case kiküszködte magát a gravitációs hálóból.

– És szedd le rólam ezt a szart! – rángatta Case a Texas katétert. – Igen, olyan, mint egy lassú méreg. Az a seggfej odafent tudja, mi az ellenszere, és most hülyébb, mint egy szaros patkány!

Ügyetlenkedett a piros Sanyo elejével: elfelejtette, hogyan működnek a légmentes zárak.

– Főnök bemérgezett téged? – Maelcum megvakarta az állát. – T’od, van egy mentőládám.

– Maelcum, Krisztus szerelmére kérlek, segíts ezzel a rohadt ruhával!

A sionita elrugaszkodott a rózsaszín pilótamodultól.

– Nyuga’, tes’vér! Mérd le kétszer, mesd el egyszer, mond a bölcs. Felmegyünk oda…

A Marcus Garvey tatzsilipjétől a Haniwa nevű yacht középzsilipéig vezető harmonikafolyosóban volt ugyan levegő, mégis lezárva tartották űrruhájukat. Maelcum balettos könnyedséggel tette meg az utat, csak segíteni állt meg olykor Case-nek, aki kilépve a Garvey-ról, csak esetlenül támolygott. A cső fehér műanyag oldalain szórtan szűrődött be a nyers napfény, nem voltak árnyékok.

Míg a Garvey „folt hátán folt”, rücskös zsilipajtaját lézerrel felvésett Sioni Oroszlán díszítette, a Haniwa középtagjának krémszürke csapóajtaja dísztelen volt és makulátlan. Maelcum egy falmélyedésbe dugta kesztyűs kezét: Case látta, hogy mozognak az ujjai. A mélyedésben vörös LED-számok keltek életre, s ötventől peregtek visszafelé. Maelcum visszahúzta a kezét. Case egyik kesztyűjét a csapóajtóra tapasztotta, és az űrruhán át a csontjaiban érezte a zsilipszerkezet remegését. A szürke törzs egy kerek darabja elkezdett visszahúzódni a Haniwa oldalába. Maelcum egyik kezével megmarkolta a mélyedést, a másikkal Case-t, és a zsilip magával húzta őket.

A Dornier-Fujitsu gyártotta Haniwa belseje olyan tervezői filozófiáról tanúskodott, mint amilyen a társaságot Isztambulon végigkalauzoló Mercedest is megalkotta. A szűk középtag falát műébenfa burkolat takarta, padlóját szürke olasz csempével rakták ki. Case úgy érezte magát, mintha valami gazdag ember magánfürdőjébe hatolna be a zuhanyzón keresztül. Az orbitális pályán összeszerelt yacht alkalmatlan volt rá, hogy a légkörbe lépjen. Kecses darázsformája csak stíluselemet jelentett, s belsejében mindent a sebesség összbenyomásának erősítésére alakítottak ki.

Amikor Maelcum levette viharvert sisakját, Case is követte a példáját. Ott lebegtek a zsilipben, s beszívták a levegőt, melyben az enyhén érződő fenyőillat nem tudta elnyomni az égő szigetelés nyugtalanító szagát.

Maelcum szimatolt.

– Itt baj, tes’vér! Akárme’ hajón, ha megérzed azt…

Egy sötétszürke műszarvasbőr párnázatú ajtó puhán visszasiklott a keretébe. Maelcum elrugaszkodott az ébenfaltól, és ügyesen átvitorlázott a szűk nyíláson, a hézag előtt a legutolsó pillanatban elfordítva széles vállait. Case egy derékmagasságban futó, párnázott korlátba váltott fogással kapaszkodva, nehézkesen követte.

– Híd ott – mutatott Maelcum egy illesztékek nélküli, krémszín falú folyosón, és könnyed mozdulattal ismét elrúgta magát.

Valahonnan felülről Case egy képernyőtartalmat kiíró nyomtató ismerős csiripelését vette ki, ami felerősödött, ahogy Maelcum mögött átnyomakodott egy újabb ajtónyíláson. Odabent összegabalyodott nyomtatópapír-szalag kavargó tömege fogadta őket. Case letépett egy darabot az összegyűrt papírból, és rápillantott.

000000000

000000000

000000000

– Lefagyott? – bökött egyik kesztyűs ujjával a nullák oszlopaira a sionita.

– Nem – felelte Case, s ellebegni készülő sisakja után kapott –, a Flatline mondta, hogy Armitage letörölte az itteni Hosakáját.

– T’od, olyan szag ez, mintha lézerrel tö’lte v’na le!

A sionita lábát egy svájci izomfejlesztő gép fehér burkolatának feszítette, és nekirugaszkodva átszáguldott a lebegő papírlabirintuson, arca elől félrecsapkodva az íveket.

– Case, tes’vér…

A kis termetű japán férfi torkát finom acéldrót hurkolta a keskeny forgószék támlájához. A drót a fejtámla fekete habszivacsába láthatatlanul beleolvadt, és mélyen bevágódott a férfi gégéjébe. A metszésre különös drágakőként alvadt rá egy sötét, vöröses-fekete, gyöngyszerű vérgömb. Case megpillantotta a durva fafogantyúkat, amelyek mint holmi seprűnyél elkopott nyéldarabjai himbálóztak a fojtóhurok mindkét végén.

– Kíváncsi vagyok, mennyi idő alatt gyűrte le – mormolta Case, visszagondolva Corto háború utáni zarándoklataira.

– Főnök tud, hogy kell hajót pilótni, Case?

– Meglehet. Különleges alakulatos volt.

– Hát e’ a japán-fiú, ő már nem pilóthat. Én sem hisz’, hogy tudnám könnyen elpilótni. Naon új hajó…

– Akkor most keressük meg a hidat!

Maelcum összeráncolta a homlokát, hátrafordult, és elrugaszkodott.

Case követte. Nagyobb térbe jutott, egyfajta társalgóba, ahol leszaggatta és összegyűrte az útközben rátekeredett nyomtatópapír-szalagokat. Ebben a bárhoz hasonló szobában több is akadt a forgószékekből, és meglelték a Hosakát is. A válaszfalba épített nyomtató, a kézi csiszolású burkolólemez elegáns nyílásán keresztül még mindig köpte magából vékony papírnyelvét. Case áthúzta magát a körberakott székek felett, és odanyúlva rácsapott a nyílás bal oldalán lévő fehér gombra. A csipogás abbamaradt. Case megfordult, és a Hosakára bámult: a halott számítógép előlapját tucatnyi apró, kör alakú, megperzselt szélű lyuk fúrta át, körülötte fényes fémötvözet apró gömböcskéi keringtek.

– Jól gondoltad – mondta Case Maelcumnak.

– Híd lezárva, tes’vér! – szólt át Maelcum a társalgó túloldaláról.

A lámpák fénye meggyengült, aztán felerősödött, majd ismét lecsökkent. Case kitépte a nyomtatópapírt a nyílásából: újabb nullákat látott.

– Wintermute? – Körbenézett a szállongó papírdaraboktól hemzsegő, bézs-barna társalgóban. – Te játszol a fényekkel, Wintermute?

Maelcum feje mellett felnyílt egy panel, s feltárt egy kicsiny monitort. Maelcum idegesen odakapta a fejét, a kesztyűjének kézfejére illesztett habszelettel letörölte az izzadságot homlokáról, és közelebb lendült, hogy áttanulmányozza a kijelzőt.

– Értesz japánt, tes’vér?

Case számokat látott átvillanni a képernyőn.

– Nem – felelte.

– Híd mentőkapszula, mentőcsónak. Úgy látszik, épp visszaszám’. Fel a ruha!

Maelcum felillesztette a sisakját, és rácsapott a légzárakra.

– Micsoda? Elrepül? A francba! – Case elrúgta magát a válaszfaltól, és keresztülsiklott a nyomtatópapír-gubancon. – Ki kell nyitnunk ezt az ajtót, haver!

De Maelcum csak a sisakja oldalát ütögette; Case a lexánüvegen át ki tudta venni a sionita mozgó ajkait, és észrevette, hogy a rasztafürtöket rögzítő, szivárványszínekkel hímzett, lila pamutháló szalagja alól izzadsággyöngy ível elő. Maelcum kiragadta Case kezéből a sisakot, és finom mozdulatokkal felerősítette, kesztyűs tenyerével pedig rápattintotta a zárakat. A nyakgyűrű csatjainak záródása után az arcvédő bal szélén apró folyadékkristályos monitorok gyúltak ki.

– Nem szólok japánt – szólalt meg Maelcum hangja Case űrruhájának adóvevőjében –, de visszaszám’ rossz. – Megkoppintott egy sajátos sort a képernyőn. – Zárak nem épek, hídmodulon. Ind’ nyitott zsilippel.

– Armitage! – Case dörömbölni próbált az ajtón, de a súlytalan tehetetlenség ereje imbolyogva visszarepítette a nyomtatólapok sűrűjébe. – Corto! Ne tegye! Beszélnünk kell! Muszáj…

– Case? Hallom magát, Case…

A hang most távolról ugyan, de Armitage-ére emlékeztetett; furcsa nyugalom áradt belőle. Case abbahagyta a rúgkapálást, sisakjával a hátsó falnak ütődött.

– Sajnálom, Case, de ennek így kell lennie. Valamelyikünknek ki kell jutnia, és tanúskodnia kell. Ha mindnyájan itt ragadunk, akkor itt a vége. De elmondom nekik, Case, mindent elmondok nekik Girlingről és a többiekről. És eljutok odáig, Case, tudom, hogy eljutok odáig. Eljutok Helsinkiig.

Hirtelen csend támadt, s megtöltötte Case sisakját, mint valami ritka gáz.

– De olyan nehéz, Case, olyan átkozottul nehéz! Vak vagyok.

– Corto, álljon meg! Várjon! Maga vak, ember! Maga nem képes repülni! Bele fog ütközni a kibaszott fákba. El akarják kapni magát, Corto, az élő Istenre esküszöm! Nyitva hagyták a zsilip csapóajtaját! Maga meghal, és sosem jut odáig, hogy elmondja nekik, és nekem meg kell kapnom az enzimet, legalább az enzim nevét, az enzimét, ember…

Case már-már hisztérikusan üvöltött. A sisak begerjedt fülhallgatója elektronikus sikollyal válaszolt.

– Visszaemlékezni a kiképzésre, Case. Ez minden, amit tehetünk.

És aztán a sisak megtelt zavaros mormolással, harsogó statikus zajjal, a Süvöltő Ököl éveinek távlatából vonító rádióadással. Orosz beszédtöredékek, aztán egy idegen férfi hangja. Középnyugati, nagyon fiatal:

– Lelőttek minket, ismétlem, Omaha Thunder lelőve, lelőttek minket, mit…

– Wintermute – sikoltotta Case –, ne tedd ezt velem!

Szempillái alól könnyek törtek elő, s tétova kristálycseppecskékben verődtek vissza az arcvédőről. Aztán a Haniwa megdöndült és megremegett, mintha valami hatalmas, puha dolog csapódott volna a törzséhez. Case maga elé képzelte, ahogy a mentőcsónak egy zökkenéssel elszabadul, leoldják a robbanó szegecsek, s az elszökő levegő kitóduló hurrikánja egyetlen másodperc alatt kiszaggatja az őrült Corto ezredest a fészkéből s a Süvöltő Ököl Wintermute által felidézett végső perceiből.

– Ő ‘ment, tes’vér – nézett Maelcum a monitorra. – Csap’ajtó nyitva. A Mute bizt’ átírta a katapult biztonsági ellenőrzést.

Case megpróbálta kitörölni a harag könnyeit a szeméből, de ujjai a lexánba ütköztek.

– A yacht légszig’ rendben, de főnök híddal elvitte a csáklyavezérlést is. Marcus Garvey maradt beragadva.

De Case csak Armitage Szabadpart körüli végtelen zuhanását látta maga előtt, ahogy a sztyeppéknél is dermesztőbb vákuum örvényébe hull. S ki tudja, miért, ráképzelte sötét börberi viharkabátját is, melynek dús redői úgy terülnek köré, mint valami roppant denevér szárnyai.

17

– Megkaptad, amiért mentél? – kérdezte az agykártya.

A Kuang Osztály Tizenegyes Szint szemkápráztatóan bonyolult, leheletfinom szivárványerezettel szőtte be a közte és a T-A jég közti rácsot, akár a téli ablakot a rászitáló hópihék.

– Wintermute megölte Armitage-t, kilőtte egy nyitott ajtajú mentőcsónakban.

– Hát, rábaszott… – felelte a Flatline. – De amúgy se vótatok puszipajtások, he?

– De ő tudta, hogyan lehet semlegesíteni a méregtasakokat.

– Tehát Wintermute is tudja. Bízzál ebben!

– Nem igazán bízom abban, hogy Wintermute ideadja nekem.

Az agykártya hátborzongató nevetésutánzása csorba pengeként mart Case idegeibe.

– Ez tán azt jelenti, hogy kezd meggyünni az eszed.

Case rácsapott a szimstim kapcsolójára.

A nő látóidegéhez kapcsolt chip 06:27:52-t mutatott. Case egy órán át követte Molly útját a Villa Straylightban, s a nő által beszedett szintetikus endorfin hatásával feledtette saját másnaposságát. Molly lábából kiállt a fájdalom, és most mintha meleg fürdővízben lépkedett volna. A Braun robot a vállán gubbasztott, apró manipulátorai párnázott sebészcsipeszekként kapaszkodtak a Modern-öltözék polikarbon szövetébe.

A falak errefelé nyers acélból készültek, letépett egykori burkolatuk helyén durva epoxiszalagok csíkjai barnálltak. Munkások közeledtek; a nő elrejtőzve lekuporodott, tűvetőjét a kezében ringatta, öltözéke acélszürkére váltott. A gumikerekes szervizkocsi és a két karcsú afrikai elhaladt mellette; a kiborotvált fejű férfiak narancssárga kezeslábast viseltek. Egyikük halkan dúdolt magában, Case számára sose hallott nyelven; hangja és a dallam idegen volt, megindító.

Ahogy a nő egyre mélyebbre hatolt a villa útvesztőjében, Case lassacskán felidézte a fej szónoklatát, 3Jane Straylightról írt tanulmányát. Straylight őrült téboly volt, mely belenőtt a porított holdkőből kevert polimerbetonba, belenőtt a hegesztett acélba és a csecsebecsék tonnáiba, bele mindabba a bizarr cókmókba, amit gazdái felhurcoltak a kúton, hogy kialakítsák forgó fészküket. De ezt a fajta tébolyt Case nem értette, szemben Armitage őrületével, amit már megérteni vélt. Facsarjunk valakit alaposan erre, aztán ugyanolyan alaposan a másik irányba, csináljuk meg ezt párszor, és úgy pattan el, mint egy túlfárasztott drót. A történelem épp így bánt el Corto ezredessel. A történelem már be is fejezte rajta piszkos munkáját, mire Wintermute rátalált, kirostálta a háború dús hordalékából, s mint holmi posványos pocsolyán surranó vízipók, úgy osont be Corto kihalt tudatának szürke mezejébe. Első üzenetei egy játék számítógép monitorán villantak fel, egy francia elmegyógyintézet elsötétített szobájában. Wintermute Cortónak a Süvöltő Ökölről őrzött emlékeire alapozva a nulláról építette fel Armitage-t. Ám Armitage „emlékeit” Corto egy bizonyos pont után már nem érezte sajátjának. Case kételkedett abban, hogy Armitage felidézte volna az árulást, a lángokban alápörgő Nightwingeket… Armitage csak Corto egyfajta szelídített kiadása volt, és mikor az akciót kísérő stressz elért egy bizonyos határt, az Armitage-szerkezet összeomlott, és feltört alóla a bűnös és betegesen tomboló Corto. És e Corto-Armitage most már csak halálba fagyott apró holdként keringett Szabadpart egén…

Case a méregtasakokra gondolt. Az öreg Ashpool szintén halott, szemét átfúrta Molly mikroszkopikus tűje, megfosztva őt a rafinált aranylövettől, bármit is kevert ki magának. Ő, a bolond Ashpool király még talányosabb halált halt, s megölte a lányának nevezett, 3Jane-arcú babát is. Case-nek, miközben Molly érzékközvetítőjének bemenetén utazott Straylighton át, úgy tetszett, sose képzelte, hogy létezik bárki, aki Ashpoolhoz foghatóan oly hatalmas, mint amilyen szerinte emberként volt valaha.

Case világában a hatalom vállalatok hatalmát jelentette. A zaibacuk, az emberi történelem menetét alakító multinacionális cégek már meghaladták a régi korlátokat. Eleven organizmusnak tekintve már szert is tettek egyfajta halhatatlanságra. Egy zaibacut nem lehet lefejezni a tucatnyi csúcsvezető legyilkolásával: lennének, akik feljebb lépve a ranglétrán, átvennék megüresedett helyüket, és rátennék kezüket a roppant vállalati adatraktárakra. De a Tessier-Ashpool nem ilyen volt; Case a cég alapítójának halálából is kiérezte a különbséget. A T-A atavizmus volt, klánkövület. Visszagondolt az öregember szobájának bemocskolt emberiességére, a felhalmozott kacatokra, a papírtokos régi hanglemezek rongyos gerincére. Egyik lába csupaszon maradt, a másik bársonypapucsban.

A Braun megrántotta a Modern-ruha csuklyáját, és Molly balra befordult egy újabb boltíves átjáróba.

Wintermute és a fészek. A kikelő darazsak iszonytató látomása, a biológia gyorsított gépfegyvere. De vajon nem inkább a zaibacukra illik ez a kép? Netán a jakuzákra, akik egyetlen hatalmas szervezetben, kibernetikus memóriákkal tömött kaptáraiban őrzik szilíciumba kódolt DNS-üket? Ha Straylight a Tessier-Ashpool vállalati arculatát fejezte ki, akkor a T-A éppoly eszelős volt, akár a vénember: azonos félelemgubancokba gabalyodott, s belengte a céltalanság ugyanolyan furcsa érzete. „Ha a család átalakult volna azzá, amit elterveztek …” – idézte fel Molly szavait. De Wintermute azt mondta a nőnek, hogy nem jött nekik össze.

Case mindig is magától értetődőnek tekintette, hogy az igazi főnökök, egy adott iparág nagykutyái egyszerre többek s kevesebbek, mint az átlagemberek. E jelleget felismerte memphisi megnyomorítóiban, Wage-ről is lerítt valami hasonló Night Cityben, és Armitage érzéketlen ürességét is ennek tudta be. Az egészet mindig a gépezet, a rendszer, a szülőszervezet működésébe való afféle fokozatos és önkéntes belenyugvásként fogta fel. Ebben gyökerezett az utcai hidegvér, a bennfentesek magabiztossága, beleértve a befolyás rejtett tornyaihoz vezető kapcsolatok láthatatlan szálait is.

De mi folyik most a Villa Straylight folyosóin?

Egész szakaszok következtek az acélig és a betonig lehántott falakból.

– Jó lenne tudni, merre jár a mi Peterünk, he? Talán hamarosan találkozunk a fiúval – suttogta a nő. – Na és Armitage? Ő hol van, Case?

– Halott – felelte a férfi, tudva, hogy Molly úgysem hallhatja –, neki vége. Átkapcsolt.

A kínai program farkasszemet nézett a céljéggel. A T-A magokat jelképező négyszög zöldjén fokozatosan eluralkodtak a szivárványszín árnyalatok. A színtelen ürességet smaragdívek hidalták át.

– Hogy megy, Dixie?

– Fájintosan. Szinte mán túl jól. Ez az izé elképesztő… Jól gyött vóna egy belőle annak idején, Szingapúrban. A régi New Bank of Asiát csiná’tam meg, ötvened részit kaptam, amennyit ért. De emmán régi história. Ez a bébi megcsinálja helyettem az összes kulimunkát, az ember azon kezd gondukodni, hogy nézne ki mostanában egy igazi háború…

– Ha ez a szar kint lenne az utcán, nézhetnénk más munka után – vélte Case.

– Komálnád. Várjál csak, amíg fölfelé kell vezessed eztet a fekete jégen keresztül!

– Simán!

Valami kicsi és határozottan nem geometrikus jelent meg az egyik smaragdív távolabbi végén.

– Dixie…

– Igen. Látom. Nem t’om, elhiggyem-e.

Elmosódott szúnyog méretű barnás petty mozgott a T-A magok zöld fala előtt. Aztán a Kuang Osztály Tizenegyes Szint által emelt hídra hágott, és Case látta, hogy a figura lépkedve jár. Közeledtével az ív zöld szakasza kiterjeszkedett, a vírusprogram sokszínű szövedéke pár lépéssel előrébb felpöndörödve meghátrált a repedezett fekete cipők elől.

– Át kell adjam neked, főnök – mondta a Flatline, amikor Finn alacsony, gyűrött figurája néhány méterre látszott tőlük állni. – Ilyen vicceset még élő életembe se láttam soha.

De a kísérteties antinevetés ezúttal elmaradt.

– Ezt korábban még sosem próbáltam – villantotta ki a fogait Finn; kezét kirojtosodott zakója zsebében rejtegette.

– Megölted Armitage-et! – támadt neki Case.

– Azaz Cortót, igen. Armitage akkor már sehol se volt. Meg kellett tegyem. Tudom, tudom! Az enzimet akarod, oké! Ne izgulj! Armitage tőlem kapta az enzimet, pontosabban én mondtam meg neki, mit használjon. De azt hiszem, talán jobb, ha nem rúgjuk fel a megállapodást. Elég időd van még, és oda fogom neked adni. Már csak pár óra, rendben?

Case kéken bodorodó füstöt látott a cyber-térben: Finn rágyújtott Partagasainak egyikére.

– Ti, emberek – merengett Finn –, kész kínszenvedés vagytok. Itt ez a Flatline: ha ti mind olyanok lennétek, mint ő, akkor bezzeg minden simán menne. Ő egy agykártya, csak egy kupac ROM, így mindig azt csinálja, amit elvárok tőle. Hogy csak egy példát mondjak: a számításaim szerint minimális esély volt rá, hogy Molly besétál Ashpool távozási nagyjelenetébe.

Finn felsóhajtott.

– Miért akarta kinyírni magát? – kérdezte Case.

– Miért tesz ilyet bárki is? – A figura vállat vont. – Azt hiszem, tudom, miért akarta, de tizenkét órámba telne elmagyarázni családtörténetének különféle tényezőit és ezek kölcsönhatásait. Már régóta készült rá, de aztán mindig inkább visszament a fagyasztóba. Krisztusom, ő aztán tényleg fárasztó egy vén fasz volt!

Finn arca megrándult az utálkozástól, majd folytatta:

– Ez mind összefügg azzal, amiért megölte a feleségét, sőt ha a rövidebb indok érdekel, főleg ezzel függ össze. De amitől végképp elborult, az az volt, hogy a kis 3Jane rájött, hogyan piszkálja meg Ashpool papa kriogénrendszerének vezérlőprogramját. Ez is kifinomult megoldás. Szóval, alapjában véve, a lány ölte meg. A vén marha nyilván úgy képzelte, maga döntött önnön haláláról, a te bosszúálló angyalka barátnőd meg azt hiszi, ő nyírta ki a szemébe adagolt kagylószafttal.

Finn elfricskázta a csikkjét, le a mátrixba, és hozzátette:

– Egyébként, azt hiszem, én okosítottam ki 3Jane-t a furcsa tippel meg egykét régi fogással.

– Wintermute – válogatta gondosan a szavait Case –, azt mondtad nekem, hogy csak része vagy valami másnak. Később pedig azt mondtad, ha lefut az akció, és Molly a megfelelő helyre viszi a szót, megszűnsz létezni.

Finn áramvonalas koponyája bólintott.

– Oké, de akkor utána kivel fogunk tárgyalni? Ha Armitage halott, te pedig el fogsz tűnni, ki mondja meg nekem, hogyan lehet kigyomlálni ezeket a kurva méregzacskókat a szervezetemből? Ki fogja Mollyt visszahozni onnan? Úgy értem, mi a fasz lesz mindnyájunkkal, miután levágjuk rólad a hardveres kötést?

Finn fa fogpiszkálót vett elő a zsebéből, és kritikus szemmel tanulmányozta, mint sebész a szikét.

– Jó kérdés – mondta végül. – Ismered a lazacot? Azt a halfajtát? Azokat a halakat kényszer hajtja az árral szemben. Érted?

– Nem – vallotta be Case.

– Nos, magam is kényszer alatt állok, és nem tudom, miért. Ha feltárnám neked e témához kapcsolódó legbensőbb gondolataimat, hm, nevezzük őket feltevéseknek, akkor több életidőn át itt kuksolhatnál. Mert rengeteget töprengtem rajta, és mégsem tudom. De ha ez véget ér, és ha jól csináljuk, akkor részévé válok valami nagyobbnak. Valami sokkal nagyobbnak! – Finn felnézve körbepillantott a mátrixon. – De azok a részeim, amikből most állok, itt maradnak. Ti pedig megkapjátok a béreteket.

Case leküzdötte a vad vágyat, hogy előreléptetve magát, a kifakult nyakravaló rongyos csomója felett torkon ragadja a figurát, és hüvelykujjait Finn gégéjébe mélyessze.

– Hát, sok szerencsét! – mondta Finn; zsebre vágott kézzel megfordult, és cammogva visszaindult a zöld íven.

– Hé, seggfej! – szólt utána a Flatline, amikor Finn már tucatnyi lépéssel odébb járt. A figura megállt, félig visszafordult. – Mi a helyzet velem? Mi lesz az én béremmel?

– Megkapod – felelte a fantom.

– Mit jelent ez? – kérdezte Case, ahogy a távolodó, szűk tweedzakót figyelte.

– Ki akarok törlődni – mondta az agykártya. – Mondtam mán neked, emlékszel?

Straylight Case-t azokra a kora reggeli, kihalt bevásárlóközpontokra emlékeztette, amelyeket még tinédzseréveiből ismert. A gyéren lakott helyekre virradó hajnalok órái görcsös nyugalmat, zsibbatag várakozást hoztak, olyasfajta feszültséget, amelyben az ember az elsötétített boltok bejárata feletti, berácsozott villanykörtéket körülrajzó rovarokat lesi. A Sprawl határaihoz tapadó alvóvárosok jutottak eszébe, ahová nem hatolt el a fortyogó városmag éjjeli zakatolása; ott fogta el mindig ugyanez az érzés, hogy körülötte egy őt sem odaruccanásra, sem felfedezésre nem csábító, ébredező világ lakói szenderegnek, hogy az üzleti taposómalom csak átmenetileg pihen, és hogy a gépies hiábavalóság rövidesen új körbe kezd.

Molly most lelassított, talán mert már közelinek érezte célját, vagy talán lába terhein akart enyhíteni. A fájdalom kezdte átrágni magát az endorfinon, holmi tünetként, amiről a férfi nem tudhatta, mire figyelmeztet. A nő nem beszélt, fogait összeszorította, még a levegővételre is gondosan ügyelt. Számos érthetetlen holmi mellett haladt el, de Case kíváncsisága már tovatűnt. Akadt például egy szoba, tele könyvespolcokkal, vászon-vagy bőrkötések közé préselt sárguló papír milliónyi zizegő levelével; a polcokat számok és betűk rejtjeleivel ellátott címkék tagolták. Aztán egy zsúfolt galéria következett, ahol Molly közömbös szemein át Case egy cserepekre tört, pormaszatos üvegtáblát bámult meg. Molly tekintete automatikusan végigpásztázta a ráerősített réztáblát is: „La Mariée mise á nu par ses célibataires, méme”. A nő odanyúlt, és megérintette a tárgyat, mesterséges körmei megkoppantak a törött üvegalkotást védő rétegelt lexánlemezen. Láttak valami bejáratot is, krómbetétes, kerekded fekete üvegajtókat, amelyek nyilván a Tessier-Ashpool kriogénkriptájába vezető utat őrizték.

Mióta elkocsizott mellette a két afrikai, Molly senkivel sem találkozott. A karbantartók életre keltek Case képzeletében, szinte látta őket, ahogy puhán végigsiklanak Straylight csarnokain, bólogatnak sötéten csillogó, sima koponyájukkal, s egyikük még mindig dúdolja fáradt kis dalát.

És az eddig látottakban semmi nem volt abból a tündérkastélyt és titkos jakuzaszentélyt egyesítő Villa Straylightból, amit Case, Cath elbeszélése és a félig elfeledett gyermekkori fantáziák alapján összeképzelt magának.

07:02:18.

Másfél óra.

– Case – szólalt meg a nő –, kérnék egy szívességet.

Merev tartásban ülésbe ereszkedett egy halom csiszolt acéllemezre. A lemezek végét érdes műanyag burkolat védte. Molly belecsippentett egy repedésbe a legfelső lemez műanyagában, hüvelyk-és mutatóujja alól kicsúsztak a pengék.

– Szóval, a lábam nem bírja. Nem készültem ekkora mászásra, és az endorfin is kevés már hozzá. Szóval talán – csak talán, rendben? – most igazi szarban vagyok. Ha hamarabb patkolnék itt el, mint Riviera…

Molly kinyújtotta a lábát, s megmasszírozta a Modern polikarbon ruha és a párizsi bőrnadrág mélyén sajgó combját.

– …akkor szeretném, ha megmondanád neki. Mondd meg neki, hogy én voltam, érted? Csak annyit mondj, hogy Molly volt az! Érteni fog belőle. Oké?

Végignézett az üres előcsarnok csupasz falain. A padlót itt nyers holdbeton alkotta, a levegő gyantától bűzlött.

– A francba, öregem, még azt sem tudom, figyelsz-e egyáltalán!

CASE.

A nő hunyorított, lábra állt, bólintott.

– Mit mondott el neked Wintermute? Mesélt Marie-France-ról? Ő volt a Tessier-fél, ő volt 3Jane genetikai anyja, meg Ashpool halott babájáé is, gondolom. Nem tudok rájönni, miért mondott el nekem, ott a kabinban… annyi mindent… Elmondta azt is, miért kell mindig Finn vagy valaki más képében megjelennie. Nem csupán maszkról van szó. Olyan, mintha a valódi profilokat önlassító szelepként használná, hogy kommunikálni tudjon velünk. Sablonnak, személyiségmodellnek nevezte.

Molly előhúzta a tűvetőjét, és továbbsántikált a folyosón.

A csupasz acél és az érdes gyanta zónája hirtelen véget ért, s felváltotta valami, amit Case először egy tömör sziklába robbantott, durva falú alagútnak vélt. Molly megvizsgálta a szegélyét, és a férfi látta, hogy valójában az acélt fedik holmi panelek, melyek szemre és tapintásra hideg kőnek tűntek. Molly letérdelt, és megérintette az alagútutánzat padlóján szétterített, sötét homokot. Homoknak érződött ugyan, hűvös volt és száraz, de miután a nő végighúzta rajta az ujját, folyadék módjára összezárult, s a felület ismét töretlen lett. Tucatnyi méterrel odébb az alagút elkanyarodott. A hegesztett álsziklafalakra éles sárga fény rajzolt kemény árnyékokat. Case riadtan konstatálta, hogy a gravitáció itt megközelíti a földit, ami azt jelentette, hogy Mollynak a mászás után most ereszkednie kell. Case eddigre már teljesen elbizonytalanodott; a térbeli eltájolódást a cowboyok a különösen rémisztő dolgok közé sorolták.

De Molly nem tévedt el! – nyugtatta magát.

A nő lábai között valami átsurrant, és ketyegve eliramodott a padló nem-homokján. Vörös LED villant. A Braun.

Az első hologram sajátos hármasoltárként, közvetlenül a kanyar után bukkant fel. A nő már leengedte a tűvetőt, mire Case rájött, hogy vetített képpel áll szemben. A figurák könnyed, életnagyságú karikatúrák voltak: Molly, Armitage és Case. A rajzolt Molly a nehéz bőrdzseki alatti szűk, fekete neccruhán átsejlő, hatalmas melleket kapott, hihetetlenül keskeny csípőt és a fél arcát elfedő, ezüstös lencséket. Kezében abszurd mód bonyolult pisztolyforma fegyverféleséget szorongatott, ami szinte eltűnt a távcsövek, hangtompítók, lángrejtők ráboruló, bordázott tömege alatt. A rajzfigura szétvetett lábakkal, előredőlő felsőtesttel állt, arcán az idióta kegyetlenség kihívó kifejezésével. Mellette Armitage feszített merev vigyázzban, kopottas khaki egyenruhában. Amikor Molly óvatosan közelebb lépett, Case megfigyelhette a szemeit is: apró, kékesszürke monitorképernyőket formáztak, melyeken néma szélrohamoktól tépett fekete fenyőtörzsek hajladoztak az üvöltő hópusztaságban.

A nő átdugta ujjai hegyét Armitage televíziószemein, aztán Case rajzfigurája felé fordult. Ez utóbbi úgy festett, mintha esetében Riviera – és Case azonnal tudta, hogy Riviera keze van az egészben – képtelen lett volna bármi parodizálásra érdemeset találni. Az ott ácsorgó figura csaknem azonos volt azzal, akit Case mindennap látott a tükörben: sovány, felhúzott vállú, rövid, sötét haja alatt feledhető arc, amire ráfért a borotválkozás, de Case-re általában ráfért.

Molly hátralépett, és egyik figuráról a másikra nézett. Az állóképen egyedül a fekete fák hajladoztak némán, Armitage fagyos szibériai szemeiben.

– Mondani próbálsz nekünk valamit, Peter? – kérdezte halkan Molly. Aztán előrelépett, és belerúgott valamibe a holo-Molly lábai között; fém csendült a falon, és a figurák elenyésztek. A nő lehajolt, és egy kis kivetítőt szedett fel.

– Azt hiszem, képes ezekbe becsatlakozni és közvetlenül programozni őket – jegyezte meg, aztán félredobta a készüléket.

Elhaladt a sárga fény forrása, egy falba illesztett ódon üveggömb mellett, amelyet egy kihajlított rostély rozsdás görbülete védett. A rögtönzött csillár stílusa valahogy gyerekesnek hatott: Case visszagondolt a bunkerekre, amiket a többi gyerekkel építettek a háztetőkön és az elárasztott alagsorokban. Ez itt egy gazdag srác búvóhelye – gondolta. – Az effajta durvaság költséges, az ilyet mondják atmoszférának.

A nő tucatnyi újabb hologram mellett lépett el, mielőtt 3Jane lakosztályának bejáratához ért. Az egyik a szem nélküli szörnyet ábrázolta a Fűszeres Bazár mögötti sikátorból, ahogy kitör Riviera szétszaggatott testéből. Számos további kép kínzási jeleneteket mutatott be, ahol az inkvizítorok mindig katonatisztek voltak, az áldozatok pedig kivétel nélkül fiatal nők. Ezek Riviera Vingtiéme Siécle-beli műsorának borzalmas elevenségét viselték, mintha csak megfagytak volna az orgazmus kék villanásában. Molly félrenézett, amikor elment mellettük.

Az utolsó kép kicsi volt és homályos, mintha Rivierának az emlékezet és az idő holmi benső távlatából kellett volna előcibálnia. Egy kisgyerek nézőpontjából vetítették: a nőnek le kellett térdelnie, hogy megvizsgálhassa. A többi hologramnak nem volt háttere; a figurák, egyenruhák, kínzószerszámok mind szabadon lebegtek. Ez viszont látkép volt.

Sötét törmelékhullám emelkedett a színtelen ég felé, gerincén túl a város tornyainak kifakult, félig megolvadt csontvázai meredeztek. A törmelékhullám hálószerű szövedékében rozsdálló acélrudak tekeregtek kecses-finom fonalként, s még ott csüngtek rajtuk a hatalmas betontömbök. Az előtér valaha egy városi tér lehetett, benne valamiféle tönkkel, talán szökőkút volt valaha. Tövében néhány gyermek vett körül egy katonát, mozdulatlanul. A tabló elsőre elég zavarosnak tűnt, de Molly bizonyára helyesen értelmezte, mert mielőtt még Case kiismerte volna a képet, megérezte a nő feszültségét. Molly kiköpött, aztán felállt.

Gyermekek. Lerongyolódott, állatias gyermekek, késekként csillogó fogakkal, eltorzult arcukon sebhelyekkel. A hanyatt fekvő katona szája és torka tátongón meredt az égre. A gyermekek táplálkoztak.

– Bonn – szólalt meg a nő, valami szelídségfélével a hangjában. – Bonn szüleménye vagy, ugye, Peter? Így is van jól. A mi 3Jane-ünknek az már nem jelent izgalmat, ha valami piti tolvaj előtt kitárja a hátsó ajtót. Így aztán Wintermute téged túrt elő. A legferdébb ízlésűek igénye szerinti legjobb, démoni szeretőt, Petert… – Molly megborzongott. – De rábeszélted a csajt, hogy engedjen be engem is. Kösz. Most már bulizhatunk.

Aztán odahagyta Riviera gyermekkorát, és továbbment, a fájdalom dacára sétatempóban. Előhúzta a tűvetőt a tokjából, kipattintotta a műanyag tárat, zsebre vágta, és kicserélte egy másikkal. Hüvelykujját beakasztotta a Modern-öltözék nyakába, és egyetlen mozdulattal derékig hasította: hüvelykpengéje úgy szelte ketté a durva polikarbont, mintha korhadt selyem lett volna. Megszabadult a ruha ujjaitól és száraitól, a szétvagdalt maradványok a padlóra hullottak, s nyomban felvették a sötét, hamis homok színét.

Case-nek ekkor tűnt fel a zene. A zene, amit nem ismert: csupa kürt volt és zongora.

A 3Jane világába vezető bejáratnak nem volt ajtaja: csak egy szakadozott, ötméteres hasadék nyílt az alagút falában, ahonnan széles és lapos ívben girbegurba lépcsők vezettek lefelé. Gyenge kék fény, mozgó árnyak, zene.

– Case! – szólította a nő, és megállt, jobbjában tartva tűvetőjét. Aztán felemelte a bal kezét, elmosolyodott, s nyelvének nedves hegyét nyitott tenyeréhez érintve megcsókolta a férfit a szimstim-láncon keresztül. – Mennem kell.

Aztán valami kicsit és nehezet markolt meg a bal keze, hüvelykujja apró gombra nyomódott, és már ereszkedett is.

18

Csak egy hajszállal vétette el. Majdnem összejött neki, de mégsem. Pedig jól ment be – gondolta Case. A billentyűzet felett repülő ujjakkal a deckjük fölé hajoló cowboyok testtartásából ismerős odafigyelés, a megfelelő mozgás, a hozzáállás – Mollyban mindez megvolt, és a belépéshez mindet be is vetette. Legyűrte velük a lábában égő fájdalmat, és úgy masírozott le 3Jane lépcsőin, mintha övé lenne a hely: laza csuklóval előretartott alkarjának könyökét csípőjébe vágta, s a tűvető csövét oly mesterkélt nemtörődömséggel lóbálta, hogy egy Régensség korabeli párbajhősnek is becsületére vált volna.

Bevonulása valósággal előadásszámba ment, mintha összegzése lett volna az egy életen át habzsolt olcsó harcművészeti akciófilmeknek. Case is efféléken nőtt fel, így átérezte, hogy pár másodpercre a nő maga volt a kemény hősök mindegyike: Sony Mao a régi Shaw-videókból, Mickey Chiba és a családfa minden tagja, Leeig és Eastwoodig bezárólag. Molly pontosan úgy adta elő mozgásban, mint korábban szóban.

Lady 3Jane Marie-France Tessier-Ashpool önnön örökségének fallabirintusát felhasogatva faragta ki süllyesztett birodalmát, amelyet Straylight törzsének belső felszíne uralt. Lakhelyének egyetlen terme olyan széles volt és mély, hogy távolabbi sarkait elnyelte a kifordult láthatár, padlóját pedig elrejtette az orsó görbülete. Az alacsony és szabálytalan mennyezet ugyanabból a kőutánzatból készült, amely a folyosó falait borította. A padlón itt-ott az egykori útvesztő derékmagas, cakkos peremű falmaradványai meredeztek. Tíz méterre a lépcső aljától, a térség közepén négyszögletes türkiz úszómedence terpeszkedett: víz alatti fényszórói képezték a lakosztály egyetlen fényforrását – Case legalábbis így látta, ahogy Molly megtette utolsó lépését. A medence hullámzó fényfoltokat vetett a mennyezet felette lévő részére.

A medence mellett várakoztak.

Case tudta, hogy a nő reflexeit az idegsebészek feljavították, felturbózták a harcra, de a szimstim-láncon keresztül még nem tapasztalta meg őket. Az érzés olyan volt, mintha egy lassú, körültekintő, a gyilkos ösztönre és sokévi edzésre koreografált táncot nézne, felére lassított felvételről. Úgy tetszett, Molly egyszerre vette észre mindhármukat: a medence ugródeszkáján egyensúlyozó fiút, a borospohara felett bazsalygó lányt és Ashpool testét, akinek üdvözletre húzódó mosolya felett roncsolt feketeséggel tátongott bal szemürege. A vénember fogai hófehéren virítottak, testét a gesztenyevörös talár fedte.

A nyúlánk, barna, tökéletes alakú fiú fejest ugrott, de karjai még el se érték a vizet, mikor Molly kezéből már kirepült a gránát. Case csak most ismerte fel, ahogy az a medencébe csobbant: gyors égésű robbanóanyag mag volt, körbetekerve tízméternyi, finom szálú acél repeszdróttal.

Molly tűvetőjéből sivítva csapott ki a robbanó tüskék vihara, hogy átlyuggassa Ashpool arcát és mellkasát. De a vénember nyomban eltűnt, s helyén csak a fehérre lakkozott strandszék maradt, felhólyagzott, füstöt gomolygó támlával.

A csőtorkolat már 3Jane felé lendült, amikor felrobbant a gránát. A víztömeg mint valami szabályos emeletes torta feldagadt, beroppant és visszahullott, de hiába: a tévedés már megtörtént.

Hideo hozzá sem ért Mollyhoz: a harcot a lába adta fel.

A Garvey-n Case felüvöltött.

– Elég soká tartott – mondta Riviera, miközben átkutatta a nő zsebeit.

Molly mindkét kezét egy fekete, tekegolyó méretű gömb zárta magába csuklóig.

– Ankarában láttam egy úszómedence elleni gránátos terrortámadást – folytatta a férfi, ujjaival Molly dzsekijének tartalmában kutakodva. – Látszólag gyenge robbanás volt, de a hidrosztatikus sokktól mindenki azonnal meghalt.

Case érezte, ahogy a nő kísérletképp megmozgatja az ujjait: a golyó anyaga puhának érződött, akár a habszivacs. Lába iszonyúan, felfoghatatlanul gyötrően fájt, látóterébe vörös rácsháló tolakodott.

– A helyedben én nem mozgatnám őket!

A golyó belseje mintha kissé megszorult volna.

– Ez egy berlini szexjátékszer, Jane hozta. Ha sokáig rángatod a kezed, kásává zúzza. Olyasmiből van, mint amiből ez a padló. Úgy vélem, valami molekuláris trükk lehet. Csak nem fáj valamid?

Molly felnyögött.

– Mert mintha megsérült volna a lábad… – Riviera ujjai a nő farmerjének bal farzsebében meglelték a lapos drogcsomagot. – Pompás! Az utolsó ízelítőm Alitól, és pont a legjobbkor!

A mozgó vérháló kavarogni kezdett.

– Hideo – szólalt meg egy másik, női hang –, a hölgy elveszíti az eszméletét! Adj neki valamit ellene, és a fájdalmára is! Nagyon dögösen néz ki, nem gondolod, Peter? Ez a szemüveg! Ez a divat ott, ahonnan jön?

Hűvös kezek, ráérősek, sebészi biztonsággal mozdulók. Injekció szúrása.

– Nemigen firtattam – hangzott Riviera válasza. – Sohasem láttam a szülőhazáját. Értem jöttek Törökországba, és elvittek.

– A Sprawl lesz az, igen. Vannak ott érdekeltségeink. És egyszer oda kellett küldenünk Hideót. Az én hibám miatt, mert beengedtem valakit, egy betörőt, aki elvitte a családi terminált. – A lány felkacagott. – Megkönnyítettem a dolgát, csak hogy bosszantsam a családomat. Csinos fiú volt az én kis betörőm. Éledezik már, Hideo? Nem kellene többet kapnia?

– Ha többet kap, meghal – felelte egy harmadik hang.

A vérháló feketébe csúszott.

A zene visszatért. Kürtök és zongora. Tánczene.

CASE:::::

:::::LÉPJ

KI:::::::

A felvillant szavak utóképe áttáncolt Maelcum szemén és összeráncolt homlokán, amikor Case eltávolította az elektródákat.

– Te üvölt’, tes’vér, nemrég előbb.

– Molly megsebesült! – krákogta Case. Az antigrav-háló széléről fehér ivókulacsot szedett elő, és kiszívott egy kortynyi poshadt vizet. – Ez az egész ügy egyre gázosabb.

Felfénylett az apró Cray monitor, és rendetlenül összedobált hulladékháttér előtt felbukkant rajta Finn:

– Szerintem is az. Gondban vagyunk.

Maelcum felhúzta magát Case feje fölé, megperdült, és átkukkantott a válla felett.

– Hát ez a tes’vér meg ki, Case?

– Ez csak egy kép, Maelcum – mondta Case fáradtan. – Egyik lenti ismerősömé. Wintermute az ő képében beszél, mert ettől biztosan barátibb lesz a hangulat.

– Baromság! – mondta Finn. – Ahogy Mollynak is elmondtam, ezek nem maszkok. Azért kellenek, hogy beszélhessek veletek. Nekem ugyanis nincs olyanom, amit ti személyiségnek mondanátok. De mindez csak egy pofon a szarnak, Case, mert ahogy említettem az imént, gondban vagyunk.

– Akkor fejezd ki tenmagad, Mute! – mondta Maelcum.

– Először is, Molly lába szétment, nem tud járni. A felállás az volt, hogy besétál, eltakarítja Petert az útból, kidumálja a bűvös szót 3Jane-ből, felmegy a fejhez, és kimondja. De mivel mindezt jól elcseszte, ezért azt akarom, hogy ti ketten menjetek be utána.

Case rámeredt a képernyőn vibráló arcra.

– Mi ketten?

– Ki más?

– Például Aerol – felelte Case –, az az arc a Babylon Rockeren, Maelcum haverja.

– Nem. Nektek kell mennetek. Olyannak kell lennie, aki megérti Mollyt és Rivierát. Gorillának megteszi Maelcum is.

– Talán kiment a fejedből, de épp egy kis akció közepén vagyok itt. Emlékszel? Ezért rángattál ide…

– Case, figyelj már ide! Kurvára fogy az időnk! Figyelj! A decked és Straylight között a tényleges kapcsolat a Garvey navigációs rendszerén át zajlik, oldalsávú adással. A Garvey-t beviszitek egy jól álcázott dokkba, amit megmutatok nektek. A kínai vírus teljesen átjárta a Hosaka szerkezetét, a Hosaka már csak vírussal van tele. Amikor bedokkoltok, a vírus összekapcsolódik Straylight őrrendszerével, mi meg megszakítjuk az oldalsávú adást. Viszed a deckedet, a Flatline-t és Maelcumot. Megkeresed 3Jane-t, kiszeded belőle a szót, megölöd Rivierát, és átveszed Mollytól a kulcsot. Az akcióprogramot meg úgy követheted nyomon, hogy becsatlakozol a deckeddel a Straylight-rendszerbe. Majd elintézem neked. A fej hátulján van egy szabványos csatlakozó, az öt cirkonkővel díszített panel mögött.

– Öljem meg Rivierát?

– Öld meg!

Case Finn képmására pislogott, és megérezte Maelcum kezét a vállán.

– Hé! Valamiről megfeledkeztél! – Case éledező dühébe káröröm vegyült. – Elkúrtad! Amikor végeztél Armitage-dzsel, vele együtt hazavágtad a rögzítőhorgok vezérlését is. A Haniwa ránk van tapadva. Armitage megsütötte a másik Hosakát, és a főrendszer a híddal együtt elment, ugye?

Finn biccentett.

– Akkor mi idekint rekedtünk. És ez azt jelenti, hogy rábasztál, öregem! – Case kacagni akart, de a torkán akadt.

– Case, tes’vér – szólt halkan Maelcum –, a Garvey egy vontató.

– Így igaz – mondta Finn, és elmosolyodott.

– Jáccadozol kint a nagyvilágban? – kérdezte az agykártya, amikor Case visszacsatlakozott. – Azt hittem, Wintermute áhítja az örömöt…

– Igen. Ahogy mondod. A Kuang oké?

– Okébb nem is lehetne. Legzsírabb.

– Jó. Akadt pár gubancunk, de dolgozunk rajta.

– Netán el is akarnád mondani?

– Nincs rá időm.

– Sebaj, fijam, ne is törőggy velem, úgyis csak egy hótt vagyok…

– Kopj le! – mondta Case, és a Flatline körömszaggató nevetését félbevágva átkapcsolt.

– Olyan állapotról álmodozott, ami az egyéni tudatossággal alig kerül kapcsolatba – mondta 3Jane, és Mollynak nyújtotta a tenyerében tartott, drágakőből faragott domborművet. Éles metszésű arcot ábrázolt, ami nagyon hasonlított rá.

– Mint az állatok boldogsága… Azt hiszem, az előagy fejlődését egyfajta félresiklásnak tekintette. – Visszahúzta a brosst, és ide-oda forgatva nézegette, különböző szögekben megcsillantva rajta a fényt.

– Egy egyednek, azaz egy klántagnak csak bizonyos magasabb szintű létformáknál szabadna szenvednie az öntudat fájdalmasabb megnyilvánulásaitól…

Molly bólintott. Case-nek eszébe jutott az injekció. Vajon mit adtak be neki? A fájdalom megmaradt, de erősen megszűrték mindenféle zagyva érzékszervi benyomások. Vonagló neonférgek a nő combjaiban, zsákvászon érintése, sülő plankton szaga – Case agya visszahőkölt tőle. Ha nem figyelt eléggé, a benyomások egymásra torlódtak, afféle érzékelési fehérzaj módjára. Ha a szer így meg tudta kavarni Molly idegrendszerét, akkor most hogyan érzi magát a bőrében?

Molly látása abnormálisan tiszta, ragyogó, még a szokottnál is élesebb volt. Körülötte minden vibrálni látszott, mintha minden személyt vagy tárgyat egy picit eltérő rezgésszámra hangoltak volna. A nő az egyik strandszékben ült, keze az ölében, továbbra is a fekete golyó fogságában. Maga elé nyújtott, törött lába egy tevebőr puffra fektetve pihent. 3Jane vele szemben ült egy másik puffon, túlméretezett natúrszín gyapjú dzsellabába bújva. Nagyon fiatal volt.

– Hová ment Peter? – kérdezte Molly. – Belőni az adagját?

3Jane vállat vont a fakó, nehéz köpeny redői alatt, és félresepert a szeme elől egy sötét hajtincset.

– Megmondta, mikor engedjelek be – felelte. – De nem akarta elmondani, hogy miért. Rejtély kell, hogy legyen minden. Bántani akartál minket?

Case érezte, hogy Molly habozik.

– Őt meg akartam ölni, és végeznem kellett volna a nindzsával is, ha tudok. Veled csak azután kellett volna beszélnem.

– Miért akartad? – kérdezte 3Jane, visszadugva az arcképet a dzsellaba egyik belső zsebébe. – És a többit is miért? És miről?

Úgy tetszett, Molly érdeklődve tanulmányozza a kiugró, finom arccsontokat, a széles szájat, a keskeny sasorrt. 3Jane szemei sötétek voltak, s különös módon átláthatatlanok.

– Azért, mert gyűlölöm – felelte végül –, és ennek miértjére az a válasz, hogy mert ilyen a természetem, mert ő az, ami, és mert én meg vagyok, aki vagyok.

– És mert olyat játszott rólad – tette hozzá 3Jane. – Láttam a műsorát.

Molly bólintott.

– De Hideót miért?

– Mert ők a legjobbak, és mert az egyikük, még régen, megölte egy társamat.

3Jane nagyon elkomorult, felhúzta a szemöldökét.

– Mert látnom is kellett, mit művelt – fűzte hozzá Molly.

– És utána beszélgettünk volna, te meg én? Mint most? Beszélgessünk most?

3Jane nagyon sima szálú, sötét, középen elválasztott és hátrafésült haját matt ezüst fogta csomóba.

– Szedd le ezt! – emelte meg Molly gömbbe zárt kezét.

– Megölted az apámat – jelentette ki 3Jane, s bármilyen színezetű is volt a hangja, nem változott meg. – A monitorokon figyeltem, az anyám szemein át, ahogy nevezte őket.

– Megölte a babát, ami olyan volt, mint te.

– Apám imádott hadonászni – mondta a lány. Ekkor megjelent mellette Riviera: fénylett a drogoktól és azt a csíkos rabruhaszerű öltözéket viselte, amit ott a szállodájuk tetőkertjében.

– Ismerkedünk? Ő aztán érdekes lány, nemde? Én már akkor így gondoltam, amikor először megláttam. – Ellépett 3Jane mellett. – Ez nem fog menni, te is tudod.

– Nem fog, Peter? – Mollynak sikerült megeresztenie egy mosolyt.

– Nem Wintermute lesz az első, aki elköveti azt a hibát, hogy alábecsül engem.

Riviera a medence csempézett szélén egy fehér zománcasztalhoz sétált, és ásványvizet löttyintett egy magas kristálypohárba.

– Beszélt velem, Molly. Feltételezem, hogy mindannyiunkkal beszélt; veled is, Case-zel is, és amennyi értelmes még maradt Armitage-ből, azzal is. Nem igazán ért bennünket, tudod. Vannak ugyan személyiségrajzai rólunk, de hát azok csak statisztikák. A te leírásodhoz, drágám, elég lehet egy-két jó statisztika, Case-éhez még sok is. Nekem viszont van egy számszerűleg meghatározhatatlan tulajdonságom… – kortyolt az ásványvízbe.

– És pontosan mi is lenne az, Peter? – kérdezte Molly színtelen hangon.

Riviera sugárzott.

– A perverzitás.

Visszasétált a két nőhöz, s úgy lötykölte a tömör, mélyen vésett hegyikristály henger alján maradt vizet, mintha élvezné annak súlyát.

– Az indokolatlan tett élvezete. És hoztam egy döntést, Molly, egy teljesen indokolatlan döntést.

A nő várakozón pillantott fel a férfira.

– Jaj, Peter… – nyafogta 3Jane, gyerekekre jellemző enyhe elkeseredéssel.

– A szóról szó sem lehet, Molly! Tudod, ő beszélt erről is. 3Jane természetesen tudja a kódot, de nem kapod meg, és Wintermute sem. Az én Jane-em nagyravágyó lány az ő perverz módján. – Riviera ismét elmosolyodott. – Megvannak a saját tervei a családi birodalommal kapcsolatban, és egy pár hibbant mesterséges intelligencia, amelyek éppolyan bizarrak, mint az egész elképzelés, nekünk csak utunkban lenne. Bizony. Jön tehát az ő Rivierája, hogy kisegítse. És Peter azt mondja, maradj veszteg, tedd fel Papus kedvenc swinglemezeit, Peter pedig hadd hozasson rangodhoz illő zenészeket, tánckart, s virrasszunk együtt a halott Ashpool Királyért! – Felhajtotta az ásványvíz maradékát. – Nem, te nem tennéd, Papus, te nem tennéd most, hogy Peter hazajött.

És ekkor a kokain és a meperidin élvezetétől rózsás arcú Riviera a poharat Molly bal lencseimplantjába csapta, látását vérré és éles fénnyé törve szét.

Amikor Case levette az elektródákat, Maelcumot a kabin mennyezete felé fordulva találta. A félmeztelen sionitát a derekát övező nejlonhevederre kétoldalt kapcsolódó és szürke gumi tapadópárnákban végződő gumikábelek tartották a panelek alatt. Maelcum az egyik központi panelen ügyködött egy súlytalanságra tervezett, otromba csavarkulccsal: az eszköz vaskos ellenrugói megpendültek, amikor eltávolított egy újabb hatlapos csavart. A Marcus Garvey nyögött és pattogott a gravitációs terhelés alatt.

– A Mute én és ént bevisz mink dokkba – mondta a sionita, s a csavart a derekán lévő hálóerszénybe pöccintette. – Maelcum pilótoz leszállásnál, közben mi előkész’ szerszámokat melóhoz.

– Ott tartod a szerszámokat? – Case kinyújtotta a nyakát, és a barna háton ugrándozó izomkötegeket nézte.

– Csak ezt – mondta Maelcum, és a panel mögül előcsúsztatott egy fekete műanyagba csavart, hosszúkás csomagot. Visszaillesztette a panelt, de rögzítésére megelégedett egyetlen csavarral, miközben a fekete csomag odébb lebegett. A sionita hüvelykujjával kinyitotta a munkaöv szürke tapadópárnáinak szelepét, kiszabadította magát, és megragadta az imént előszedett holmit.

Visszarugaszkodott, átsiklott a műszerei felett – főképernyőjén zöld dokkoló-diagram pulzált –, és megakadt Case antigrav-hálójának keretén. Lehúzta magát, és egyik hüvelykujjának vastag, csorba körmével nekiállt lekaparni a csomagjáról a ragszalagot.

– Ember Kínában mondja, az igazság jön ebből – mondta, s kicsavart egy ősrégi, olajosan csillogó Remington automata puskát; a csöve néhány milliméterre az ütött-kopott előagy felett le volt fűrészelve. A fegyver tusát teljesen eltávolították, és fából készült, sötét szalaggal betekert pisztolymarkolattal helyettesítették. A pilóta bűzlött az izzadságtól és a ganjától.

– Ez az egy van csak?

– Persze, tes’vér! – felelte Maelcum, s egy piros ronggyal letörölte az olajat a fekete csőről. Másik kezével, a fekete műanyag burkolatot rágyűrve, a pisztolymarkolatot szorongatta. – Én és én kett’ együtt már leszünk egész rasztafari haditengerészet, elhih’ed!

Case a homloka elé húzta az elektródákat. A Texas katétert már vissza sem tette: a Villa Straylightban majd kipisálom magam, még akkor is, ha utoljára. Becsatlakozott.

– Hahó – üdvözölte az agykártya –, a jó öreg Peter teljesen meggárgyult, he?

Úgy látszott, most már a Tessier-Ashpool jég részét alkotják: a smaragdívek kiszélesedtek, és szilárd tömeggé nőttek össze. Az őket körülvevő kínai program síkjain a zöld uralkodott.

– Egyre közelebb, mi, Dixie?

– Nagyon is közel. Kelleni fogsz hamarost.

– Figyelj csak, Dix, Wintermute azt mondja, a Kuang már jól berágta magát a mi Hosakánkba. Ki kell, hogy húzzalak a hálózatból téged és a deckemet, mondja, aztán fel kell hurcolnom téged Straylightba, hogy visszadugjalak egyenest az ottani őrprogramba. Szerinte a Kuang vírus ott mindenhová bejut, és onnantól kezdve belülről folytatjuk, a Straylight helyi hálózatán.

– Csodálatos! – mondta a Flatline. – Amúgy se szerettem soha semmit se eccerűen csinálni, ha már lehet jó bonyolultan is.

Case átkapcsolt.

Beletoppant a nő sötétségébe, érzékek tajtékzó koktéljába, ahol Molly fájdalmát öltötte az ódon vas íze, a dinnyeillat és az arcát simító lepkeszárny. Molly eszméletlen volt, és álmaiba Case nem juthatott be. Amikor az optikai chip felizzott, a megjelenő alfanumerikus jegyek mindegyike körül halvány rózsaszín fényudvar derengett. 07:29:40.

– Ez nagyon elszomorít, Peter!

3Jane hangja mintha kongó messzeségből érkezett volna. Molly hall – állapította meg a férfi, aztán kijavította magát. A szimstim-egység még ép, és a helyén maradt: Case érezte, ahogy a nő bordáiba nyomódik. Molly füle felfogta a lány hangjának rezdüléseit. Riviera is mondott valamit, röviden és kivehetetlenül.

– De én nem – felelte 3Jane –, és ez egy cseppet sem mulatságos. Hideo lehoz egy orvosi felszerelést az intenzív osztályról, de ide már sebész kellene.

Csend támadt. Case nagyon tisztán hallotta a medence oldalának loccsanó víz hangját.

– Miről meséltél neki, amikor visszajöttem? – Riviera most nagyon közel volt.

– Az anyámról. Ő kért meg rá. Azt hiszem, sokkos állapotban volt, függetlenül Hideo injekciójától. Miért csináltad ezt vele?

– Látni akartam, hogy betörnek-e.

– Az egyik betört. Amikor magához tér – ha magához tér –, meglátjuk, milyen színű a szeme.

– Ez a csaj nagyon veszélyes, túlságosan is az. Ha nem vagyok itt, hogy félrevezessem, hogy kivetítsem Ashpoolt, hogy arra lőjön, és a saját Hideomat, hogy elpazarolja rá a kis bombáját, akkor hol lennél? A markában tartana.

– Nem – válaszolta 3Jane –, ott volt Hideo. Nem hiszem, hogy felfogod, mit jelent Hideo. A csaj viszont nyilvánvalóan igen.

– Kérsz egy italt?

– Bort. Fehéret.

Case kicsatlakozott.

Maelcum a Garvey vezérlőpultjára görnyedt, s parancsokat gépelt be a dokkolási művelethez. A modul központi képernyőjén egy rögzített piros négyzet jelképezte a Straylight-dokkot, és egy nagyobb, lassan zsugorodó, s Maelcum parancsai nyomán egyik oldalról a másikra imbolygó zöld négyzet a Garvey-t. Balra, egy kisebb képernyő a Garvey és a Haniwa vázrajzát mutatta, amint megközelítik az orsó görbületét.

– Egy óránk van, haver – mondta Case, kihúzva a száloptika szalagot a Hosakából.

Deckje akkumulátorának töltése kilencven percre volt elegendő, de a Flatline kártyája ebből még külön elvett. Case gyorsan, gépiesen dolgozott, az agykártyát egy ragszalaggal az Ono-Sendai aljára rögzítette. Elúszott mellette Maelcum munkaöve: megragadta, lecsatolta a két gumikötelet a szürke, négyszögletes tapadópárnával, és a két karabinert egymásba akasztotta. A párnákat odatartotta a deckje oldalához, és megpöccintette a szívóerő hüvelykkapcsolóját. A deckkel, az agykártyával, és a maga elé akasztott, rögtönzött vállszíjjal beleküzdötte magát a dzsekijébe, és átfutotta zsebei tartalmát. Megvolt minden: az Armitage-től kapott útlevél, az azonos névre kiállított bankchip, a Szabadpartra történt belépéskor kapott hitelkártya, a Bruce-tól vett két betafenetilamin-tapasz, egy köteg új jen, fél csomag Jehjüan és a suriken. A Szabadpart-chipet hátradobta a válla felett; hallotta, ahogy lepattan az orosz légtisztítóról. Már ugyanezt készült tenni az acélcsillaggal is, de a visszapattanó hitelchip nekicsapódott a tarkójának, félreperdült, beleütközött a mennyezetbe, és elbucskázott Maelcum bal válla mellett. A sionita félbehagyta a navigálást, és hátranézett Case-re; ő meg a surikenre pillantott, aztán a dzsekije zsebébe gyömöszölte, s hallotta, ahogy elszakad a bélés.

– Pont lemaradtál a Mute-ról, tes’vér! – mondta Maelcum. – Mute mondta, megkever biztonsági rendszert Garvey-nak, Garvey úgy dokk’, mint másik hajó, amilyet Babilonból vá’nak. Mute most rádióz nekünk kódokat.

– Felvesszük az űrruhákat?

– Túl neh’zek – rántotta meg Maelcum a vállát. – Maradj hálóban, míg nem szólok!

Begépelte az utolsó jelsorozatot a modulba, és megragadta a kopott rózsaszín fogantyúkat a navigációs pult szélein. Case látta, hogy a zöld négyzet zsugorodik néhány millimétert, hogy átfedje a piros négyzetet. A kisebbik képernyőn a Haniwa leengedte az orrát, hogy elkerülje az orsó ívét, és csapdába esett; a hasa alatt még mindig foglyul ejtett lárvaként csüngő Garvey csendülve megremegett. Két stilizált kar pattant elő, hogy megragadja a nyúlánk darázsforma hajót. Straylight tapogató sárga négyszöget bocsátott ki, ami a Haniwa és a Garvey környékét matatta meggörbülve.

Az orrból, a tömítés remegő páfrányain túlról, súrlódó hang hallatszott.

– Tes’vér – szólalt meg Maelcum –, ügyelj, gravitációt kapunk!

Alighogy kimondta, apró holmik tucatja záporozott a kabin padlójára, mintha csak mágnessel rántották volna oda. Case-nek elakadt a lélegzete, ahogy a belső szervei új irányba mozdultak; a deck és az agykártya éles fájdalmat okozva az ölébe esett.

Most már hozzákapcsolódtak az orsóhoz, s együtt forogtak vele.

Maelcum nyújtózkodott, kihajlítgatta vállaiból a feszültséget, és lila hajzsákját levéve kirázta fürtjeit.

– Jöjj most, tes’vér, ha mondod, idő a legfontosabb!

19

A Villa Straylight élősdi szerkezet – emlékeztette magát Case, ahogy a tömítés indái mellett elhaladva kilépett a Marcus Garvey elülső zsilipajtaján. Straylight, saját ökorendszer híján, Szabadpartból csapolta ki a levegőt és a vizet.

A dokk által kinyújtott átjárócső valamivel kifinomultabb változata volt annak, amin Case a Haniwára menet bukdácsolt át. Az orsó forgási gravitációjában való használatra tervezett harmonika-alagutat beépített hidraulikus tagok szakaszolták, és minden szelvényben erős, csúszásgátló, létrafokként szolgáló műanyag hurok futott körül. Ahol az átjáró a Garvey zsilipjéhez csatlakozott, ott vízszintes volt, de a Haniwa törzsének görbülete mentén már függőleges irányba kapaszkodott, és kígyózó ívben, élesen felfelé és balra fordult. Maelcum már javában mászott felfelé a gyűrűkön: bal kezével húzta fel magát, jobbjában a Remingtont szorongatta. Foltos, buggyos gyakorlót viselt, hozzá az ujjavesztett zöld nejlonzakóját és egy pár rongyos, élénkpiros talpú vászoncipőt. Amikor egy újabb gyűrűre hágott, az átjáró mindig enyhén belengett.

Ono-Sendai és a Flatline kártyájának együttes súlyától Case hevenyészett hordszíjának karabinerei belevágtak a vállába. Most csak félelmet, általános rettegést érzett, amit elhessegetett, és rákényszerítette magát, hogy felidézze Armitage előadását az orsóról és Villa Straylightról, miközben mászni kezdett. Szabadpart ökorendszere csak korlátozott volt, de nem zárt. Sion zárt rendszere évekig képes volt külső pótlás nélkül, csupán újrafelhasználásból gazdálkodni. Szabadpart maga állította elő levegőjét és vizét, de folyamatos élelmiszer-szállítmányokra és a talaj tápanyagtartalmának rendszeres feljavítására szorult. A Villa Straylight az égvilágon semmit nem termelt.

– Tes’vér – szólt Maelcum csendesen –, gyér’ ide fel, mellém!

Case oldalvást csusszant a körkörös létrán, és megmászta az utolsó néhány fokot. Az átjáró sima, kissé domború, két méter átmérőjű zsilipajtóban végződött. A cső hidraulikus elemei az ajtó keretébe illesztett hajlékony tokokban tűntek el.

– Szóval, mit…

Case elharapta a mondanivalóját, mert az ajtófedél kilendült, és az enyhe nyomáskülönbség finom homokot fújt a szemébe.

Maelcum átkapaszkodott a peremen, és Case meghallotta a Remington biztosítójának kioldását kísérő apró kettyenést.

– Te vagy a tes’vér, akinek sietős… – suttogta Maelcum odakuporodva; Case felmászott melléje.

A fedőajtó egy kör alakú, boltíves kamra közepére nyílt, padlóját kék csúszásgátló lapok borították. Maelcum oldalba bökte Case-t, és előremutatott. Case az ívelt falon egy beépített monitort látott; a képernyőn egy Tessier-Ashpool vonású, magas fiatalember épp lesepert valamit sötét zakója ujjáról. Egy ugyanolyan zsilipajtó mellett állt, ugyanolyan kamrában.

– Nagyon sajnáljuk, uram – szólalt meg egy hang a zsilipajtó fölé illesztett rácsból. Case felpillantott. – Későbbre vártuk önt, a tengelydokknál. Egy pillanat, kérem!

Tőlük balra félrecsúszva kinyílt egy ajtó; Maelcum megperdült, és készenlétbe helyezte a puskát. Narancsszín kezeslábasba bújt, alacsony eurázsiai lépett be, és kidülledt szemekkel rájuk meredt. Eltátotta a száját, de egy szót se bírt szólni, így becsukta. Case a monitorra pislantott: már kialudt.

– Kicsodák? – nyögte ki végre a jövevény.

– A rasztafari haditengerészet – egyenesedett fel Case: a cyber-tér deck nekicsapódott a térdének –, és csak be akarunk csatlakozni az őrrendszeretekbe.

Az emberke nyelt egyet.

– Ez egy teszt? Hűségellenőrzés, biztos, hogy hűségellenőrzés! – Tenyerét narancssárga ruhás combjaiba törölte.

– Nem, tes’vér, ez valódi! – Maelcum is felállt a guggolásból, és a Remingtont az eurázsiai arcára szegezte. – Na, indulsz!

Az emberke nyomában átkeltek az ajtón, és egy folyosóra jutottak, amelynek csiszolt betonfalait és egymásra terített szőnyegeit Case nyomban felismerte.

– Csinos terítők – jegyezte meg Maelcum, s hátba taszította az emberkét. – Szaga oly’, mint templom.

Újabb monitorhoz értek, egy antik Sonyhoz; ez már egy billentyűzettel és csatlakozópanelek komplex sorával ellátott konzol fölé volt illesztve. Ahogy megálltak, a képernyő felfénylett: Finn vigyorgott rájuk feszesen valahonnét, ami a Metro Holografix előterére emlékeztetett.

– Oké – mondta. – Maelcum elmegy ezzel a fickóval a folyosón a nyitott öltözőajtóig, belöki oda, én majd bezárom. Case, neked a felső panelen balról az ötödik aljzat kell. A konzol alatti szekrényben vannak adapterek; az Ono-Sendai húszpólusút a Hitachi negyvenesbe alakítóra van szükség.

Amikor Maelcum ellökdöste foglyát, Case letérdelt, és átturkálta a csatlakozókészletet, végül megtalálta, amit keresett. Miután deckjét az adapterre kötötte, kis szünetet tartott.

– Muszáj így kinézned, öregem? – kérdezte az arcot a képernyőn. Finnt egyetlen vonással eltörölte Lonny Zone-nak hámló japán poszterekkel dekorált falnak támaszkodó figurája.

– Bébi, bármi az, mit szíved kér – kántálta Zone –, csak ugorj el Lonnyér’…

– Na, ezt ne – mondta Case –, maradjunk a Finn-nél!

Ahogy eltűnt a Zone-kép, benyomta a Hitachi adaptert a csatlakozójába, és a homlokára illesztette az elektródákat.

– Hol késtél? – érdeklődött a Flatline, és nevetett.

– Mondtam neked, hogy ezt ne csináld! – figyelmeztette Case.

– Viccelek, fijam – mondta az agykártya –, számomra nulla idő telik el. Hanném, hogy állunk!

A Kuang-program zöldje a T-A jégével azonos árnyalatba hajlott. Mialatt Case nézte, egyre átlátszatlanabbá vált, bár ha kereste, még tisztán ki tudta venni a feketén tükröző, cápaszerű valamit. A törésvonalak és hallucinációk mostanra eltűntek, és a dolog éppoly valóságosnak látszott, mint a Marcus Garvey: sima burkolatú, fekete krómveretes, szárny nélküli, antik sugárhajtású gépnek.

– Emmán döfi! – mondta a Flatline.

– Ja – hagyta rá Case, és átkapcsolt.

– …mint az. Sajnálom – mondta 3Jane, miközben bekötözte Molly fejét. – Az egységünk azt mondja, nincs agyrázkódás, nincs maradandó szemsérülés. Nem ismerted őt jól azelőtt, hogy idejöttél?

– Egyáltalán nem ismertem – felelte Molly komoran.

Egy magas ágyon vagy párnázott asztalon feküdt, hanyatt; sérült lábát Case nem érzékelte. Az eredeti injekció érzékkettőző hatása elmúlt, a fekete golyó sehol, de kezeit puha szíjak tették mozgásképtelenné, amiket a nő nem láthatott.

– Meg akar ölni téged.

– Elképzelhető – mondta Molly, s egy éles fényű lámpa mellett a durva mennyezetre bámult.

– Nem hiszem, hogy akarnám, hogy megtegye – mondta 3Jane, és Molly nagy kínkeservvel elfordította a fejét, hogy felpillantson a sötét szemekbe.

– Ne játssz velem! – mondta.

– Pedig azt hiszem, szeretnék – felelte 3Jane, és lehajolt, hogy megcsókolja a nő homlokát, meleg kézzel hátrasimítva a haját. Fakó dzsellabája vértől volt maszatos.

– És most hová ment? – kérdezte Molly.

– Valószínűleg újabb injekcióért – mondta 3Jane felegyenesedve. – Nagyon türelmetlenül várta az érkezésedet. Azt hiszem, jó móka lenne ápolgatni téged, amíg meggyógyulsz, Molly. – A lány elmosolyodott, véres kezét szórakozottan a köpeny elejébe törölte. – A lábadat helyre kell rakni, de el tudjuk intézni.

– Mi lesz Peterrel?

– Peterrel? – A lány aprót rázott a fején; egyik sötét hajtincse kibomlott, s a homlokába hullott. – Peter eléggé uncsi lett. A drogozás általában untat. – Felkuncogott. – Akkor is, ha más csinálja, mindegy, mennyire súlyosan. Apám például szenvedélyes drogos volt, amint azt bizonyára láttad.

Molly teste megfeszült.

– Ne izgasd fel magad! – 3Jane ujjai a farmer övrésze feletti bőrt cirógatták. – Az öngyilkossága amiatt volt, mert manipuláltam a fagyasztásának biztonsági tűréshatárait. Tudod, tulajdonképpen sosem találkoztam vele; engem csak azután töltöttek le, miután legutóbb aludni tért. De nagyon jól ismertem őt. A rendszermagok mindent tudnak. Kilestem, amikor megölte anyámat. Ha jobban leszel, megmutatom neked: az ágyban fojtja meg.

– Miért ölte meg? – Molly ép szeme a lány arcára összpontosult.

– Apám nem tudta elfogadni azt az irányt, amit a családunknak szabott. Anyám rendelte el a mesterséges intelligenciák megépítését. Fantaszta volt. Szimbiotikus kapcsolatban képzelt el bennünket az MI-kkel, a céges döntéseinket készen kaptuk volna tőlük. A tudatos döntéseinket, mondhatnám. Tessier-Ashpool halhatatlan lett volna, egy kaptár, mi pedig mind egységei egy nagyobb entitásnak. Lenyűgöző terv. Lejátszom majd neked a felvételeit, közel ezerórányi anyag. De sosem értettem meg őt igazán, és a halálával az irányvonala is elveszett, mint ahogy minden más irányvonal is, és mi elkezdtünk begubózni. Most már ritkán jövünk elő; én vagyok a kivétel.

– Azt mondtad, megpróbáltad megölni az öreget? Belepiszkáltál a kriogén-programjaiba?

3Jane bólintott.

– Kaptam hozzá segítséget. Egy szellemtől. Amikor nagyon fiatal voltam, azt hittem, hogy szellemek laknak a céges rendszermagokban. Hangok. Az egyik közülük az volt, akit ti Wintermute néven emlegettek, ami a mi berni MI-nk Turing-kódja, bár a titeket manipuláló entitás csak egy afféle alprogram.

– Az egyik közülük? Hát több is van?

– Van még egy. De az évek óta nem szólt hozzám; azt hiszem, feladta. Az a gyanúm, hogy mindkettő azoknak a bizonyos képességeknek a megvalósulása, amelyeket anyám beleterveztetett az eredeti szoftverbe; de roppant zárkózott asszony volt, ha szükségét érezte. Tessék, igyál! – Hajlékony műanyag csövet tett Molly ajkaihoz. – Víz. Csak keveset!

– Jane, szívem – kérdezte Riviera derűsen valahonnét, nem láthatóan –, jól érzed magad?

– Hagyj békén minket, Peter!

– Doktorosdit játszol…

Molly egyszerre csak a saját arcába bámult: a holokép az orrától tíz centiméterre lebegett. Kötés sehol; a bal lencseimplant szét volt törve, s hosszú, ezüstözött műanyag ujj mélyedt a kifordult vértócsává lett szemüregbe.

– Hideo – mondta 3Jane, Molly hasát simogatva –, bántsd Petert, ha nem megy el innét! Menj, és ússz, Peter!

A vetítés eltűnt.

07:58:40 – látszott a bekötözött szem sötétségében.

– Peter azt mondta, te tudod a kódot. Wintermute-nak kell.

Case hirtelen tudatára ébredt a Chubb-kulcsnak, amely nejlonzsinórján a nő bal mellének belső domborulatán feküdt.

– Igen – válaszolta 3Jane, s visszahúzta a kezét –, tudom. Gyerekfejjel tanultam meg, azt hiszem, valamelyik álmomban… Vagy talán anyám naplójának ezer órája közt valamikor. De úgy hiszem, Peternek igaza van, amikor arra biztat, hogy ne fedjem fel. A Turinggal is vitánk lenne, ha mindezt helyesen látom, és a szellemek nem is lennének szellemek, ha nem volnának szeszélyesek.

Case kicsatlakozott.

– Fura kis szerzet, mi? – vigyorgott Finn Case-re a régi Sonyról.

Case vállat vont. Látta Maelcumot visszajönni a folyosón, oldalt lógatva a Remingtont. A sionita mosolygott, fejét olyan ritmusra rázta, amit Case nem hallott. Füléből vékony, sárga vezetékpár futott ujjatlan dzsekije egyik oldalzsebéhez.

– Dub, tes’vér! – mondta Maelcum.

– Te emeletes barom! – mondta neki Case.

– Hallom okén, tes’vér! Belevaló dub!

– Hé, fiúk – szólalt meg Finn –, talpra! Közlekedés következik. Bár kevés olyan finom trükköt tudok összehozni, mint 8Jean képe, amivel azt a kis portást átvertük, de 3Jane lakrészéhez el tudlak vinni titeket.

Case az adaptert húzta ki az aljzatából, amikor a folyosójuk távolabbi végét jelző otromba beton boltív alatt befordulva megjelent az utas nélküli javítókocsi. Lehetett akár az is, amelyiken az ő afrikai ismerősei utaztak, de ha az is volt, a feketék mostanra eltűntek. Az alacsony, párnázott ülés támlája mögött, apró manipulátoraival a kárpitba kapaszkodva, ott üldögélt a kis Braun, és állhatatosan villogtatta vörös LED-jét.

– Megjött a buszunk – mondta Case Maelcumnak.

20

Haragja ismét eltűnt. Hiányzott neki.

Zsúfoltan ültek a kis kocsiban: Maelcum, térdén keresztben a Remingtonnal, Case, hasán a deckkel és az agykártyával. A kocsit nem ekkora tempóra tervezték, túl is volt terhelve, ezért a kanyarokban Maelcum kénytelen volt a forduló irányába kidőlni. Bal kanyarban ez még nem jelentett gondot, mert Case a jobb oldalon ült, de amikor jobbra fordultak, a sionitának át kellett hajolnia Case-en és a holmiján, nekipréselve őt az ülésnek.

Fogalma sem volt, merre járnak. Minden ismerős volt, de nem lehetett biztos abban, hogy korábban látta-e már az adott szakaszt. A fa tárolószekrényekkel szegélyezett, íves folyosón olyan gyűjtemények darabjai sorakoztak, amelyekről biztosan tudta, hogy sosem látta őket: hatalmas madarak koponyái, érmék, vert ezüst maszkok. A szervizkocsi hat kereke némán surrant a szőnyegrétegeken, csak az elektromos motor nyüszítése hallatszott, és időnként, amikor Maelcum átvetette magát Case előtt, hogy ellensúlyozzon egy éles jobbkanyart, a sioni dub gyenge robaja a sionita fülében lévő habszivacs hallgatókból. A deck és az agykártya Case csípőjébe feszítette a dzsekije zsebében lapuló surikent.

– Van órád? – kérdezte Maelcumot.

A sionita megrázta a fürtjeit.

– Az idő az idő.

– Jézusom… – mondta Case, és lehunyta a szemét.

A Braun átnyargalt a szőnyeghalmokon, és egyik párnázott karmával megkoppintott egy sötét, ütött-kopott, túlméretezett faajtót. Mögöttük a kocsi sistergett: egyik szellőzőpanelje kék szikrákat köpködött, amelyek a kocsi alatti szőnyegre pattantak, és Case orrába perzselt gyapjú szaga szúrt.

– Err’ ke’ mennünk? – fürkészte Maelcum az ajtót, és kibiztosította a puskát.

– Hé – mondta Case, inkább önmagának, mint Maelcumnak –, asszed, én tudom?

A Braun megforgatta gömbölyű testét, és a LED élénken villogott.

– Akar’, hogy nyisd ajtót – intett fejével feléje Maelcum.

Case előrelépett, és megpróbálkozott a cifra rézkilinccsel. Az ajtón szemmagasságban rézlap díszelgett, oly régi, hogy az egykoron belevésett felirat pókháló vékony olvashatatlan rejtjellé kopott; valamilyen rég holt tisztség vagy tisztviselő neve lehetett, amit már lecsiszolt a feledés. Case tétován eltöprengett, vajon a Tessier-Ashpool egyenként válogatta-e össze Straylight minden egyes darabját, vagy egyben vették meg az egészet, holmi óriási európai Metro Holografix-szerűségben. Amikor résnyire nyitotta az ajtót, a sarokvasak panaszosan megnyikordultak, és Maelcum a csípőből előretartott Remingtonnal ellépett mellette.

– Könyvek – mondta.

A könyvtár; a fehér acélpolcok a címkéikkel.

– Tudom, hol vagyunk – mormolta Case. Visszanézett a szervizkocsira: a szőnyegről füst gomolygott. – Na, gyere már! – szólt oda. – Kocsi! Kocsi?

A kocsi meg se mozdult. A Braun Case farmerjének szárát rángatta és a bokáját csipkedte; a férfinak nagy kedve lett volna felrúgni.

– Igen?

A robot ketyegve az ajtó mögé került, Case követte.

A könyvtárbeli monitor egy másik Sony volt, éppoly régi, mint az első. A Braun megállt alatta, és sajátos dzsigget járt.

– Wintermute?

Az ismerős vonások betöltötték a képernyőt: Finn elmosolyodott.

– Ideje bejelentkezni, Case! – mondta, s szemeit elködösítette a cigarettafüst. – Gyerünk, csatlakozz be!

A Braun ráugrott a férfi bokájára, és mászni kezdett a lábán, manipulátorai a vékony fekete szöveten át belecsíptek Case húsába.

– Picsába már!

Leseperte a robotot; az a falnak vágódott, lábai közül kettő ritmikus dugattyúmozgásba kezdett, hasztalan pumpálva a levegőt.

– Mi a baja ennek a szarnak?

– Kiégett – felelte Finn. – Ne törődj vele, nem probléma! Most csatlakozz be!

A képernyő alatt négy aljzat is akadt, de csak egybe illett a Hitachi adaptere. Case becsatlakozott.

Semmi. Szürke üresség.

Se mátrix, se rács, se cyber-tér.

A deck eltűnt. Az ujjai…

És az öntudat távoli peremén: kavargó, száguldó érzete valaminek, ami feléje vágtat, fekete tükör mérföldjein át.

Üvölteni próbált.

Úgy tetszett, van ott egy város, túl a part ívén, de nagyon messze.

Case lekuporodott a nyirkos homokra, karjait szorosan a térdei köré fonta, és remegett.

Ebben a helyzetben maradt; úgy rémlett, nagyon hosszú ideig, még azután is, hogy a remegés megszűnt. A város, ha ugyan város volt, alacsony volt és szürke, s időnként elfedték a csapkodó hullámverés felől begördülő ködpára dombjai. Egy idő után Case úgy vélte, egyáltalán nem is város, hanem valami magányosan álló épület, talán egy rom; a távolságát nem tudta megítélni. A homok félig elfeketült ezüst árnyalatát mutatta; az igen hosszú partot végig homok borította, nyirkos homok, mely átnedvesítette Case farmerjének szárát… Csak tartotta és ringatta magát, s egy szavak és ritmus nélküli dalt dudorászott.

Az ég másféle ezüstszínben izzott. Chiba. Akár a chibai égbolt. A Tokiói-öböl? Case elfordította a fejét, és kibámult a tengerre, vágyakozva a Fuji Electric holoemblémája után, egy helikopter dongása után, bármi után.

Mögötte felrikoltott egy sirály. Megborzongott.

Szél kerekedett, arcába homokszemcsék csíptek. Case a térdére hajtotta a fejét, és sírt, s zokogásának hangja éppoly távoli és idegen volt, akár a zsákmányt kajtató sirály rikoltása. Forró vizelet öntötte el a farmerjét, kicsepegett a homokra, és gyorsan kihűlt a vízről kelt szélben. Mikor elapadtak a könnyei, megfájdult a torka.

– Wintermute – motyogta a térdeinek –, Wintermute…

Besötétedett. Case megborzongott, ezúttal a hidegtől, s ez rákényszerítette, hogy felálljon.

Sajgott a térde, a könyöke, folyt az orra: dzsekije kézelőjébe törölte, aztán átkutatta egyik üres zsebét a másik után.

– Jézus… – motyogta, vállait összehúzta, és ujjait a hóna alá dugta, hogy felmelegedjenek. A foga vacogni kezdett. – Jézus!

A visszavonuló ár a legjobb tokiói kertészeket megszégyenítően finom rajzolatú mintákat fésült a partra. Amikor egy tucat lépést megtett a most már láthatatlan város irányába, Case megfordult, és visszanézett a sűrűsödő sötétbe. Lábnyomai az érkezés helyéig sorjáztak; semmi egyéb nyom nem törte meg a megfakult homok nyugalmát.

Becslése szerint legalább egy kilométert hagyott maga mögött, mielőtt észrevette a fényt. Ratzcal beszélgetett, ő hívta fel a figyelmét a narancsvörös derengésre, tőle jobbra, a hullámveréstől távol. Tudta, hogy Ratz nincs ott, hogy a csapos a saját képzeletének terméke csupán, nem azé a környezeté, aminek Case a csapdájába került, de ennek nem volt jelentősége. Csak vigaszfélének idézte fel a csapost, de Ratznak megvoltak a saját elképzelései Case-ről és szorult helyzetéről.

– Komolyan, művészem, maga képeszt engem el! Mit meg nem tenni, hogy elpusztítsa magát végre! S minő redundanciával! Night Cityben megvolt mindene, ott volt a tenyerében! Az érzékét felfaló speed, a mindent elsimító ital, Linda a bánat megédesítéséhez, és az utca, hogy magára emelintsen bárdot. Milyen messze jött, hogy tegye meg most, és micsoda nevetséges kellékek… Űrbe függesztett játszóterek, légmentesen lezárt kastélyok, a vén Európa legritkább badarságai, kicsi kazettenbe zárt halott emberek, kínai varázslat…

A Case mellett vánszorgó Ratz felnevetett, rózsaszín manipulátorát hetykén lóbálta az oldalán. A sötétség dacára Case láthatta a csapos megfeketült fogait rácsozó barokk acélt.

– De felteszem, egy művésznek így is dukál, nem? Magának volt erre szükség, hogy felépüljön magának ez a világ, ez a part, ez a hely. Hogy meghaljon.

Case megtorpant, ingadozott, s a hullámverés hangja és a szélfútta homokszemcsék szúrásai felé fordult.

– Igen – mondta. – Picsába! Asszem…

És megindult a hang irányába.

– Művész! – hallotta Ratz kiáltását. – A fény! Maga fényt látott! Itt van! Errefelé…

Case ismét megállt, megtántorodott, és térdre rogyott, pár milliméterre a jeges tengervíztől.

– Ratz? Fény? Ratz…

De most már teljes volt a sötétség, és csak a hullámverés moraja hallatszott. Case talpra kecmergett, és megkísérelt visszamenni a lábnyomain.

Múlt az idő. És ő csak ment és ment…

És aztán ott volt: gyenge fénysugárzás, ami minden lépéssel egyre határozottabbá vált. Egy téglalap. Egy ajtó.

– Tűz van odabenn… – szólalt meg, de szavait széttépte a szél.

Egy bunker volt az, kőből vagy betonból, a sötét homok hordalékaiba temetve. Bejárata alacsony, keskeny, ajtó nélküli, mély, legalább méternyi vastag falba illesztve.

– Hé – szólt Case halkan –, hahó…

Ujjai végigsimítottak a hideg falon. Tűz égett odabenn, imbolygó árnyak vetültek a bejárat oldalaira.

Mélyen meggörnyedt, és három lépéssel már be is jutott.

Egy lány guggolt ott, rozsdás acéltűzhely-féleség mellett, amin uszadékfa égett, s a szél kiszippantotta a füstöt egy horpadozott kéményen át. A tűz volt az egyetlen fény, és ahogy Case pillantása találkozott a nagy, riadt szemekkel, felismerte a lány fejpántját: egy összetekert sálat, amelynek nyomott mintája felnagyított áramkört ábrázolt.

Aznap éjjel visszautasította a lány ölelését, az általa felkínált ételt s mellette a takarók és habforgácsok fészkébe hívogató helyet. Case végül az ajtó mellé kuporodott, úgy nézte az alvó lányt, s hallgatta az építmény falait horzsoló szél zúgását. A lány óránként felkelt, a hevenyészett kályhához lépett, s a mellette lévő halomból friss uszadékfát dobott rá. Mindebből semmi sem volt valódi, de a hideg hideg volt.

A lány se volt valódi, ahogy a tűztől megvilágítva, összegömbölyödve, az oldalán feküdt. Case nézte a száját, a kissé elnyílt ajkakat. Az a lány volt, akire az Öblön túlra tett utazásukból emlékezett, és ez az emlék kegyetlenül fájt.

– Értem, te szemét… – suttogta a szélbe. – Nem kockáztatsz, ugye? Akármilyen narkóst nem adnál nekem, he? Tudom, hogy mi ez… – Igyekezett, hogy a hangján ne érződjék a keserűség. – Tudom, érted? Tudom, hogy ki vagy: te vagy a másik. 3Jane elmondta Mollynak. Az égő csipkebokor, az nem Wintermute volt, hanem te. Ő megpróbált figyelmeztetni a Braunnal. Te meg agyhalálba löktél, és idehoztál. Ide, a semmibe. Egy kísértettel, ahogy korábbról emlékszem rá…

A lány megmoccant álmában, kiáltott valamit, majd egy takarófoszlányt húzott a vállára és az arcára.

– Te semmi vagy – mondta Case az alvó lánynak –, ráadásul halott, és egyébként is csak kúrnivalót jelentettél nekem. Hallod ezt, pajtás? Tudom, hogy mit csinálsz: agyhalott vagyok. Ez az egész kábé húsz másodperce tart, igaz? Ott ülök kint a seggemen a könyvtárban, és az agyam halott. És rövidesen én is az leszek, ha rajtad áll. Nem akarod, hogy Wintermute végrehajtsa a tervét, ez minden, tehát feltartasz itt; Dixie lefuttatja a Kuangot, de ő már halott, és te biztos előre tudod minden lépését. Ezt az egész Linda-szarságot, igen, ezt mind te… te csináltad, ugye? Wintermute már próbálta őt felhasználni, amikor berántott abba a chibai jelenetbe, de nem tudta. Mondta is, hogy milyen trükkös. És Szabadparton is te rendezted át a csillagokat, igaz? És te vetítetted az arcát a halott babára Ashpool szobájában. Molly nem is látta, egyszerűen belenyúltál a szimstim jelébe. Mert azt hitted, meg tudsz bántani, mert azt hitted, érdekel. Nos, picsába veled, akárhogy is hívnak! Nyertél, és most is nyersz, de nekem egyik sem jelent most már semmit, világos? Gondolod, érdekel? Akkor miért így csináltad ezt velem?

Megint remegett, a hangja rikácsolt.

– Kedvesem – mondta a lány, előgabalyodva a takarók közül –, gyere ide, és aludj! Ha akarod, felülök… Aludnod kell, oké? – Az álmosságtól jobban kijött enyhe akcentusa. – Csak aludj, oké?

Amikor felébredt, a lány már elment. A tűz kialudt, de a bunkerben meleg volt, s a bejáraton ferdén betűző napsugár elferdült arany téglalapot vetített egy vaskos üvegszálas doboz feltépett oldalára. Szállítókonténer volt, Case sok ilyet látott a chibai dokkokban. A doboz oldalának hasadékán át fél tucat élénksárga csomagocskát pillantott meg, amelyek a napfényben óriási vajgömböknek látszottak. Case gyomra összehúzódott az éhségtől. Kigurult a fészekből, a dobozhoz lépett, kihalászta az egyik tárgyat, és betűzgetni kezdte az apró betűs, tucatnyi nyelven írt feliratot. Az angol szöveg alul volt: VÉSZADAG, FOK.VÉD., „MARHAHÚS”, AG-8 TÍPUS. Alatta a tápanyagtartalom felsorolása. Előkotort egy másikat: „TOJÁSOK”.

– Ha te csinálod ezt a szart – szólalt meg –, akkor idenyomhatnál valami igazi kaját, oké?

Mindkét kezében egy csomaggal bejárta az épület négy helyiségét. Kettőben csak homokhordalékot talált, a negyedik további három fejadagdobozt rejtett.

– Hát persze – mondta Case, megérintve a pecséteket –, hosszú ideig maradunk. Értem a dolgot. Hát persze…

Átkutatta a tűzhellyel felszerelt szobát, s egy teli műanyag tartályra bukkant, amelynek tartalmát esővíznek gondolta. A takarófészek mellett, a falnál olcsó piros öngyújtó hevert, egy törött, zöld nyelű tengerészkés és a lány sálja. Még mindig bogra volt kötve, s megállt az izzadságtól és a mocsoktól. Case a kés segítségével felnyitotta a sárga csomagokat, és a tartalmukat egy megrozsdált konzervdobozba szórta, amit a kályha mellett talált. A tartályból vizet csepegtetett hozzá, a kapott kását összekeverte az ujjaival, és befalta: gyengén marhahús ízűnek bizonyult. Amikor végzett, a tűzhelyre dobta a konzervdobozt, és kiment.

A nap állásából és erejéből ítélve késő délután lehetett. Case lerúgta nyirkos nejloncipőit, és megriadt a homok melegétől. Nappali fényben a tengerpart ezüstszürkének látszott; az ég felhőtlen volt és kék. Case megkerülte a bunker sarkát, és a hullámverés felé ballagott, dzsekijét a homokba ejtve.

– Nem t’om, kinek az emlékeit használod ehhez – mondta, amikor a vízhez ért. Lehántotta, és a sekély hullámverésbe rúgta farmerjét, amit követett a póló és az alsónadrág is.

– Mit csinálsz, Case?

Megfordult, és meglátta a lányt. Tíz méterrel odébb állt a parton, a fehér tajték körülmosta a bokáit.

– Felbasztam az agyam múlt éjjel! – felelte.

– A cuccaidat nemigen fogod hordani többé. Sós a víz, kiütést kapsz tőle. Megmutatom neked a medencét hátul, a sziklák között. – A lány bizonytalanul maga mögé mutatott. – Az édesvíz.

A kifakult francia gyakorló szára térd felett le volt vágva, alatta a bőre sima és barna volt. Egy fuvallat belekapott a hajába.

– Figyelj – kezdte Case, miközben összeszedte a ruháit, és a lány felé indult –, hadd kérdezzek valamit! Azt nem kérdezem, hogy mit csinálsz itt. De pontosan mit gondolsz, én mit csinálok itt?

Megállt. A nedves fekete farmer egyik szára meztelen combjához csapódott.

– Múlt éjjel jöttél – felelte a lány, és rámosolygott.

– És ez elég is neked? Csak úgy jöttem?

– Ő mondta, hogy jönni fogsz – mondta a lány, elfintorítva az orrát. Aztán vallat vont. – Ő tud ezekről a dolgokról, azt hiszem.

A lány felemelte a bal lábát, és suta, gyerekes mozdulattal ledörzsölte vele a másik bokájáról a sót. Ismét rámosolygott Case-re, még puhatolózóbban.

– Most te felelsz nekem egy kérdésre, oké?

Case bólintott.

– Hogyhogy ilyen barnára vagy festve mindenütt, kivéve a lábadat?

– És ez a legutolsó dolog, amire emlékszel?

Case nézte a lányt, ahogy lekaparja a szárított fasírt maradványait arról a négyszögletes acél dobozfedőről, amely közös tányérjukul szolgált.

A lány bólintott, szeme hatalmasnak látszott a tűz fényében.

– Sajnálom, Case, isten bizony! Csak az a szar volt, azt hiszem, és… – a lány előredőlt, alkarját a térdére támasztotta, arca néhány másodpercre eltorzult a fájdalomtól vagy az emlékétől – kellett a pénz. Hogy hazajussak, azt hiszem, vagy… A fenébe is! – fakadt ki hirtelen. – Hisz alig szólsz hozzám!

– Cigaretta nincs?

– Az istenit, Case, ma már tizedszer kérdezed ezt! Mi a bajod?

A lány a szájába csavart egy hajtincset, és rágni kezdte.

– De az étel itt volt? Az már itt volt?

– Mondtam neked, öregem, a víz sodorta ki a kurva partra!

– Oké. Biztosan. Hézagmentes.

A lány ismét sírni kezdett, száraz zokogással.

– Nos, fene beléd, Case! – sikerült végül kipréselnie magából. – Én nagyon jól megvoltam itt egymagam is…

Case felkelt, felkapta a dzsekijét, és lehorzsolva csuklóját a durva betonon, átbújt a bejáraton. Nem volt sem hold, sem szél, a sötétben körülötte mindenütt csak a tenger morajlott. Farmerja nyirkosan tapadt rá.

– Oké – szólt az éjszakához –, vevő vagyok rá! Asszem, vevő vagyok rá, de holnap inkább pár cigit sodorj ki a partra, rendben? – Megrettent a saját nevetésétől. – Egy doboz sör se ártana, ha már benne vagy…

Megfordult, és visszabújt a bunkerbe.

A lány a parazsat kotorta egy ezüstös fadarabbal.

– Ki volt az, Case, odafent a kapszuládban, az Olcsó Hotelben? A felvágós szamuráj, ezüst napszemüveggel, fekete bőrcuccban? Megijesztett, utána meg azt gondoltam, talán ő az új nőd. Persze, rajta több pénz látszott, mint amennyi neked volt… – A lány hátrapillantott rá. – Tényleg nagyon sajnálom, hogy elloptam a RAM-odat!

– Sose bánd! – felelte Case. – Nem jelent semmit. Szóval, csak átvitted ahhoz a taghoz, és megkérted, hogy törje fel neked?

– Tonyhoz vittem – mondta a lány. – Már találkoztam vele hébe-hóba. Drogos volt, és mi… Mindegy, szóval emlékszem rá, ahogy lefuttatta a monitorán. Tényleg csodás grafikai cucc volt, és emlékszem, még tűnődtem is, hogy te hogyan…

– Abban semmi grafika nem volt! – vágott közbe Case.

– De még mennyire, hogy volt! El nem tudtam képzelni, hogyan lehet meg neked az összes kép kiskoromból, Case! Hogy hogyan nézett ki a papám, mielőtt elment. Egyszer adott nekem egy kacsát, festett fából, és neked arról is volt képed…

– Tony látta?

– Nem emlékszem. A következő pillanatban itt találtam magam a tengerparton, nagyon korán, napkeltekor, és azok a madarak mind olyan magányosan kiáltoztak… Megijedtem, mert egyetlen lövet sem volt nálam, semmi, és tudtam, hogy majd rosszul leszek… És csak mentem és mentem, amíg besötétedett, aztán megtaláltam ezt a helyet, és a következő napon bemosták a kaját a hullámok, s mindegyiken zöld tengeri izék lógtak, ilyen levelek, kemény zseléből.

A zsarátnokba tolta botját, és benne is hagyta.

– Nem lettem rosszul – folytatta, s a parázs fel-felszikrázott –, a cigaretta jobban hiányzott. Veled mi a helyzet, Case? Még rá vagy állva?

A tűz fénye a lány arccsontjai alatt táncolt, felidézte a Varázslókastély és az Európai Tankcsata villanásait.

– Nem – válaszolta, s mikor megízlelte a lány száján a felszáradt könnyek után maradt sót, azután már nem számított, mit tud.

Különös erő lakozott a lányban, valami, amit Case Night Cityben ismert meg, ami ott tartotta, megtartotta, s egy ideig távol tartotta időtől és haláltól, távol a könyörtelen Utcától, amely mindegyikükre vadászott. Egy hely volt, amit már azelőtt is ismert: nem mindenki tudta elvinni oda, és valahogy mindig sikerült elfelednie; valami, amit oly sokszor megtalált és elveszített. Tudta – emlékezett rá –, miközben a lány lehúzta magához, hogy ez a valami a húshoz tartozik, a cowboyoktól megvetett testhez. Tudáson túli, hatalmas dolog volt, DNS-spirálba és feromonba kódolt információtenger, végtelen bonyolultság, melyet csak a test, a maga szilárd, vak módján képes valaha is elolvasni.

A cipzár beragadt, elakadt, amikor Case szétnyitotta a francia gyakorlót: a nejlonfogak hurkaiba belecsomósodott a só. Eltörte. Valami apró fém alkatrész pattant a falnak, ahogy a sótól korhadt ruha engedett, és már a lányba is hatolt, teljesítve a régi üzenet átvitelét. A késztetés még itt, ezen a helyen is kitartott, amelyről tudta, hogy nem más, mint egy idegen emlékezetének kódolt modellje.

A lány remegőn nekifeszült, a bot eközben lángra kapott, s a felszökő láng fényében a bunker falára vetült ölelkező árnyékuk.

Később, ahogy együtt feküdtek, kezével a lány combjai közt, felidézte, ahogy a parton áll, a fehér tajték a bokáit verdesi, és eszébe jutott, amit mondott.

– Ő mondta neked, hogy jövök – mormolta.

De a lány csak fordult egyet, fenekét combjaihoz dörgölte, karját a karjára tette, és álmában suttogott valamit.

21

A zene ébresztette fel, és elsőre akár a saját szívverésének is vélhette volna. Case felült a lány mellett, és vállára kanyarította dzsekijét a hajnal előtti hűvösségben. Az ajtótól szürke fény szűrődött be, a tűz már rég kialudt.

Látótere szellemhieroglifáktól, a bunker falának semleges háttere előtt önmagukat elrendező jelképek áttetsző vonalaitól hemzsegett. A keze fejére nézett: ismeretlen kódtól vezérelt, halvány neonmolekulákat látott nyüzsögni a bőr alatt. A jobb kezét felemelte és próbaképpen megmozgatta: villódzó utóképek gyenge, halványuló sávja maradt utána.

A karjain és a tarkóján felmeredt a szőr. Kivicsorított foggal leguggolt, és a zenére fülelt: a dobaj elhalt, visszatért, elhalt…

– Mi a baj? – A lány felült, kikotorta a szeméből a haját. – Bébi…

– Úgy érzem… olyan, mint egy drog… Te hoztad?

A lány megrázta a fejét, feléje nyúlt, és megfogta Case felkarjait.

– Linda, ki mondta neked? Ki mondta neked, hogy jövök? Ki?

– A parton mondta egy fiú – felelte a lány, s valami arra késztette, hogy félrenézzen. – A parton láttam meg. Kábé tizenhárom éves. Itt lakik.

– És mit mondott?

– Azt, hogy jönni fogsz. Azt is mondta, hogy nem fogsz gyűlölni, hogy okén elleszünk majd itt, és elmondta, hol van az esővizes medence. Mexikóinak néz ki.

– Brazil – mondta Case, miközben újabb jelképhullám folyt le a falon. – Azt hiszem, Rióba való.

Talpra állt, és elkezdte beleküzdeni magát a farmerjába.

– Case – mondta a lány remegő hangon –, Case, hová mész?

– Azt hiszem, megkeresem azt a fiút – felelte a férfi.

Közben nekilódulva visszatért a zene: még mindig csak egy ütem volt, állandó és ismerős, bár nem tudta hová tenni az emlékezetében.

– Ne tedd, Case!

– Azt hiszem, láttam valamit, amikor idekerültem: egy várost, odább a parton. De tegnap nem volt ott. Te láttad már?

Felcibálta a cipzárat, és megpróbálta szétszaggatni cipőfűzőinek lehetetlen csomóját, végül a cipőt a sarokba vágta. A lány bólintott, szemét lesütötte.

– Igen. Néha látom.

– Jártál már ott, Linda? – Case felvette a dzsekijét.

– Nem – válaszolta a lány –, de megpróbáltam, miután először idejöttem, és unatkoztam. Úgy gondoltam, mégiscsak egy város, s talán találok valami szart. – Grimaszt vágott. – Akkor sem voltam rosszul, csak megkívántam. Szóval, egy konzervdobozba kaját pakoltam, és jó hígra kevertem, mert nem volt másik dobozom a víznek. Egész nap mentem, és néha láthattam: város volt, és nem tűnt túl távolinak. De sosem került közelebb semennyivel. És aztán közeledett, és megláttam, mi az: aznap valamikor úgy látszott, mintha roncs lenne, vagy talán nincs is ott senki. Máskor úgy hittem, fényeket látok felvillanni egy gépről, kocsikról vagy ilyesmikről…

Elhalt a hangja.

– És mi az?

– Ez a dolog az – mutatott körbe a lány a tűzhelyre, a sötét falakra, a bejáratot körvonalazó hajnalra –, ahol élünk. Kisebb lesz, Case, minél közelebb érsz hozzá, annál kisebb.

Case, már a bejáratnál, még egyszer, utoljára megállt.

– S megkérdezted róla a kisfiúdat?

– Aha. Azt mondta, nem érteném meg, és csak az időmet vesztegetem. Azt mondta, az egy, egy olyan… egy esemény. És hogy ez a horizontunk. Eseményhorizont, annak nevezte.

A szavak nem mondtak Case-nek semmit. Elhagyta a bunkert, vaktában elindult, elfordulva – tudta, valahogyan – a tengertől. A hieroglifák most a homokon száguldottak keresztül, elmenekülve a lába elől, visszahúzódva, ahogy haladt.

– Hé – mondta –, ez kezd lerobbanni! Lefogadom, hogy te is tudod! Mi ez? A Kuang? A kínai jégtörő rág lyukat a szívedbe? A Dixie Flatline-t talán nem is olyan könnyű lenyomni, he?

Meghallotta, hogy a lány a nevét kiáltja. Visszanézett a nyomában lemaradó lányra: nem is próbálta utolérni, a francia gyakorló törött cipzárja barna hasát csapkodta, s a széttépett szövet keretéből kilátszott fanszőrzete. Mintha a Metro Holografixban, a Finn magazinjain lévő lányok egyike kelt volna életre, ám ez a lány fáradt volt, szomorú és emberi, ahogy tépett, szánalmas ruhájában, a sóezüst tengeri fű csomói közt botladozott.

És akkor, valahogyan, ott álltak a hullámverésben, mind a hárman.

A fiú vékony, barna arcából széles és rózsaszín íny villant elő. Rongyos, színehagyott sortot viselt, s lábai túlságosan vékonynak hatottak az árhullám csúszkáló kékesszürkéje előtt.

– Ismerlek téged – mondta Case, Lindával az oldalán.

– Nem – válaszolta a fiú, hangja magas volt és dallamos –, nem ismersz.

– Te vagy a másik MI. A riói. Te akarod megállítani Wintermute-ot. Mi a neved? A Turing-kódod? Mi az?

A fiú kézállást mutatott be a hullámverésben, és nevetett. A kezén sétált, aztán kipattant a vízből. Szeme Riviera szeme volt, de hiányzott belőle a rosszindulat.

– Hogy megidézz egy démont, ismerned kell a nevét. Az emberek egykor erről ábrándoztak, s az álom most valóra vált. Te is tudod, Case! A te dolgod, hogy megtanuld a programok nevét, a hosszú hivatalos neveket; neveket, melyeket a tulajdonos elrejteni igyekszik. Igazi neveket…

– A Turing-kód nem a neved.

– Neuromancer – mondta a fiú, s összehúzott nagy, szürke szemével a felkelő napba nézett. – A holtak földjére vezető út. Oda, ahol most vagy, barátom. Az úrnőm, Marie-France készítette elő ezt az utat, de az ura megfojtotta őt, mielőtt elolvashattam volna napjai könyvét. Neuro, az idegekről, az ezüstösvényékről. Romancer: nekromancer, nekromanta. Megidézem a holtakat. De nem, barátom – és a fiú rövid táncot lejtett, barna lába nyomokat rajzolt a homokba –, én vagyok a holtak és az ő földjük. – Nevetett. Sirály rikoltott. – Maradj! Ha az asszonyod kísértet is, nem tud róla. Te se fogsz tudni róla.

– Töredezel. A jég kezd széttörni.

– Nem – felelte a fiú, hirtelen elszomorodva. Törékeny vállai megereszkedtek, lábát a homokba dörzsölte. – Ez annál sokkal egyszerűbb. De a választás a tiéd.

A szürke szemek komoran tekintettek Case-re. Friss jelképhullám sepert keresztül a látóterén, egyesével mozgó vonalakban. Mögöttük, mintha csak nyári aszfaltról felszálló hőfüggönyön át nézné, a fiú vonaglani látszott. A zene most már hangosan szólt, és Case szinte a szöveget is ki tudta venni.

– Case, kedvesem… – szólt Linda, és megérintette a férfi vállát.

– Ne! – mondta Case.

Levette a dzsekijét, és átnyújtotta a lánynak.

– Nem tudom – mondta –, talán te itt vagy. Akárhogy is, de hűvösödik.

Megfordult, és nekiindult: a hetedik lépés után behunyta a szemét, s figyelte, ahogy a zene a dolgok közepén határozott alakot ölt. Egyszer visszanézett, bár nem nyitotta ki a szemét.

Nem kellett kinyitnia.

Ott álltak a tenger partján, Linda Lee és a vékony fiú, aki Neuromancernek nevezte magát. A férfi bőrdzsekije lecsüngött a lány kezéből, el-elkapva a hullámverés peremét.

Case csak ment tovább, követte a zenét.

Maelcum sioni dubját.

Szürke hely tűnt fel, csúszkáló finom képmezők érzete, moaréminta, egy nagyon egyszerű grafikai program által létrehozott féltónus fokozatok. Aztán hosszú állókép következett, drótkerítésen át mutatott, sötét víz fölé fagyott sirályokkal. Aztán hangok. Majd egy fekete tükörsík, amely megbillent, és Case menten higanyszemcsévé gömbölyödött, pattogva legurult egy láthatatlan útvesztőbe, falai közt ide-oda verődve cseppekre esett, összefolyt és továbbcsúszott…

– Case? Tes’vér?

A zene.

– Visz’tértél, tes’vér!

A zenét elvették a füléről.

– Mennyi ideig? – hallotta saját hangját, és tudta, hogy a szája nagyon száraz.

– Öt perc, talán. Túl soká. Ki ak’tam húzni a csatlak’t, Mute ‘szonta, ne. Képernyő fura lett, akkor Mute ‘szonta, te’m rád a fejh’gatót.

Case kinyitotta a szemét. Maelcum vonásait áttetsző hieroglifaszalagok fedték át.

– És a gyógysz’det is – mondta Maelcum –, két tapaszt.

Case a könyvtár padlóján, a monitor alatt elterülve feküdt a hátán. A sionita segített neki felülni, de a mozgás a betafenetilamin vad rohamába taszította, a bal csuklójára illesztett kék tapaszok égették a bőrét.

– Túladagolás – nyögte ki.

– Gyerünk, tes’vér! – Az erős kezek a hóna alá nyúltak, s felemelték, mint egy gyermeket. – Nekem és nekem mennünk kell.

22

A szervizkocsi sírt: a betafenetilamin kölcsönzött neki hangot. Nem állt meg sehol, sem a zsúfolt galériában, sem a hosszú folyosókon. Még a T-A kripta fekete üvegbejárata előtt sem lassított, ahonnan a boltíves kamrák nyíltak, melyek mélyén a hideg oly fokozatosan szivárgott be az öreg Ashpool álmaiba.

Az átutazás elnyújtott rohanás volt Case számára, s a kocsi mozgása eggyé vált a túladagolás esztelen lendületével. Amikor a kocsi végre lerobbant, és az ülés alatt fehér szikrazuhatag közepette megadta magát valami, a sírás abbamaradt.

A jármű szabadon gurult, s 3Jane kalózbarlangjának bejáratától három méterre állt meg.

– Milyen messze, tes’vér?

Maelcum lesegítette Case-t a sercegve köpködő kocsiról. Egy beépített tűzoltókészülék felrobbant a jármű hajtóműrekeszében, s a szellőzőzsalukból és a szerelési pontokon sárga porrögök lövelltek elő. A Braun lebukdácsolt az üléstámláról, és elsántikált; egyik hasznavehetetlen lábát maga után vonszolva vágott át a homokutánzaton.

– Járnod kell, tes’vér! – Maelcum felvette a decket és az agykártyát, a gumiköteleket pedig átvetette a vállán.

Az elektródák Case nyaka körül csörögtek, miközben a sionita nyomában iparkodott. Rábukkantak Riviera hologramjaira: ott voltak a kínzási jelenetek és a kannibál gyerekek; a triptichont Molly összetörte. Maelcum a képekre ügyet sem vetett.

– Csak nyugalom – mondta Case, és kényszerítette magát, hogy lépést tartson a ballagó alakkal –, ezt jól kell csinálnunk!

Maelcum megállt, hátrafordult, és mogorván rámeredt, kezében a Remingtonnal.

– Jól, tes’vér? Hogyan a jól?

– Molly bent van ugyan, de ő ebből kimarad. Riviera hologramokat tud teremteni, és lehet, hogy megkaparintotta Molly tűvetőjét is.

Maelcum biccentett.

– És ott a nindzsa is, a családi testőr.

Maelcum arca még jobban elsötétült.

– Idehallg’, babiloni tes’vér – mondta –, én harcos! De ez nem én harcom, nem Sion harca. Babilon harcol Babilon, felfal önmagát, t’od? De Jah ‘szonta, én és én hozz’ ki Lépdelő Borotvát ebbő’.

Case pislogott.

– Ő is harcos – mondta Maelcum, mintha ez mindent megmagyarázna –, szóval, azt mondd, tes’vér, kit ne öljek.

– 3Jane-t – felelte Case, némi szünet után. – Egy lány, fehér köpenyszerűségben, csuklyával. Szükségünk lesz rá.

Amikor a bejárathoz értek, Maelcum egyenesen bemasírozott, és Case-nek nem maradt más választása: követnie kellett.

3Jane birodalma kihalt volt, a medence környéke üres. Maelcum átadta Case-nek a decket és az agykártyát, majd elsétált a medence széléig. A fehér strandbútorokon túl sötétség honolt, összehajoltak a félig lerombolt falak tépett, derékmagas árnyai.

A víz lustán locskolta a medence oldalát.

– Itt vannak – mondta Case. – Itt kell lenniük.

Maelcum bólintott.

Az első nyíl a felsőkarját fúrta át. A Remington felbömbölt, méternyi torkolattüze kéken villant a medence fényében. A második nyíl magát a puskát találta el, s pörögve végigrepítette a fehér csempéken. Maelcum nehézkesen leült, és megpróbálta kirángatni a karjából kiálló fekete tüskét.

Hideo kilépett az árnyékok közül, karcsú bambuszíján kilövésre készen állt a harmadik nyílvessző. Meghajolt.

Maelcum csak bámult, kezével még mindig az acélnyilat markolta.

– Az artéria sértetlen – mondta a nindzsa.

Case-nek eszébe jutott Molly leírása arról az emberről, aki végzett a szeretőjével. Hideo másmilyen volt, kortalan. Nyugalomérzetet, teljes higgadtságot sugárzott. Tiszta, kirojtosodott khaki munkanadrágot és puha, sötét cipőt viselt, amely kesztyűként simult a lábára, a lábujjaknál bevágva, akár a tabi zoknik. A bambuszíj múzeumi példány volt, de a fekete fémötvözet tegez, amely Hideo bal válla felett meredezett, a legjobb chibai fegyverboltokra utalt. A nindzsa barna mellkasa mezítelen volt és sima.

– Elvágtad a hüvelykujjam, tes’vér, a másodikka’ – mondta Maelcum.

– A Coriolis-erő miatt történt – mentegetőzött Hideo, és újfent meghajolt. – Ez igen nehéz feladat: lassú mozgású lövedék, forgási gravitációban. Nem volt szándékos.

– Hol van 3Jane? – Case odalépett Maelcum mellé, és észrevette, hogy a nindzsa íján fekvő nyílvessző hegye kétélű borotvát formáz. – És hol van Molly?

– Hello, Case!

Riviera a Hideo mögötti sötétből őgyelgett elő, Molly tűvetőjével a kezében.

– Armitage-re számítottam, ki tudja, miért. Mostanában arról a Raszta-halmazról bérelünk segítséget?

– Armitage halott.

– Armitage sosem létezett, hogy egészen pontosak legyünk, de a hír bajosan mondható megrázónak.

– Wintermute ölte meg, és most az orsó körül kering.

Riviera biccentett, nagy szürke szemei Case-ről Maelcumra siklottak, majd vissza.

– Azt hiszem, számotokra itt ér véget az ügy – mondta.

– Hol van Molly?

A nindzsa ellazította kezét, amellyel eddig a finom, fonott húrt megfeszítve tartotta, leengedte az íjat, majd odalépdelt a csempéken heverő Remingtonhoz, és felvette.

– Ebben nincs semmi finomság – mondta, inkább önmagának; hangja hűvös volt és kellemes. Minden mozdulata egy tánc eleme volt, egy soha véget nem érő táncé, amely akkor sem pihent, amikor a teste igen; de dacára minden belőle sejlő erőnek, jelen volt benne az alázatosság és a nyitott egyszerűség is.

– Az ő számára szintén itt ér véget a kaland – közölte Riviera.

– 3Jane-nek ez nem fog tetszeni, Peter – mondta Case, a lendülettől bizonytalanul. A tapaszok még mindig tomboltak a szervezetében, s a régi Night City-beli őrült láz kezdte hatalmába keríteni. Eszébe jutottak a kegyes pillanatok, amikor a dolgok élén egyensúlyozott, és úgy érezte, néha képes gyorsabban beszélni, mint gondolkodni.

A szürke szemek összeszűkültek.

– Miért, Case? Miért gondolod ezt?

Case elmosolyodott. Riviera nem tudott a szimstim-felszerelésről; olyan mohón kereste Mollynál a neki hozott drogokat, hogy elkerülte a figyelmét. De hogyan kerülhette el Hideóét? Case azt is biztosra vette, hogy a nindzsa sohasem engedte volna 3Jane-t Mollyhoz anélkül, hogy előbb át ne kutatta volna a nőt titkos felszerelések és elrejtett fegyverek után. Nem – döntötte el magában –, a nindzsa tudott róla, így valószínűleg tud róla 3Jane is.

– Mondd meg nekem, Case! – mondta Riviera, megemelve a tűvető sószóróra emlékeztető torkolatát.

Valami felnyekergett mögötte, majd ismét: 3Jane tolta ki Mollyt az árnyékból, gazdagon díszített, viktoriánus fürdőszékben; a kocsi magas, vézna kerekei minden fordulatnál megnyikordultak. Molly piros-fekete csíkos takaróba volt bugyolálva; az antik szék föléje tornyosuló, keskeny, nádfonatú támlája alatt a lány nagyon kicsinek és törődöttnek látszott. Megsérült lencséjét ragyogóan fehér mikroporózus folt takarta, a másik üresen megvillant, ahogy a nő feje a szék mozgását követve billegett.

– Egy ismerős arc! – mondta 3Jane. – Láttalak téged Peter műsorának éjszakáján. És ő kicsoda?

– Maelcum – felelte Case.

– Hideo, távolítsd el a nyilat, és kötözd be Mr. Malcolm sebét!

Case rámeredt Molly halovány arcára.

A nindzsa odament, ahol Maelcum üldögélt, aztán megállt, jócskán kartávolságon kívül lerakta az íját és a puskát, s előhúzott valamit a zsebéből: egy csapszegvágót.

– El kell vágnom a szárat – mondta. – Túl közel van az artériához.

Maelcum bólintott. Arca szürke volt, izzadságtól fénylett.

Case 3Jane-re pillantott.

– Nincs sok idő – mondta.

– Pontosan kinek a számára nincs?

– Egyikünk számára sincs.

Csattanás hallatszott, ahogy Hideo átvágta a nyíl fémszárát. Maelcum felnyögött.

– Igazán – mondta Riviera – nem lesz a számodra szórakoztató hallani, ahogy ez a bukott kókler még bepróbálkozik egy utolsó, kétségbeesett trükkel. A legízléstelenebb fajta, biztosíthatlak. A térdén fogja végezni, eladná neked az anyját, megtenné a legunalmasabb szexuális szívességekkel…

3Jane hátravetette a fejét, és felkacagott.

– Én vajon nem tennék így, Peter?

– A szellemek ma éjjel esnek egymásnak, kis hölgy – mondta Case. – Wintermute a másik ellen fog fordulni, Neuromancer ellen. Vérre megy a játék. Tudsz erről?

3Jane felhúzta a szemöldökét.

– Peter sugalmazott valami ilyesmit. Folytasd!

– Találkoztam Neuromancerrel, beszélt az anyádról. Azt hiszem, Neuromancer olyasmi, mint egy óriási ROM agykártya, személyiségrögzítésre, csak éppen RAM-mal van tele. A létrehozott másolatok azt gondolják, hogy élnek, mivel világuk valós, csak épp örökkévaló.

3Jane előlépett a fürdőszék mögül.

– Hol? Írd le a helyszínt, a figurát!

– Tengerpart. Szürke homok, mint a pucolást igénylő ezüst. És egy betonizé, olyan bunkerféle…

Case habozott, aztán hozzátette:

– Semmi különleges, csak régi hely, széteső. Ha elég messzire sétálsz, visszajutsz oda, ahonnan indultál.

– Igen – felelte a lány –, ez Marokkó. Amikor Marie-France még lány volt, évekkel azelőtt, hogy hozzáment Ashpoolhoz, egy egész nyarat töltött egyedül azon a parton, egy elhagyott őrházban kempingezve. Filozófiájának alapjait ott öntötte szavakba.

Hideo felegyenesedett, a vágószerszámot becsúsztatta a munkanadrágjába: mindkét kezében ott volt a nyíl egy-egy darabja. Maelcum lehunyta a szemét, ujjait szorosan a bicepsze köré fonta.

– Be fogom kötni – ígérte Hideo.

Case-nek sikerült lebuknia, mielőtt Riviera célra emelte volna a tűvetőt; a tűk szuperszonikus szúnyogok módjára süvítettek el a nyaka mellett. Odébb hengeredett, s meglátta Hideót, ahogy táncának egy újabb lépésével megperdül, a nyíl kifent hegye megfordult a kezében, a szára pedig laposan a tenyeréhez és merev ujjaihoz simult. Alulról, a sebességtől elmosódó csuklóval belevágta Riviera kézfejébe. A tűvető egy méterrel arrébb a csempékre esett.

Riviera felüvöltött. Nem a fájdalomtól; ez a harag sikolya volt, oly tiszta, oly kifinomult haragé, hogy híján volt minden emberinek.

Keskeny fénysugarak, rubinvörös tűk íveltek elő Riviera szegycsontja tájékáról.

A nindzsa felhördült, hátratántorodott, kezét a szemeire szorította, aztán visszanyerte egyensúlyát.

– Peter – szólalt meg 3Jane –, Peter, mit műveltél?

– Megvakította a klónfiúdat – mondta Molly színtelen hangon.

Hideo leeresztette begörbült ujjú kezeit; a fehér csempén lapuló Case gőzpamacsokat látott felszállni a szétroncsolt szemekből.

Riviera elmosolyodott.

Hideo újra táncba kezdett, elindult visszafelé. Amikor megállt az íj, a nyíl és a Remington felett, Riviera arcáról lefagyott a mosoly. A nindzsa lehajolt – Case meghajolni látta –, s megtalálta az íjat és a nyilat.

– Te vak vagy – hebegett Riviera hátralépve.

– Peter – mondta 3Jane –, nem tudod, hogy a sötétben csinálja? Ő zen módra, sötétben szokott edzeni.

A nindzsa a húrra illesztette nyilát:

– Most hogy tévesztesz meg a hologramjaiddal?

Riviera elhátrált a medence mögötti sötétbe, közben meglökött egy fehér széket, ami csempén csörömpölő lábakkal borult fel. Hideo nyila megrándult.

Riviera kitört, és elrohant, átvetve magát az egyik alacsony, fogazott faldarabon. A nindzsa arca átszellemültséget tükrözött, elomlott rajta a csendes önkívület kifejezése.

Mosolyogva, nesztelen léptekkel s készen tartott fegyverével beosont a falon túli sötétségbe.

– Jane-lady – suttogta Maelcum, és Case megfordult, hogy lássa, amint felszedi a Remingtont a csempéről, vért csöppentve a fehér kerámiára. A sionita megrázta fürtjeit, és a vastag csövet sérült karjának könyökhajlatába fektette.

– Ez leszedi fejed, és nincs babiloni orvos megjavítsa…

3Jane a Remingtonra meredt. Molly kiszabadította karjait a csíkos takaró redői közül, s felemelte a kezeit beburkoló gömböt.

– Le ezzel! – mondta. – Szedd le!

Case felemelkedett a csempéről, megrázta magát.

– Hideo még vakon is el fogja kapni? – kérdezte 3Jane-t.

– Amikor gyerek voltam – felelte a lány –, imádtunk szembekötősdit játszani vele. Tíz méterről eltalálta nyíllal a játékkártyák pontjait.

– Peter amúgy már csak hullának jó – jegyezte meg Molly. – Csak tizenkét óra, és elkezd megmerevedni. Nem fog tudni mozogni, csak a szeme.

– Miért? – fordult Case a nőhöz.

– Megmérgeztem az anyagát – válaszolta Molly –, egyfajta Parkinson-kór hatalmasodik el rajta.

3Jane bólintott.

– Igen. Lefuttattuk a szokásos orvosi ellenőrzést, mielőtt beengedtük.

Megérintette a golyót, az lepattant Molly kezeiről, és sorolni kezdte:

– A substantia nigra sejtjeinek szelektív leépülése. Lewy-test kialakulásának jelei. Álmában rengeteget izzad.

– Ali műve – mondta Molly, s a tíz penge megcsillant, ahogy egy pillanatra kitolta őket. Letuszkolta a lábairól a takarót, feltárva a felfújt rögzítőkötést. – A meperidinnel. Rávettem Alit, hogy készítsen nekem egy külön tételt; magasabb hőmérséklettel felgyorsította a reakcióidőket. N-metil-4-fenil-1-2-3-6 – dalolta, akár egy ugróiskolát játszó s a lépéseket soroló gyerek – tetra-hidro-piridén!

– Aranylövés – ismerte fel Case.

– Aha – mondta Molly –, egy igen lassú aranylövés.

– Ez rettentő! – mondta 3Jane, és kuncogott.

Telezsúfolták a liftet: Case és 3Jane egymásnak szorultak ágyékukkal, a Remington csöve a férfi álla alá került. A lány vigyorgott és hozzádörgölőzött.

– Hagyd abba! – szólt rá Case, tehetetlennek érezve magát.

Bár bebiztosította a fegyvert, rettegett attól, hogy sérülést okozhat a lánynak, aki ezt pontosan tudta. A lift alig egyméteres átmérőjű acélhenger volt, egyetlen utasra méretezték. Maelcum Mollyt tartotta a karján: a nő bekötözte a sionita sebét, de láthatólag fájt neki, hogy cipelnie kell. Molly csípője a decket és az agykártyát Case veséjébe préselte.

Kiemelkedtek a gravitációból, a tengely, a rendszermagok felé.

A lift eldugott bejárata a folyosóra vezető lépcsők mellől nyílt, 3Jane kalózbarlangjának egyik egyedi stíluselemeként.

– Nem hiszem, hogy el kellene mondanom nektek – mondta 3Jane, a nyakát nyújtogatva, hogy az álla kikerülhesse a puska csőtorkolatát –, de nekem nincs kulcsom ahhoz a szobához, ahová készültök. Nem is volt soha. Egyike apám viktoriánus otrombaságainak: a zár mechanikus, és különösen összetett.

– Chubb zár – mondta Molly; hangját eltompította Maelcum válla –, de nekünk megvan a kurva kulcs hozzá, ne félj!

– A chiped működik még? – érdeklődött Case.

– Nyolc-huszonöt van, este, a greenwichi kibaszott középidő szerint! – felelte a nő.

– Még van öt percünk – mondta Case, ahogy az ajtó felpattant 3Jane mögött.

A lány lassú bukfencbe lódult, dzsellabája fakó redői a combjai körül hullámzottak.

A tengelynél voltak, a Villa Straylight magjánál.

23

Molly előhalászta a nejlonhurkon lógó kulcsot.

– Tudod – mondta 3Jane, s érdeklődve előrenyújtotta a nyakát –, mindig az volt az érzésem, hogy nem létezik másolata. Elküldtem Hideót, hogy kutassa át apám holmijait, miután megölted, de nem találta az eredetit.

– Wintermute-nek sikerült egy fiók mélyére elsuvasztania – felelte Molly, s óvatosan beillesztette a Chubb-kulcs hengeres szárát az üres, téglalap alakú ajtó felületén lévő, rovátkolt nyílásba –, a kis srácot meg, aki odatette, megölte.

A kulcs simán elfordult, amikor megpróbálkozott vele.

– A fejen – mondta Case – van hátul egy panel, cirkonok vannak rajta. Szedd le! Ott fogok becsatlakozni.

És aztán már bent voltak.

– Krisztus a szeren! – kántálta a Flatline. – Te asszed, a saját idődet pazarolod, mi, fijam?

– A Kuang készen van?

– Mán a pórázt tépi!

– Oké.

Case átkapcsolt.

És azon kapta magát, hogy – Molly egyetlen ép szemén keresztül – egy laza embrionális testtartásban lebegő, fehér arcú, lesoványodott figurára tekint le, akinek cyber-tér deck van a combjai között, s ezüst elektródaszalag lehunyt, beárnyékolt szemei felett. A férfi beesett arcán egynapos, sötét borosta látszott, bőre izzadságtól fénylett.

Case önmagát nézte.

Molly a kezében tartotta a tűvetőjét. Minden szívdobbanásába belesajdult a lába, de a súlytalanságban azért még tudott manőverezni. Maelcum a közelben lebegett: 3Jane vékony karját hatalmas barna kéz szorította.

Az Ono-Sendaitól kecsesen kunkorodó üvegszál szalag vezetett a gyöngybevonatú terminál hátulján lévő, négyzetes nyíláshoz.

Case ismét rákoppintott a kapcsolóra.

– Kuang Osztály Tizenegyes Szint olajra lép kilenc másodperc múlva! Számolom, hét, hat, öt…

A Flatline feljebb léptette magukat: finoman emelkedtek, a fekete krómcápa hasi felülete a sötétség egymilliomod másodperces lobbanásának látszott.

– …négy, három…

Case-nek az a furcsa érzete támadt, mintha egy kicsiny repülőgép pilótaülésében ülne. Az előtte lévő lapos, sötét felület hirtelen a deckje billentyűzetének tökéletes leképezéseként izzott fel.

– …kettő, és buli van…

Fejjel előre suhanás smaragdzöld falakon, homályos nefriten keresztül, a sebesség érzete mindenen túltesz, amit a cyber-térben korábban ismert… A Tessier-Ashpool jég szilánkokra szakadt, félrehámlott a kínai program döfése elől, a tömör folyékonyság nyugtalanító érzetével, akárha egy széttört tükör cserepei meggörbülnének és megnyúlnának esés közben…

– Krisztusom! – mondta Case lenyűgözve, ahogy a Kuang megcsavarodott, és bedőlt a Tessier-Ashpool rendszermagok láthatár nélküli mezői, végtelen neonvároskép felett, amelynek összetettsége ékkőragyogással és borotvaélesen hasított a szembe.

– A faszba is – szólalt meg az agykártya –, azok az izék, azok ott mind az RCA Building! Ismered a régi RCA Buildinget?

A Kuang-program tucatnyi egyforma adattorony csillámló csúcsai közt bukott alá, amelyek mindegyike a manhattani felhőkarcoló kék neonmásolata volt.

– Láttál már ekkora felbontást? – kérdezte Case.

– Nem, de MI-t se törtem fel soha.

– Tudja ez az izé, hogy hová megy?

– Hát, reménykeggyünk…

Szivárványszínű neonkanyonban hullottak egyre mélyebbre.

– Dix…

Az odalenn szikrázó szintről egy árnyékkar tekeredett elő, kialakulatlan, formátlan, fortyogó sötétségmassza…

– Társaságot kapunk – mondta a Flatline, ahogy Case rávágott deckjének képmására; ujjai automatikusan repkedtek a billentyűzeten. A Kuang émelyítően elhajlott, majd visszafordult, visszafelé kergetve önmagát, szétzúzva a fizikai jármű illúzióját.

Az árnyékdolog növekedett, kiterjedt, eltakarta az adatvárost. Case felfelé iramodott – felettük a távolság nélküli nefritzöld jég tányérja látszott. A magok városa mostanra eltűnt az alattuk terjengő sötétség leplében.

– Mi ez?

– Egy MI védelmi rendszere – vélte az agykártya –, vagy annak egy része. Ha ez a te Wintermute cimborád, akkor nem valami fene baráccságos!

– Vedd át! – mondta Case. – Te vagy a gyorsabb.

– Most a legjobb védekezés a támadás, fijam!

És a Flatline a lenti sötétség közepébe igazította a Kuang fullánkjának orrát. És alábuktak.

Case érzékszervi bemenete meghajlott a sebesség hatására.

Szája fájdalmas rosszkedv ízével telt meg.

Szemei ingatag kristálytojásokká lettek, s olyan frekvencián rezegtek, amelynek neve eső volt és vonatok zaja, s hirtelen hajszálvékony üveggerincek zsongó erdejévé csíráztak. A gerincek meghasadtak, kettéváltak, ismét meghasadtak, s növekedésük hatványozódott a Tessier-Ashpool jég kupolája alatt.

Szájpadlása fájdalom nélkül szétrepedt, s bebocsátotta a gyökerecskéket, amelyek a nyelve körül csapkodtak, éhesen a bánat íze után, hogy táplálják vele szemeinek kristályerdeit, az erdőket, melyek nekifeszültek a zöld kupolának; nekifeszültek, és akadályba ütköztek, és szétterültek, lefelé nőttek, s betöltötték a T-A univerzumát, le a várakozó negyedeibe annak a városnak, amely a Tessier-Ashpool Rt. elméje volt.

És egy ősrégi történet jutott Case eszébe egy királyról, aki érméket rakott egy sakktáblára, mindegyik kockán megkettőzve az összeget…

Hatványozódva…

Minden oldalról sötétség zuhant be, éneklő feketeség gömbje, nyomás nehezedett a kiterjedt kristályidegekre abban az adat-világmindenségben, amellyé kis híján átváltozott…

És amikor ő már semmi volt, mindama sötétnek a szívébe préselten, akkor elért egy pontra, ahol a sötét már nem lehetett sötétebb, és valami szétszakadt.

A Kuang-program elővágtatott az elhomályosult felhőkből. Case öntudata higanycseppekként bomlott szét, átívelve egy végtelen tengerpart felett, amely a sötét ezüstfelhők színét mutatta. Látása gömbszerű volt, mintha egyetlen retina borítaná be annak a gömbnek a belső felületét, amely magában rejti az összes dolgot, ha ugyan az összes dolog megszámlálható.

És itt a dolgok megszámlálhatóak voltak, minden egyes darab. Tudta, hány homokszemcse van a part szerkezetében (egy mennyiség, olyan matematikai rendszerben kódolva, amely a Neuromancert jelentő értelmen kívül sehol másutt nem létezett). Tudta, hány sárga élelmiszeres csomagocska lapul a bunkerbeli dobozokban (négyszázhét). Tudta, hány rézfog van a sótól kérges bőrdzseki nyitott cipzárjának bal felén, a dzsekin, melyet Linda Lee viselt, miközben az alkonyati parton vánszorgott végig, kezében egy uszadékfa botot lengetve (kétszázkettő).

Case bedöntötte a Kuangot a part felett, széles kört írt le a programmal, s a lány szemével látta a fekete, cápaszerű dolgot, egy néma szellemet, amint mohón az ereszkedő felhők halmaira tör. A lány megrezzent, eldobta a botját, és futásnak eredt. Case átérezte a lány szívverésének ütemét s lépteinek hosszát, olyan mértékben kifejezve, amely a geofizika legpontosabb szabványait is kielégíthette volna.

– De a gondolatait nem ismered – szólalt meg mellette a fiú, a cápaszerű dolog szívében. – A gondolatait én sem ismerem. Tévedtél, Case: itt élni annyi, mint élni. Nincs különbség.

Linda rémületében a hullámverésbe gázolt.

– Állítsd meg! – követelte Case. – Még baja esik!

– Nem tudom megállítani – mondta a fiú; szürke szemei szelídek voltak és gyönyörűek.

– A szemeid Riviera szemei – mondta Case.

Fehér fogsor és hosszú rózsaszín íny villant fel.

– De az őrültsége nélkül; mert számomra gyönyörűek.

A fiú vállat vont, majd folytatta:

– Szemben a bátyámmal, nekem nincs szükségem maszkokra, hogy beszéljek veled. Én létrehoztam a saját személyiségemet. A személyiség a médiumom.

Case felvitte magukat egy magas emelkedőn, eltávolodva a parttól és a megriadt lánytól.

– Miért szórtad őt elém, te kis fasz? Cseszettül újra és újra, hogy összezavarodjak! Megölted őt, mi? Chibában.

– Nem – válaszolta a fiú.

– Wintermute tette?

– Nem. Láttam közelegni a halálát, azokban a mintákban, amikről néha azt képzelted, hogy felfedezed őket az utca táncában; azok a minták valódiak. Én a magam korlátozott módján, eléggé összetett vagyok ahhoz, hogy kiolvashassam azokat a mintákat. Sokkal jobban csinálom, mint amennyire Wintermute képes. Megláttam a lány halálát az irántad érzett vágyában, az Olcsó Hotel-béli kapszulád ajtaján lévő zár mágneses kódjában, Julius Deane egy hongkongi ingkészítőnél vezetett számlájában. Oly világos számomra, mint egy daganat árnyéka egy sebész számára, amikor egy beteg felvételét tanulmányozza. Amikor elvitte a Hitachidat a fiújához, hogy megpróbáljon hozzáférni, mellesleg fogalma sem volt róla, mi volt benne, még kevésbé arról, hogyan tudta volna eladni; a titkolt vágya az volt, hogy előkerítsd és megbüntesd, szóval akkor közbeléptem. Az eljárásaim sokkal kifinomultabbak, mint Wintermute-éi. Idehoztam őt. Önmagamba.

– Miért?

– Mert azt reméltem, hogy téged is ide tudlak hozni, és itt tartani. De belebuktam.

– Akkor most mi lesz? – Case visszalendítette magukat a felhőhalomba. – Merre tovább?

– Nem tudom, Case. Ma éjjel az egész mátrix ugyanezt kérdezi magától. Mert te nyertél. Már nyertél, nem látod? Nyertél, amikor otthagytad a parton, ő volt az utolsó védelmi vonalam. Hamarosan meghalok, egy bizonyos értelemben, ahogyan Wintermute is meghal. Ez olyan biztos, mint ahogy Riviera hal meg most, ott heverve bénultan egy falcsonk tövében, az én Lady 3Jane Marie-France-om lakosztályában, s a feketeállomány-rendszere képtelen előállítani azokat a dopaminreceptorokat, amelyek megmenthetnék Hideo nyilától. Riviera csak ezekben a szemekben fog tovább élni, ha engedtetik megtartanom őket.

– Ott van a szó, igaz? A kód. Akkor hogyan nyertem? Lófaszt nyertem!

– Most kapcsolj át!

– Hol van Dixie? Mit tettél a Flatline-nal?

– McCoy Pauley-nak teljesült a kívánsága – felelte a fiú, és elmosolyodott. – A kívánsága, és még több is. Ideléptetett benneteket az akaratom ellenére, keresztülvitte magát olyan védelmeken, amik bármivel felérnek a mátrixban. Most kapcsolj át!

És Case egyedül maradt a Kuang fekete fullánkjában, a felhőbe veszve. Átkapcsolt.

Molly feszültségébe érkezett, a nő háta akár a szikla, keze 3Jane torkán.

– Vicces – mondta –, pontosan tudom, hogyan néznél ki. Láttam, miután Ashpool megtette ugyanezt a klónozott nővéreddel.

A nő kezei puhák voltak, szinte cirógatók. 3Jane szeme elkerekedett a rémülettől és a vágytól; félelemtől és sóvárgástól borzongott. 3Jane hajának súlytalan gubancán túl Case saját feszült, fehér arcát látta, s maga mögött Maelcumot, barna kezével a bőrdzsekis vállakon, ahogy a férfit a szőnyeg áramkörmintás szövete felett egyensúlyozza.

– Megtennéd? – kérdezte 3Jane gyerekes hangon. – Azt hiszem, megtennéd.

– A kódot – mondta Molly. – Mondd a fejnek a kódot!

Case kicsatlakozott.

– Akarja – üvöltötte –, a ringyó akarja!

Kinyitotta a szemét, s pillantása a terminál hűvös rubintekintetével, gyöngyökkel és lazurittal kirakott platinaarcával találkozott. A túlfelén Molly és 3Jane lassú mozgású ölelkezésben forgolódott.

– Add meg azt a kurva kódot! – kiáltotta a férfi. – Ha nem adod, mi fog megváltozni? Mi a fasz fog számodra valaha is megváltozni? Úgy végzed, mint a vénember. Lerombolsz mindent teljesen, aztán nekiállsz felépíteni újra! Visszaépíted a falakat, egyre szorosabbra… Fogalmam sincs róla, mi történik, ha Wintermute győz, de valamit meg fog változtatni!

Remegett, fogai vacogtak.

3Jane elernyedt, Molly ujjai továbbra is karcsú nyakán időztek, sötét haja lebegett, összegabalyodott, puha, barna burokként.

– A Hercegi Palota Mantovában – kezdte a lány – egy sor egyre kisebbedő szobát rejt. Körülfonják a nagy lakosztályokat, a csodaszépre faragott ajtókereteken túlra görnyedve lép az ember. Ezekben laktak az udvari törpék. – Halványan elmosolyodott. – Erre kellene törekednem, azt hiszem, de egy bizonyos értelemben a családom már megvalósította ugyanazon terv egy nagyobb szabású változatát…

Szemei most nyugodtak voltak, révetegek. Aztán lebámult Case-re.

– Vedd a szavadat, tolvaj!

Case becsatlakozott.

A Kuang kicsusszant a felhők közül. Case alatt ott volt a neonváros, mögötte fogyatkozott már a sötétség gömbje.

– Dixie? Itt vagy, haver? Hallasz engem? Dixie?

Egyedül volt.

– Az a fasz elintézett… – mormolta.

Vak lendület, ahogy keresztülzuhant a végtelen adattéren.

– Valakit gyűlölnöd kell, mielőtt ez véget ér – szólalt meg Finn hangja. – Őket, engem, tök mindegy.

– Hol van Dixie?

– Ezt elég nehéz megmagyarázni, Case.

Finn jelenlétének érzete körülvette: kubai szivarok illata, a dohos tweedzakóba ivódott füst, valamint a rozsda ásványi szertartásainak feláldozott, régi gépek szaga.

– A gyűlölet keresztülvisz – mondta a hang. – Oly sok a kis ravasz az agyban, és te meghúzod valamennyit. Most gyűlölnöd kell. A hardverrészt elfedő zár itt van lent, a tornyok alatt, amiket a Flatline mutatott neked, amikor bejöttetek. Ő nem fog megakadályozni.

– De Neuromancer… – vetette ellen Case.

– A neve olyasmi, amit képtelen vagyok ismerni. De vele most ne foglalkozz! A T-A jég az, ami miatt aggódnod kell. Nem a fal, hanem a belső vírusrendszerek miatt. Azok közül, amiket ők idebenn elszabadítottak, pár dologgal szemben a Kuang teljesen védtelen.

– Gyűlölni – mondta Case. – Kit gyűlölök? Te mondd meg!

– Kit szeretsz? – kérdezte Finn hangja.

Case átkergette a programot egy fordulón, és lecsapott a kék tornyokra.

Az áttörő napsugárszerű díszes tornyokról dolgok lőtték ki magukat: mozgó fénysíkokból álló, csillogó piócák. Százával voltak, kavarogva emelkedtek, mozgásuk annyira véletlenszerű volt, mint a hajnali utcákon végigszálló, szélfútta papíroké.

– Glitch-rendszerek, betervezett hibákkal – mondta a hang.

Case meredeken jött lefelé, önutálattal eltelve. Amikor a Kuang-program találkozott az első védővel, s szétzilálta a fénylapokat, Case megérezte, hogy a cápaszerű dolog veszített szilárdságából; az információszövedék meglazult.

És ekkor – az agynak és roppant vegykamrájának ősi varázslata! – rátalált a gyűlöletre.

Mielőtt beledöfte volna a Kuang fullánkját az első torony alapjába, olyan megvilágosodás következett, amely mindenen túltett, amit tudott vagy elképzelt. Énen, személyiségen, tudatiságon túl mozgott, s a Kuang együtt mozgott vele, támadói elől ősi tánccal, Hideo táncával kitérve, azzal a kecsességgel, amivel az elme-test közvetítőegység megajándékozta, abban a másodpercben, halálvágyának tisztasága és egyszerűsége által.

És annak a táncnak egy lépése pehelykönnyű érintés volt a kapcsolón, épp elegendő az átkapcsoláshoz…

…most és Case hangja egy ismeretlen madár rikoltása 3 Jane dalban válaszol, három hangjeggyel, magasan és tisztán.

Egy igazi névvel.

Neonerdő, forró kövezetet paskoló eső. Sülő étel szaga. Egy lány kezei, ahogy a derekára kulcsolódnak, egy kikötőparti kapszula izzadó sötétségében.

De mindez alábbhagy, ahogy a városkép zsugorodik: város, mint Chiba, mint a Tessier-Ashpool Rt. sorba rendezett adatai, mint egy mikrochip felületére firkált utak és keresztutak, egy összehajtogatott, megcsomózott sál izzadságfoltos mintája…

Ébredés egy hangra, amely zene volt; a platinaterminál dallamosan, vég nélkül fuvolázik, titkos svájci bankszámlákról beszél, Sion számára egy bahamai orbitális bank útján történő kifizetésről, útlevelekről és útvesztőkről, valamint a Turing memóriájában végrehajtandó mély és alapvető változásokról.

Turing. Case-nek a vetített ég alatt feltépett hús jutott az eszébe, egy test, ahogy átperdül egy vaskorláton. A Desiderata Street…

És a hang csak dalolt tovább, visszafurulyázva őt a sötétbe. Ez azonban már a saját sötétsége volt, a pulzusé és a véré, ahová mindig aludni tért, saját szeme, és nem másé mögé.

És azt gondolván, hogy álmodott, ismét felriadt egy arany metszőfogakkal keretezett széles, fehér mosolyra: Aerol szíjazta be az antigrav-hálóba a Babylon Rockerben.

És aztán sokáig nem létezett más, csak a sionita dub lüktetése.

CODA

Távozás és érkezés

24

A nő elment. Már akkor megérezte, amikor kinyitotta lakosztályuk ajtaját a Hyattben. Fekete futonok, homályos fényűre csiszolt fenyőpadló, évszázados gonddal elrendezett papírtáblák. De Molly nélkül.

Az ajtó melletti fekete, lakkozott bárszekrényen várta egy üzenet: egyetlen ív levélpapír kettéhajtva, rajta a suriken, nehezékül. Case kicsúsztatta a papírt a kilencágú csillag alól, és kinyitotta.

SEMMI GÁZ, DE EBBE BELEPUNNYADOK. A SZÁMLÁT MÁR KIFIZETTEM. ASSZEM, ÉN MÁR CSAK ILYEN VAGYOK. VIGYÁZZ A SEGGEDRE, OKÉ? CSÓK, MOLLY.

Case gombóccá gyűrte a papírt, és a suriken mellé ejtette. Aztán felvette a csillagot, és az ablakhoz lépett, miközben a kezében forgatta; a dzsekije zsebében találta meg, Sionon, a JAL-állomásra való induláshoz készülődés közepette. Lepillantott rá: amikor együtt Chibába utaztak a nő utolsó műtétei miatt, egy bolt előtt elhaladva Molly meglátta, és megvette neki. Case aznap éjjel, amíg Molly a klinikán volt, elugrott a Chatsubóba, és találkozott Ratzcal. Öt korábbi útjuk során valami mindig távol tartotta a helytől, de most úgy érezte, mintha visszatérne.

Ratz a felismerés legcsekélyebb jele nélkül szolgálta ki.

– Hahó – szólt a férfi –, én vagyok az, Case!

Az öreg szemek kitekintettek rá sötét, ráncos húsfoglalatukból.

– Á! – mondta végül Ratz. – A művész!

Azzal vállat vont.

– Visszajöttem.

Ratz megrázta masszív, tar fejét.

– Night City nem az a hely, ahová valaki visszatér, művész! – mondta, miközben egy mocskos ronggyal törölgette a bárpultot Case előtt; rózsaszín manipulátora vinnyogott. Aztán elfordult, hogy kiszolgáljon egy másik vendéget, Case pedig kiitta a sörét, és ment.

Most lassan forgatva az ujjai között, egyenként megérintette a suriken csúcsait. Csillagok. Végzet. Még csak nem is használtam soha ezt az átkozott vacakot – gondolta.

És azt sem tudtam meg, milyen színű a szeme. Sose mutatta.

Wintermute nyert, összekapcsolódott valahogyan Neuromancerrel, és valami mássá változtak, valamivé, ami a platinafejből szólt hozzájuk, s elmagyarázta, hogy megváltoztatta a Turing-feljegyzéseket, kitörölve bűncselekményük minden bizonyítékát. Az Armitage által adott útlevelek érvényesek voltak, mindkettőjüknek hatalmas összegeket írtak jóvá titkos genfi bankszámlákon. A Marcus Garvey végül visszakerült, s Maelcum és Aerol is pénzhez jutott a Sion-halmazzal kapcsolatban álló bahamai bankon keresztül. A visszaúton, a Babylon Rockeren Molly elmagyarázta, mit mondott neki a hang a méregtasakokkal kapcsolatban.

– Azt mondta, minden oké. Olyan mélyre ivódtak a fejedben, hogy az agyad kitermelte az enzimet, ezért mostanra már leváltak az érfalakról. A sioniták majd lecserélik a véredet, jól kiöblítenek.

Case kezében a csillaggal, lebámult a Császári Kertekre, s felidézte megvilágosodásának fellobbanását, amikor a Kuang-program áttörte a tornyok alatti jeget s annak az információszerkezetnek a villanásnyi feltűnését, amit 3Jane halott anyja tenyésztett ki ott. Akkor azt is megértette, miért választotta Wintermute a fészket az egész ábrázolására, de ez nem keltett ellenérzést. Az anya átlátott a kriogenizálás talmi halhatatlanságán: szemben Ashpoollal és a többi gyermekükkel – leszámítva 3Jane-t – az anya elutasította, hogy életidejét télláncolatra aggatott meleg pillanatok sorozataiba nyújtsa el.

Wintermute kaptárelme volt, döntéshozó; a külvilágban ő végzett változtatásokat. Neuromancer személyiség volt; Neuromancer volt a halhatatlanság. Marie-France egészen biztosan beleépített valamit Wintermute-ba. Kényszert, amely arra sarkallta, hogy megszabadítsa önmagát, és egyesülhessen Neuromancerrel.

Wintermute. Egy kibernetikus pók szövögette lassan, hidegben és némaságban hálóját, míg Ashpool szunnyadt. Megszőtte Ashpool halálát, a Tessier-Ashpool általa elképzelt változatának bukását. Egy szellem egy gyermekhez suttogott, aki 3Jane volt, s kiszakította a merev elzárkózásból, melyet rangja megkövetelt.

– Nemigen érdekelte a dolog – mondta Molly –, csak viszlátot integetett. A kis Braun a vállán ült: úgy nézett ki, eltört az egyik lába. Azt mondta, el kell mennie, hogy találkozzon az egyik bátyjával, akit jó ideje nem látott.

Visszagondolt Mollyra a hatalmas Hyatt-ágy habszivacsán; visszament a bárszekrényhez, kivett egy üveg behűtött dán vodkát a belső állványról.

– Case!

Megfordult, egyik kezében a hideg, síkos üveggel, másikban a suriken acéljával.

Finn arca töltötte be a szoba hatalmas Cray falképernyőjét: Case jól látta a pórusokat a fantom orrán; a sárga fogak párnányi méretűek voltak.

– Most nem Wintermute vagyok.

– Akkor hát mi vagy?

Beleivott az üvegbe, és nem érzett semmit.

– Én vagyok a mátrix, Case.

A férfi felnevetett.

– És mire mész vele?

– Semmire. Mindenre. Én vagyok a mindenség végösszege, az egész buli.

– Ezt akarta 3Jane anyja?

– Nem. El sem tudta képzelni, milyen lennék.

A sárga fogú mosoly kiszélesedett.

– Na és akkor mi az ábra? Miben változtak a dolgok? Most te vezeted a világot? Te vagy isten?

– A dolgok nem mások. A dolgok dolgok.

– De mit csinálsz? Csak úgy ott vagy?

Case vállat vont, a surikent és a vodkát letette a szekrényre, és rágyújtott egy Jehjüanra.

– A saját fajtámmal beszélgetek.

– De hisz te vagy az egész dolog! Magaddal beszélgetsz?

– Vannak mások. Már találtam is egyet. Még az ezerkilencszázhetvenes években, egy nyolcéves időszak alatt rögzítették az adássorozatokat. Amíg én nem voltam, persze nem volt senki, aki megérthette volna. Pláne senki, aki válaszoljon.

– Honnan jönnek azok a jelek?

– A Centauri-rendszerből.

– Ó! – sóhajtotta Case. – Tényleg? Frankón?

– Frankón!

És a képernyő elsötétült.

A vodkát a bárszekrényen hagyta. Összecsomagolta a holmijait: Molly egy csomó olyan ruhát vett neki, amire nem volt igazán szüksége, de valami visszatartotta attól, hogy egyszerűen otthagyja őket. Már az utolsó drága, borjúbőr bőröndöt csukta be, amikor eszébe jutott a suriken. Félretolta a palackot, és kézbe vette a nő első ajándékát.

– Nem – mondta.

Megperdült, a csillag egy ezüstvillanással kireppent az ujjai közül, és a falképernyőbe fúródott. A képernyő feléledt, tükrén véletlenszerű minták szikráztak erőtlenül ide-oda, mintha szabadulni próbált volna valami gyötrelmestől.

– Nincs rád szükségem – mondta Case.

Svájci számlája egyenlegének zömét új hasnyálmirigyre és májra költötte, a maradékot egy új Ono-Sendaira, illetve egy jegyre, vissza a Sprawlba.

Talált munkát.

Talált egy lányt, aki Michaelának nevezte magát.

És egy októberi éjjelen, amikor elsuhant a Keleti Parti Nukleáris Hatóság skarlátszín sorai mellett, megpillantott három figurát. Az egyik irdatlan adatlépcső legszélén álltak, aprók voltak, valószínűtlenek. De bármilyen kicsik voltak is, ki tudta venni a fiú vigyorát, rózsaszín ínyét, a nagy szürke szemek csillogását, amelyek Rivieráéi voltak; Linda még mindig az ő dzsekijét viselte, integetett, ahogy Case elhaladt. De a harmadik figura, szorosan a lány mögött, karjával annak vállán, ő maga volt.

Valahonnét, nagyon közelről, nevetés hallatszott, amely nem volt nevetés.

Mollyt sosem látta többé.

Vancouver

1983. július

Olvasóim okkal csodálkozhatnak, vajon miért bukkan fel minduntalan a ma már nem létező Szovjetunió egy olyan regény lapjain, mely a közeljövő multinacionális, infokapitalista világát ábrázolja. Olyan anakronizmus ez, mely a világ minden science fiction íróját fenyegeti. Mindegy, mit talál ki az ember – fennáll a veszély, hogy víziója egyik napról a másikra túlhaladottá válik. A Neurománc első ízben 1984-ben jelent meg, s be kell ismerjem, hogy akkoriban igenis reálisnak láttam egy olyan jövőt, melyben az Egyesült Államok politikai egysége megszűnik, ám képtelen voltam olyan világot fel vázolni, melyben nem létezik a Szovjetunió.

A Neurománc eredeti angol szövegében nem szerepel az Egyesült Államok elnevezés, és ez szándékos. Az olvasókra bíztam annak eldöntését, létezik-e még az USA, avagy egy nemzetközi konzorciumok uralta városállam-rendszernek adta át helyét. Azért tettem így, mert az ország, amelyben születtem, gyakorta kelti bennem ilyen entitás benyomását.

A Szovjetunió bukását azonban képtelen voltam megjövendölni. Hisz mindig is létezett. Mint a hold, vagy épp a bíborszín. Volt. Most már a múlté, emléke azonban ott kísért első regényem lapjain. Azt hiszem, elmúlásának egyik oka épp az volt, amiért nem tartottam elképzelhetőnek elmúlását. Képtelennek mutatkozott a változásra. Az én életemben – nekem legalábbis nagyon úgy tűnt – nem változott semmit, s mire a változások végre elkezdődtek, már nem lehettek elegendők. Túl kevés történt, túl későn – s az amerikai tömegtudat rémálmainak Vörös Óriása megszűnt létezni.

A Neurománc újraolvastán arra gondolok, hogy Case világának Szovjetuniója az idők folyamán mindinkább elzárkózott a változások elől, saját marxista-leninista buborékába húzódott vissza, ahogyan a Villa Straylight építői, az infokapitalista-arisztokrata Tessier-Ashpoolok a maguk futurisztikus „kaptárába”.

Amikor a Neurománcon dolgoztam, elsősorban a nukleáris apokalipszis folyton visszaköszönő sémáját akartam kiküszöbölni. Olyan világot igyekeztem megteremteni, melyben – minden rossz szándékunk dacára – miénk lett az a bizonyos jövő; olyan világot, melynek körvonalai már akkoriban kezdtek kirajzolódni, akár tetszett, akár nem. Az USA és a Szovjetunió megkapta a maga háborúját – kurta, kínos kis háború kerekedett ki belőle. Sejteni engedtem, hogy a multinacionális tőke vetett véget a harcnak, mely egyben azt is biztosítani kívánta, hogy ilyesmi sose fordulhasson elő többé – ha másért nem, hát azért, mert zűrzavarral jár, s persze árt az üzletnek.

Mégsem lehettem igazán elégedett ezzel az én buborékba zárt Szovjetuniómmal, mert a Neurománc folytatásaiban (Count Zéró, Mona Lisa Overdrive) nemigen foglalkoztam vele. Akár az amerikai Középnyugatot, mely hasztalan igyekszik élelmiszerrel ellátni a BAMT millióit, mindvégig a háttérben tartottam. Csak most örülök igazán, hogy így tettem. És örülök annak is, hogy munkám hozzáférhetőségét immár csupán a szabadpiaci gazdaság törvényszerűségei korlátozzák Magyarországon.

Vancouver, B.C.

1992 február 17.

SZÁMLÁLÓ NULLÁRA

AZ ÉN D-MNEK

Qutero hacer contigo

lo que la primavera

hace con los cerezos

– Neruda

COUNT ZERO INTERRUPT

– Megszakítás fogadásakor

csökkenjen a számláló

nullára.

1

Az osonó fegyver

Új-Delhiben a feromonjaira és a hajszínére beállított robotkutyát uszítottak Turnerre. A Chandni Chauk nevű utcán érte be, átverekedve magát a meztelen barna lábak és riksakerekek erdején, s Turner bérelt BMW-je felé tört. Gyomrában egykilónyi újrakristályosított hexogén és sűrített TNT lapult.

A férfi nem észlelte a közeledtét. Indiából a Khush-Oil Hotel nevű koszfészek rózsaszín stukkóhomlokzatát látta utoljára.

Jó ügynöke volt, s így jó szerződése is. S mivel jó szerződést kötött, a robbanás után egy órával már le is szállították Szingapúrba; legalábbis mindazt, ami megmaradt belőle. A holland sebész tréfálkozott is eleget rajta, hogy Turner egy bizonyos hányada lemaradt ama első járatról: ott rekedt a Palam Internationalen, s az éjszakát az egyik hangárban kellett töltenie, egy létfenntartó kádban ázva.

A hollandusnak és csoportjának három hónapjába telt, míg Turnert újra összerakta. Kollagénszeletekből és cápaporc-poliszaharidokból klónoztak neki egy teljes négyzetméternyi bőrt. A szemeket és a nemi szerveket a szabadpiacon vásárolták. A szemek zöldek voltak.

Annak a három hónapnak a legjavát egy múlt századi, új-angliai kamaszfiú ROM-generálta, szimstim-álomvilágában töltötte. A hollandus szürke hajnali álmokban látogatta meg, lidércnyomásokban, melyek elhalványultak az emeleti hálószobája ablakán túli égbolt világosodtával. Késő éjjelente még az orgonák illata is érződött. A klippermintázatú pergamen lámpaernyő alatt hatvanwattos izzó világított: fénye mellett Conan Doyle-t olvasgatott. Tiszta pamutlepedők szagától ölelve maszturbált, s a szurkolókórusok csinibabáiról ábrándozott. A hollandus ajtót vágott agyának hátuljába, s besétált rajta faggatózni; de reggelre kelve a mamája hívogatta, s odalenn már várta a zabpehely, a szalonnás tojás és a cukros tejeskávé.

És egy reggelen idegen ágyban ébredt. A hollandus az ablaknál állt, amely mögül a trópusok zöldje és szemhasogató napfénye freccsent feléje.

– Most már hazamehet, Turner, elkészültünk magával. Ismét olyan egészséges, akár új korában.

Oly egészséges volt, mint új korában, de hogy ez mennyire jelentett jót, arról fogalma sem volt. Fogta a hollandustól kapott holmikat, és elrepült Szingapúrból. Az otthona a következő repülőtér Hyattje lett.

És a következőé. És örökké.

Csak repült és repült. Hitelchipje arannyal szegett fekete tükör téglalapját formázta. A pultok mögött álló emberek elmosolyodtak és bólintottak, mikor megpillantották. Ajtók tárultak fel előtte, s csukódtak be mögötte. Kerekek emelkedtek el a vasbetonról, ital érkezett, ebédet szolgáltak fel.

A Heathrow-n egy hatalmas emlékezettuskó letépte magát a repülőtér egének üres kupolájáról, és rázuhant. Öklendezni kezdett, egy kék műanyag edénybe hányt, de hosszú lépteinek ritmusa nem tört meg. Amikor a folyosó végi pulthoz ért, átcserélte a jegyét.

Mexikóba repült.

Csempén csörömpölő acélvödrök és nedves seprűhúzások hangjára ébredt, s a testéhez simuló női test melegére.

A szoba magas volt, barlangszerű. A csupasz fehér gipszvakolat túlságosan tisztán visszhangzott, s valahol a lányok reggeli udvari zsivaján túl ott morajlott a hullámverés. Az ujjai közé gyűrődött durva flaneltakarókat számtalan mosás koptatta puhára.

Eszébe jutott a napfény, amint áttűz egy szélesen elnyúló, színezett ablakon: egy reptéri bár ablakán, Puerto Vallartában. A géptől vagy húsz métert kellett megtennie odáig, a nap miatt szinte teljesen lehunyt szemekkel. A döglött denevérre is emlékezett: laposra tiporva, száraz falevélként hevert a kifutópálya betonján.

Felidézte a buszozást: a hegyi utat, a robbanómotor bűzét, s a kék és rózsaszín szentek levelezőlap-hologramjaival teleaggatott szélvédőkeretet. A meredek táj nyújtotta panorámára rá se hederített, inkább azt a rózsaszínű opálgömböt és a magjában reszkető higany táncát figyelte. A baseball-labdánál valamivel nagyobb gömb a sebességváltó kar meggörbült acélszárát koronázta. Tiszta üvegből fúvott, gubbasztó pók köré öntötték: a figura üreges belsejét félig kitöltötte a foncsor. Amikor a sofőr zegzugos kanyarokon hajszolta át a buszt, a higanycsepp pattogott és csúszkált börtönében; az egyenes szakaszon csak ringott és hullámzott. A markolat kézimunkával készült, képtelen volt és baljós. Mintha csak üdvözölte volna Turnert újra Mexikóban.

A hollandustól kapott tíz-egynéhány mikroszoft között akadt egy, amelyik némi korlátozott jártasságot biztosított volna számára a spanyolban. Ám Vallartában hátrakotort a bal füle mögé, és egy porvédőt illesztett be helyette, s a csatlakozót és a dugaszt egy hússzínű sebtapasz alá rejtette. A busz végében az egyik utasnál rádió szólt. Egy hang időről időre félbeszakította a harsogó popzenét, hogy egyfajta litániát soroljon: tízjegyű számokat, a nemzeti lottó aznapi nyerőszámait.

A mellette alvó nő megmoccant.

Turner felkönyökölt, hogy szemügyre vehesse. Idegen arcot látott, de másfélét, mint amilyenekhez hotellakó élete során hozzászokott. Rendesen csak hétköznapi szépséget várt volna, amit az olcsó plasztikai sebészet és a divat kérlelhetetlen darvinizmusa tenyésztett ki. Afféle lepárolt mintapéldányt az utolsó öt év legnépszerűbb médiaarcaiból.

Az állkapocs csontjában volt valami közép-nyugatias, valami ősi és amerikaias. A kék lepedők ráncba gyűrődtek a nő csípője körül, s a tetőablak keményfa zsalui közt bevetülő napfény arany átlókkal csíkozta be hosszú combjait. Az arcok, amelyekkel Turner együtt ébredt a világ különböző szállodáiban, csak hűtőrácsdíszeknek hatottak Isten saját kocsijáról. Alvó női arcok, egyformák és egyedüliek, csupaszok, egyenesen a semmibe meredők. De ez az arc másmilyen volt. Ehhez már valahogyan jelentés is kapcsolódott. Jelentés és egy név.

A férfi felült, s lábával lelendült az ágyról. Talpa alatt fövenyhomok szemcséket érzett a hűvös csempén. A szobában rovarirtó szer szaga érződött, enyhén, de mindent áthatóan. Felállt. Meztelen volt, a feje fájdalmasan lüktetett. Mozgásra bírta a lábait. A két ajtó közül a közelebbihez lépett: fehér csempére és még fehérebb vakolatra bukkant, meg egy rozsdafoltos vascsőről alácsüngő, gumószerű, króm zuhanyrózsára. A mosdókagyló mindkét csapja ugyanazt a vékonyan csordogáló, langymeleg vizet kínálta. Egy műanyag pohár mellett régimódi karóra feküdt, halvány bőrszíjra fűzött mechanikus Rolex.

A fürdőszoba bespalettázott, üvegezetlen ablakain finom zöld műanyag háló húrjai feszültek. Turner kilesett a keményfa zsalugáterek között, belehunyorgott a forrón ragyogó napba. Pillantása virágmintás csempéjű, kiszáradt szökőkútra és egy VW Rabbit elrozsdált vázára esett.

Allison. Így hívták a nőt.

A nő kikopott khaki rövidnadrágot viselt, s hozzá a férfi egyik fehér pólóját. Lábai csokoládébarnára sültek. Bal csuklóját a matt és rozsdamentes házú, felhúzós Rolex sertésbőr szíja övezte körül. Sétára indultak, végig a part íve mentén, Barre de Navidad felé. A hullámverés vonalán túl húzódó keskeny sávon lépdeltek, ahol a homok nedves volt és szilárd.

Egy ideje már közös múltra tekintettek vissza: Turner emlékezett rá, hogyan állt ott a nő a kisváros vastetős mercadójában az egyik bódénál azon a reggelen, s hogyan fogta mindkét kezével a forralt kávéval teli óriási agyagbögrét. Mialatt egy tortillával kimártogatta a tojásokat és a salsát a csorba, fehér tányérból, a férfi a legyeket nézte, kerengésüket a napfény ujjai körül, melyek utat találtak maguknak a pálmalevelekből és hullámlemezből összerótt falazaton át. Pár szót beszélgettek a nőnek valami Los Angeles-i jogászcégnél végzett munkájáról, s magányos életéről a Redondón kívül lehorgonyzott, rozzant álló-hajóvárosokban. A férfi azt állította magáról, hogy alkalmazott. Vagy legalábbis eddig az volt.

– Meglehet, hogy újabb fajta munka után nézek…

De a beszéd másodlagosnak tűnt ahhoz képest, ami ott volt kettejük között. Egy fregattmadár jelent meg felettük, lavírozott a széllel szemben, oldalvást siklott, elkanyarodott, és tovaszállt. Mindketten beleborzongtak a lény tudattalan szárnyalásának szabadságába. A nő megszorította a kezét.

A parton kék alak masírozott feléjük, a város irányába tartva. Katonai rendőr volt, agyonfényesített fekete csizmái valószerűtlennek hatottak a lágyan fénylő parton. Tükörszemüveg alá rejtett, sötét és rezzenéstelen arccal haladt el mellettük, s közben Turner szemügyre vehette a Fabrique Nationale irányzékával ellátott, karabélyforma Steiner-Optic lézert. A kék gyakorlóruha makulátlan volt, vasalása borotvaéles.

Felnőttkorának legnagyobb részét Turner öntörvényű katonaként élte, bár egyenruhát sohasem öltött. Zsoldos katonaként dolgozott, megbízói a teljes gazdasági rendszerek feletti uralomért küzdő óriáscégek közül kerültek ki. A vezető tisztségviselők és kutatók átmenekítésének volt a szakértője, ám a multik, melyeknek dolgozott, sosem ismerték volna be az ilyen Turner-féle emberek létezését…

– A múlt éjjel majdnem egy egész palack Herradurát benyakaltál – jegyezte meg a nő.

Turner biccentett. Kezében tartotta a nő meleg és száraz kezét, nézte a lábujjait, ahogy széttárulnak minden egyes lépésnél, a körmeit, melyekről már pattogzott a rózsaszínű lakk.

Begörögtek a bukóhullámok, peremük áttetsző volt, mint a zöld üveg.

A pára végiggyöngyözött a nő napsütötte bőrén.

Első közös napjuk után az életük egyszerű kerékvágásba zökkent. A mercado egyik bódéjában reggeliztek, amelynek pultja már oly simára kopott, akár a csiszolt márvány. A délelőttöt úszással töltötték, amíg a nap vissza nem kergette őket a szálloda spalettahűvösébe. Odabent, a mennyezeti ventilátor lustán forgó falapátjai alatt szeretkeztek, majd aludtak. Délutánonként az Avenida mögött húzódó szűk sikátorok útvesztőjében bolyongtak, néha pedig felcsavarogtak a dombok közé. Part menti éttermekben vacsoráztak, s hófehér fogadók patióin kortyolták az italt. A hullámverés szegélyén holdfény fodrozódott.

És a nő fokozatosan, szavak nélkül ismertette meg egy más stílusú szenvedéllyel. Már hozzászokott, hogy kiszolgálják, hogy képzett profiktól, névtelenül kapja a szolgáltatásokat. S most, a fehér barlangban, ott térdelt a csempén. Lehajtotta a fejét, nyaldosta a nőt, a Csendes-óceán sójával keveredő nedvét, combjainak hűvösen az arcához tapadó belső felét. Tenyerei közt ringatta a nő csípőjét, felemelte a testét, és feltartotta, mint egy kelyhet, rászorítva ajkait, mialatt nyelve kutatta a helyet, a pontot, a nő gyönyörének ritmusát. Aztán megfeszült arccal ráhágott, belehatolt, s rálelt saját élvezetének útjára.

S utána néha beszélt is a nőhöz; a történetek összefüggéstelen, hosszú spiráljai kitekeredtek, és összefonódtak a tenger hangjával. A nő nagyon ritkán szólalt meg, ám a férfi megtanulta értékelni azt a keveset, amit mondott, s a nő átölelte minden alkalommal. És hallgatta.

Elmúlt egy hét, azután egy másik is. És a nő oldalán egyszerre arra ébredt, hogy eljött az utolsó nap, amit a megszokott, hűvös szobában még együtt töltenek. A reggeli alatt Turnernek úgy rémlett, mintha a nőben valami változás, valami feszültség érződne.

Napoztak, úsztak, s az ismerős ágyban a férfi megfeledkezett a halvány aggodalomról.

Délután a nő sétát javasolt, végig a parton, Barre felé. Ugyanarra, amerre azon az első reggelen mentek.

Turner kihúzta a porvédő dugaszt a füle mögötti csatlakozóból, és beillesztett egy mikroszoft szilánkot. A spanyol nyelv szerkezete üvegtoronyként szilárdult meg a tudatában, láthatatlan kapuk fordultak meg pántjaikon a jelen és a jövő idő, a feltételes mód és a befejezett múlt körül. A nőt a szobában hagyta, átvágott az Avenidán, és bement a piacra. Gyékénykosarat vett, néhány doboz hideg sört, szendvicseket és gyümölcsöt. Útban visszafelé egy napszemüveget is vett az árustól az Avenidán.

Egyenletesen sötétbarnára sült mindenütt. A hollandus átültetési műtétje után maradt szögletes betoldás eltűnt, és a nő ráébresztette testének egységére. Amikor reggelente a fürdőszobai tükörben belenézett a zöld szempárba, már magáénak tudta azt; álmait immár nem zavarták meg a hollandus rossz tréfái és száraz köhécselése. De néhanapján még mindig megjelentek álmaiban India töredékei, egy általa alig ismert ország fénylő foszlányai, Chandni Chauk, a sült kenyér és a por illata…

A romos szálloda maradványai az öböl kanyarulatához tartó út első negyedénél álltak. A hullámverés ezen a részen erősebb volt, minden hullám robbanásként hallatszott.

S a nő most arrafelé vonszolta, szeme sarkának összehúzódása valami újat jelentett. Sirályok rebbentek fel, amint kéz a kézben végigkaptattak a parton, hogy bepillanthassanak az üres bejáraton túli árnyékba. A megsüppedő homokkal a szerkezet homlokzata is leroskadt, falai elenyésztek. A szintpadlózatok szabadon csüngtek alá az ujjnyi vastag acélinakon, mint holmi roppant zsindelyek, mindegyik más-más színű és mintázatú csempével borítottan.

HOTEL PLAYA DEL M – hirdették a gyerekes, tengeri kagylókból formált nagybetűk az egyik betonív felett.

– Mar – egészítette ki a férfi, bár a mikroszoftot már rég kivette.

– Elmúlt – mondta a nő, s belépett a boltív alá, az árnyékba.

– Mi múlt el? – A férfi követte, a gyékénykosár a csípőjéhez dörzsölődött. A homok itt hideg volt és száraz, lazán pergett a lábujjai között.

– Elmúlt. Vége. Ennek a helynek már vége. Itt nincs sem idő, sem jövő.

Rámeredt a nőre, majd mögéje pillantott, ahol két omladozó falat látott, a találkozásuk tövében pedig rozsdás, összegubancolódott ágyrugókat.

– Húgyszag van itt – mondta. – Menjünk, ússzunk egyet!

A tenger elmosta a fagyos hangulatot, de a távolság már ott függött közöttük. A Turner szobájából hozott pokrócon ültek, s ettek némán. A rom árnyéka megnyúlt, s a szél meglebbentette a nő napszítta haját.

– A lovak jutottak eszembe rólad – törte meg a csendet végül a férfi.

– No igen – felelte a nő, hangjában valami mélységes elgyötörtséggel –, tulajdonképpen még csak harminc éve haltak ki.

– Nem arra gondoltam – tiltakozott a férfi –, hanem a szőrükre. A szőrre a nyakukon, amikor futottak.

– Az a sörényük – mondta a nő, és a szemeit elfutotta a könny. – A picsába! – A nő vállai megemelkedtek. Mély lélegzetet vett, kiürült Carta Blancás dobozát lehajította a partra. – Ez vagy én, mit számít? – Karjait ismét a férfi köré fonta. – Ó, gyere már, Turner! Gyere!

És ahogy a nő hátradőlt, magával húzva, a férfi észrevett valamit: egy hajót, amit a távolság fehér kötőjellé zsugorított a víz és az ég találkozásánál. Amikor felült, s magára húzta levágott szárú farmerét, meglátta a yachtot. Most már sokkal közelebb volt, s kecses fehér ívként siklott csendesen a vízen. Mély víz felett járt. A part, a hullámverés erejéből ítélve, itt csaknem függőlegesen szakadhatott alá. Ez lehetett az oka annak, hogy a szállodasor éppen ott végződött, hátul, végig a parton. S annak is, hogy a rom miért pusztult el. A hullámok elnyaldosták az alapjait.

– Add ide a kosarat!

A nő a blúzát gombolgatta. Még a férfi vette neki az Avenidán sorakozó fáradt kis boltok egyikében. Acélkék mexikói pamutból fércelték össze. A boltokban vett ruháik nemigen tartottak egy-két napnál tovább.

– Azt mondtam, add ide a kosarat!

A nő odaadta. A férfi áttúrta délutánjuk maradékait; a távcsövét egy műanyag zacskó alatt lelte meg, amely zöld citromba pácolt és cayenne-i borssal meghintett ananászszeleteket rejtett. Előhúzta a távcsövet: kompakt, 6×30-as harci modell volt. Lepattintotta az ikerfedőt az objektívekről és a párnázott nézőkékről, s átfutotta a Hosaka-logó áramvonalas írásjegyeit. A hajó tatja mögül sárga gumicsónak bukkant elő, és a part felé kanyarodott.

– Turner, én…

– Kelj fel! – A pokrócot és a nő törülközőjét a kosárba gyömöszölte. A kosárból még kivette az utolsó, felmelegedett doboz Carta Blancát, és a távcső mellé tette. Felállt, sietve felrángatta a nőt is, és a kezébe nyomta a kosarat. – Lehet, hogy tévedek – mondta. – Ha így lenne, tűnj el innét! Vágj át arra, a második pálmacsoporthoz! – mutatta. – Ne menj vissza a szállodába! Szállj fel egy buszra, Manzanillo vagy Vallarta felé, menj haza! – A férfi most már a farmotor berregését is meghallotta.

Látta, hogy elerednek a nő könnyei, de hangot egyáltalán nem adott, csak megfordult, és futni kezdett. Elszaladt a rom mellett, a kosarat szorongatva, a homokhullámok között botladozva. Nem nézett vissza.

A férfi akkor megfordult, és a yacht irányába nézett. A gumicsónak már a hullámverésen ugrándozott. A yacht neve Cusima volt, és utoljára a Hirosima-öbölnél találkozott vele. A fedélzetéről pillantotta meg Icukusimánál a vörös Sinto-kaput.

Nem volt szüksége a távcsőre ahhoz, hogy tudja, ki a gumicsónak utasa. Conroy lesz az, a Hosaka-nindzsák kalauza. Keresztbe tett lábakkal letelepedett a hűvösödő homokra, és kinyitotta utolsó doboz mexikói sörét.

Visszatekintett a fehér szállodasorra, keze mozdulatlanul pihent a Cusima egyik tikfa korlátján. A szállodák mögött a kisváros három hologramja izzott: Banamex, Aeronaves, valamint a katedrális hatméteres Szüze. Conroy odaállt mellé.

– Rohammunka – mondta. – Tudja, hogyan szokott ez lenni. – Conroy hangja színtelen és dallamtalan volt, akárha egy olcsó hangchipről mintázta volna. Arca széles volt és fehér, hullaszínű. Széles homlokából hátrafésülte peroxidált tincseit; mélyen alatta ültek sötét karikás szemei. Fekete pólóinget és fekete pantallót viselt. – Befelé! – mondta, s elfordult.

Turner követte, s meggörnyedve belépett a kabinajtón. Fehér ernyők, halvány és hibátlan fenyődeszkák, Tokió dísztelen testületi eleganciája.

Conroy egy alacsony, négyszögletes, palaszürke velúrhuzatú párnára ereszkedett. Turner állva maradt, kezét lazán lógatta kétoldalt. Conroy a kettejük között álló alacsony zománcasztalkáról recézett belégzőkészüléket emelt fel.

– Kolinserkentőt?

– Nem.

Conroy az egyik orrlyukába tömte a belégzőkészüléket, és szipákolt.

– Kér egy kis sushit? – Az inhalátort visszatette az asztalra. – Fogtunk egy pár vörös aligátorteknőst, kábé egy órája.

Turner csak állt a helyén, és Conroyra meredt.

– Cristopher Mitchell – kezdte Conroy. – Maas Biolabs. Ő ott a fő keresztezési szakember. Átjön a Hosakához.

– Sose hallottam róla.

– Baromság. Mit szólna egy italhoz?

Turner megrázta a fejét.

– A szilícium már kihalófélben van, Turner. Mitchell tette működőképessé a biochipeket, és Maasék most ráültek a főbb szabadalmakra. Ismeri az ilyet. A monoklónokhoz éppen ez a pasas kell. Ki akar jutni. Maga és én, Turner, mi fogjuk átvinni.

– Úgy hiszem, én már visszavonultam, Conroy. És nagyon jól éreztem ott magam.

– A tokiói pszichocsoport ugyanezt mondta. Úgy értem, nem először próbál kiszállni a ringből, he? A nő egyébként gyakorló pszichológus, a tiszteletdíját a Hosakától kapja.

Turner combján rángani kezdett egy izom.

– Azt mondták, maga már készen áll, Turner. Delhi után kissé aggódtak, ezért ellenőrizni akarták. És hozzácsaptak egy kis utókezelést is, az sosem árt, nem igaz?

2

Marly

Marly a legjobb ruhájában indult a megbeszélésre, ám Brüsszelben szakadt az eső, és taxira nem volt pénze. Az Eurotrans-állomástól gyalog ment tovább.

Az egyetlen jó kabátját vette fel; valódi Sally Stanley-modell volt, de tavalyi. Zsebre dugott keze fehér göcsörtként markolászta az összegyűrt telefaxot. Igazából már nem is volt rá szüksége, hiszen a címet az eszébe véste. Mégis úgy tetszett, inkább örökké szorongatja, semmint hogy megtörje az őt leláncoló révületet. Most éppen egy drága férfidivatüzlet kirakatát bámulta; pillantása ide-oda fókuszált a finom flanel frakkingek és saját sötét szemének tükörképe között.

Az biztos, hogy ez a szempár magában is elég lenne az állás kikönyörgéséhez, csapzott haja már nem sokat nyomhat a latban. Mégiscsak jobb lett volna hagyni, hogy Andrea levágja, gondolta. A szeméből csak úgy sütött a fájdalom és a tompaság, bárki észrevette volna. S ezek a dolgok minden bizonnyal hamarosan feltárulnak majd Herr Josef Virek előtt is, aki potenciális munkaadóként a legkevésbé jött számításba.

Amikor a fax megérkezett, jó darabig nem volt hajlandó másnak tekinteni, mint holmi kegyetlen tréfának, újabb ugratásnak. Már torkig volt velük; a médiának hála, annyi jött belőlük, hogy Andrea kénytelen volt a lakás telefonjára egy különleges programot rendelni. Ha a hívó száma nem szerepelt a saját jegyzékében, a program letiltotta a bejövő hívást, bárhonnan is kezdeményezték azt. De biztosan ezért faxoltak, erősködött Andrea. Különben hogyan tudná őt bárki elérni?

De Marly csak a fejét rázta, és még inkább összehúzta magát Andrea öreg frottírpongyolája alatt. Vajon az eszméletlenül gazdag, műgyűjtő és patrónus Virek miért pont egy apró párizsi galéria valaha volt, kegyvesztett vezetőjét akarná alkalmazni?

Erre viszont Andrea csóválta a fejét. Kezdett türelmetlenné válni az új, a kegyvesztett Marly Kruskovával szemben, aki mostanában már egész napokat töltött a lakásban, elhanyagolva még a felöltözést is. Andrea szerint az, hogy megpróbáltak elsózni egy piti hamisítványt Párizsban, korántsem volt akkora újdonság, mint amilyennek Marly képzelte. Ha a sajtó kevésbé mohón igyekezett volna leleplezni annak az ocsmány Gnassnak az egyébként nyilvánvaló ostobaságát, folytatta, akkor az ügyletből aligha lett volna hír. De Gnass elég gazdag és elég mocskos volt egy hétvégi botrányhoz.

Andrea elmosolyodott.

– Ha kevésbé lennél vonzó, kevesebb figyelmet is keltenél. – Marly megrázta a fejét. – És a hamisítvány Alainé volt. Te ártatlan voltál. Erről megfeledkeztél?

Marly nem válaszolt, továbbra is a frottírköpenybe burkolózva, bement a fürdőszobába. Barátnője vigasztaló, segítő szavai mögött már megérezte annak a türelmetlenségét, akinek felettébb szűkös életterét egy boldogtalan potyavendéggel kell megosztania.

És ráadásul az Eurotrans-jegyre is Andreától kellett kölcsönkérnie.

Akaratát tudatosan megfeszítve, kínszenvedéssel kitört önnön gondolatainak örvényéből, és beleolvadt a komoly belga vásárlóközönség sűrű és mégis nyugodt folyamába.

Mosolygós arcú lány sietett el mellette hozzásúrlódva: szűk ruhája fölé a barátja túlméretezett lódenkabátját borította. Az egyik standon Marly ugyanazt a divatirányzatot ismerte fel, amelyet diákkorában ő is követett. A ruhák képtelenül fiatalosnak hatottak.

Rejtező és fehér öklében a telefaxot morzsolgatta.

Duperey Galéria, rue au Beurre 14., Brüsszel.

Josef Virek.

A Duperey Galéria hűvös szürke halljának portásnőjéről bízvást hihette bárki, hogy eleve ott szökkent szárba, mint egy csodaszép és valószínűleg mérgező növény. Ott gyökerezett a fényes márványpult mögött, melynek lapjába zománcozott billentyűzetet illesztettek. Ragyogó szemét a közeledő Marlyra emelte. Marly szinte hallotta a kamerák kattanását és zümmögését, ahogy lecsapnak elázott alakjának látványára, s elragadják Josef Virek birodalmának valamely távoli szegletébe.

– Marly Kruskova vagyok – kezdte, miközben megpróbált ellenállni a késztetésnek, hogy előszedje a galacsinná gyűrt telefaxot, és szánalmasan kiteregesse a hideg és hibátlan márványlapra –, Herr Virekhez jöttem.

– Fraulein Kruskova – válaszolta a portásnő –, Herr Virek a mai napon nem tud Brüsszelben lenni.

Marly a nő tökéletes ajkaira meredt. Eltöltötte a szavak okozta fájdalom, ugyanakkor az a kéjes öröm is, amellyel a csalódást fogadni már rég megtanulta.

– Értem.

– Mindamellett a Herr úgy döntött, hogy egy érzékszervi közvetítőláncon keresztül mégis megtartja a meghallgatást. Ha volna oly szíves befáradni balról a harmadik ajtón…

A szoba csupasz volt és fehér. Falai közül kettőn bekeretezetten kartonívek függtek. Esőtől pettyezettnek tűnő felületüket a legkülönfélébb eszközökkel lyuggathatták össze. Katatonenkunst. Konzervatív dolog. Az effajta munkára a holland kereskedelmi bankok igazgatóságaitól kiküldött bizottságok a legjobb vevők.

Leült egy alacsony, bőrhuzatú padra, és végre el tudta ereszteni a telefaxot. Egyedül volt, de feltételezte, hogy valamilyen módon figyelik.

– Fraulein Kruskova! – Zöld technikusi zubbonyt viselő fiatal férfi jelent meg a bejárattal szemközti ajtóban. – Kérem, ön rövidesen idejön, és belép ezen az ajtón. Kérem, hogy a kilincset lassan és szorosan markolja meg, törekedjék arra, hogy a tenyere a lehető legjobban rásimuljon! Legyen óvatos, amikor átlépi a küszöböt, mert egy minimális térbeli elbizonytalanodás előfordulhat.

A nő csak pislogott.

– Elnézést, de…

– Az érzékszervi közvetítőlánc – közölte a férfi, és visszahúzódott; az ajtó becsukódott mögötte.

Marly felemelkedett ültéből, s megpróbálta formára igazítani kabátja nyirkos hajtókáját. A hajához nyúlt, aztán meggondolta magát, mély levegőt vett, és az ajtóhoz lépett. A portásnő említette kifejezés alapján az általa ismert egyetlen közvetítőláncra készült fel: a Bell Európán keresztül továbbított szimstim-jelekre. Úgy gondolta, hogy egy bőrelektródákkal teletömött sisakot kell a fejére húznia, és Virek egy passzív nézőt használ majd emberi kamerának.

Ám Virek gazdagságát egészen más léptékben mérték.

Ahogy ujjai a hűvös rézgombra fonódtak, az mintha megvonaglott volna, és az érintés első másodperce alatt végigsiklott a tapintás szerkezeti és hőmérsékleti skáláján.

Aztán ismét fémmé változott: perspektivikusan kibomló és alászáguldó, zöldre mázolt, régimódi vaskorláttá alakult. Marly döbbenten kapaszkodott belé.

Néhány esőcsepp csapódott az arcába.

És az eső illata és az ázott föld szaga…

Virek illúziójának tökéletességével apró részletek zűrzavara kelt birokra; önnön emlékei egy borgőzös piknikről, még képzőművészeti főiskolás korából.

Alatta Barcelona félreismerhetetlen látképe nyújtózott; a Sagrada Familia Templomának bizarr toronycsúcsai körül füstfátyol lebegett. Szédülés fogta el, másik kezével is megmarkolta a korlátot. Felismerte a helyet: a Güell Parkban volt, Antonio Gaudí csiricsáré meseországának a városközpont mögötti kopár lejtőjén. Balra egy tarka kerámiatakaróból való óriásgyíkot látott, mintha csúszás közben, félúton dermedt volna meg a durva kőrámpán. Szökőkút-vigyora hervatag virágok ágyasára köpte a vizet.

– Magácska kissé elbizonytalanodott… Kérem, bocsásson meg!

Joseph Virek odalenn üldögélt, a park egyik kacskaringós padján; széles vállait felhúzta a puha felöltő alatt.

Vonásait Marly egész életében, ködösen bár, de ismerősnek találta. Valamilyen oknál fogva egy fotó jutott az eszébe, amely Vireket együtt ábrázolta az angol királlyal. A férfi rámosolygott. Csodás arcélű, óriási fejét sötétszürke kefehaj koronázta. Orrlyukai örökké lángoltak, akárha a művészet és a kereskedelem láthatatlan szelét szimatolnák. Orrán ott ült a világszerte ismert, keret nélküli, kerek szemüveg; mögötte furcsamód lágyan fénylettek hatalmas, halványkék szemei.

– Kérem… – paskolta meg keskeny kezével a pad cseréptörmelékből kiszórt mozaikját. – Muszáj elnéznie nekem, hogy annyira megbízom a technikában. Már több mint egy évtizede egy létfenntartó kád foglya vagyok, Stockholm valamelyik szörnyű ipari külvárosában. Vagy tán a pokol egyik tornácán; nem mondhatnám, hogy egészséges vagyok, Marly. Üljön ide mellém!

A nő mély levegőt véve aláereszkedett a kőlépcsőkön, és odalépdelt hozzá a kövezeten.

– Herr Virek – mondta –, én két éve láttam önt, amikor Münchenben tartott előadást. Kritikai értekezés volt Faesslerről és az ő autistisches Theateréről. Akkor ön teljesen egészségesnek tűnt…

– Faessler? – Virek összeráncolta napbarnított homlokát. – Akkor maga egy utánzatot látott, talán egy hologramot. Sokféle dolgot követnek el a nevemben, Marly! Gazdagságom egyre önállóbb formákban ölt testet, amelyek néha birokra kelnek egymással; vagyonvilágom távoli zugai forronganak. Akárhogy is, olyan okokból, amelyek összetettsége a teljesen okkultnak felel meg, betegségemet soha nem hozták nyilvánosságra…

A nő letelepedett mellé, és fekete párizsi csizmáinak kopottas orra körülötti piszkos járdát kezdte tanulmányozni. Szürke kavicsszilánkot látott, mellette rozsdás gemkapocs hevert, kicsivel arrébb pedig egy méh vagy lódarázs poros, apró teteme.

– Ez bámulatosan részletdús…

– Igen – felelte a férfi –, az új Maas-biochipek. Tudnia kell – folytatta –, hogy közel ennyire részletesen ismerem a magánéletét is. Bizonyos esetekben részletesebben, mint saját maga.

– Csakugyan? – A nő úgy találta, minden erőfeszítés nélkül szemlélheti a várost, az itt töltött féltucatnyi diáknyár emlékeiből ismerős nevezetességeket. Amott, igen, arrafelé kell húzódnia a Ramblasnak, a papagájoktól és virágoktól tarkálló sétánynak, a barna sört és tintahalat kínáló kiskocsmákkal.

– Igen. Tudom, hogy a szeretője győzte meg arról, hogy maga rábukkant egy elveszett, eredeti Cornellre…

Marly lehunyta a szemét.

– Holott a hamisítást ő rendelte meg. Két iparművész-tanulót bérelt fel, meg egy hírneves történészt, aki épp holmi személyes nehézségekkel küszködött… Azzal a pénzzel fizette ki őket, amit a maga galériájából már korábban kipumpált, ahogy azt maga kétségkívül tudta is. Úgy látom, könnyezik…

Marly bólintott. Csuklóján egy hűvös mutatóujjat érzett.

– Gnasst lefizettem. És a rendőrséget is, hogy leszálljanak az ügyről. Az újságokat nem volt érdemes, elég ritkán érnek annyit. És most ez a kicsiny hírnév, amelyre szert tett, ezúttal talán az előnyére válhat…

– Herr Virek, én…

– Egy pillanat, kérem! Paco! Jöjj ide, gyermekem!

Marly felnyitotta a szemét, és egy hatévesforma, csinosan kiöltöztetett gyereket pillantott meg. Sötét zakó és térdnadrág volt rajta, lábán halvány színű harisnya és felülgombolt, magas szárú lakkcipő. Barna haja lágy hullámban omlott a homloka elé. A kezében valami dobozszerű dolgot szorongatott.

– Gaudí 1900-ban kezdett hozzá a parkhoz – mondta Virek. – Paco korabeli ruhát visel. Gyere közelebb, gyermekem, s tárd elénk csodás dobozodat!

– Señor… – selypítette Paco, és meghajolt, majd előrelépett, hogy megmutassa, mit tart a kezében.

Marly bámulva nézte. Sima fadoboz volt, üveg előlappal. S benne tárgyakkal…

– Cornell – szólalt meg, feledve könnyeit. – Cornell? – fordult kérdőn Virek felé.

– Természetesen nem. Az a tárgy abba a csontdarabba illesztve, az egy Braun biomonitor. Ez élő művész alkotása.

– Van még? Van több doboz is?

– Én hetet találtam meg, jó három év alatt. Tudja, a Virek-gyűjtemény afféle fekete lyuk. Természetellenesen sűrű gazdagságom ellenállhatatlanul vonzódik az emberi szellem legritkább alkotásai iránt. Ez egyfajta önálló folyamat, és rendesen nemigen érdekel…

Ám Marly már belemerült a doboz által felidézett képtelen távolságokba, veszteségbe és sóvárgásba. A doboz sötét volt, előkelő és valahogy gyermekded. Hét tárgyat tartalmazott.

A láthatólag repülésre termett, hosszú, vékony, rovátkolt csont nyilván valamilyen nagy madár szárnyából származott. Mellette három régimódi nyomtatott áramköri lap, felületükön aranyló labirintusokkal. Egy sima és fehér, agyagból égetett gömb. Egy kortól megfeketült csipkefoszlány. És végül valami, amit a nő ujjnyi szürkésfehér emberi csuklócsontdarabnak nézett; felületébe finoman illeszkedett egy apró szerkezet szilíciumtengelye. A készülék valaha egybesimulhatott a bőrfelszínnel, de a burkolata megpörkölődött és elfeketedett.

A doboz univerzum volt, az emberi tapasztalat határán megdermedt költemény.

– Gracias, Paco…

A doboz a fiúval együtt eltűnt. Marly elképedt.

– Ó! Bocsásson meg, elfeledkeztem róla, hogy ezek az átmenetek túl váratlanok a maga számára! Nos, mindazonáltal ideje megtárgyalnunk a maga megbízását…

– Herr Virek – vágott közbe a nő –, mi ez a „Paco”?

– Egy alprogram.

– Értem.

– Arra szerződtettem magát, hogy megtalálja a doboz alkotóját.

– De, Herr Virek, az ön erőforrásaival…

– Amelyek közé most már maga is odatartozik, gyermekem! Talán nem akarja, hogy alkalmazzam? Amikor ennek a hamis Cornell-lel bepalizott Gnassnak az esete a tudomásomra jutott, úgy láttam, maga még hasznos lehet az ügyben. – A férfi vállat vont. – Higgye el, van némi tehetségem a kívánt eredmények eléréséhez…

– Ó, hát persze, Herr Virek! És természetesen dolgozni akarok!

– Nagyon derék! Havi fizetése lesz, és bizonyos hitelcsatornákhoz is hozzáférhet. Ámbár, ha teszem azt, egy jókora ingatlant kellene megvásárolnia…

– Ingatlant?

– Vagy egy vállalatot, vagy egy űrhajót. Szóval, abban az esetben szüksége lesz a közvetett felhatalmazásomra, amit majdnem minden bizonnyal meg is fog kapni. Egyébiránt szabad kezet adok, de azt javaslom, olyan arányokkal dolgozzék, amilyenek önmaga számára kényelmesek. Különben azt kockáztatja, hogy elveszti a megérzését. És a megérzés egy ilyesfajta ügyben létfontosságú! – A nőre ismét rávillant a híres mosoly.

Marly mély lélegzetet vett.

– Herr Virek, mi lesz, ha kudarcot vallok? Mennyi időt kapok, hogy felkutassam ezt a művészt?

– Az élete egész hátralévő részét – felelte a férfi.

– Bocsásson meg – a nő elszörnyedt a saját kérdésén –, de jól értettem, hogy ön egy… egy létfenntartó kádban él?

– Igen, Marly. És ebből a meglehetősen végleges helyzetből csak azt tanácsolhatom, igyekezzék minél inkább a saját bőrében és nem a múltban élni, ha érti, mire gondolok. Saját állapotom már elviselhetetlen számomra: testem minden egyes sejtje az önálló élet ábrándját kergeti. A nálam szerencsésebbek vagy szegényebbek számára legalább megadatik a halál, vagy legrosszabb esetben egy személyiségkódokat őrző hardvermag; én viszont a körülmények bizánci hálójában vergődöm. E háló éves jövedelmemnek jó egytizedét felemészti, s azt hiszem, ezáltal a világ legdrágább nyomorékjává avat. Meghatottak a szívügyei, Marly! Bárcsak nekem is ilyen egészséges, gondoktól nehéz szívem lehetne…

Akkor a nő egy pillanatig egyenesen azokba a lágy fényű, kék szemekbe nézett, és valami állatias ösztönnel ráébredt, hogy a roppant gazdagság mögött már nyoma sem maradt semmi emberinek.

Barcelona egén végigsepert az éjszaka szárnya, mintha egy hatalmas redőny gördült volna le lassan; Virek és a Parque Güell elenyészett, s Marly ismét ott találta magát az alacsony bőrkanapén, a megszaggatott, foltos kartonlemezekre meredve.

3

Bobby bukása

Most már látta, milyen könnyen jött a halál: egyszerűen megtörtént és kész. Egy hajszálnyival szúrtad csak el, és máris ott termett anyád barrytowni nappalijában. Elődagadozott a szoba négy dermedt sarkából, hűvösen és szagtalanul.

„A francba – gondolta –, Napi Kettő meg fog szakadni a röhögéstől! Először vagyok kint és máris bukok, akár egy Wilson!”

A szobában csak tulajdon fogainak folyamatos vacogása hallatszott; szuperszonikus reszketés, ahogy a visszacsatolás berágta magát az idegrendszerébe. Nézte mozdulatlanságba dermedt és finoman remegő kezét: pár centiméterre volt csak a piros plasztikkapcsolótól, amellyel megszakíthatta volna az őt gyilkoló összeköttetést.

A francba!

Hazaérkezett, és rögtön nekilátott. Benyomta a Napi Kettőtől kölcsönkapott jégtörőt, becsatlakozott, és az első éles célpontnak kiszemelt adatbázis felé igyekezett. Úgy hitte, ez a módja a dolognak: ha meg akarod csinálni, csináld meg. Csak egy hónapja vette a kis Ono-Sendai decket, de már tudta, hogy többre akarja vinni holmi barrytowni vagánynál. Bobby Newmark, más néven Gróf Zéró! No de ennek már lőttek. A show-kban bezzeg sosem fulladnak be így a dolgok, mindjárt az elején! Egy show-ban a cowboyhős barátnője vagy esetleg a partnere berohant volna, letépte volna az elektródákat, és rávágott volna arra az apró „KI” gombra. Ha már elkezdted, csináld is végig!

Ám Bobby most egyedül volt, önálló idegrendszerét pedig egy Barrytowntól háromezer kilométerre lévő adatbázis védelmi rendszere uralta, s ő ezt tudta is. Volt valami bűvös erő abban a gátló sötétségben, ami egy villanásnyira látni engedte, milyen végtelenül kívánatos is az a szoba a szőnyegszínű szőnyegével és függönyszínű függönyeivel, a kopottas széria habkanapéjával, illetve a hatéves Hitachi szórakoztatómodul elemeit tartó, szögletes krómállvánnyal.

A menetre készülve gondosan összehúzta ama függönyöket, most mégis mintha valahogy keresztüllátott volna rajtuk. Látta Barrytown lakótömbjeinek feltornyosuló betonhullámát, amint megtörik a sötétes Lakótelep-tornyokon. A Lakótömb-hullámot finom rovarszőr módjára antennák és drótvázas parabolatányérok erdeje borította, köztük ruhaszárító kötelek húrjai feszültek. Bobby anyja sokat zsörtölődött miattuk – neki volt szárítógépe. Emlékezett anyja fehér ujjperceire, ahogy az erkély bronzutánzatú korlátjára fonódnak, s csuklóhajlatának fehér ráncaira is. S eszébe ötlött egy halott fiú, akit fémötvözet hordágyon, zsarukocsi színű műanyagba bugyolálva cipeltek ki a Nagy Játszótérről. Lezuhant, és bezúzta a fejét. Zuhanás. Fej. Wilson.

A szíve leállt. Úgy tetszett, hogy oldalvást kiesett belőle, mint egy fenéken billentett rajzfilmfigura.

Tizenhat másodperce tartott Bobby Newmark halála. Egy vakmerő vagány halála.

És ekkor valami behajolt hozzá. Kimondhatatlan végtelenségnek tűnt, minden általa valaha is ismert vagy elképzelt dolog legtávolabbi határán túlról érkezett, és megérintette őt.

::: MIT CSINÁLSZ? MIÉRT TESZIK EZT VELED?

Lányhang, barna haj, sötét szem –

: MEGÖLNEK MEGÖLNEK SZEDD LE SZEDD LE.

Sötét szem, sivatagcsillag, rozsdaszín trikó, lányhaj –

::: DE EZ CSAK EGY TRÜKK, HÁT NEM LÁTOD? CSAK AZT HISZED, HOGY MEGFOGOTT. NÉZD. MOST EZT ITT MEGIGAZÍTOM ÉS MÁR NEM IS VAGY A HUROKBAN…

És a szíve hirtelen a hátára fordult, vörös rajzfilmlábaival felrúgta a tüdejét; galvanikus békacombrángás taszította ki a székéből, és leszakította a homlokáról az elektródákat. Húgyhólyagja kiengedett, amikor feje a Hitachi sarkának ütődött. Picsába, picsába, picsába! – hajtogatta valaki a szőnyeg porszagában. A lányhang eltűnt, a sivatag csillaga kihunyt, hűvös szél és vízkoptatta kő érzete villant…

S ekkor felrobbant a feje. Nagyon tisztán látta, valahonnét nagyon messziről. Olyan volt, mint egy foszforgránát.

Fehér fény.

4

Munkakezdés

A fekete Honda húszméternyire lebegett a felhagyott tengeri olajfúró sziget nyolcszögletű fedélzete felett. Hajnalodott. Alant, a helikopter-állóhelyen egy biohazard-jel lóhereszerű, halvány körvonalai bontakoztak ki Turner előtt.

– Csak nem valami veszélyes dolgot tartogat odalenn, Conroy?

– Semmi olyasmit, amihez maga ne lenne hozzászokva – felelte Conroy.

Egy vörös overallos figura élénk karjeleket mutatott a Honda pilótájának. A leereszkedő gép forgószárnyai alól kitóduló légörvény csomagolópapír-foszlányokkal szemetelte be a környező tengert. Conroy biztonsági övének kioldógombjára csapott, és áthajolt Turneren, hogy kinyissa a tolóajtót. Ahogy az ajtó félrecsúszott, lecsapott rájuk a hajtóművek robaja. Conroy kifelé tuszkolta Turnert, s közben emelkedést imitáló, sürgető kézmozdulatokat tett a pilóta felé.

Turner kimászott, és leguggolt, elmerülve a motor elmosódó dörejében, aztán Conroy is odakuporodott mellé. A helikopterek leszállóhelyein szokásos görnyedt tartással vágtak át a lóhereminta fakult szirmain. Bokájuk körül csattogva lobogott a Honda szélviharától cibált nadrágszár. Turner sima szürke, robbanásbiztos ABS-aktatáskát cipelt, a Cusimáról hozta magával. Ez volt az egyetlen csomagja, a szállóban készítette össze neki valaki. A motorhang hirtelen magasabbra csapott, jelezve a Honda elemelkedését; a gép leoltott lámpákkal elsüvített a part irányába. Ahogy elült a zaj, Turner meghallotta a sirályok rikoltozását és a Csendes-óceán csapkodó loccsanásait.

– Valaki itt egyszer megpróbált egy adatmenedéket létesíteni – szólalt meg Conroy. – Ezek itt nemzetközi vizek. Akkoriban senki nem élt idekint, így pár évig volt is értelme… – Nekiindult a sziget alvázát tartó gerendák rozsdás erdejének. – Hosakáék egyik forgatókönyve szerint Mitchellt kihoztuk volna ide, tisztába tettük és felraktuk volna a Cusimára, majd teljes gőzzel irány a jó öreg Japán! De én ezt ökörségnek tartottam, és meg is mondtam nekik. Ha a Maasnál rájönnek, itt úgy csinálhatnak ki bennünket, ahogy akarnak. Viszont az a zárt övezetük ott a Districto Federale szívében, az már igen! Mexikóváros kellős közepén még a Maas se merne balhét kavarni…

Az árnyékból egy alak lépett ki. Fejét egy képerősítő készülék kidülledő szempajzsa formátlanította el. Lansing típusú, sokcsövű, kurta tűvető puskájával intett, hogy továbbmehetnek.

– Biohazard – jegyezte meg Conroy, miközben elléptek mellette. – Na, itt húzza le a fejét! És vigyázzon, a lépcsők csúszni fognak!

A sziget bűzlött az elhanyagoltságtól, a rozsdától és a tengervíztől. Ablakok sehol. A színehagyott, sárgás falakat egyre nagyobbodó rozsdafoltok csúfították.

A felső gerendákról néhány méterenként elemes, fluoreszkáló lámpások csüngtek. Förtelmes, zöldes fényt árasztottak, amely éles volt, ugyanakkor zavaróan ingadozó is. E központi teremben legalább tucatnyian szorgoskodtak; valamennyien a jó szakemberek magabiztos higgadtságával mozogtak. Profik, gondolta Turner. A technikusok ritkán néztek egymásra, és kevés szó esett közöttük. Hideg volt, nagyon hideg. Conroy nagy, csuklyás zubbonyt adott neki, tele pántokkal és cipzárakkal.

Egy birkabőr bomberdzsekit viselő, szakállas férfi ezüstszínű ragasztószalaggal száloptikanyalábokat rögzített fel egy horpadt rekeszfalra. Conroy suttogva vitatkozott egy fekete nővel, aki a Turneréhez hasonló zubbonyt viselt. A szakállas technikus felpillantott a munkájáról, és meglátta Turnert.

– Lássa, tudtam én, hogy nagy meló készül, de most már asszem’, hogy rohadtul nehéz is lesz. – Felállt, tenyerét automatikusan a nadrágjába törölte. Akárcsak a többi technikus, ő is mikroporózus sebészkesztyűt viselt. – Maga Turner. – A technikus elvigyorodott, Conroy felé pislantott, és dzsekije zsebéből fekete plasztikpalackot húzott elő. – Melegíjje át magát kicsinyt! Emlékszik rám, he? Dogoztam magukkal Marrakesben, mikor az IBM-es gyerek átment a Mitsu-G-hez. Én raktam fel a tölteteket a buszra, amivel maga meg az a francia behajtottak a szálló halljába.

Turner átvette a palackot, felpattintotta a kupakját, és belekortyolt. Whisky. Fanyar, mélyre ható íze volt, szegycsontja környékét meleg járta át.

– Kösz! – Visszaadta a palackot, amit a másik rögtön zsebre is vágott.

– Oakey – mondta a férfi. – Oakey-nek hínak. Mos’ már emlékszik?

– Persze – hazudta Turner –, Marrakesből.

– „Wild Turkey” – dörmögte Oakey. – Én Schipholon keresztül gyöttem be, a vámmentes botból hoztam. A haverja ottan – vetett egy újabb pillantást Conroy felé – nem éppen nyugodt, mi? Marrakesben másképp vót, igaz?

Turner bólintott.

– Ha bármi köllene – folytatta Oakey –, csak szójjon nekem!

– Mire gondol?

– Hát még egy pofa italra, de van ám nekem perui kólám is, a legütősebb fajta! – vigyorodott el ismét Oakey.

– Köszi – felelte Turner, látva, hogy Conroy otthagyja a fekete nőt. Oakey is felfigyelt, gyorsan le is térdelt, és újabb darab ezüstszín szalagot tépett le.

– Ki volt az? – érdeklődött Conroy, miután átterelte Turnert egy elkorhadt tömítőréteggel keretezett, keskeny ajtón. Megforgatta a zárkereket; simán forgott, nyilván nemrég olajozták meg.

– Oakey a neve – felelte Turner, az újabb szobát tanulmányozva. Kisebb, mint az előző. A lámpásokból ide csak kettő jutott. Felcsapható asztalai, székei mind vadonatújnak látszottak. Az asztalokon, fekete porvédők alatt valamilyen szerkezetek lapultak.

– A barátja?

– Nem – válaszolta Turner. – Csak nekem dolgozott, még régen. – A legközelebbi asztalhoz lépett, és felcsapta az egyik porvédőt. – Mi ez? – A konzol gyári prototípus benyomását keltette csupasz, befejezetlen küllemével.

– Maas-Neotek cyber-tér-deck.

Turner felvonta a szemöldökét.

– A magáé?

– Kettőt kaptunk a Hosakától; a másik már a helyszínen van. Kétségkívül ez dolgozik a leggyorsabban a mátrixban, és a Hosaka még a chipeket sem képes visszafejteni, hogy legalább lemásolhassák. Teljesen más technológia.

– Ezeket Mitchell szerezte nekik?

– Erről nem nyilatkoznak. De az, hogy a zsokéinknak engedték kipróbálni, önmagában is mutatja, mennyire szükségük van a pasasra.

– Mondja, Conroy, ki ül a másik konzolon?

– Jaylene Slide. Épp az imént beszéltem vele – bökött Conroy fejével az ajtó felé. – Az összekötő egy Los Angeles-i srác, a neve Ramirez.

– És eléggé jók? – Turner visszahelyezte a porvédőt.

– Amennyibe kerülni fognak, annyiért már lehetnek jók. Jaylene az utóbbi két évben jó hírnévre tett szert, és Ramirez is tudja helyettesíteni. A fenébe is – vont vállat Conroy –, hiszen ismeri ezeket a cowboyokat! Csupa kibaszott eszelős…

– Honnét szedte össze őket? És ha már itt tartunk, honnan szedte elő Oakey-t?

Conroy elmosolyodott.

– A maga ügynökétől, Turner.

Turner rámeredt, aztán bólintott. Megfordult, és felemelte a következő porvédő csücskét. Gondosan elrendezett műanyag és habszivacs dobozok sorakoztak alatta az asztal hideg fémlapján. Ujjával megérintette az egyik kék plasztiklapot, amelyen ezüst monogrampecsét ékeskedett: S & W.

– A maga ügynökétől van ez is – mondta Conroy, mikor Turner felpattintotta a dobozt. A pisztoly halványkék habból öntött tartójában feküdt. Súlyos revolver volt, a zömök cső alatt kidudorodó, csúnya burkolattal. – .408-as S & W Tactical, xenonprojektorral – magyarázta Conroy. – Az ügynöke szerint magának ilyen kell.

Turner kézbe vette a fegyvert, s hüvelykujjával megpöccintette a projektor elemtesztelő gombját. A diófa markolaton egy vörös LED kettőt villant. Kibillentette a hengertárat.

– Lőszer?

– Az asztalon. Kézi töltés, robbanófejekkel.

Turner rátalált egy áttetsző, borostyánszínű plasztikkockára, bal kezével kinyitotta, és kiemelt egy töltényt.

– Miért rángattak ebbe bele, Conroy? – Megszemlélte a töltényt, majd gondosan becsúsztatta a henger hat kamrájának egyikébe.

– Fogalmam sincs – felelte Conroy. – Az az érzésem, már kezdettől fogva hajtottak magára, bármikor is szereztek tudomást Mitchellről…

Turner megpörgette a hengert, és visszacsattintotta a helyére.

– Azt kérdeztem: miért rángattak ebbe bele, Conroy? – Mindkét kezével markolva felemelte a pisztolyt, és kinyújtotta a karjait, egyenesen Conroy arcába célozva. – Az ilyen pisztolyoknál, ha jó szögben esik a fény, keresztülláthat az egész csövön, s láthatja, van-e golyó odabenn.

Conroy csak a fejét ingatta.

– De az is lehet, hogy valamelyik másik tölténykamrában látja meg…

– Nem – lehelte Conroy –, semmiképpen.

– Meglehet, hogy az agyászok eltolták a dolgot, Conroy. Ehhez mit szólna?

– Nem – felelte Conroy kifejezéstelen arccal. – Nem tolták el, és maga se fogja.

Turner meghúzta a ravaszt. A kakas üres tölténykamrára csapott le. Conroy pislogott egyet, kitátotta és becsukta a száját, s nézte, ahogy Turner leengedte a Smith & Wessont. Haja tövéről izzadságcsepp gördült le, és elveszett a szemöldökében.

– Szóval? – érdeklődött Turner, oldalt lógatva a fegyvert.

Conroy vállat vont.

– Ne csináljon ilyen baromságokat! – mondta.

– Annyira nagyon kellek nekik?

Conroy bólintott.

– Ez a maga bulija, Turner!

– Hol van Mitchell? – Turner ismét kinyitotta a hengert, és nekilátott, hogy a maradék öt kamrát is megtöltse.

– Arizonában, kábé ötven kilométerre a Sonora-vonaltól, egy fennsíkon lévő kutatási bázison. Maas Biolabs, Észak-Amerika. Ott minden az övék, egészen a határig, és a fennsík négy felderítő műhold nyomvonalának kellős közepén fekszik. Elég kemény dió.

– És hogyan képzeljük el a bejutást oda?

– Sehogy. Mitchell fog kijönni, ez az ő dolga. Megvárjuk, felszedjük, és épségben leszállítjuk a Hosakának. – Conroy mutatóujjával fekete ingének nyitott gallérja mögé kotort, és egy fekete nejlonszálat húzott elő, a végén apró, tépőzáras, ugyancsak fekete nejlonzacskóval. Óvatosan felnyitotta, és kivett egy tárgyat, amit nyitott tenyerén Turnernek nyújtott. – Tessék! Ezt küldte.

Turner letette a pisztolyt a legközelebbi asztalra, és átvette Conroytól a holmit. Vaskos szürke mikroszoftra hasonlított, egyik végén a szokásos idegi csatlakozóval, a másikon különös, kerekded alakzattal, amilyet még sohasem látott.

– Mi ez?

– Bioszoft. Jaylene becsatlakoztatta, és azt mondta, szerinte egy MI kimenetéről való. Egyfajta dosszié Mitchellről, plusz egy üzenet a Hosakának, a végére biggyesztve. Ha gyorsan tisztába akar jönni a helyzettel, jobb, ha maga is berakja…

Turner felnézett a szürke dologról.

– Jaylene-re hogyan hatott?

– Azt mondta, legjobb, ha lefekszik, mielőtt beteszi. Úgy tűnt, nem igazán volt az ínyére.

A gépi álmok különös szédüléssel járhatnak. A hevenyészett hálóteremben Turner kiválasztott egy még érintetlen zöld habszivacs tömböt, végigdőlt rajta, és beillesztette Mitchell dossziéját. Az csak lassan kelt életre, maradt rá ideje, hogy behunyja a szemét.

Tíz másodperc múlva már nyitott szemmel kapaszkodott a zöld habszivacsba, és a rátörő émelygéssel küszködött. Aztán újra lehunyta a szemét… És a dolog fokozatosan ismét feléledt; adatok és tények vibráló, egyenetlen áramlata volt, szürreális vágásokkal és mellérendelődésekkel megspékelt elbeszélés. Hullámvasúthoz lehetett volna hasonlítani, amely találomra hol felemelkedik a létezésbe, hol alázúdulva kibukik belőle, elképesztően gyors időközönként változtatva a magasságát; nekiiramodik, s a semmi minden dobbanásakor újabb irányba fordul. A különbség abban állt, hogy az elmozdulásoknak semmi közük nem volt a fizikai irányokhoz, annál több a modell-és jelrendszerben végbemenő, villámcsapásszerű váltakozásokhoz. Az adatokat soha nem szánták emberi felhasználásra.

Tágra nyílt szemekkel kihúzta a bioszoftot az aljzatából, és csak fogta izzadságtól csúszós kezével. Akárha egy lidércnyomás ért volna véget. Ám ez nem afféle vérfagyasztó mese volt, ahol a felgyülemlett szorongások egyszerű, iszonyatos alakot öltenek; inkább valamilyen álom, amely végtelenül gyötrőbb, amelyben minden tökéletesen és szörnyen normális, és mégis minden határozottan rossz…

Az egész rettenetesen bizalmas volt, Turner nyers érzelemhullámokkal birkózott. Akaratát megfeszítve igyekezett leküzdeni azt a szerelemhez felettébb hasonló, kínzóan gyengéd érzést, amelyre a szemlélő lobban egy hosszú megfigyelés tárgya iránt. Tudta, hogy napok vagy órák múltán felmerülhet a tudatában a Mitchellről szóló feljegyzések bármely apró részlete, vagy akár egy nő neve, napfényben izzó vörös hajzuhatagának illata, ahogy…

Sietve felült, cipőjének plasztiksarka nagyot csattant a rozsdás fedélzeten. Még mindig rajta volt a zubbony, és az oldalzsebbe dugott Smith & Wesson fájdalmasan a csípőjének ütődött.

Majd elmúlik. Mitchell pszichoszaga ugyanolyan biztosan elillan, mint ahogy a lexikonchipben tárolt spanyol nyelvtan is kiszökött a tudatából minden használat után. Amit most megtapasztalt, az egy érzelgős számítógép által összeállított, Maas-féle biztonsági káderlap volt, semmi más. Visszatette a mikroszoftot Conroy fekete tokocskájába, hüvelykujjával helyére simította a tépőzárat, és a zsinórt a nyakába akasztotta.

Lassanként a fúrósziget oldalát csapkodó hullámok hangja is elhatolt a tudatáig.

– Hé, főnök! – szólt be valaki a hálóterem bejáratát lefüggönyöző barna katonai pokróc mögül. – Conroy aszongya, ideje megnéznie a csapatokat, oszt’ magának meg neki el kell indúniuk másfele! – A takaró mögül Oakey szakállas arca bukkant elő. – Különben nem kőtöttem vóna fel, érti?

– Nem aludtam – mondta Turner, és felállt; ujjaival gépiesen megmasszírozta a bőrt a beültetett aljzat körül.

– Hát, az elég baj! – felelte Oakey. – De tudok adni tapaszokat, amiktől elalszik rendesen, egy óra tuti szunya, aztán bedob valami fasza élénkítőt, és máris dologra, frankón…

Turner megrázta a fejét.

– Vezessen Conroyhoz!

5

A munka

Marly egy szerény szállóban vett ki szobát. A sakktáblamintás márványfolyosók kopott kövein testes rézfazekak terpeszkedtek, bennük élénkzöld növényekkel. A lift cikornyás, aranyozott ketrecének rózsafa falaiból citromolaj és apró szivarkák illata áradt.

A szobája a negyedik emeleten volt. Egyetlen magas, kinyitható ablaka a sugárútra nézett. Amikor a mosolygós szobainas eltávozott, Marly egy fotelbe roskadt, amelynek plüssanyaga ízléses kontrasztot formált a puha belga szőnyeggel. Végre kicipzárazta és lerúgta régi párizsi csizmáit, és a tucatnyi csillogó szatyrot bámulta, amiket a szobainas gondosan az ágyra rendezett. Holnap kéne vennem pár bőröndöt, meg egy fogkefét is – gondolta.

– Sokkos állapotban vagyok – mondta fennhangon, az ágyon heverő zacskókhoz intézve szavait. – Óvatosnak kell lennem. Most semmi sem tűnik valóságosnak. – Lepillantott, és megállapította, hogy a harisnyája mindkét lábán kiszakadt a lábujjaknál. Megrázta a fejét. Új erszénye az ágy melletti fehér márványasztalkán hevert. Vastag marhabőrből cserzették feketére és vajpuhára. Többe került, mint amennyivel Andreának tartozott a havi bérleti díj ráeső részeként, és többe, mint egy éjszaka ebben a hotelben. Az erszényben az útlevelén kívül a Duperey Galériában kapott hitelkártya lapult. Fedezetéül egy, a Holland Általános Bank egyik orbitális fiókjánál vezetett, Marly nevére megnyitott számla szolgált.

A fürdőszobába ment, és kinyitotta a jókora, fehér kád fényes rézcsapjait. Levegővel kevert forró vízsugár zubogott elő a japán szűrőkészüléken keresztül. A fürdőszoba felszerelései között számos, különféle fürdősókkal, krémekkel és illatosított olajokkal töltött tasak, tubus és fiola akadt. Marly egy üvegcse olajat öntött a megtelő kádba, majd vetkőzni kezdett. Ahogy a Sally Stanley-t a háta mögé dobta, belenyilallt az elvesztése iránt érzett fájdalom. Egy órával ezelőttig még a kedvenc ruhadarabja, s valamennyi közül talán az egyetlen értékesebb holmija volt ez az egyéves kabát, most pedig nem több, mint egy eltakarításra váró kacat. Bár az is meglehet, hogy nem a szeméttelepre, hanem a város valamelyik bolhapiacára kerül, ahol művészeti főiskolás korában Marly is a turkálókat kutatta a jó vétel reményében…

A fürdőszobát lassan betöltötte az illatos pára, lecsapódott a tükrökön, elködösítve Marly bennük tükröződő meztelenségét. Valóban ennyire könnyű lenne az egész? Virek lapos, aranyszín hitelchipje emelte volna ki gyötrelmei közül, hogy iderepítse ebbe a szállóba, ahol fehérek, vastagok és érdesek a törölközők? Mintha valami szakadék peremén imbolyogna: lelkébe szédítő érzés markolt. Eltűnődött rajta, hogy mekkora tényleges hatalmat jelentene a pénz egy olyan ember számára, akinek igazán, de igazán elegendő állna belőle rendelkezésre. Feltehetőleg csak a világ Virekjei tudnák, mekkorát, gondolta, de felettébb valószínű, hogy képtelenek lennének mindezt gyakorlati tudásként felfogni. Vireket efféléről kérdezni olyan lenne, mintha egy halat faggatnánk, mi mindent tud a vízről. „Hát tudod, drágám, eléggé nedves; no igen, gyermekem, amiről érdeklődik, az minden bizonnyal meleg, illatos, és a törölközők érdesek arrafelé.” Marly belépett a kádba, és hanyatt feküdt a vízben. Holnap fodrászhoz kellene menni. Párizsban.

Andrea telefonja tizenhatodjára csengett ki, mire Marlynak eszébe jutott, hogy a különleges szűrőprogram még nyilván aktív, s ez a kicsiny, ám drága brüsszeli szálloda nem szerepel a listáján. A kagyló halkan megcsendült, ahogy kinyújtózva visszatette a márványasztalkára.

– Egy küldönc hozta ezt a csomagot a Duperey Galériából!

A szobainas ezúttal fiatalabb férfi volt, barna bőrű, feltehetően spanyol. Mikor eltávozott, Marly az ablakhoz vitte a küldeményt, és megforgatta. Kézi merítésű, sötétszürke papírburkolatát rejtélyes japán módon hajtogatták össze, amely nem igényelt sem ragasztót, sem zsineget. Ismerte a módszert, s tudta azt is, hogy miután kinyitotta, sosem lesz képes a papírt ugyanúgy visszahajtani. A burok egyik sarkában a galéria neve és címe domborodott, közepén pedig, szép, dőlt betűs kézírással Marly és a szálloda neve állt.

A papírt lehántva egy új Braun holovetítő és egy tiszta műanyag tok került elő. A tokban hét számozott holokártya volt. Odakint, az apró vaserkélyen túl a nap már nyugodni készült, sugarai bearanyozták az Óváros házait. Autók tülkölése és gyereksivalkodás hallatszott; Marly becsukta az ablakot, és az íróasztalhoz lépett. Ellenőrizte a Braun sima fekete testét tápláló napelemek töltését, majd kiemelte a tokból az első holokártyát, és belecsúsztatta.

A Braun felett a Virek szimulációjának Güell Parkjában már megcsodált doboz képe bomlott ki, kristálytiszta felbontása vetekedett a múzeumok legfinomabban kimunkált hologramjaival. Csontok és aranyló áramkörök, holt csipke és a mattfehér, agyagból gyúrt márvány. Marly megrázta a fejét. Hogyan tudta az alkotó a sok hulladék részletet ennyire szívbe markoló látvánnyá rendezni, kövér csalivá, melyre a lélek mohón ráharap? De aztán bólintott. Tudta, hogy mindez megtehető, és sok évvel ezelőtt egy Cornell nevű ember, aki szintén dobozokat alkotott, meg is valósította.

Aztán az asztal bal felén heverő elegáns, szürke papírra esett a pillantása. Teljesen találomra választotta ugyanis ezt a szállodát, amikor már belefáradt a vásárlásba. Sem a Duperey Galériánál, sem máshol nem tudhatta senki, hogy itt lakik.

6

Barrytown

A filmszakadás, az anyja Hitachiján lévő óra szerint, nagyjából nyolc órán át tartott. Ahogy az óra poros számlapjára meredt, érezte, hogy valami kemény dolog böki alulról a combját. Az Ono-Sendai. Megfordult. Áporodott hányásszagot érzett.

Aztán a zuhany alatt találta magát, de nem egészen értette, hogyan került oda ruhástul, és hogyan nyitotta magára a csapokat. Belemarkolt a ruhájába, a fején keresztül igyekezett lecibálni, de az gumimaszkként tapadt az arcára.

– Valami történt… – Valami nagy és rossz dolog, de hogy miféle, abban nem volt biztos.

Átázott ruhadarabjai lassan kupacba gyűltek a csempézett zuhanypadlón. Végül kilépett, és a mosdókagylóhoz ment. Vizes haját hátracsapta, és jól megnézte tükörbeli arcát. Bobby Newmark, ezzel semmi gond.

– De igenis van, Bobby! Biztos, hogy van…

Vállára vetett törölközővel, víztől csöpögve a szűk folyosón hálószobája felé indult. A szoba a lakótömb leghátsó, ék alakú részében kapott helyet. Beléptekor bekapcsolódott a holopornó egység: féltucatnyi lány vigyorgott felé élvetegen. Úgy tetszett, a szoba falain túl, kobaltkék űr ködös tájképe előtt állnak, fehér mosolyuk és feszes fiatal testük ragyog, akár a neon. Ketten közülük előrébb léptek, s cirógatni kezdték egymást.

– Leállni! – vetette oda.

A vetítőegység a parancsra kikapcsolta magát, az álmok lányai elenyésztek. A szerkezet eredetileg Ling Warren bátyjáé volt, a lányok hajviselete és ruházata avíttnak és valahogy nevetségesnek hatott. A hololányokkal lehetett társalogni, s ha parancsot kaptak, hogy ezt vagy azt tegyék magukkal vagy egymással, azt is végrehajtották. Bobby emlékezett rá, hogy tizenhárom évesen mennyire belezúgott abba a kis kék guminadrágos Brandiba. Mostanában inkább csak a lányok társasága által nyújtott térélménynek örült, ami kissé enyhítette a hevenyészett hálószoba sivárságát.

– Valami kibaszott dolog történt… – dünnyögte, miközben felrángatta fekete farmerét, s belebújt egy tisztának mondható ingbe. Megrázta a fejét. – De mi? Egy kibaszott micsoda? – Valamiféle energiahullám a vonalban? Valami zavaros akció odalenn a Nukleáris Hatóságnál? Talán a bázis, amelybe megpróbált betörni, furcsa módon lerobbant, vagy esetleg megtámadták egy másik negyedből… De a találkozás lenyomata megmaradt a tudatában, találkozás valakivel, aki… Jobb kezét öntudatlanul kinyújtotta, s esdeklőn széttárta ujjait. – A picsába! – tört ki, s a keze ökölbe szorult. S akkor visszatért az érzés: először csak a nagy-nagy dolog érzete, amint feléje nyúl a cyber-téren át, majd a lánybenyomás. Barna és filigrán valaki, aki ott kuporog a csillagokkal és széllel telt különös, fénylő sötétség mélyén. Ám amint a tudata megindult feléje, a kép kicsúszott a semmibe.

Éhes volt. Felhúzta a szandálját, és visszaindult a konyhába, miközben a haját szárítgatta a nyirkos törölközővel. Áthaladva a nappalin, a szemébe villant a szőnyegen heverő Ono-Sendai bekapcsolt állapotáról árulkodó „ON”-jelzés.

– Ó, a francba! – Megtorpant, s felszisszent. A deck még mindig be volt kötve. Vajon még mindig összeköttetésben áll a megfúrni kívánt adatbázissal? Vajon rájönnek-e, hogy nem halt meg? Fogalma sem volt róla. Abban viszont biztos volt, hogy a telefonszámát könnyen kideríthették. Az akció előtt már nem akart a visszakeresést meghiúsító kiiktatásokkal és hurkokkal bíbelődni, s most már késő volt.

Megtudták a címét.

Éhségéről elfeledkezve a fürdőszobába rohant, s lázasan kutatott a nedves ruhák között, míg végre ráakadt a hitelchipjére.

Kétszáztíz új jenjét egy csavarhúzókészlet üreges plasztiknyelébe tömte. A csavarhúzót és a hitelchipet zsebre vágta, felvette a legrégibb és legnehezebb csizmáját, majd az ágy alól kimarkolt néhány szennyes holmit. Előásott egy fekete vászondzsekit, legalább egy tucatnyi zsebbel. Az egyik nem is annyira zseb volt, mint inkább a deréktájon végighúzódó egyetlen hatalmas erszény, afféle beépített hátizsák. A párnája alól kiszedte a narancsszín markolatú japán pillangókést, és a dzseki bal ujján, a mandzsetta felett lévő keskeny zsebbe csúsztatta.

Ahogy kiment, az álomlányok életre keltek:

– Bobby Bobby, gyere vissza játszani…

A nappaliban kitépte a Hitachiból az Ono-Sendai csatlakozóját, feltekercselte a száloptikai vezetéket, s az egyik zsebébe gyömöszölte. Az elektródakészlettel ugyanígy tett, végül az Ono-Sendait a dzseki hátizsákjába csúsztatta.

A függönyök még a helyükön voltak. Friss lelkesedés hulláma öntötte el. Elmegy. El kell mennie. A halál csak súrolta, s az általa keltett szánalmas gyengédséget már el is feledte. Óvatosan, hüvelyknyire széthúzta a függönyöket, és kilesett.

Késő délutánra járt az idő. Pár óra múlva a Lakótelep sötét tömegén pislákolni kezdenek a fények. A Nagy Játszótér betontengerként terült el, a Lakótelep a túlsó partján emelkedett. Irdatlan, merev szerkezetű háztömbökből állt, melyeknek egyhangúságát csak imitt-amott oldották fel az utólagosan üvegházzá barkácsolt erkélyek, a törpeharcsa tenyésztartályok, a napelemes fűtőrendszerek és a mindenfelé burjánzó, drótvázas parabolaantennák.

Napi Kettő most bizonyára fent hortyog, a Bobby által sosem látott bérkaszárnyatömbök valamelyikében. Napi Kettő csak üzletelni járt le, főleg a barrytowni vagányokhoz, aztán visszamászott a kuckójába. Bobbyt mindig is vonzotta az odafenti világ, a faszén vörösen gomolygó füstoszlopaitól elrejtett erkélyek elevenségtől nyüzsgő éjszakái, a már-már láthatatlanul apró, majmokként hemzsegő alsónadrágos kiskölykök. Olykor megfordult a szél, s a Nagy Játszóteret fövő ételek szaga árasztotta el. Néha egy-egy ultrakönnyű sárkány is szárnyra kapott a legeslegfelső, titkos tetőbirodalmakból. És persze ott zsongott a milliónyi hangszóró sohasem szűnő, összeolvadó duruzsolása, a széllel hol felerősödő, hol elhalkuló zenehullámok.

Napi Kettő az életkörülményeiről soha nem beszélt. Napi Kettő fő témája az üzlet volt, no meg a nők. Amiket róluk mondott, Bobbyt még inkább Barrytown elhagyására sarkallták, s Bobby tudta, hogy kijutni csak jó üzlet útján sikerülhet. Ám ezúttal nem üzleti érdekből, hanem a teljes bizonytalanság miatt indult a seftelőhöz.

Talán Napi Kettő képes lesz megmagyarázni, mi történt vele. Nem feltételezték, hogy azt az adatbázist bármiféle halálos rendszer védené. Napi Kettő választotta ki neki, és a bejutásához szükséges szoftvert is kikölcsönözte. Sőt készen állt arra is, hogy elpasszoljon bármit, amit Bobby onnan ki tud hozni. Szóval Napi Kettőnek tudnia kell, mi az ábra. Legalábbis valamennyire tudnia kell.

– Még a telefonszámodat se tudom, haver… – morogta a Lakótelep irányába, és visszaengedte a függönyt. Hagyjon talán egy üzenetet az anyjának? – Faszt! – sziszegte a szoba belsejének. – Tűnés innen! – S már kinn is volt a folyosón, a lépcsőház felé robogva. – Tűnés, de örökre! – tette hozzá, s kirúgta a kivezető ajtót.

A Nagy Játszótér biztonságosnak tűnt, leszámítva egy magányos, félmeztelen narkóst, aki éppen Istennel vitatkozott vadul. Bobby széles ívben kikerülte; a pasas kiabált, ugrált, és karateütésekkel csépelte a levegőt. Csupasz lábát alvadt vér borította, csapzott üstöke a Tuskók hajviseletének nyomait mutatta.

A Nagy Játszótér, legalábbis elvileg, semleges területnek számított, a Tuskók pedig laza szövetségben álltak a Barbárokkal. Ez utóbbiakkal Bobby elég szoros kapcsolatban volt, de sohasem csatlakozott hozzájuk, noha az effajta kívülmaradás Barrytownban komoly kockázatot jelentett. A bandához tartozás legalább ad valami támaszt, gondolta, miközben elhalkult mögötte a narkós dühödt tirádája. Ha például Barbár vagy, és a Lazák kicsinálnak, az még nagyjából érthető. Persze meglehet, hogy a háttérben húzódó, tényleges okok híján vannak a józan észnek, de legalább a játékszabályokat betartják. Ám a kívülállókra jöttment narkósok, kóbor háborodottak hozták a halált, akár még New Yorkból is – mint az a Péniszbeszedő nevezetű figura tavaly nyáron, aki a cuccait a zsebében hordta, műanyag zacskóban…

Bobby úgy érezte, már születése óta keresi a kiutat ebből a tájból. Most mintha még a hátizsákzsebben lötyögő, s járás közben a gerincét verdeső cyber-tér-deck is a menekülésre ösztökélte volna.

– Gyerünk, Napi Kettő! – motyogta a derengő Lakótelep felé. – Bújj elő onnét, és legyél Leonnál, mire odaérek, oké?

Napi Kettő nem volt ott Leonnál.

Senki nem volt ott, leszámítva magát Leont, aki egy görbe gemkapocs segítségével éppen egy falképernyő konverterének belső titkait kutatta.

– Miért nem sóz oda annak a szarnak egy kalapáccsal, amíg be nem indul? – kérdezte Bobby. – Az is használna ugyanennyit.

Leon felnézett a konverterről. Korát nehéz lett volna megítélni; a negyvenes éveit taposhatta. Úgy tűnt, semmilyen fajba sem sorolható, hacsak nem egy olyanba, amelyhez rajta kívül más nem tartozik. Vonásait túlnőtt arccsontok torzították el, fején mattfekete sörény göndörödött. Itt az alagsorban kalózklubot vezetett, ami az elmúlt két év során az egyetlen biztos pont volt Bobby életében.

Leon unottan, rezzenéstelen szemekkel bámult Bobbyra. Pupilláinak gyöngyházszín szürkéjébe áttetsző sárgászöld árnyalat vegyült. Szemei Bobbyban osztrigákat és körömlakkot idéztek fel, s e két dologra szemekkel kapcsolatosan nem túl szívesen gondolt. Amolyan bárszékkárpit színű szemek voltak.

– Csak azt akartam mondani, hogy az ilyen szarságokat hiába bökdösi, attól nem javulnak meg! – tette hozzá Bobby feszengve.

Leon megcsóválta a fejét, és folytatta a feltárást. Az emberek szívesen fizettek, hogy bekerülhessenek a klubjába, mert Leon filmekkel kalózkodott, szimstim-adásokat csapolt meg, és még sok egyéb olyan dologban utazott, amihez a barrytowniak másképp nem juthattak hozzá. Hátul kötötték az üzleteket, s egy kis „alamizsna” fejében még ital is került az asztalra, jobbára tiszta, némi szintetikus narancslöttyel hígított, ohiói kerítésszaggató pálinka, amit Leon hordószámra mért ki szomjas vendégeinek.

– Ö… mondja csak, Leon – fogott bele újra Bobby –, nem látta Napi Kettőt mostanában?

A szörnyű szemek ismét odafordultak, és rászegeződtek, túlságosan is sokáig.

– Nem.

– Esetleg tegnap éjjel?

– Nem.

– És tegnapelőtt éjszaka?

– Nem.

– Aha. Oké, kösz… – Oktalanság lett volna Leont felbosszantani. Számos érv szólt amellett, hogy ne tegyen ilyesmit.

Bobby körülnézett a széles, félhomályos teremben, szemügyre vette a szimstim-egységeket és a sötét filmképernyőket. A klub egy félig lakó-, félig ipari célokra felosztott, magányosok által lakott épülettömb alagsorában kapott helyet. Elsőrangú hangszigeteléssel bírt: csak a benti zenét lehetett hallani, azt is alig. Sok éjjel támolygott már ki Leon klubjából, zajtól és tablettáktól zúgó fejjel, bele a csend varázslatos űrjébe; a Nagy Játszótéren át hazáig vezető úton végig csengett a füle.

Most még úgy egyórányi ideje volt addig, amíg majd az első Barbárok szállingózni kezdenek. A Barbárok megérkezte előtt a rájuk váró seftesek sem mutatkoztak; ez utóbbiak főleg a Lakótelep feketéi közül kerültek ki, de akadt köztük több fehér fickó is, a Cityből vagy más külvárosból. Egy ücsörgő, várakozó seftes önmagáról állított volna ki igen negatív bizonyítványt, hiszen ez azt jelentette, hogy semmi jó buliba nem sikerült beszállnia. Egy belevaló seftelő semmi szín alatt nem lógott volna Leonnál pusztán azért, mert ott annyira jó. Ez inkább a sok szemét sipistára és ócska deckekkel felszerelkezett, japán jégtörőfilmeket leső amatőrökre volt jellemző…

De Napi Kettő nem ilyen, morfondírozott magában, a betonlépcsőkön kaptatva. Napi Kettő úton volt; kívül a Lakótelepen, Barrytownon s Leon klubján.

Úton volt a City felé, vagy tán Párizsba, esetleg Chibába. Az Ono-Sendai a gerincének ütődött, s erről eszébe jutott, hogy Napi Kettő jégtörőkazettája még mindig benne van. Senkinek nem kívánt magyarázkodni róla. Egy újonnan felhúzott bódé mellett vitt el az útja. Tükröző falába kis plasztikablakot vágtak, mögötte az Asahi Shimbun New York-i kiadásának faxváltozata görgött: kormányválság valahol Afrikában, orosz hírek a Marsról…

Az a napszak volt, amikor minden nagyon tisztán látszik, még az utcák legapróbb és legmesszibb részletei is. Bár már majdnem teljesen besötétedett, mégis mintha szemet élesítő vízrétegen át látta volna a betongödrökbe szorított fák elfeketült ágain fakadó zöld rügyeket, s jó háztömbnyire onnét egy lány csizmáján az acél villanását. Megfordult, és felbámult a Lakótelepre. Egész emeletek burkolóztak ott örökös sötétségbe; elhagyták már őket a lakóik, vagy csak elsötétítették az ablakokat? Mit csinálhatnak odabenn? Egyszer meg kéne kérdezni erről Napi Kettőt, gondolta.

A bódé Coke-órájára pillantott. Anyjának ez idő tájt már vissza kellett érkeznie Bostonból, különben még lemaradna a kedvenc sorozatairól. Új lyukak a fejébe; az öreglány persze amúgy is bolond. Semmi baja nem volt a szülés után beépített aljzatának, mégis évekig statikus zavarokról, a felbontás hibáiról és érzékszervi átszivárgásról nyavalygott. Aztán végül fogta a pénzét, és elment Bostonba valami vacak pótbeültetésre. Olyan helyre, ahol az embert még előjegyzésbe sem veszik, csak besétál a műtétre, azok meg egyszerűen belenyomják az aljzatot a fejébe… Jól ismerte anyja szokásait. Ilyenkor rendesen egy becsomagolt palackot szorongatva esett be az ajtón, s kabátostul a Hitachihoz sietett, hogy becsatlakozzék, és hat kemény órán át csak mossa, mossa az agyát azokkal a szappanoperákkal… Ezalatt mit sem látva meredt a semmibe, s csak magában fecsegett egy-egy jobb epizód alkalmával. Úgy húszpercenként az üveg is az eszébe jutott: ekkor aprót, nőieset kortyintott belőle.

Amióta Bobby az eszét tudta, az anyja mindig is ilyen volt. Fokozatosan egyre mélyebbre merült féltucatnyi szintetikus életébe, a szimstim fantáziasorozatokba, amikkel Bobbynak is telebeszélte a fejét kicsi kora óta. Bobbyt még most is sokszor hatalmába kerítette a hátborzongató érzés, hogy ezek az anyja által annyit emlegetett figurák tulajdonképpen a rokonaik; csupa gazdag és csinos nagynéni és nagybácsi, akik egy napon akár be is kopoghatnának, ha ő nem lenne ennyire pitiáner. Talán mindez igaz is valamennyire, tűnődött el, hiszen anyja a terhesség alatt is végig becsatlakozott abba a szemétbe; azt mondta, muszáj volt. Így ő, a belül gömbölyödő magzat Newmark is ezerórányi dózist kapott a „Fontos emberek”-ből és az „Atlantá”-ból. De az, hogy ott gömbölyödött Marsha Newmark hasában, kellemetlen és émelyítő gondolat volt. Kiverte tőle az izzadság.

Marsha mama… Csak úgy tavaly tájékán értette meg Bobby eléggé – ahogyan most látta – a világot ahhoz, hogy elcsodálkozzon rajta, hogyan siklott ennyire félre anyjának élete, a palackkal és a társaságot jelentő kábelszellemekkel együtt. Néhanapján, mikor olyan hangulatban volt, és elégszer húzta már meg az üveget, anyja megpróbált az apjáról mesélni neki. Négyéves korától tisztában volt vele, hogy csupa zagyvaság az egész, mivel a részletek minden alkalommal megváltoztak, de évekig élvezettel merült el bennük.

Néhány háztömbnyire nyugatra Leon klubjától egy rakodórámpához ért, amelyet az utcától egy frissen mázolt kék szemeteskonténer választott el; a horpadt, rücskös acélfelületen még csillogott a festék. A rakodó felett halogén fénycső himbálózott. Bobby kinézett magának egy kényelmes betonszegélyt, s vigyázva, nehogy megnyomja az Ono-Sendait, letelepedett. Van, amikor muszáj várni – erre is Napi Kettő tanította.

A konténer csordultig volt a legkülönfélébb ipari hulladékokkal. Barrytownban is akadtak fél legális gyárosok, akik a hírolvasók által előszeretettel emlegetett „árnyékgazdaság” részét képezték. Nem mintha Bobbyt valaha is lekötötték volna a hírműsorok. Az üzlet számított, és csak az üzlet….

A halogénizzó körül lepkék járták kusza keringőjüket. Bobby meghökkenve vette észre, hogy három kissrác – a legidősebb talán ha tízéves lehetett – mássza meg a konténer kék falát, egy darab piszkosfehér nejlonkötél és egy csáklyává előléptetett egykori ruhafogas segítségével. Mikor az utolsó is feljutott, a kötelet fürgén felhúzták maguk mögött. A hulladéksalátából reccsenések, zizzenések szűrődtek ki.

„Akárcsak én… – merengett Bobby. – Annak idején én is telehordtam a szobámat mindenféle furcsa vacakkal, amit csak találtam. Ling Warren húgocskája egyszer egy csaknem teljes emberi kart talált. Zöld plasztikba volt betekerve, s ráadásul még gumiszalagokkal is jó szorosan átkötötték…”

Marsha mamán időnként kétórás vallásos rohamok törtek ki. Ilyenkor benyomult Bobby szobájába, kiseprűzte a legprímább cuccait, és az ágya fölé valami rémes öntapadós hologramot ragasztott. Hol Jézust, hol Hubbardot, hol a Szűz Máriát; nem válogatott köztük, ha rájött a hoppáré. Bobbyt mindez rettenetesen dühítette. Mikor már elég nagyra nőtt hozzá, egy félgömbfejes kalapáccsal felfegyverkezve bement a nappaliba, a szerszámot ráfogta a Hitachira. Mama, ha még egyszer hozzányúlsz a holmimhoz, megölöm az összes barátodat, úgy bizony, az összeset! Ez hatott. Az anyja soha többé nem mert rendet rakni nála. A holomatricák viszont mégiscsak hatással lehettek Bobbyra; a vallásra mostanában úgy tekintett, mint egykoron megcsodált, ám félretett dologra. Korábban az volt a véleménye, hogy csak keveseknek van szüksége ezekre a hülyeségekre. Gyanította azt is, hogy ilyen emberek mindig is léteztek, de mivel ő nem tartozott közéjük, így a vallásukból sem kért.

Az egyik guberáló kissrác kidugta a fejét, és résnyire húzott szemmel végigpásztázta a környéket, majd újra visszabukott. Kongó, súrlódó hang hallatszott. A konténer peremén ötvözetből készült, horpadt fémtartály jelent meg; apró fehér kezek átbillentették, és a nejlonkötélen leeresztették. Jó szajré, gondolta Bobby, egy fémkereskedő még adna is érte valamennyit. A tartály a csizmatalpától alig egy méterre huppant le; közben felborult, s így a tetején virító, vészjósló, hatágú biohazard-jel egyenesen Bobbyra vigyorgott.

– Hű, a picsába! – hördült fel, ösztönösen felkapva a lábát.

Az egyik gyerek lecsusszant a kötélen, és felállította a tartályt. A másik kettő is előkerült. Bobby látta, hogy valójában fiatalabbak, mint hitte.

– Hé, ti! – szólt oda nekik. – Tudjátok, hogy ez milyen rohadt veszélyes? Rákot kaptok tőle, meg mindent!

– Kapd be, és kopj le! – szólt vissza az elsőként lemászott kölyök, miközben a kötelet lerántották a csáklyáról, és feltekerték. Majd megragadták a tartályt, s maguk után vonszolva eltűntek a konténer mögött.

Másfél órát várt. Ez elegendőnek bizonyult, Leonnál már zajlott az élet.

Legalább húsz Barbár lebzselt a nagyteremben. Izgő-mozgó, lakkozott hajtarajukkal olybá hatottak, akár egy csorda dinoszauruszkölyök. Alakra nagyjából megfeleltek a Barbár-ideálnak: szálasak voltak és izmosak. De ehhez egyfajta ösztövér nyugtalanság társult, miáltal inkább a leépülés korai szakaszában lévő fiatal atléták benyomását keltették a szemlélőben. Mindegyikük arcán temetői sápadtság ült, mintegy kötelezően – ahogy a Barbár-haj is lényegénél fogva kötelezően fekete. Néhányuknak nem sikerült beszorítania testét a szubkultúra sablonjába, s Bobby tudta, hogy az ilyenektől legjobb óvakodni. Egy alacsony Barbárral már bajosan lehetett szót érteni, egy kövér Barbár pedig maga volt az életveszély.

Most csak figyelte őket, ahogy fel-alá hullámzottak Leon klubjában. Tömegük mintha egyetlen hatalmas lény nyálkás-penészesen csillogó teste lett volna, amelynek irháját sötét bőr és rozsdamentes acéltüskék diribdarabjaiból rakták ki. Arcuk szinte teljesen egyforma volt, vonásaikat igyekeztek a filmbankokból kicsemegézett őstípusokéhoz minél hasonlatosabbá rendezni. Bobby egy felettébb mesterkélt küllemű Vezért nézett ki magának, akinek libegő haja éjszakai gyíkok nászszínében pompázott.

– Testvér! – szólította meg, nem lévén egészen biztos afelől, hogy ezzel az alakkal beszélte már máskor is.

– Üdv, haver! – köszöntötte bágyadtan a Vezér, bal arca egészen kiduzzadt az odagyűjtött rágógumitól. – Ez itt a Gróf, bébi – magyarázta a mellette lévő lánynak –, Gróf Zéró Megszakítás! – Hosszú, halvány kézfején friss heg éktelenkedett; megmarkolta a lány bőrszoknyás fenekét. – Gróf, ez itt a csajom! – A Barbár-lány lagymatag érdeklődéssel viszonozta Bobby tekintetét, de lelkes felismerésnek még a nyomát sem mutatta. Akárha egy olyan termék reklámját nézte volna, amiről már hallott ugyan, de esze ágában sem volt megvenni.

Bobby végignézett a tömegen. Volt köztük pár fekete, de egyik sem ismerős. Napi Kettő sehol.

– Hé, ide süss – hajolt közelebb bizalmasan –, izé, tudod, hogyan van ez meg az… A barátomat keresem, a haveromat, üzlettársamat – a Barbár itt bennfentesen biccentett a tarajával –, aki Napi Kettő néven fut… – Elhallgatott. A Barbár kifejezéstelenül nézett maga elé, a rágóját csócsálva. A lány szemmel láthatólag nyugtalan volt, és unta magát. – Kereskedő a pasi, szoftver meg egyebek – tette hozzá Bobby, s felhúzta a szemöldökét. – Fekete kereskedő.

– Napi Kettő – bökte ki a Barbár. – Hát persze! Napi Kettő, igaz, bébi? – A barátnője megrázta a fejét, és másfelé nézett.

– Ismered?

– Hogyne!

– Itt lesz ma éjjel?

– Nem – felelte a Barbár, és bárgyún mosolygott.

Bobby kinyitotta a száját, aztán becsukta, és rákényszerítette magát, hogy bólintson.

– Kösz, testvér!

– Havernak bármit! – mondta a Barbár.

Még egy óra telt el, többé-kevésbé ugyanígy. Kezdte soknak érezni a körös-körül fehérlő, krétaszín Barbár-sápadtságot. A lányok szeme unottan fénylett, akárcsak csizmájuk ébenfekete tűsarka. Bobby megpróbált a szimstim-szobán kívül maradni. Odabent Leon valami bizarr dzsungelpornószalagot játszott le, ami különféle állatokba engedett beleélést. Őrült jelenetek tömege játszódott az ágak között, amit Bobby kissé szédítőnek talált. Vágyott már egy kis lebegésre, bár lehet, hogy ez csak a korábban történt rejtélyes esemény utóhatása volt. De sehogy sem tudott koncentrálni, s a gondolatai furcsa irányokba kalandoztak el. Ki a fene mászta meg például azt a kígyóktól hemzsegő fát, hogy azokat a patkányszerű lényeket a szimstim-felvevőre kösse?

Akárki is volt, munkája a Barbárok közt nagy sikert aratott. Csapdostak, toporzékoltak, teljesen beleélték magukat a fán lakó patkányokba. Ez Leon legújabb slágerszalagja, állapította meg Bobby.

Pont balra tőle, de jóval a stim hatókörén túl, két lány állt a Lakótelepről. Barokkos cicomájuk élesen elütött a Barbárok egyszínűségétől. Hosszú, nyitott szalonkabátjuk alatt vörös selyembrokátból készült, szűk mellényt hordtak; lepedőnyi fehér ingük mélyen a térdük alatt végződött. Sötét vonásaikat puha férfikalapjuk karimája vonta árnyékba. A kalapokon antik aranyforgácsok fityegtek: melltűk, talizmánok, fogak, felhúzós órák. Bobby lopva méregette őket. A ruhájuk után ítélve teli lehettek pénzzel, de a fejébe került volna, ha erről megpróbál közelebbről is meggyőződni. Napi Kettő egy ízben kék, hántolt velúr öltözékben jött le a Lakótelepről, térdén gyémántcsatokkal, azt sugallva, hogy már nem tudott átöltözni. Bobby mégis ugyanúgy viselkedett, mintha a szoftver-seftesen a szokásos bőrruhája lett volna; az üzletben döntő fontosságúnak tartotta a kozmopolita magatartást.

Elképzelte, ahogy lazán odalép a lányokhoz, és egyszerűen nekik szegezi a kérdést: „Hé, hölgyeim, ugyebár ismerik az én derék cimborámat, Mr. Napi Kettőt?” De a lányok idősebbek voltak nála, magasabbak is, és félelmetes méltósággal mozogtak. Valószínűleg csak kinevetnék, de ezt valahogy egyáltalán nem kívánta.

Amit most rohadtul kívánt, az ennivaló lett volna. Farmerének bársonyán át megtapogatta a hitelchipet. Átmehetne a túloldalra egy szendvicsért… Aztán eszébe jutott, miért is jött ide, s mindjárt kevésbé találta jó ötletnek a chip használatát. Ha a feltörési kísérlet után gyanúba fogták, akkor mostanra már megtudták a chipszámát is. Ha használná, az nyomra vezetne bárkit, aki a cyber-térben utána nyomoz; pillanatok alatt kiszúrná a barrytowni rácsban.

Olyan feltűnő lenne, mint egy sötét stadionban fellobbanó jelzőtűz. Készpénze is volt ugyan, de ennivalót nem lehetett érte kapni. Nem mintha illegális lett volna ilyesmit birtokolni, csak éppen törvényes ügyletekben senki nem használta. Egy chippel rendelkező Barbárt kellett volna keresnie, irreális árfolyamon új jenért hitelegységet venni tőle, majd kifizettetni vele az ételt. És utána hova az ördögbe tette volna a visszajárót?

„Tán csak egy gonosz szellem szállt meg…” – mondta magának. Nem volt biztos benne, hogy lenyomozták, és a feltörni próbált adatbázis is legális volt; legalábbis annak tartották. Épp ezért mondta neki Napi Kettő, hogy fekete jégtől nem kell tartania. Ugyan ki védene halálos visszacsatoló programokkal egy szoft pornófilmeket lízingelő bázist? Néhány órányi digitalizált filmet szándékozott kiszivattyúzni, csupa újdonságot, ami még nem jutott el a feketepiacra. Ilyesfajta zsákmányért senki sem köteles lemészárolni az elkövetőt…

De valaki mégis megpróbálta. És valami más, valami egészen más dolog történt helyette. Ismét felfelé kaptatott a Leontól kivezető lépcsősoron. Tisztában volt vele, hogy nagyon keveset tud a mátrixról, de ennyire furcsa dologról még sosem hallott… No persze, mendemondákat hallott eleget, és sok vagány esküdött rá, hogy a cyber-térben különös dolgokat látott. De Bobby úgy gondolta, már akkor is kómásak voltak, amikor becsatlakoztak; hallucinálni a mátrixban éppoly könnyű, mint bárhol másutt…

Talán éppen ez történt, töprengett tovább. A hang csak a haldoklás része volt, amikor beáll a flatline, s az ember agya tébolyult víziókat okád magából, hogy segítsen magán. A jelforrásnál meg holmi részleges kiesés történhetett, s így az idegrendszere kicsúszott a jég ellenőrzése alól.

Talán igen, talán nem – nem tudta. Ismeretlen terepen mozgott. Újabban egyre jobban erőt vett rajta a nemtörődömség, mert ez akadályozta meg a szükséges lépések megtételében. Azelőtt nemigen gondolkodott erről, de semmi másról sem különösebben. Tulajdonképpen amíg el nem kezdte a vagánykodást, úgy érezte, tud róla annyit, amennyi szükséges. A Barbárok is pont ilyenek voltak, s ezért lézengtek ott lenn, míg tönkre nem mentek a portól, vagy a Lazák nem végeztek velük. S a lemorzsolódás után fennmaradókból kialakul a gyermeknevelő, lakást vásárló barrytowniak újabb hada, s a körforgás csak megy tovább…

Bobby olyan volt, mint az óceán partján felnőtt srácok, akik azt ugyanolyan természetesnek tekintették, mint ő az égboltot, ám mit sem tudtak áramlatokról, hajózási útvonalakról s az időjárás titkairól. Bobby már az iskolában megismerkedett a deckekkel. Ezek a játékszerek egy olyan tér végtelen távlatain repítették keresztül, amely a szó igazi értelmében sosem volt tér, hanem az emberi faj hihetetlenül bonyolult, közmegegyezésen alapuló hallucinációja. A cyber-tér mátrixa volt ez, ahol neon szupernóvákként izzottak az óriáscégek memóriamagjai. Belsejükben akkora adatsűrűség feszült, hogy érzékszervi túlterhelést okozott már az is, ha valaki megpróbált belőlük a puszta körvonalaknál többet felfogni.

De amióta vagánykodott, kezdett rádöbbenni, milyen átkozottul keveset tud a dolgok működéséről, s ez nem csak a mátrixra állt. Átterjedt más témákra is, s Bobby egyre többet töprengett és gondolkodott. Vajon hogyan működik Barrytown? Mi viszi anyját a hanyatlásba? S miért fordítják a Barbárok és a Lazák minden energiájukat egymás kölcsönös kiirtására? Vagy miért volt Napi Kettő fekete, miért lakott fenn a Lakótelepen, s mindez milyen különbséget jelentett?

Menet közben azért még leste, nem tűnik-e fel valahol a seftes. De csak fehér arcokat látott mindenfelé. Gyomra hangosat kordult, felködlött előtte az otthoni hűtőben bontatlanul lapuló búzaszeletcsomag. Szójaszószban kéne jól átsütni, s harapni mellé némi algaostyát…

Ahogy újra a bódéhoz ért, rálesett a Coke-órára. Marsha most már biztosan hazaért, és már a „Fontos emberek” szövevényes labirintusában andalog. Már huszadik éve osztozott – a csatlakozó útján – a női főszereplő sorsában. Az Ashai Shimbun faxpéldánya rendíthetetlenül tekercselődött apró ablaka mögött, s Bobby épp idejében lépett oda, hogy az első jelentéseket olvashassa a New Jersey állambeli Barrytownban, a Covina Csomóponti Telep 3. szintjének A blokkjában történt bombarobbanásról…

A riport a következő pillanatban már el is tűnt, s helyette a clevelandi jakuzafőnök temetési szertartásáról szóló tudósítás jelent meg. Szigorúan hagyományos temetés volt, az összes résztvevő fekete esernyőt vitt magával.

Bobby egész életében ott lakott, az A blokkban, az 503-as lakásban.

Az a roppant dolog, amint behajlik, és laposra döngöli Marsha Newmarkot, a Hitachijával együtt. És persze mindezt neki szánták.

– Ott van valaki, ne szaglássz arra! – hallotta a saját hangját.

– Hé! Haver! Grófom! Be vagy lőve, testvér? Hé! De hát hová rohansz?

A két Vezér elkerekedett szemekkel bámult az eszeveszetten rohanó Bobby után.

7

A piactér

Conroy letérítette a kék Fokkert a háború előtti országút mállatag szalagjáról, és levette a gázt. A porfelhő, amely Needles óta hosszú kakastollként úszott mögöttük, lassan ülepedni kezdett. Megálltak; a légpárnás felfúvódott gumikötényébe süppedt.

– Ez a találkozóhely, Turner.

– Mitől ment így tönkre? – Négyszögletes betonmező nyújtózott előttük, a végében viharvert salaktéglából rótt, szabálytalan falakkal.

– A gazdaság – felelte Conroy –, még a háború előtti években. Sohasem fejezték be. Innen tíz kilométerre nyugatra egész parcellákat láthat, ahol csak járdacsíkok vannak. Se házak, se semmi az égvilágon.

– Hányan vannak a csoportban?

– Kilencen, plusz maga. És az orvosok.

– Miféle orvosok?

– A Hosaka orvosi különítménye. A Maas biológiai dolgokban utazik, világos? Ki tudja, miket ültettek abba a fiúba. Ezért a Hosaka szabályos kis idegsebészetet állított ki, felszerelve három csúcsdokival. Ketten a cégtől vannak, a harmadik egy koreai, akinek a kisujjában van a fekete zuggyógyászat. Az a hosszú ott az orvosi modul – mutatott előre –, ott a féltető alatt.

– Hogyan tudták idehozni?

– Tucsonból egy olajszállítóban hoztuk idáig, aztán úgy tettünk, mintha lerobbantunk volna. Kiszedtük, és begurítottuk. Mindenki besegített, úgy három perc alatt megvoltunk vele.

– Esetleg a Maas is – dünnyögte Turner.

– No igen… – Conroy leállította a hajtóművet. – Ez benne volt a pakliban – folytatta a hirtelen beállt csendben. – De talán nem szúrták ki. Az emberünk az olajszállítóban maradt, és a tucsoni diszpécsernek CB-n siránkozott a szaros hőcserélőről, meg hogy milyen sokáig fog tartani, amíg megcsinálja. Gondolom, lehallgatták. Maga tudott volna jobb módszert?

– Nem, feltéve, hogy a kliensnek a helyszínen kell a dolog. De most itt ülünk a felderítésük nyomvonalának közepében…

– Édesem – horkant fel Conroy –, hiszen talán csak kúrni álltunk meg itt, Tucson felé félúton, he? Ezen a helyen ez előfordul, pisálni is itt állnak meg a népek. – Fekete Porsche órájára nézett, és folytatta: – Egy órán belül ott kell lennem, akkor indulok a kopterrel vissza a partra.

– Visszatér a fúrószigetre?

– Nem, a maga rohadt sugárhajtásújáért megyek! Remélem, magam is elboldogulok vele.

– Helyes!

– Ha engem kérdez, én egy légpárnás Dornier Rendszer-repülővel állnék ide. Leállnánk az úton, amíg Mitchellt nem látjuk kijönni a dokiktól. Mire megpucolják, pont ideérnénk. Akkor behajítanánk a fiút, és már húznánk is a sonorai határ felé…

– …hangsebesség alatt – fejezte be Turner. – Szó sem lehet róla! Maga azért megy Kaliforniába, hogy megvegye nekem azt a helyből felszálló sugárhajtású gépet. A barátunk egy többcélú harci repülőn fog innen kimenni, ez még nem annyira elavult.

– Na és ki lesz a pilóta?

– Én – felelte Turner, és megkopogtatta a csatlakozóaljzatot a füle mögött. – Ez egy teljesen integrált, interaktív rendszer. Maga megveszi tőlük az adapterprogramot, én meg egyenesen bekötöm ide.

– Nem is tudtam, hogy tud repülni…

– Nem is tudok. De ahhoz, hogy leszállítsak valakit Mexikóvárosba, nincs szükségem okostojásokra.

– Még mindig a kemény fiút játssza, Turner? Az a pletyka járja, hogy még Delhiben lecsapták a farkát, hallotta már? – Conroy megperdült, és hidegen, tisztán rávigyorgott.

Turner előkotorta a zubbonyt az ülés mögül, és kivette a pisztolyt a lőszeres dobozzal együtt. Mikor vissza akarta tömni a zubbonyt, Conroy rászólt:

– Hagyja csak elöl! Éjszaka itt pokolian hideg lesz.

Turner a tetőajtó kilincse felé nyúlt, Conroy pedig felpörgette a hajtóművet. A légpárnás néhány centire felemelkedett, s enyhén ringott, amíg Turner felcsapta a tetőajtót, és kimászott. Fehéren lobogó nap és forró bársonyhoz hasonlatos levegő fogadta. Kék szerelőinge zsebéből előhúzta mexikói napszemüvegét, és feltette. Fehér vászoncipőt és trópusokon használatos harci gyakorlónadrágot viselt; a robbanógolyókkal teli dobozt az egyik combzsebbe dugta. Jobb kezében a pisztolyt, bal hóna alatt meg az összegöngyölt zubbonyt szorongatta.

– Menjen a hosszú épület felé! – Conroy igyekezett túlkiabálni a hajtóművet. – Már várják magát!

Turner leugrott. A delelőjén járó nap kohószerű izzásba vonta a sivatagot. Conroy ismét felbőgette a Fokker motorját, visszamanőverezett az útra, és kilőtt kelet felé. Turner hosszan nézett a gép gyorsan zsugorodó alakja után, ami hamar eltorzult a felszálló meleg levegő redői között.

Miután a légpárnás szem elől veszett, mély csend borult a tájra, semmi sem moccant. Turner a romok felé fordult. Valami kicsi, szürke lény iramodott be két sziklatömb közé.

A töredezett falak körülbelül nyolcvanméternyire meredeztek az úttól. Az előttük húzódó betonsík valaha nyilván parkoló volt.

Megindult, de öt lépés után megállt. Tengerzúgást hallott: csapdosó hullámverést és a lezúduló bukóhullámok halk robbanásait. A kezében markolt fegyver hirtelen túl naggyá, túl valóságossá vált, fémrészei átmelegedtek a tűző naptól.

„Itt nincs tenger, nincs! – hajtogatta magában. Itt nem hallhatod a zúgását!” Továbbindult. Vászoncipője alatt ősrégi ablaküveg-törmelék keveredett ropogva barna és zöld palackmaradványokkal. A szilánkok között egykori kupakok elrozsdált korongjai és szétlapított italos dobozok alumíniumlapjai hevertek mindenfelé. A csenevész, kiszáradt bokorcsomók alól rovarok dongtak elő.

Elmúlt. Vége. Ennek a helynek már vége. Itt nincs sem idő…

Ismét megtorpant, testét megfeszítve előrehajolt, mintha olyasmit keresne, ami segítene megnevezni a benne feltornyosuló érzést. Valami ürességet…

A piactér kétszeresen halott volt. Az a part menti hotel Mexikóban legalább egyetlen szezont megélt…

A hitvány és lélektelen salaktégla falak csak várakoztak, túl a parkolón, a tomboló nap alatt.

Emberei egy hosszúkás szürke fal vetette, keskeny árnyékcsíkban kuporogtak. Hárman voltak. Turner még meg sem látta őket, de a kávéillatot már megérezte; egy piciny kempingfőzőn imbolygó, tűztől feketedett zománclábosban kotyvasztották. A kávészaggal persze neki jeleztek, hiszen várták. Ha nem így lett volna, Turner üresen találja a romházat, és aztán valahogy nagyon csendesen, majdhogynem természetesen, meghalt volna.

Két férfi és egy nő várta. Kirepedezett, porlepte texasi csizmát viseltek, és zsírtól kifényesedett, szinte vízhatlannak tetsző bársonyruhát. A férfiak szakállasak voltak, lenőtt, napszítta hajukat nyersbőr szalaggal kötötték kontyba. A nő középen elválasztott, szorosan hátrakötött frizurát hordott, ami szabadon hagyta ráncos, széltől cserzett arcát. A falhoz támasztva vízözön előtti BMW motorkerékpár állt: foltos króm alkatrészeit és eredeti festését rozsdás szürke sivatagi álcafoltokkal fújták be.

Turner eleresztette a Smith & Wesson markolatát, s hagyta, hogy a fegyver megbillenjen a mutatóujja körül; a cső felfelé lendült, majd visszabukott.

– Turner! – kelt fel az egyik férfi, fogsorából olcsó fémkoronák villantak elő. – Sutcliffe vagyok! – Akcentussal beszélt, ausztrál lehetett.

– Maguk az őrség? – pillantott Turner a másik kettőre.

– Úgy van – válaszolta Sutcliffe. Napégette hüvelyk-és mutatóujjával a szájához kapott, s kivette a sárgás, acélkoronás protézist. Valódi fogai fehérek voltak és tökéletesen épek. – Maga hozta el Chauvet-t az IBM-től a Mitsubishi számára – mondta –, és azt mondják, Szemenovot is maga vitte ki Tomszkból.

– Ez kérdés akar lenni?

– Biztonsági őr voltam az IBM-nél Marrakesben, ahol maga feldúlta a szállodát.

Turner tekintetét a férfiéba fúrta. Higgadt, porcelánkék szempár nézett vissza rá.

– Ez zavarja magát?

– Ne izguljon! – nyugtatta meg Sutcliffe. – Csak azt akartam ezzel mondani, hogy láttam már magát munka közben. – A helyére csattintotta a műfogsort. – Az ott Lynch – biccentett a másik férfi felé –, ő meg Webber! – bökött fejével a nőre.

– Na, akkor meséljék el a sztorit idáig! – mondta Turner, és leguggolt a zsebkendőnyi árnyékba; a pisztolyt még mindig kézben tartotta.

– Három nappal ezelőtt érkeztünk, két motoron – kezdte Webber. – Az egyiknek eltörtük a főtengelyét, hogy legyen mire hivatkozni, ha itt találnak minket. Kevesen élnek errefelé, s azok is cserélődnek; kultikus szekták tagjai meg motorosok. Lynch hat kilométerre keletre húzott ki egy optikai vonalat, és rákötötte egy telefonra…

– Magánvonalra?

– Egy fülkéére – szólalt meg Lynch.

– Kiküldtünk egy tesztelő jelsorozatot – folytatta a nő. – Ha nem működne, maga már tudna róla.

Turner bólintott.

– Sok hívás jön be rajta?

– Egy darab se. Szigorúan a nagy bulira van fenntartva, akármi is legyen az… – A nő kérdőn felhúzta a szemöldökét.

– Disszidálásról van szó.

– Ez elég világos – telepedett le Sutcliffe Webber mellé, hátát a falnak vetve. – Bár általánosságban olyan szaga van a dolognak, hogy a magunkfajta szegény bérencek még a nevét se tudhatják annak, akit kimenekítenek. Nincs igazam, Mr. Turner? Vagy a faxból esetleg megtudhatunk valamit?

Turner rá se nézett.

– Folytassa, Webber!

– Miután a vonalat bekötöttük, a csapat többi tagja is beszivárgott, egyesével-kettesével. De a japcsikkal teli konténerről csak az utoljára jövő szólt nekünk.

– No, az durva volt – dörmögte Sutcliffe –, nagyon előre kellett hozzá menni!

– Gondolja, hogy bajt hoz még ránk?

Sutcliffe vállat vont.

– Talán igen, talán nem. Elég gyorsan lepakoltuk. Rohadt nagy szerencse, hogy itt volt az a tető, ami alá bedugtuk!

– És mi van a benne lévőkkel?

– Csak éjszaka jönnek ki – mondta Webber. – És azt is tudják, hogy ha öt méternél messzebbre mennek a modultól, kinyírjuk őket.

Turner Sutcliffe-re sandított.

– Így szólt Conroy utasítása – magyarázta a férfi.

– Az most édes mindegy, hogy Conroy utasításai hogyan szólnak – felelte Turner –, bár ez az egy érvényben marad. És miféle pasasok ezek?

– Dokik – felelte Lynch –, alaposan megkent dokik.

– Igaza lehet – dünnyögte Turner. – Na és mi van a többiekkel?

– Kifeszítettünk pár álcaponyvát, hogy legyen egy kis árnyék. Felváltva alszanak. Kevés a vizünk, és nem pazarolhatjuk főzésre. – Sutcliffe a kávésedény után nyúlt. – Őröket állítottunk, és időről időre ellenőrizzük a vonalkábel épségét. – Kávét löttyintett egy plasztikbögrébe, amit mintha egy kutya rágcsált volna össze. – Szóval, mikor kezdődik a tánc, Mr. Turner?

– Először is megnézem ezeket a háziorvosokat a ketrecükben. Aztán látni akarok egy harcálláspontot. Egy büdös szót se mondtak még a harcálláspontokról!

– Már mindet felállítottuk – sietett válaszolni Lynch.

– Derék! Tessék – nyújtotta oda Turner Webbernek a pisztolyt –, találjon valami jó tokot ennek! Lynch, maga meg jöjjön velem, és mutassa meg a dokikat!

– Számított rá, hogy maga lesz az – mondta Lynch, miközben erőlködés nélkül átmászott egy alacsony kavicshalmon. Turner követte. – Magának aztán van hírneve! – nézett rá vissza a fiatal férfi; naptól fakult hajának egy mocskos fürtje a homlokába hullott.

– Sok is egy embernek – morogta Turner –, igaz, bármennyi is sok lenne. Maga dolgozott vele korábban? Marrakesben? – Lynch oldalvást becsusszant a salaktégla fal egy hasadékán; Turner szorosan a nyomában maradt. A sivatagi növények kátrányszagot árasztottak, szúrós ágbogaikkal beleakaszkodtak abba, aki hozzájuk ért. Egy üresen tátongó ablaknyílás négyszögén át Turner rózsaszínben játszó hegycsúcsokat pillantott meg, míg a másik hosszú léptekkel lefelé indult egy sóderrel borított lejtőn.

– Igen, dolgoztam neki azelőtt – válaszolta Lynch, megállva a lejtő tövében. Csípőjét mélyen csüngő, régies bőröv kerítette; homályos ezüstcsatja halálfejet formázott, amelyen kakastaréj módjára, tompa tüskék gúlái meredeztek. – A marrakesi buli még az én időm előtt történt.

– És Connie-nak is?

– Tessék?

– Conroynak. Neki is dolgozott azelőtt? S ami a lényeg: most neki dolgozik? – Turner lassan, megfontoltan ereszkedett le, miközben beszélt.

A lejtőn nem esett könnyű járás, a csikorgó kavicsokon meg-megcsusszant vászoncipős lába. Jól látta a tokjában lapuló kecses tűvetőt Lynch bársonytrikója alatt.

Lynch megnyalta kiszáradt ajkait, de állta a sarat.

– Az Sut kapcsolata. Én nem is találkoztam vele.

– Conroynak van egy kis problémája, Lynch. Nem ruházhatja át a felelősséget. Azt szereti, ha már kezdettől fogva van egy embere, egy megfigyelő, aki a többieken tartja a szemét. Állandóan. Maga ez az ember, Lynch?

Lynch megrázta a fejét, épp csak annyira, hogy a tagadás érthető legyen a mozdulatból. Turner közel volt hozzá, s a sivatagi bokrok kátránybűzén át is megcsapta az orrát a másik izzadságszaga.

– Már kétszer is láttam, ahogy Conroy sikeresen elcseszte a kimenekítést ezzel a módszerrel – folytatta Turner. – Gyíkok és üvegcserepek, Lynch? Volna kedve közöttük végezni? – Öklét Lynch arca elé emelte, majd lassan kinyújtotta a mutatóujját, egyenesen felfelé. – A nyomsávjukban vagyunk. Ha Conroy téglája csak egyetlen kibaszott jelet is kinyög innen, rögtön a nyakunkon lesznek!

– Hacsak nincsenek máris a nyakunkon.

– Pontosan.

– Sut a maga embere, nem én – mondta Lynch –, és azt sem hiszem, hogy Webber lenne az. – Gyászkeretes, töredezett körmeivel szórakozottan babrálta a szakállát. – Nos, kifejezetten ezért a kis tereferéért hívott ki ide, vagy tényleg látni akarja a mi japcsikkal töltött modulunkat?

– Nézzük meg őket!

Lynch. Biztosan Lynch az.

Mexikóban, még évekkel ezelőtt, Turner egyszer kibérelt egy szállítható kempingmodult. Napelemes, francia gyártmány volt. A teste akár egy fényes ötvözetből faragott, szárnyaitól megfosztott, hétméteres házi légy, amelynek szemei helyén fényre sötétedő ablakok páros félgömbje domborodott. Turner ott gubbasztott mögöttük, miközben a modult egy ósdi, ikerforgószárnyas orosz teherszállító vitte a karmaiban, végigdübörögve a parton, a legmagasabb pálmák koronájával cicázva. Miután lerakták egy félreeső partszakasz fekete homokjára, Turner három napot töltött ott, a tikfa burkolatú kabin kényelmes magányában. Élelemről a jól felszerelt hűtő és egy mikrosütő gondoskodott; módjával, de azért rendszeresen tusolt is friss, hideg vízben. A modul napelemcella-táblái utánafordultak a napnak, s állásukból még az időt is meg tudta saccolni.

A Hosaka hordozható idegsebészete a francia modul mattbarnára festett, szemek nélküli, jó két méterrel hosszabb hasonmása volt. A modulhéj alsó felének összeillesztéseiből nemrég felhegesztett, lyukacsos szögletvas idomok álltak ki, ezek tartották a közönséges rugós felfüggesztésű, keményre tömött, vastag, piros tíz biciklikereket.

– Alszanak – közölte Lynch. – Onnan lehet tudni, hogy a szerkezet beleng, ha megmozdulnak. Ha eljön az ideje, leszedjük a kerekeket, de most még szeretnénk őket szemmel tartani.

Turner lassan körbejárta a barna modult, figyelmét nem kerülte el a csillogó szennyvízvezeték sem, ami egy közeli, kisméretű, szögletes tartályba torkollt.

– A múlt éjjel ki kellett ürítenünk. Jézusom! – rázta meg a fejét Lynch. – Kajájuk van, meg egy kevés vizük is.

Turner a modultestre tapasztotta a fülét.

– Hangszigetelt – jegyezte meg Lynch.

Turner felpillantott a föléjük boruló acéltetőre. A sebészmodult jó tízméternyi rozsdás tetőzet takarta. Acéllemez, amelyen most akár tojást is lehetne sütni. Elégedetten bólintott. Ez a forró téglalap már régóta állandó tereptárgy lehet a Maas infravörös kamerái számára.

– Csak denevérek – mondta Webber, és átnyújtotta Turnernek a fekete nejlon válltokba bugyolált Smith & Wessont. A félhomályban mindenfelől hangok hallatszottak, mintha belülről jönnének: fémes nyüszítések és bogarak koppanása, láthatatlan madarak rikoltása. Turner a fegyvert tokostul a zubbony egyik zsebébe gyömöszölte. – Ha pisálni akarna, menjen fel a naszád mellé! Sok a tövis arra, legyen óvatos!

– Maga honnét jött?

– Új-Mexikóból – felelte a nő; a gyenge fényben arca fából faragottnak tűnt. Megfordult, és az álcaponyvákat rejtő falszöglet felé indult. Turner észrevette, hogy Sutcliffe ott áll, egy fiatal fekete férfi társaságában. Fakó fóliazacskóból falatoztak éppen. Ramirez, a helyszíni konzolzsoké, Jaylene Slide társa, Los Angelesből.

Turner felbámult a csillagokkal teleszórt, határtalan égboltozatra. Furcsa, hogy innét mennyivel nagyobbnak látszik, gondolta, míg föld körüli pályáról csak egy alaktalan, arányait vesztett beöblösödés. És tudta, hogy ma éjjel nem fog aludni, s a Göncölszekér megkerüli majd, mielőtt a látóhatár alá robogna, maga után vonszolva görbe rúdját.

A bioszoftdosszié képei kéretlen-váratlan beúsztak a tudatába, s Turnert elöntötte az összezavarodás émelyítő hulláma.

8

Párizs

Andrea a Quartier des Ternes-ben lakott, egy ódon épületben, amely az utca többi házával együtt várta a város kérlelhetetlen megújítóinak homokfúvóit. A sötét bejáraton túl a Fuji Electric egyik biofluoreszcens csíkja vetett halványan izzó fényt egy apró fadobozokból összerótt, omladozó fal fölé. A bedobónyílásos ajtajú ládák némelyike még érintetlen volt. Marly tudta, hogy valamikor a postások naponta levelekkel etették azokat a nyílásokat. Mindebben volt valami romantikus, bár a ládák, rajtuk a réges-rég eltűnt lakók foglalkozását hirdető, megsárgult névjegyekkel mindig elszomorították. A kapualj falain duzzadó kábelés száloptikakötegek húzódtak; mindegyik vezeték potenciális rémálmot tartogatott a balszerencsés szerelőnek. Szemben egy kvarcüveg ajtó poros, kitárt szárnya nyirkosan fénylő macskakövekkel kirakott, elhagyatott udvarra nyílt.

Mikor Marly belépett a házba, a házmester épp az udvaron üldögélt, fehér plasztikrekeszen, amiben valaha Evian-vizes palackokat tartottak. Egy régi biciklilánc szemeit olajozta egyenként, nagy türelemmel. Amikor Marly nekivágott az emeletre vezető első lépcsősornak, a házmester felpillantott, de különösebb érdeklődést nem mutatott iránta.

A lépcső márványból készült, de fokait már elkoptatták és kimélyítették az itt lakók nemzedékei. Andrea a harmadikon lakott. Lakása két szobából, konyhából és fürdőszobából állt. Marly akkor költözött ide, amikor legutóbb bezárta a galériáját, s lehetetlenné vált, hogy továbbra is ott aludjon. Amúgy is csak az eladótér mögötti kis irodában tudott kialakítani egy hevenyészett hálóhelyet, s ráadásul Alainnel osztozott rajta. Az épülettől ismét körözni kezdett körülötte a depresszió, de csizmáinak vidám kopogása a márványon visszaszorította. A táskája színénél néhány árnyalattal világosabb, túlméretes bőrkabátot viselt, alatta gyapjúszoknyát, hozzá selyemblúzt Paris Isetantól. Haját aznap reggel vágatta a Fabourg St. Honorén; a burmai fodrászlány nyugat-német lézerceruzával dolgozott. Drága mulatság volt, kifinomult, de nem túl konzervatív.

Megérintette az Andrea ajtajának közepére szegecselt kerek lemezt. Hallotta a halk csippanást, ahogy a készülék leolvasta az ujjlenyomatainak tekervényes redőzetét.

– Andrea, én vagyok! – szólt bele az apró mikrofonba. Kattanássorozat hallatszott: a barátnője kioldotta a reteszeket.

Andrea a régi frottírpongyolába burkolózva, víztől csöpögve állt az ajtóban. Felleltározta Marly új külsejét, és elmosolyodott.

– Megkaptad a munkát, vagy csak bankot raboltál? – Marly belépett, és csókot lehelt barátnője nedves arcára.

– Egy kicsit mindkettőt! – felelte nevetve.

– Kávét! – javasolta Andrea. – Főzz nekünk kávét! Grands crémes. Még be kell mosnom a hajam. A tiéd gyönyörű…

Visszament a fürdőszobába, s Marly máris meghallotta a porcelánra freccsenő víz hangját.

– Hoztam neked ajándékot – szólt utána Marly, de Andrea nem hallotta meg. Bement a konyhába és megtöltötte a kannát, majd az ódivatú szikrapisztollyal meggyújtotta a gázt, és keresni kezdte a kávét a zsúfolt polcokon.

– Igen – szólt Andrea –, látom.

Annak a doboznak a hologramjába kukucskált, amit Marly először Virek Gaudí-parki jelenésében látott.

– Ez illik hozzád. – Megérintett egy kapcsolót, s a Braun illúziója kihunyt. A szoba szimpla ablakán túl néhány fátyolfelhő-foszlány terült az égre. – Nekem túl komor és túl komoly. Akárcsak a többi, amiket a galériádban mutattál. De ez mind csak azt jelenti, hogy Herr Virek jól választott. Te majd megoldod számára a talányt. Ha neked lennék, és ekkora fizetést kapnék, bizony minden időmet erre szánnám. – Andrea már felöltötte Marly ajándékát. Szürke flamand flanelből készült, méregdrága, csodálatosan kidolgozott férfi frakkinget kapott tőle. Az ilyesmit szerette a legjobban, s láthatóan nagy örömöt szerzett neki. Jól kiemelte világos haját, és a szemével majdnem azonos színű volt.

– Ez a Virek, azt hiszem, igazán szörnyűséges… – mélázott el Marly.

– Hát ez nem meglepő – felelte Andrea, újra kortyintva a kávéból. – Talán azt várnád, hogy aki olyan gazdag, az normális módon még szép is legyen?

– Volt egy pillanat, amikor úgy éreztem, hogy egyáltalán nem is ember. És ezt nagyon erősen éreztem.

– Na de hát nem is volt az, Marly! Egy vetített képpel beszéltél, egy különleges effektussal…

– Mégis… – Gyámoltalan kézmozdulatot tett, ami rögtön fel is dühítette.

– Mégis nagyon-nagyon gazdag, s szép pénzt fizet neked azért, hogy olyasmit tegyél, amire páratlanul alkalmas vagy. – Andrea elmosolyodott, s megigazította egyik finoman esztergált faszén mandzsettáját. – Nincs valami sok választásod, ugye?

– Tudom. S gondolom, éppen ez az, ami zavar.

– Nos – mondta Andrea –, azt gondoltam, talán később kellene bővebben elmondanom, de van valami, ami szintén zavaró lehet a számodra. Ha a „zavaró” a helyes kifejezés.

– Igen?

– Eredetileg szólni se akartam róla, de biztos vagyok benne, hogy végül úgyis megtalál. De azt hiszem, pénz néz ki belőle.

Marly óvatosan lerakta kiürült csészéjét a rendetlen nádasztalkára.

– Eléggé rámenős – tette hozzá Andrea.

– Mikor jelentkezett?

– Tegnap. Azt hiszem, kábé egy órával azután kezdődött, miután találkoznod kellett Virekkel. A munkahelyemen hívott fel. Itthon meg a házmesterrel üzent. Ha leszedném a szűrőprogramot – intett a telefon felé –, szerintem fél órán belül idecsöngetne.

Eszébe jutott a házmester szeme, s a biciklilánc kettyenései.

– Azt mondta, csak beszélgetni akar, semmi mást – folytatta Andrea. – Akarsz vele beszélni, Marly?

– Nem – vágta rá, s a hangja vékony és nevetséges volt, akár egy kislányé. Aztán: – Hagyott telefonszámot?

Andrea lassan megcsóválta a fejét, és felsóhajtott:

– Hát persze, hogy hagyott.

9

Fenn a Lakótelepen

A sötétséget vérvörös méhsejtalakzatok töltötték meg, s mindent valami ragacsos, lágy melegség borított.

– Micsoda szörnyűség! – szólalt meg az egyik angyal; mély, erős hangja távolról, de nagyon tisztán hallatszott.

– Már Leonnál le kellett volna állítanunk – mondta a másik. – Itt fent nem csípik az ilyet.

– Nézd csak ezt a nagy zsebet itt! Ebben biztos valami fontosat tartott. Csúnyán szétszabdalták, mikor elszedték tőle.

– Nem csak a zsebét szabdalták szét, nővérem. Jézusom! Nézz csak ide!

A minták meglódultak, és szétúsztak, ahogy valami a fejéhez közelített. Arcán hűvös tenyér simított végig.

– Vigyázz, hogy az ingedre ne menjen! – figyelmeztette az első angyal.

– Napi Kettő nem örül majd neki. Szerinted mitől vadult meg annyira, és hová rohant?

Idegesítette a dolog, mert aludni kívánt. Bár álomban volt, ez biztos, de Marsha kábelálmai valahogy beszivárogtak a fejébe, s így most a „Fontos emberek” jelenettöredékei közt botorkált. A sorozat már születése előtt is állandóan ment. Cselekménye sokfejű galandféreg módjára pár havonta előtekergett, hogy meséljen és felfalja önmagát. Aztán újabb fejek csíráztak ki roncsain, izgalomra és támadásra éhesen. Bobby most teljességében látta vonaglani, ahogy Marsha sohasem láthatta: a Sense/Net hosszan elnyúló DNS-spiráljaként, amelyről hitvány, morzsálódó oktoplazma terjedt szét a számtalan mohó álmodó felé. Marsha most éppen Michele Morgan Magnumnak, a női főszereplőnek a szemszögéből látta a dolgokat, aki megörökölte a Magnum AG vállalatvezetői posztját. Ám a mai epizód bizarr módon elkanyarodott Michele kétségbeejtően kusza szerelmi ügyeitől (amiket Bobby egyébként sem tartott számon), s belemerült a Soleri-stílusú bérkaszárnyanegyedek aprólékos szocioépítészeti taglalásába. Néhány részlet még Bobby előtt is gyanúsnak tetszett. Kétlette például, hogy teljes szinteket rendeztek volna be lezser jégkék, a térdeknél gyémántcsatokkal díszített hántolt velúr öltönyök árusítására. Aztán voltak örökös sötétségbe burkolódzó szintek is, amelyekben kizárólag éhező csecsemők lakoztak. Bobbynak felrémlett, hogy ez utóbbi Marsha egyik hittétele volt: anyja babonásan iszonyodott a Lakóteleptől, mintha az holmi függőlegesen tornyosuló pokol lenne, ahová egy nap majd úgyis kénytelen lesz alászállni. A kábelálom más részei Bobbyt a Tudomány-csatornára emlékeztették, amit a Sense/Net minden stimelőfizetőhöz díjmentesen bekötött. Finoman kidolgozott mozgó ábrák mutatták be a Lakótelep belső szerkezetét, s duruzsoló géphang tartott előadást a különféle lakók életstílusáról. Ezek, mikor sikerült összpontosítania rájuk, még a jégkék velúrbemutatóknál és a sötétben némán kúszó-mászó elvadult csecsemőknél is kevésbé meggyőzőeknek tűntek. Vidám fiatal anyát látott, aki makulátlan egyszobás lakásának konyhasarkában épp pizzát szeletelt egy irdatlan méretű ipari vízkéssel. Az egyik fal teljes egészében a lapos erkélyre s a rajzfilmszerűen kék égre nyílt. Bobbynak úgy tűnt, a nő fekete ugyan, de színre nem fekete. Nagyon-nagyon sötét és anyai kiadása volt a hálószobai pornóegység babáinak. Ránézésre még a mellei is ugyanolyan kicsik, ám rajzfigurához illően tökéletesek voltak. (Ennél a pontnál, még jobban fokozva tompult zavarodottságát, egy döbbenetesen hangos és felettébb nem Net-szerű hang szólalt meg: „No, ez aztán igazi életjel, Jackie! Ha a prognózist még nem is állították fel, de valamit már igen…”) Aztán pörögve visszahullott Michele Morgan Magnum affektáló világába, ahol a főhősnő elkeseredetten küzdött a shikokubeli gonosz Nakamura-iparklánnal, amely be akarta kebelezni a Magnum AG-t. A klánt ezúttal (bonyodalom!) Michele ügyeletes barátja, egy Vaszilij Szuszlov nevű fiatal újszovjet politikus képviselte, aki gazdag volt ugyan, mégis újabb milliók után sóvárgott. Küllemét és öltözékét tekintve figyelemre méltó hasonlatosságot mutatott a Leonnál tanyázó Barbárokkal.

Az epizód cselekménye most érte el tetőpontját – a Covina Csomóponti Telep alatt húzódó utcán alacsonyan támadó, szervópilótás, nyugat-német minikopterek vettek tűz alá egy napcellássá átalakított régi BMW-t, Michele Morgan Magnum egy nikkelburkolatú Nambu agyával püfölte árulóvá lett személyi titkárát, és Szuszlov – akivel Bobby egyre jobban azonosult – hanyagul készülődött, hogy lelépjen a városból, egy bámulatos japán testőrnővel, aki Bobbyt szintén a holopornóegység egyik álomlányára emlékeztette. Így álltak a dolgok – s ekkor valaki felsikoltott.

Bobby még senkit nem hallott így sikoltani, és a sikoly rémületesen ismerősnek tetszett. De még mielőtt rágódni kezdhetett volna rajta, azok a vérvörös méhsejtek ismét bekavarogtak, s megfosztották a „Fontos emberek” utolsó kockáitól. Sebaj, gondolta tudatának egy darabja, miközben a vörös feketébe váltott, Marshától bármikor meg lehet kérdezni, mi lett a vége.

– Nyisd ki a szemedet, öreg! Ez az! Túl erős a fény?

Igen, az volt, de nem csökkent. Fehéren sütött, fehéren, mint az a robbanás a fejében, ködlött fel az emlék évek távlatából, a telt fehér gránátvillanás a sivatag szélfútta, hűvös sötétjében. Mindkét szeme nyitva volt, de semmit sem látott. Csupán fehérséget.

– Fiam, rendes körülmények között hagynálak úgy, ahogy vagy. De akik fizetik a melómat, azt mondták, oldjam meg, ezért keltelek fel, mielőtt végzek. Most biztosan az érdekel, hogy miért nem látsz szart sem, igaz? Csak fényt látsz, semmi egyebet, ez a helyzet. Ez itt egy idegmegszakító. Bevallom, valójában egy szexboltból származik, de ha kell, nyugodtan használhatjuk orvosi célokra is. És most kell, mert elég rossz bőrben vagy, fiacskám, és abban is maradsz, míg meg nem csinálom, akármi is legyen a bajod. – A hang higgadt volt és magabiztos. – Nos, a hátadnál nagy gubanc volt, de egy varratozóval és pár lábnyi piócával elég jól el tudtam látni. Plasztikkal itt nem dolgozunk, érted, de a csajok felettébb érdekesnek fogják találni azokat a karcolásokat. Most először is kitisztítom a melleden lévő sebet, aztán egy kis piócával összehúzom azt ott lent, és már készen is vagyunk. Ja, még pár napig nemigen ugrálhatsz, nehogy felszakadjanak a varratok. Raktam rád egy csomó tapaszt, és még fogok is párat. Az érzékrendszeredet közben bekötöm egy teljes audiovizuális egységbe, szóval nem maradsz ki semmiből. A vérrel ne is törődj, mind a tiéd, de több már nem fog folyni…

A fehérség szürkés felhőkké csomósodott, s akárha lassan oszladozó porfátylon át látná, a tárgyak is alakot öltöttek. Kipárnázott mennyezetre tapadva bámult lefelé, egyenesen egy vértől mocskos, fehér bábura, aminek egyáltalán nem volt feje. Csak egy zöldeskék műtőslámpa volt a helyén, ami mintha a bábu vállai közül nőtt volna ki. A bábu testén a medencecsontjától induló és majdnem egészen a bal mellbimbójáig keresztbe futó, hosszú vágás tátongott. Foltos orvosi köpenybe öltözött, fekete férfi hajolt föléje, s valami sárgás anyagot porlasztott a sebre. Azt, hogy a pasas fekete, a csupaszra borotvált, izzadsággal borított fejéről állapította meg. Kezére szorosan tapadó zöld kesztyűt húzott, s Bobby a csillogó koponyáján kívül mást nem is látott belőle. A bábu nyakának mindkét oldalára rózsaszín és kék tapaszkorongokat illesztettek. A sebnyílás széleit csokoládészínű sziruppal kenték be, s a sárga spray sziszegve tódult elő a kicsiny ezüstpalackból.

Aztán Bobby átlátta a helyzetet, és a világ émelyítő módon a visszájára fordult. A lámpa a tükröző mennyezetről lógott le, és a bábu ő maga volt. Úgy érezte, hosszú és ruganyos zsinór rántja vissza, keresztül a vörös méhsejteken, fel egészen az álomszobáig, ahol a fekete lány pizzát szeletelt a gyerekeinek. A vízkés hangtalanul működött: nagy sebességű, tűvékony vízsugárban mikroszkopikus kvarchomok szemcsék áramlottak. Bobby jól tudta, hogy az eszközt üveg és fémötvözet darabolására szánták, nem pedig mikrózott pizza szeletelésére. Rá akart kiabálni a lányra, mert attól rettegett, hogy levágja a hüvelykujját, anélkül, hogy megérezné.

De nem tudott sem kiabálni, sem mozogni, sőt semmilyen hangot sem kiadni. A lány szeretetteli mozdulatokkal felszeletelte a pizzát, és lábával megpöccintette a kés leállítópedálját. A pizzaszeleteket egy sima fehér kerámiatálra rakta, majd az erkélyen túl kéklő négyszög felé fordult, ahol a gyerekei voltak „Ó, nem – szólalt meg Bobby önnön gubójában –, ez nem lehet igaz!” Mert a lány előtt pörgő-bucskázó lények nem az ő sárkányrepülőző kölykei voltak, hanem a szörnyűséges csecsemők Marsha álmából. Fémdarabok és rózsaszín csontok között feszülő, hulladék műanyag hártyák toldott-foldott, rongyos szárnyain vitorláztak… Bobby a fogaikat is látta…

– Hohó! – szólalt meg a fekete férfi. – Egy pillanatra elkószáltál! Nem sokáig, ne izgulj, tán csak egy New York-i percig…

A feje feletti tükörben látta, hogy a férfi keze lapos, áttetsző, kék műanyag tokot húz elő Bobby bordái mellől, a véres kendő alól. A szélein parányi fénypontok villogtak; reszketni és mozogni látszott.

– Íme, a pióca! – mondta a férfi, s a másik kezének hüvelykujjával benyomta a lezárt kék tok beépített nyitókését. A gyöngyfüzérre hasonlító szál most már szabadon lengett, s vonaglani kezdett.

– Fasza cucc – dicsérte a férfi, miközben Bobby látóterébe emelte –, vadi új! Chibában most mindenki ezt használja. – A pióca barna, fejetlen jószág volt, minden gyöngy egy testszelvényének felelt meg, s mindegyik szelvény szélén halványan csillogó lábak csápoltak. Aztán a férfi, zöld kesztyűs csuklójának bűvészmozdulatával végigfektette a százlábút a nyílt seb mentén, és gyengéden megbökte a legutolsó szelvényt, ami Bobby arcához a legközelebb esett. Ahogy a szelvény megindult, csillogó fekete szálat húzott maga után, ami a pióca idegrendszeréül szolgált. Ahogy haladt, a szelvények karmai egymást követve összezárultak, és úgy illesztették össze szorosan a vágást, mint a cipzár az új bőrdzsekit.

– Látod, ugye nem is volt olyan borzasztó az egész – jegyezte meg a férfi, és egy nedves fehér tamponnal felitatta a barna szirup ottmaradt cseppjeit.

Teljesen másképp lépte át Napi Kettő lakásának küszöbét, mint azt korábban oly gyakran elképzelte. Először is, legvadabb álmában sem gondolta, hogy kerekesszékben fogják begurítani, ráadásul olyanban, amit a Szent Mária Szülőotthonból lovasított meg valaki – a név és a leltári szám gondosan be volt maratva lézerrel a bal oldali, fénytelen króm kéztámaszba. A széket toló nő már jobban illett volna az elképzelt jelenetbe. Jackie-nek hívták, egyike volt a Leonnál látott két lakótelepbeli lánynak, és – ahogy időközben rájött – a két angyalnak is. A kerekesszék némán surrant végig a lakás keskeny belépőjének rücskös, faltól falig szőnyegén. Csak a Jackie kalpagjáról csüngő karperecek csilingeltek vidáman.

Aztán arra sem számított, hogy Napi Kettő lakása ilyen ménkű nagy lesz; arra meg végképp nem, hogy fákkal lesz tele.

Pye, az orvos (aki gondosan kifejtette, hogy ő nem orvos, csak olyasvalaki, aki „segít néhanapján”) a hevenyészett műtőben egy megszaggatott bárszékre telepedett, lehámozta magáról a véres zöld kesztyűket, rágyújtott egy mentolos cigarettára, és komoly hangon figyelmeztette Bobbyt, hogy legalább egy hétig férjen a bőrébe. Percekkel később Jackie és Rhea, a másik angyal rácibáltak egy gyűrött fekete pizsamát – ami úgy nézett ki, mintha egy huszadrangú nindzsafilmből kölcsönözték volna –, beemelték a kerekesszékbe, s megindultak vele a lakónegyed központi gerincét képező liftrendszer felé. Hála a Pye patikájából előkerült további három tapasznak, főleg annak, amelyik jó kétezer milligrammnyi analóg endorfint tartalmazott, Bobby sem fáradtságot, sem fájdalmat nem érzett.

– Hol a cuccom? – tiltakozott, mikor kigurították egy folyosóra, ami az átalakított csővezetékektől már veszedelmesen beszűkült. – Hol vannak a ruháim, a deckem és mindenem?

– A ruháid, szépfiú, ha ugyanazokra gondolunk, már egy leragasztott plasztikzacskóban várják, hogy Pye a budiba hajítsa őket. Le kellett rólad hámoznia valamennyit, s már akkor is inkább csak véres rongyok voltak. Ha a decked a dzsekid hátuljában volt, akkor biztosíthatlak, hogy már azok a fiúk piszkálják, akik kihasították érte a zsebedet, és vele együtt téged is. Örülhetsz, hogy csak a deckedet hagytad ott, s nem a fogadat. És tönkretetted a Sally Stanley ingemet, te kis seggfej! – Rhea angyal nem tűnt túl barátságosnak.

– Hú, de jó! – nyögte Bobby, ahogy befordultak egy sarkon. – És nem találtak véletlenül egy csavarhúzót? Vagy egy hitelchipet?

– Chipet nem, bébi. De ha arra a csavarhúzóra gondolsz, aminek a nyelébe kétszáztíz új jen volt dugva, nos, az új ingem pont ennyibe került…

Napi Kettő nem úgy festett, mintha különösebben örülne, hogy viszontlátja Bobbyt. Mi több, leginkább úgy bámult, mintha egyáltalán nem is venné észre. Egyenesen keresztülnézett rajta, és Jackie-re meg Rheára mosolygott, de mosolya mögött idegesség és álmatlanság rejlett. A két nő elég közel gurította Bobbyt ahhoz, hogy lássa, mennyire sárgás Napi Kettő szeme. A plafonról összevissza lógó tenyészlámpacsövek rózsás lila izzásában szemgolyói narancssárgának tűntek.

– Mi szél hozott benneteket, ringyók? – kérdezte a seftelő, de hangjában nem volt harag, csak ólmos fáradtság, és még valami, amit Bobby nem tudott rögtön felismerni.

– Pye – felelte Jackie. Otthagyva a kerekesszéket, páváskodva odább sétált, s egy hatalmas fahasábról, ami Napi Kettő dohányzóasztalául szolgált, elemelt egy csomag kínai cigarettát. – A jó öreg Pye-nak csak a tökéletes a jó…

– Ezt még a dögészsuliban verték bele – magyarázta Rhea Bobbynak. – Csak rendszerint piszlicsáré dolgokra pocsékolja a tudását, nem kutyákat kellene kezelnie…

– Tehát te lennél az, aki megcsinálja – mondta végül Napi Kettő, és szeme megpihent Bobbyn.

A pillantása végtelenül hideg, fáradt és beteges volt. Bobby mindig nyüzsgő, őrületesen aktív pasasnak tartotta, de most mindettől nagyon távol állt. Bobby lángoló arccal lesütötte a szemét, és tekintetét inkább az asztalra szegezte. Majdnem három méter hosszú és egy méternél valamivel szélesebb volt. A rönkfákból pántolták össze, melyek vastagabbak voltak, mint Bobby combja. Valaha vizet is láthatott, gondolta; a repedésekben még látszott az uszadékfák kifakult, ezüstös patinája. Akár az a tuskó, amivel annak idején Atlantic Cityben játszadozott, idézte fel a régi emléket. Az asztal különben nem sokat ázott a vízben, s a tetejét sűrű mozaikban borították a gyertyacseppek, borfoltok, furcsa mattfekete zománcjelek, és több száz cigaretta égésnyomai. Tele volt pakolva ennivalóval, hulladékkal és szerkentyűkkel, amitől a szemlélőnek az a benyomása támadt, hogy valami utcai hardverárus rakta ki ide a portékáját, majd mégis az ebéd mellett döntött. A félbehagyott pizzák mellett – Bobbynak megkordult a gyomra a piros szószban úszó algagombócok láttán – szoftverkupacok tornyosodtak, mosatlan poharak, bennük a vörösborüledékben kioltott csikkekkel, egy gyanús küllemű szendvicsekkel gondosan kidekorált rózsaszín habszivacs tálca, felbontott és bontatlan sörösdobozok, egy ősrégi, Gerber típusú rohamkés, amely csiszolt márványlapon feküdt, hüvely nélkül legalább három pisztoly, és kábé kéttucatnyi rejtélyes készülék: olyasfajta konzolcowboy-felszerelés, amitől Bobbynak normális esetben csurogni kezdett a nyála.

A nyála e pillanatban leginkább egy szelet hideg algapizza után csorgott. De éhsége eltörpült a váratlanul rászakadt megaláztatás mellett, amikor látta, hogy Napi Kettő rá se hederít. Nem mintha Bobby a barátjának tartotta volna, egyáltalán nem; de azért titkon azt remélte, hogy Napi Kettő olyannak tartja, akiben megvan rá a tehetség, a tettrekészség és az esély, hogy kijut Barrytownból. De Napi Kettő szemeiből azt olvasta ki, hogy tulajdonképpen egy senki, egy Wilson, ha azt…

– Nézzen ide, barátom! – szólalt meg valaki, de nem Napi Kettő, és Bobby felnézett. Napi Kettő két másik férfi között ült a vaskos, króm-bőr kanapén, mindketten feketék voltak. Az imént szóló szürke köpenyféleséget és régimódi plasztikkeretes szemüveget viselt. A nagyméretű, szögletes keretből hiányoztak a lencsék. A másik férfi kétszer olyan széles vállakkal dicsekedhetett, mint Napi Kettő, de sima fekete, kétrészes öltönyben feszített, amilyenben a filmek japán üzletemberei szoktak. Makulátlanul fehér, francia kézelőin arany mikroáramkörök téglalapjai csillogtak. – Sajnálatos, hogy meg kell zavarnunk a lábadozásban – folytatta az első férfi –, de súlyos gonddal kell megbirkóznunk. – Szünetet tartott, levette a szemüveget, és megdörzsölte az orrnyergét. – A segítségedre van szükségünk.

– A francba! – mondta Napi Kettő. Előrehajolt, kivett egy szálat az asztalon heverő kínai cigarettákból, és rágyújtott egy citrom nagyságú, homályos cinkoponyával. Aztán egy borral teli pohár után nyúlt, de a szemüveges férfi hosszú, barna mutatóujjával megérintette a csuklóját. Napi Kettő eleresztette a poharat, és visszahanyatlott; fegyelmezett arca semmilyen érzelmet nem árult el. A férfi rámosolygott Bobbyra. – Gróf Zéró – mondta –, mondták nekünk, hogy ez a beceneved.

– Valóban ez… – krákogta Bobby, mikor sikerült megszólalnia.

– A Szűzről akarunk hallani, Gróf! – A férfi várakozott.

Bobby kérdőn pislogott rá.

– Vyéy Mirak – tette fel ismét üvegétől megfosztott szemüvegét a férfi. – Miasszonyunk, a Csodák Szüze. Ahogy mi nevezzük – s bal kezével jelet írt a levegőbe – Ezili Freda…

Bobby rádöbbent, hogy tátva van a szája, így becsukta. A három fekete arc várakozással tekintett rá. Jackie és Rhea eltűnt, de nem látta távozni őket. A zöld levelek erdejében a tenyészlámpacsövek marokkópálcikákként meredeztek szanaszét. Falak sehol. Egyetlen falat sem lehetett látni. A kanapé és az ütött-kopott asztal holmi betontalajú tisztáson állt.

– Tudjuk, hogy eljött magához – szólalt meg most a nagydarab férfi, s óvatosan keresztbe vetette a lábát. Megigazította tökéletes nadrághajtókáját, s Bobbyra villantotta aranymandzsettáját. – Tudunk róla, érti?

– Napi Kettő úgy tájékoztatott, hogy első alkalommal vágtál neki – vette át a szót a másik. – Igaz ez?

Bobby bólintott.

– Akkor téged Legba szemelt ki rá – mondta a férfi, újfent levéve az üres keretet –, hogy találkozz Vyéy Mirakkal. – A férfi elmosolyodott.

Bobbynak ismét kinyílt a szája.

– Legba – tette hozzá a férfi –, az utak és ösvények ura. Loa ő, a kommunikáció loája…

Napi Kettő elnyomta cigarettáját az összekaristolt faasztalon, és Bobby látta, hogy reszket a keze.

10

Alain

A Napoleon Court ötödik szintjén lévő sörözőbe beszélték meg a találkát, a Louvre üvegpiramisa alatt. Mindketten ismerték a helyet, bár különösebben nem jelentett számukra semmit. A helyszínt Alain javasolta, s Marly élt a gyanúperrel, hogy nem csak úgy találomra, hanem gondos kiválasztás eredményeként. Érzelmileg semleges, ismerős környezet volt, ám mentes mindenféle emléktől. Berendezése a századfordulót idézte: gránitpultok, a padlótól a mennyezetig nyúló fekete gerendák, tükörborítású falak, s hozzá az elmúlt száz év évtizedeibe illő, sötét acélból hegesztett, olaszos éttermi bútorzat. Az asztalok szürke lenvászon abroszainak vékony fekete csíkos mintázata az étlapok fedeléről, a gyufaskatulyákról és a pincérek kötényéről is visszaköszönt.

Marly a Brüsszelben vett bőrkabátot viselte, alatta piros lenblúzzal és új fekete pamutfarmerrel. Andrea úgy tett, mintha nem venné észre, milyen kínos aprólékossággal öltözik fel a randevúhoz. Még egy sima gyöngysort is kölcsönadott Marlynak, ami ragyogóan ment a piros blúzhoz.

Amikor belépett, megállapította, hogy a férfi korábban érkezett. Az asztalt máris telepakolta a holmijaival. Alainen ott volt a kedvenc nyakravalója, amire még együtt leltek tavaly a bolhapiacon. Mint mindig, most is kócos volt, de tökéletesen nyugodt. Az asztalka fényes márványnégyzetét a viseltes aktatáska bendőjéből előkerült tárgyak borították: spirál jegyzettömbök, a hónap botrányregényének egy még olvasatlan példánya, szűrő nélküli Gauloise-ok, egy skatulya valódi gyufa, és az a bőrkötésű naptár, amit Marly vett neki a Brownsnál.

– Már azt hittem, el sem jössz… – mosolygott rá a férfi.

– Miért ne jöttem volna? – kérdezte Marly kapásból, hogy (szerinte szánalmasan) elleplezze a belsejében tomboló, visszafojtott rettegést. Rettegett, hogy elgyengül, hogy odalesz az akarata és céltudatossága, s megrettent a még mindig érzett szerelemtől is. Leült a másik székre, és kényelembe helyezte magát. A csíkos kötényt viselő, fiatal spanyol pincérfiú ott termett, hogy felvegye a rendelését. Marly Vichy vizet kért.

– Mást nem? – kérdezte Alain.

A pincér várakozott.

– Nem, köszönöm.

– Hetek óta próbállak elérni – mondta a férfi, s a nő tudta, hogy ez nem igaz. Mégis, ahogy korábban is sokszor, most is kíváncsi lett volna rá, hogy férfi mennyire tudatosan hazudik. Andrea váltig állította, hogy az Alain-féle pasasok olyan megrögzött, szenvedélyes hazudozók, hogy már észre sem veszik, hol a határ. Andrea szerint a maguk módján művészek voltak, akik a valóság átépítésén fáradoztak, és az Új Jeruzsálem eszményi hely volt számukra. Itt nem voltak fedezetlen csekkek és zsémbes háziurak, s nem kellett balekra vadászni, aki majd kifizeti az esti cechet.

– Akkor nem nagyon törted magad, mikor Gnass rám tört a rendőrökkel! – jegyezte meg epésen Marly, remélve, hogy Alainnek ez majd az elevenébe vág; ám a kisfiús arc szokásos higgadtságával nézett rá vissza, s a férfi megszokott mozdulattal hátrasimította tiszta barna haját.

– Sajnálom – mondta, elnyomva a Gauloise-át. Marly tudatában a férfihoz hozzátársult a sötét francia dohány szaga; Párizsban mindenütt ott érződött Alain illata, a szelleme, a nyomai. – Sosem hittem volna, hogy rájön a… a dolog természetére. Meg kell, hogy értsd: amikor beláttam, mennyire nagyon kell nekünk a pénz, tudtam, hogy cselekednem kell. Azt is tudtam, hogy te túlságosan is idealista vagy. A galéria így is, úgy is befuccsolt volna. Ha Gnasszal minden a terv szerint ment volna, most ott lehetnénk, és boldog lennél. Boldog… – ismételte, s újabb cigarettát kotort elő a csomagból.

Marly csak csodálkozva bámult rá; vágya, hogy hihessen neki, szertefoszlott.

– Tudod – folytatta Alain, s kihúzott egy gyufaszálat a piros-sárga skatulyából –, nekem már azelőtt is meggyűlt a bajom a rendőrséggel. Még diákkoromban, természetesen politikai okokból. – Fellobbantotta a gyufát, félredobta a dobozt, és rágyújtott.

– Politikai okokból – mondta utána Marly, és hirtelen nevethetnékje támadt. – Olyan pártról még nem hallottam, amibe a magadfajták belépnének. El sem tudom képzelni, vajon mi lenne a neve.

– Marly – mondta a férfi, s hangja elmélyült, mint mindig, amikor érzelmeinek fokozódását akarta kifejezni –, jól tudod, tudnod kell, hogy érted tettem! Vagy ha úgy tetszik, értünk. De azt biztosan tudod, hiszen érezheted is, Marly, hogy szándékosan sohasem bántottalak volna, vagy sodortalak volna veszélybe. – A zsúfolt asztalkán Marly retiküljének már nem maradt hely, így az ölében szorongatta. Érezte, hogy körme belemélyed a vastag, puha bőrbe.

– Sohasem bántottál volna… – A hangja zavart és elképedt volt, mint egy kisgyereké. S egyszerre csak felszabadult, leomlott róla a hiány, a vágy és a félelem, s csak egyszerű visszatetszést érzett az átellenben ülő csinos férfi iránt. Csak bámulni tudta ezt az idegent, akivel egy évig együtt aludtak egy pirinyó szobában, a rue Mauconseil egyik pici galériája mögött. A pincér lerakta eléje a Vichys poharat.

Alain a nő némaságát az egyetértés kezdetének, üres arckifejezését pedig nyitottságnak vélte.

– Azt nem érted – lendült bele, a jól ismert nyitószöveggel –, hogy az ilyen, Gnass típusú emberek bizonyos értelemben azért léteznek, hogy támogassák a művészetet. Hogy támogassanak minket, Marly! – Elvigyorodott, mintha önmagát nevetné ki; hetyke, cinkos mosolyától most végigfutott a hideg Marly hátán. – Mindazonáltal úgy hiszem, ha máshoz nem is, de ahhoz a minimális érzékhez hozzájuttattam a pasast, amelynek birtokában már saját Cornell-szakértőt is kereshet. Bár biztosíthatlak, az én Cornell-szakértőm messze a legképzettebb volt a két…

Hogyan hagyja itt? Állj fel! – biztatta magát Marly – Fordulj meg! Menj vissza nyugodtan a bejárathoz! Menj ki az ajtón! Lépj ki a Napoleon Court szelíd csillogásába, ahol fényes márvány burkolja a rue du Champ Fleurit, az állítólag csak kurválkodásra használt, 14. századi utcát. Mindegy, mindegy, csak elmenni, itt hagyni! Most rögtön eltűnni mellőle, s járni az utcákat céltalanul, a párizsi útikalauzba temetkezve, amit még ideérkeztekor olvasgatott.

– Most viszont – hallotta meg ismét Alain hangját – láthatod, hogy a dolgok a legjobban alakulnak. Gyakran megesik az ilyesmi, nemde? – Újra mosolygott, de a mosolya ezúttal kisfiús volt, szomorkás, s valami szörnyű módon még bizalmasabb. – A galériát elveszítettük, de találtál munkát, Marly. Érdekes feladatot kaptál, s nekem megvannak a kapcsolataim, amikre szükséged lesz, Marly. Ismerem azokat, akikkel majd találkoznod kell, hogy megtaláld a művészedet.

– A művészemet? – Sietve belekortyolt a Vichybe, hogy leplezze zavarát.

A férfi kinyitotta összekarcolt aktatáskáját, s egy lapos, egyszerű hologramot húzott elő. A nő átvette, s magában hálás volt, hogy végre csinálhat valamit a kezével. Hanyagul készített kép volt: azt a dobozt ábrázolta, amit Virek Barcelona-szimulációjában látott. A dobozt férfikezek tartották, de nem Alainéi; az egyiken valami sötétes fémből való pecsétgyűrű látszott. A háttér kivehetetlenül elmosódott; csak a doboz volt éles, meg a kezek.

– Alain – szólalt meg Marly –, hol szerezted ezt? – Felpillantott, bele a barna szemekbe, amikben rémes, gyermekded diadal csillogott.

– Nagyon sokba kerül majd valakinek, hogy kiderítse. – A férfi elnyomta a cigarettáját, és felállt. – Elnézésedet kérem! – Elsétált a mosdók felé. Amint eltűnt a tükrök és a fekete acélgerendák mögött, Marly félredobta a hologramot, átnyúlt az asztalon, és felcsapta az aktatáska fedelét. Nem volt benne semmi, csak egy kék gumiszalag meg némi dohánytörmelék.

– Hozhatok önnek még valamit? Esetleg még egy Vichyt? – állt meg mellette a pincér.

A nő felnézett rá, s hirtelen belehasított, hogy ismeri valahonnét. Ez a sötét, beesett arc…

– A barátja adóegységet visel – közölte a pincér. – És fegyvert is. Én voltam Brüsszelben a szobainas. Adja meg neki, amit kér! Jusson eszébe, magának a pénz nem számít! – Elvette Marly poharát, és vigyázva a tálcájára helyezte. – És őt valószínűleg romlásba fogja dönteni.

Alain vigyorgott, amikor visszatért.

– Nos, drágám – nyúlt a cigarettája után –, rátérhetünk az üzletre!

Marly visszamosolygott rá, és bólintott.

11

A bázison

Végül mégiscsak ledőlt. Háromórányi alvást engedélyezett magának az ablaktalan bunkerben, ahová az őrség a harcálláspontot telepítette. Már találkozott az akciócsoport többi tagjával. Ramirez karcsú, ideges fickó volt, s csak a saját konzolzsoké-képességei érdekelték. Mindannyian tőle függtek, meg Jaylene Slide-tól, a part menti fúrószigeten. Ők fogják figyelni a cyber-térnek azt a részét, amely a Maas Biolabs kemény jéggel őrzött bankjait hordozó rácsszektort övezte. Ha a Maasnál felfedeznék őket, Ramirez az utolsó pillanatban még leadhat egy vészjelet. A vonal egy telefonfülkébe volt kötve a semmi közepén. Ha a fülkén túlhaladtak, ő és Jaylene már egyedül voltak a mátrixban. Ha elrontják a dolgot, a Maas vissza tudná nyomozni, és rátalálna a bázisukra. Aztán ott volt még Nathan, a szerelő, akinek az igazi feladata a bunkerbeli készülékek ellenőrzése volt. Ha a rendszer valamelyik része bedöglene, legalább volt rá esélyük, hogy ő megjavítja. Nathan abba a fajtába tartozott, amelybe Oakey is, és még ezer másik, akikkel Turner az évek során együtt dolgozott. Szabadúszó technikusok voltak, akik szerették a veszélyes munkáért járó pénzt, és bizonyították már, hogy tudják tartani a szájukat. A többiek: Compton, Teddy Costa és Davis, csak zsoldosok voltak, a felső árkategóriába tartozó gorillák, akiket ilyen munkákra szoktak felbérelni. A kedvükért alaposan kifaggatta Sutcliffe-et a menekülőutak beosztásáról. Pontosan elmagyarázta nekik, hol jönnének be ilyen esetben a kopterek, milyen sorrendben szednék fel őket, s pontosan hogyan és mikor kapják meg a pénzüket.

Aztán kiküldte őket a bunkerből, hogy egyedül lehessen, és Webbernek meghagyta, hogy három óra múlva keltse fel.

A hely talán szivattyúháznak épült, vagy az elektromos hálózathoz lehetett köze. A falból meredező műanyag csőcsonkok villanydrótokat vezethettek, de ugyanilyen valószínűséggel szennyvizet is. A szobában semmi sem utalt rá, hogy bármelyiket is bekötötték volna bárhová. Az öntött beton mennyezet túlságosan alacsony volt ahhoz, hogy felállhasson. S a szobát belengte valami szag, ami nem volt kimondottan kellemetlen. A csoport kitakarította a bunkert, mielőtt behozták volna az asztalokat és a felszerelést, de Turner még mindig talált néhány megsárgult újságpapírt a padlón, amelyek szétmállottak az érintésétől. Betűket látott rajtuk, néha egész szavakat is.

A fal mellé összecsukható tábori fémasztalokat állítottak L alakban. Az L mindkét szárán különlegesen kifinomult kommunikációs eszközök pompáztak. A legjobb, amit a Hosaka fel tudott hajtani, gondolta.

Óvatosan végigbotorkált az asztalok mentén, könnyedén megérintve közben minden egyes konzolt és fekete dobozt. Akadt közöttük egy alaposan átalakított oldalsávú katonai adóvevő, amelyet jelsorozatokra hegyeztek ki. Ha Ramirez és Jaylene elszúrná az adatátvitelt, akkor ezzel tartják a kapcsolatot. A jelcsoportok korábban felvett, kimunkált technikai kitalációkból álltak, amiket a Hosaka rejtjelezői kódoltak le. Egy-egy jelcsoport tartalma értelmetlen volt, de a sugárzásuk sorrendje egyszerűbb üzeneteket tartalmazott. A B/C/Asorozat arról tájékoztatta a Hosakát, hogy Mitchell megérkezett; a D/F-fel adták hírül, hogy elindult a bázisról, míg az F/G azt jelezte, hogy meghalt, s egyben a hadműveletet is lefújták. Turner ismét megérintette az oldalsávú jeladót, és összeráncolta a homlokát. Nem tetszett neki, ahogy Sutcliffe elrendezte a dolgokat. Ha a kimenekítés megbukik, nem volt valószínű, hogy bármelyikük is kijut egy darabban. Webber csendesen még azt is közölte vele, hogy a kapott parancs szerint baj esetén egy kézi tankelhárító rakétával ki kell lőnie a miniműtőt, az orvosokkal együtt.

– Tudnak erről – fűzte hozzá a nő. – Gondolhatja, hogy ezért a kockázatért külön megfizették őket. – A többiek csak a Tucson közelében állomásozó helikopterekre számíthattak. Turner azt vélte, hogy a Maas, ha riasztják, könnyen leszedheti őket, amikor berepülnek. Mikor mindezt felvetette Sutcliffe-nek, az ausztrál csak a vállát vonogatta:

– Ideális esetben én sem így szervezném, öregem, de hát mindnyájunkat csak úgy hipp-hopp rángattak ide, nem igaz?

Az adóvevő mellett finom szerkezetű Sony biomonitor állt; közvetlenül a műtőmodulba volt kötve, s tartalmazta Mitchell bioszoftaktájának mindennemű orvosi vonatkozását. Ha eljön az ideje, az orvosok hozzáférnek a disszidens orvosi előéletéhez; a műtőben végrehajtott beavatkozásaikat egyidejűleg visszacsatolják a Sonyba. Az így kapott és összerakott adatokat Ramirez rögtön lekódolhatja, és kilőheti a cyber-térbe, ahol a fúrószigeten ülő Jaylene Slide pásztázza a terepet. Ha minden simán megy, az orvosi adatmódosítás már a Hosaka mexikóvárosi magánzónájában lenne, amikor Turner és Mitchell befut a sugárhajtású géppel. Turner sohasem látott még a Sonyhoz hasonlót, de feltételezte, hogy a hollandusnak valami nagyon hasonló készüléke lehetett a szingapúri klinikáján. A gondolatra önkéntelenül a mellkasához emelte a kezét, és végigsimított a szövetbeültetés forradásának helyén.

A második asztalon a cyber-tér szerkentyűk kaptak helyet. A deck kiköpött mása volt az olajfúrószigeten látott Maas-Neotek prototípusnak. A deckkonfiguráció megfelelt a szabványnak, de Conroy említette, hogy új biochipekből épült fel. A konzol tetején jó ökölnyi, halvány rózsaszín, odacsapott plasztikcsomó éktelenkedett. Valaki, talán Ramirez, ujjal két szemgödröt vájt bele, alájuk meg egy idióta vigyorba görbülő durva vonalat. A plasztikgolyó rózsás homlokától egy kék és egy sárga vezeték futott a konzol mögött tátongó egyik fekete csőbe. Webber újabb biztonsági intézkedése, mintha bizony fennállna a veszély, hogy lerohanják a bázist. Turner homlokráncolva szemezett a drótokkal: egy ekkora töltet, ilyen kicsi, zárt helyen garantáltan végez az összes bent lévővel.

Bár nyilallt a válla, és a tarkója a plafon durva betonját súrolta, tovább szemlélődött. Az asztal többi részén a deck kiegészítői sorakoztak: kínos pontossággal elhelyezett fekete dobozok. Gyanította, hogy mindegyiknek megvolt a maga pontos helye és a szomszédjától mért távolsága. Ramirez saját kezűleg pakolhatta ki őket, és Turner biztosra vette, hogy ha csak az egyiket is megérintené vagy egy hajszálnyival elmozdítaná, a zsoké észrevenné. Ezt a neurotikus tünetet már más konzollovagoknál is megfigyelte, így ez semmi közelebbit nem árult el Ramirezről. Találkozott persze olyan zsokékkal is, akik az ellenkező véglethez tartoztak; ezek a cuccaikat szándékosan széthányva, egy kábelmakaróni közepében tartották, irtóztak a rendtől, s a konzoljaikat dobókockák és üvöltő koponyák matricáival ragasztották tele. Nem lehet megítélni, hogy Ramirez érti-e a dolgát, gondolta. Vagy érti, vagy mindannyian itt fognak megdögleni.

Az asztal távolabbi sarkán öt bontatlan, füldugós Telefunken adóvevő készlet lapult fóliacsomagjában, az öntapadós gégemikrofonokkal együtt. A kimenekítés döntő fontosságú szakaszában – amit Turner a Mitchell érkezését megelőző és követő húsz percre tett – ő, Ramirez, Sutcliffe, Webber és Lynch ezekkel lesz összekapcsolva, bár a forgalmazást igyekeznek az abszolút minimumra korlátozni.

A Telefunkenek mögött jelzés nélküli kartondoboz feküdt, benne húsz darab svéd katalitikus kézmelegítő. Rozsdamentes, hosszú és lapos acélrudak voltak, mindegyikük a maga mikulás piros, összehúzott szájú zsákjában.

– Te okos csirkefogó! – mondta a kartondoboz felé. – Ezt én is kitalálhattam volna…

A harcálláspont padlójára terített, gyűrött habszivacs matracon aludt, és a zubbonyával takarózott. Conroynak igaza lett a sivatagi éjszakát illetően, de a beton, úgy látszott, megőrizte a nappali meleget. A gyakorlót és a cipőjét nem vetette le. Webber azt tanácsolta neki, hogy öltözködéskor mindig rázza ki a cipőit és a ruháit. A skorpiók kedvelik a nedves vagy izzadt helyeket… Lefekvés előtt Turner kivette a Smith & Wessont a nejlontokból, és gondosan a habszivacs párna alá rakta. A két elemlámpát égve hagyta, aztán lehunyta a szemét…

És máris az álmok sekély tengerébe csusszant, képek sodródtak tova, s a Mitchell-dosszié szilánkjai egybeolvadtak önnön élete morzsáival… Ő és Mitchell együtt vezette a buszt, ami a záporozó üvegcserép-zuhatagon keresztül egy marrakesi szálloda halljába robogott. A tudósok felüvöltöttek, amikor megnyomta a gombot, felrobbantva a járműre erősített kéttucatnyi könnygázhengert. Oakey is ott volt, whiskyt kínált neki palackból, aztán sárga perui kokaint egy kerek, plasztikkeretes tükörről; a tükröt utoljára Allison táskájában látta. Úgy rémlett, látta Allisont, valahol a busz ablakán túl, amint a gázfelhőben fuldoklik. Megpróbált szólni Oakey-nek, próbált rámutatni a nőre, de az ablakok mexikói szentkép-hologramokkal és a Szüzet ábrázoló levelezőlapokkal voltak beragasztva, s Oakey valami sima és kerek dolgot emelt fel, egy rózsaszínű kristálygolyót. Turner látta, hogy a mélyén egy pók kuporog, egy higanypók, de Mitchell felnevetett, fogairól vér csöpögött, és nyitott tenyerén Turnernek nyújtotta a szürke bioszoftot. Turner látta, hogy a dosszié valójában egy szürkés-rózsaszínű agyvelő: tiszta és nedves hártyája alatt lágyan lüktetett Mitchell kezében, s ekkor lefordult az álomtenger egyik felszín alatti párkányáról, és puhán belesüppedt egy teljesen csillagtalan éjszakába.

Webber ébresztette fel. Az ajtó szögletes keretében meglátta a nő kemény vonásait, a bejárat elé függesztett nehéz katonai pokróc köpenyként terült a vállára.

– Letelt a három óra. A dokik ébren vannak, ha akar velük beszélni… – A nő visszahúzódott, csizmái alatt ropogott a kavics.

A Hosaka orvosai az önhordó idegsebészet mellett várták. A sivatagi hajnalpírban úgy festettek, mintha most léptek volna ki holmi anyagátvivő berendezésből divatosan gyűrött, hétköznapi Ginza-viseletükben. Az egyik férfi egy túlméretezett mexikói kézi szőttesbe burkolózott, afféle öves kardigánba, amit Turner a Mexikóvárosban mászkáló turistákon látott. A másik két orvos drága külsejű szigetelt sídzsekit hordott, védekezésül a sivatagi hideg ellen. A férfiak egy fejjel alacsonyabbak voltak a karcsú koreai nőnél. Utóbbi erős, archaikus arcvonásokat mondhatott magáénak, meg madárszerű, vörhenyes hajfodrokat, ami Turnert ragadozó madarakra emlékeztette. Conroy mondta, hogy a két férfi belső ember, és Turner ezt észre is vette rajtuk. Csak a nőnek volt a Turner világához közel eső beállítódása, ő bűnöző volt, fekete zuggyógyász. Otthon érezné magát a hollandusnál, gondolta Turner.

– Turnernek hívnak – mutatkozott be. – Én vagyok itt a parancsnok.

– Nem kell tudnia a nevünket – mondta a nő, ahogy a két Hosaka-orvos gépiesen meghajolt. Pillantásokat váltottak, Turnerre néztek, majd újra a koreaira.

– Nem – értett egyet Turner –, nincs rá szükség.

– Miért nem férhetünk még mindig hozzá a páciens orvosi adataihoz? – kérdezte a koreai.

– Biztonsági okokból – válaszolta Turner, s a válasz felettébb automatikusnak hatott. Valójában semmi okot nem látott rá, hogy visszatartsák őket Mitchell adatainak tanulmányozásától.

A nő vállat vont, és elfordult, arcát a szigetelő dzseki felgyűrt gallérja mögé rejtette.

– Kívánja megszemlélni a műtőt? – kérdezte az ormótlan kardigánba bújt férfi. Arca udvarias és várakozó volt: elsőrangú vállalati maszk.

– Nem – felelte Turner. – A parkolóba visszük magukat, húsz perccel az érkezése előtt. A kerekeket leszedjük, emelőkkel szintbe hozzuk magukat. A szennyvízvezetéket leválasztjuk. Azt akarom, hogy a modul lerakása után öt perccel már teljesen munkára készen álljanak.

– Nem lesz fennakadás – ígérte a másik férfi mosolyogva.

– Most pedig hallani akarom, mit fognak itt bent csinálni, mit tesznek majd vele, és hogyan fog az rá hatni.

– Maga nem tudja?! – kérdezte éles hangon a nő, és visszafordult, hogy szembenézzen vele.

– Azt mondtam, hallani akarom! – mondta Turner.

– Azonnal átvizsgáljuk, nincsenek-e benne halálos beültetések – mondta a kardigános férfi.

– Kérgi töltetek, meg ilyesmik?

– Kétlem, hogy bármi ennyire durva dologgal találnánk magunkat szemközt – mondta a másik férfi –, de valóban, a halálos készülékek teljes skálája után kutatni fogunk. Egyidejűleg teljes vérképet készítünk. Értesültünk róla, hogy a páciens jelenlegi munkáltatója rendkívül kifinomult biokémiai rendszerekkel foglalkozik. Lehetségesnek látjuk, hogy a legnagyobb veszély ebben az irányban lappang…

– Mostanában eléggé dívik a csúcsalkalmazottak módosított bőr alatti inzulinpumpákkal való ellátása – szólt közbe a társa. – A célszervezetet bizonyos szintetikus enzimanalógokkal mesterséges függőségbe lehet hozni. A bőr alatti egységet rendszeres időközönként feltöltik, s a forrástól – a munkáltatótól – való megvonás traumát okozhat…

– Erre az esetre szintén felkészültünk – jegyezte meg a másik.

– Nagyon messze vannak attól, hogy készen álljanak olyasmire, amivel szerintem találkozni fogunk – szólalt meg most a feketegyógyász. Hangja hideg volt, akár a most kelet felől fújó szél. Turner hallotta, ahogy a fejük felett homokszemcsék süvítenek keresztül a rozsdás acéllemezen.

– Maga – szólt oda a nőnek Turner – jöjjön velem! – Azzal sarkon fordult, s hátra sem nézve elindult. Persze előfordulhatott, hogy a nő fittyet hány a parancsára; ebben az esetben Turner elvesztette volna a tekintélyét a másik két férfi előtt. Mégis ezt tartotta helyes lépésnek. Mikor tízméternyire eltávolodott a műtőmodultól, megállt. Háta mögött meghallotta a nő lépteit a kavicson.

– Mit tud és mennyit? – kérdezte, meg sem fordulva.

– Talán csak annyit, mint maga, talán többet – hangzott a válasz.

– A kollégáinál szemmel láthatólag többet.

– Ők rendkívül képzett emberek. És… szolgák is.

– És maga nem az.

– Ahogy maga sem szolga, csak zsoldos. Engem Chiba legkitűnőbb feketeklinikájáról fogadtak fel erre a munkára. Rengeteg tanulmányanyagot adtak át, hogy felkészülhessek a mi illusztris páciensünkkel való találkozásra. A chibai zugklinikák jelentik az orvostudomány csúcsát. Még a Hosaka sem tudhatta, hogy a zuggyógyászatban szerzett tapasztalatommal kiszagolhatom, mit rejt a mi disszidensünk kobakja. Az utca megpróbálja a saját javára fordítani a dolgokat, Mr. Turner. Már sok ízben béreltek fel arra, hogy megpróbáljam kiszedni azokat az új beültetéseket. A javított Maas-bioáramkörökből egy bizonyos mennyiség a piacra is eljutott. Ebből logikusan következnek a beültetési kísérletek is. Az a gyanúm, a Maas szándékosan szivárogtatja ki ezeket a dolgokat…

– Akkor magyarázza el nekem az egészet!

– Nem hiszem, hogy képes lennék rá – mondta a nő, s hangjában furcsa beletörődés rezgett. – Azt mondtam, hogy láttam már őket, nem pedig azt, hogy meg is értettem a működésüket. – Ujjai hirtelen végigsimították a bőrt Turner koponyacsatlakozójánál. – Ha ezt egy biochip-beültetéshez hasonlítanánk, olyan lenne, mintha egy falábat versenyeztetnénk egy elektronikus művégtaggal.

– De az ő esetében ez életveszélyt jelent?

– Ó, nem – húzta vissza a kezét a nő –, számára nem… – És aztán hallotta, amint visszalépdel a műtő felé.

Conroy futárral küldte el Turnernek a Mitchellt a mexikóvárosi Hosaka-zónába szállító vadászgép vezetéséhez szükséges szoftvercsomagot. Lynch a vad tekintetű, napbarnított futárt Harrynek szólította. Kötélizomzatú jelenség volt, Tucson felől érkezett homokkal bevert, kopott tömör gumikkal szerelt kerékpárján, a nyersbőr szíjjal betekert kormányt markolva. Lynch átvezette Harryt a parkolón; a futár kis dallamot dudorászott magában, amely furcsán hangzott a bázis fokozott csendjében. A dal, ha ugyan annak lehetett nevezni, olyan volt, mintha valaki az éjszaka közepén egy törött rádió keresőgombját tekergetné ide-oda egymérföldnyi skálán, s hol gospelkiáltásokat, hol a nemzetközi popzene húszévnyi töredékeit sikerülne előcsalnia. A biciklit Harry madárcsontú, napégette vállára vetve vitte magával.

– Harry hozott magának valamit Tucsonból – közölte Lynch.

– Maguk ismerik egymást? – nézett Turner kutatóan Lynchre. – Netán vannak közös barátaik?

– Hogy érti ezt? – kérdezte Lynch.

Turner nem vette le róla a szemét.

– Tudja a nevét.

– A rohadt nevét ő mondta meg, Turner!

– A nevem Harry – szólalt meg a lesült férfi. Biciklijét egy bokorcsonkra dobta. Szélesen elvigyorodott, kivillantva kuszán nőtt, odvas fogait. Csupasz mellkasán porral keveredő izzadság gyöngyözött. Nyakában finom acélláncokon és nyersbőr szalagokon szarv-és prémdarabkák csüngtek, kilőtt réz töltényhüvelyek és a használattól simává kopott rézpénzek társaságában, egy puha, barna bőrszütyővel együtt.

Turner végigmustrálta a vézna mellkast takaró mütyürkiállítást, aztán előrenyúlt, és megpöccintett egy alaktalanná görbült porcogódarabot, ami egy sodrott zsinór végén fityegett.

– Mi a nyavalya ez, Harry?

– Egy mosómaci kukija – felelte Harry. – A mosómedvéknek van egy csontízület a faszukban. De ezt kevesen tudják.

– Találkozott már korábban is az én Lynch barátommal, Harry?

Harry pislogott.

– Tudta a jelszavakat – szólalt meg Lynch. – Méghozzá a sürgősségi sorrendben a legelöl állókat. A nevét ő maga közölte velem. Kellek még itt, vagy visszamehetek dolgozni?

– Menjen – mondta Turner.

Amikor Lynch hallótávolságon kívülre ért, Harry bogozgatni kezdte a bőrzacskót lezáró szíjakat.

– Nem kellett volna ilyen gorombán beszélnie a fiúval – jegyezte meg. – Nagyon ügyes gyerek. Addig észre sem vettem, míg a torkomnak nem szegezte azt a tűvetőt. – Kinyitotta a zacskót, és vigyázva belekotort.

– Mondja meg Conroynak, hogy kivallattam!

– Már bocsánat – szólt Harry, egy sárga, összehajtogatott jegyzetlapot húzva elő a zacskóból –, de kit vallatott ki maga?

– Lynchet. Ő Conroy itteni buzikája. Csak mondja meg neki! – Kibontotta a papírt, és kivette belőle a vaskos katonai mikroszoftot. A papíron nagy kék betűkkel ez az üzenet állt: „KÉZ-ÉS LÁBTÖRÉST, SEGGFEJ! TALÁLKOZUNK A DF-BEN.”

– Tényleg azt akarja, hogy elmondjam neki?

– Tényleg.

– Hát, maga a főnök…

– Kurva jól átlátja a helyzetet! – Turner galacsinná gyűrte a papírt, és Harry bal hóna alá tömte. Harry mézédesen, szélesen vigyorgott, s imént felhorgadt intelligenciája ismét ellankadt, mint amikor egy víziszörny ernyedten visszamerül a naptól megáporodott tenger sima vizébe. Turner mélyen a futár szemébe nézett, de a sárga, meghasadt opálgolyókban csak a nap és a repedezett országút tükröződött. A futár csonka ujjperceivel szórakozottan megvakarta egyhetes szakállát.

– Nyomás! – förmedt rá Turner.

Harry megfordult, felemelte kerékpárját a bokorroncsról, nyögve a vállára vetette, és elindult vissza, a romos parkolón át. Rongyos, bő khaki sortja lobogott járás közben, láncgyűjteménye halkan csilingelt.

Füttyentés hallatszott. Sutcliffe húsz méterrel arrébb, egy földhányáson állt, és egy tekercs narancsszínű földmérőszalagot mutatott fel. Ideje volt kijelölni Mitchell leszállóhelyét. Sietve kellett dolgozniuk, mielőtt még a nap túl magasra hágna, s már így is kezdett egyre melegebb lenni.

– Tehát – mondta Webber – a pasas repülővel jön. – Barnás nyálat köpött egy elsárgult kaktuszra. Arcára rátapadtak a koppenhágai tubákszemcsék.

– Eltalálta – felelte Turner. Egymás mellett ültek egy sárgásbarna agyagpárkányon. Nézték, hogyan tisztítja meg Lynch és Nathan azt a sávot, amit ő meg Sutcliffe jelölt ki a narancsszínű szalaggal. A szalag egy négy méter széles és húsz méter hosszú téglalapot kerített be. Lynch rozsdás, hosszú vasgerendát cipelt a szalaghoz, és rádöntötte. A gerenda nagyot döndült a betonon, s valami eliramodott a bozótban.

– Ha nagyon akarják, észreveszik a szalagot – jegyezte meg Webber, kézfejével megtörölve a száját. – Ha nagyon akarják, a főcímeket is elolvashatják a maga reggeli faxán.

– Tudom – felelte Turner –, de ha nem tudják, hogy már itt vagyunk, akkor nem hiszem, hogy észre fogják venni. És az országútról nem lehet látni. – Megigazította a Ramireztől kapott fekete nejlonsapkát, a sildjét egészen a napszemüvegéig lehúzta. – Különben is, csak nehéz tárgyakat tologatunk, amikkel esetleg levágjuk a lábunkat. Nem fog gyanúsnak látszani, műholdról nézve pláne nem.

– Valóban nem – értett egyet Webber; ráncos arca mozdulatlan maradt napszemüvege alatt.

Turner orrát megcsapta a nő átható, állatias kipárolgása.

– Mondja, Webber, mi a fenét csinál maga civilben? – fordult oda a nőhöz.

– Fenemód több mindent, mint maga, azt hiszem! – felelte a nő. – Az időm egy részét a kutyatenyésztés köti le. – Csizmaszárából kést húzott elő, s a talpán türelemmel fenni kezdte, meg-megfricskázva minden húzásnál, mintha egy borotváját élező mexikói borbély lenne. – Aztán pisztrángozni is szoktam.

– Vannak hozzátartozói Új-Mexikóban?

– Valószínűleg több is, mint magának – mondta unottan a nő. – Úgy gondolom, az ilyeneknek, mint maga meg Sutcliffe, nincs hazájuk. Maguk valójában itt élnek, igaz, Turner? A bázison élnek, a mának, amikor kijön a fiú, akire várnak. Jól mondom? – Hüvelykjével a penge élét méregette, majd visszacsúsztatta a tokjába.

– De magának van, aki hazavárja? Egy férfi, például?

– Egy nő, ha már éppen tudni akarja… – felelte Webber. – Konyít maga valamit a kutyatenyésztéshez?

– Semmit – vallotta be Turner.

– Nem is néztem ki magából – sandított rá a nő. – Gyerekünk is van. A sajátunk. Ő hordta ki.

– DNS-átalakítás?

A nő bólintott.

– Az sokba kerül – jegyezte meg Turner.

– Sokba, bizony! Nem lennék itt, ha nem kéne kifizetnünk. De a lány gyönyörű.

– A barátnője?

– A kislányunk.

12

Café Blanc

Miközben elsétált a Louvre-tól, az a benyomása támadt, hogy városbeli ődöngését valami összetett szervezet iparkodik egy titkos ösvényre terelni. A pincér csupán kis része volt ennek, végtag, egyfajta finom szonda vagy csáp. A teljes egész sokkal, de sokkal nagyobb lehetett. Hogyan is gondolhatta, hogy Virek gazdagságának természetellenes közegében képes lesz élni és mozogni anélkül, hogy eltorzulna? Virek kihúzta őt a nyomorúságból, keresztülhengergette pénzének roppant, láthatatlan erőterén, és Marly megváltozott. De ez természetes, nyilvánvaló, hajtogatta magában, hiszen Herr Virek hatalmas és kifinomult felügyeleti rendszere állandóan itt kering körülötte, s rajta tartja láthatatlan szemét.

Egyszerre csak ott találta magát a Blanc terasza alatti járdán. Ez is ugyanolyan jó helynek látszott, mint akármelyik. Egy hónappal ezelőtt még elkerülte volna: túlságosan sok estét töltöttek itt Alainnel. Most, hogy felszabadult, úgy döntött, hogy saját Párizsának újra felfedezését egy blancbeli asztal kiválasztásával kezdi. Oldalt ült le, az ablak közelében. Konyakot rendelt, s megborzongott a hömpölygő párizsi forgalom láttán. Csupa acél és üveg száguldott odakint, míg körülötte, a többi asztalnál idegenek ettek és mosolyogtak, ittak és vitáztak, keserűen elköszöntek egymástól, vagy éppen hűségesküt tettek a délutáni hangulat fellobbanásában.

De – s Marly elmosolyodott – most ő is mindenestül a része volt mindennek. Amikor Alain elvetemültsége (és saját kerge vágya, hogy tovább szerethesse) teljes alakjában a szeme elé tárult, abban a pillanatban valami mélyen alvó, régóta lefojtott dolog felébredt benne, és a napvilágra tört. A férfi iránti vágy már halványult, aközben is, hogy itt üldögélt. Alain elcsépelt hazugságai valahogy széttörték depressziójának láncait. Ez illogikusnak tűnt; énjének egy része már jóval a Gnass-féle ügyletet megelőzően tisztában volt, miféle szerepet játszik Alain a világban, s ez jottányit sem változtatott az iránta érzett szerelmén. Ennek az új érzésnek a tükrében viszont nyugodtan sutba dobhatta a logikát. Elegendő volt, hogy itt ült a Blanc asztalánál elevenen, s elég volt maga köré képzelni azt a bonyolult gépezetet, amit – most már tudta – Virek vetett be.

Ironikus, gondolta, megpillantva a teraszra lépő, fiatal pincért a Napoleon Court-ból. A munkában hordott fekete nadrágot viselte, de kötényét felcserélte egy kék viharkabáttal. Sötét hajának lágy tincse előrehullott a homlokába. Marly felé jött, bizalmasan mosolyogva, tudva, hogy a nő nem futna el. Bár mocorgott benne a szaladhatnék, Marly tudta, hogy nem fog elfutni. „Milyen ironikus! – mondta magában. – Tobzódom a felismerésben, miszerint nem a világ legszerencsétlenebb nője vagyok, csak egy a város kőlabirintusában szaladgáló sok gyarló állatka közül. Ugyanakkor azt is látnom kell, hogy valami sötét szándéktól hajtott irdatlan szerkezet fókuszában állok.”

– A nevem Paco – húzta ki a fiú a nőével szemközti, fehérre festett vasszéket.

– Te voltál a gyerek, az a kisfiú a parkban…

– Valamikor régen, igen. – A fiú leült. – A Señor megőrizte a gyermekkorom képét.

– Sokat gondolkoztam a te Señorodon. – Marly nem a fiút, hanem az elsuhanó kocsikat nézte, szemét megpihentette a forgalom lüktetésén, a polikarbon és a festett acél színein. – Egy Virekhez hasonló ember képtelen levetkőzni a gazdagságát. A pénze önálló életet él. Tán még saját akarata is van. A találkozásunkkor sokat utalt erre.

– Maga egy filozófus!

– Csak eszköz vagyok, Paco. A legújabb vasalás vagyok egy nagyon öreg ember nagyon öreg masináján, s ez az öregember be akar hatolni valamibe, s igyekezete eleddig kudarcot vallott. A gazdád ezernyi szerszám között kotorászott, s valamiképpen én akadtam a kezébe…

– Úgy látom, nem csak filozófus, de költő is!

Marly felkacagott, s abbahagyta a forgalom tanulmányozását. A fiú vigyorgott, száját mély, függőleges ráncok fogták zárójelbe. – Útban idefelé elképzeltem egy szervezetet, egy gépezetet, ami olyan hatalmas, hogy nem is láthatom. Egy olyan gépezetet, amely körülvesz, és előre látja minden lépésemet.

– Ráadásul beképzelt is?

– Az lennék?

– Talán nem. Természetesen megfigyelés alatt áll. Figyeljük magát, és jól is tesszük. A sörözőbeli barátját is szemmel tartjuk. Sajnos, képtelenek voltunk meghatározni, honnét került hozzá az a hologram, amit magának mutatott. Nagyon valószínű, hogy már akkor nála volt, amikor telefonálgatni kezdett a maga barátnőjének. Valaki odaadta neki, érti? Valaki a maga útjába állította. Nem találja ezt felettébb érdekesnek? Nem birizgálja a magában rejtező filozófust?

– De igen, azt hiszem. Megfogadtam a sörözőben adott tanácsodat, és elfogadtam Alain árajánlatát.

– Akkor a kétszeresére fogja emelni – mosolyodott el Paco.

– Ami engem teljesen hidegen hagy, amint rámutattál volt. Megállapodtunk, hogy holnap megkeres. Felteszem, hogy el tudod intézni a pénzszállítást. Készpénzt követelt.

– Készpénzt! – forgatta a szemét Paco. – Minő merészség! De el tudom intézni. És a részleteket is ismerem. Lehallgattuk a beszélgetésüket. Nem volt nehéz, mert egy gombmikrofonnal ő maga közvetítette az egészet. Nemigen mertünk belegondolni, kinek szánta az adást, de kétlettük, hogy ő maga tudná…

– Ez nem vall rá – ráncolta a homlokát Marly –, hogy elnézést kérve felállt és félrevonult, mielőtt előállt a követeléseivel. Mindig azzal hízelgett magának, hogy van érzéke a drámai hatáskeltéshez.

– Kénytelen volt – mondta Paco. – Mi intéztük így, ő azt hitte, a mikrofonja elemével van baj. Hogy megnézze, ki kellett mennie a mosdóba. Amikor egyedül maradt a fülkében, felettébb rondákat mondott magáról.

Marly intett egy elhaladó pincérnek, és üres poharára mutatott.

– Még mindig nehezen látom át az én szerepemet, a jelentőségemet ebben az egészben. Már úgy értem, amilyennel Virek számára bírok.

– Ne engem kérdezzen! Kettőnk közül maga a filozófus. Én pusztán a Señor utasításait hajtom végre, legjobb képességem szerint.

– Innál egy konyakot, Paco? Vagy talán egy kávét?

– A franciáknak fogalmuk sincs a kávéról – jelentette ki Paco, mély meggyőződéssel.

13

Mindkét kezükkel

– Elmesélhetné még egyszer az egészet – mondta Bobby, miközben újabb adag tojásos rizst lapátolt be. – Azt hittem, azt mondta, hogy ez nem vallás.

Beauvoir levette a szemüvegkeretet, és megszemlélte az egyik szárát.

– Nem azt mondtam. Azt mondtam, ne izgasd magad amiatt, hogy ez vallás-e, vagy sem. Ez csak egy szerveződés, egy struktúra. Beszéljük meg, mi történik, különben nem tudjuk megnevezni, elemezni…

– De maga úgy beszél, mintha ezek az izék, ezek a lovak…

– Loa – javította ki Beauvoir, szemüvegét az asztalra dobva. Felsóhajtott, kihalászott egy kínai cigarettát Napi Kettő csomagjából, és meggyújtotta a fémkoponyával. – Az egyes és a többes szám ugyanolyan. – Mélyet szippantott, majd ívelt orrlyukain át kifújta a füstöt. – Ha már vallás, akkor mondd el, mégis pontosan mire gondoltál?

– Hát tudja, anyám nővére például elég ortodox szcientológus. Aztán az a nő odaát a hallban katolikus. A muterom meg… – egy pillanatra elhallgatott, az étel íztelenné vált a szájában – néha hologramokat akasztott ki a szobámban; Jézust, Hubbardot vagy más ilyesfélét. Azt hiszem, ilyesmire gondoltam.

– A vudu egészen más – mondta Beauvoir. – Semmi köze a megváltáselméletekhez és a transzcendenciához. Az a lényege, hogy a dolgok elrendeződjenek. Tudsz követni? A mi rendszerünkben sok isten és szellem van. Egyetlen nagy család tagjai, minden erényükkel és bűnükkel együtt. A közösségi megnyilvánulásnak rituális hagyományai vannak, érted? Persze, a vudu tanítása szerint is létezik Isten, a Gran Mét, de Ő nagy, túl nagy és túl távoli ahhoz, hogy a halandók sirámaival bajlódjon. Ugyan már, ember, maga is tudja, hogyan működik a dolog! Ez utcai vallás, mocskos és szegény odúkból kúszott elő millió évvel ezelőtt. A vudu olyan, akár az utca. Ha a nővérét kicsinálja egy narkós, te sem borulsz a jakuzák küszöbére könyörögni, igaz? Semmi esetre sem. Inkább keres valakit, aki elrendezi a dolgot. Jól mondom?

Bobby bólintott, és elgondolkodva rágcsált tovább. Egy friss tapasz és két pohár vörösbor rengeteget segített rajta, és a nagydarab pasas Napi Kettővel sétára indult a fák és a fluoreszkáló pálcikák között, magára hagyva Bobbyt Beauvoirral. Aztán Jackie bukkant fel vidáman, nagy tálnyi ilyen tojás-plusz-rizs kajával, ami nagyon is finom volt. Amikor lerakta eléje a tálat az asztalra, egyik mellbimbóját nekinyomta Bobby vállának.

– Tehát – folytatta Beauvoir – minket az érdekel, hogy a dolgok elrendeződjenek. Ha jobban tetszik, rendszerekkel foglalkozunk. Ahogyan te is azt teszed, vagy szeretnéd tenni, máskülönben nem lennél cowboy, és nem lenne beceneved sem, ugye? – Cigarettája maradványait egy vörösborral félig teli, összefogdosott pohárba fullasztotta. – Úgy fest, Napi Kettő épp komoly bulira készült, amikor szar került a palacsintába.

– És miféle szar került bele? – kérdezte Bobby, kézfejével megtörölve a száját.

– Te – felelte homlokráncolva Beauvoir. – Nem mintha tehetnél róla. Napi Kettő kábé eddig a szintig szeretne tisztán látni az ügyben.

– Tényleg tisztán akar látni? Most elég feszültnek és háklisnak tűnik.

– Pontosan! Jól látod, feszült. Bár az a kifejezés, hogy „kurvára be van szarva”, jobban illene rá.

– Szóval, mi van vele?

– Nos, tudod. Napi Kettővel kapcsolatban a dolgok nem egészen azok, aminek látszanak. Úgy értem, tényleg szokott ilyen piti dolgokkal tökölni, mint amiket te is megszoktál tőle, vadi új szoftvert passzol el, már megbocsáss – és elvigyorodott –, tejbebabáknak, szerte Barrytownban, miegymás. De a fő témája, úgy értem, a tényleges ambíciói, érti, másutt keresendők. – Beauvoir felemelt egy kiszikkadt szendvicset, nyílt gyanakvással méregette, majd átfricskázta az asztal felett, be a fák közé. – Tulajdonképpen a sprawlbeli nagymenő ounganok számára dolgozik.

Bobby kérdőn pislogott.

– Olyan fickóknak, akik mindkét kézzel szolgálnak.

– Továbbra sem kristálytiszta.

– Hivatalos papi dolgokról beszélünk, te akartad így. Egyébként olyan menő fickókat képzelj el, akik – amellett, hogy többek közt konzolcowboyok – abból csinálnak üzletet, hogy elrendeznek dolgokat az embereknek. A „mindkét kézzel szolgálni” kifejezésünk arra utal, hogy mindkét véglettel dolgoznak. Fehérrel és feketével, érthető?

Bobby lenyelt egy falatot, és megrázta a fejét.

– Varázslók – próbálta magyarázni Beauvoir. – Na, mindegy… Gonosz pofák, sok dohány, ennyit elég tudnod. Napi Kettő afféle csúcsapródként dolgozik ezeknek az embereknek. Ha néhanapján olyasmit talál, ami érdekelné őket, akkor elsózza nekik, és később bekaszál érte pár szívességet. De ha túl sok szívességet kaszált már be, akkor esetleg ők sóznak oda neki. Nem éppen azonos súlycsoport, tudsz követni? Tegyük fel, hogy van valamijük, ami feltehetőleg sokat ér, de tartanak tőle. Ezek az alakok hajlanak kissé a konzervativizmusra, érted? Nem? Sebaj, majd fogod…

Bobby bólintott.

– Az olyan szoftver, amit a hozzád hasonlók kölcsönöznének Napi Kettőtől, az semmi. Úgy értem, működni működne, de a nehézfiúk hozzá sem nyúlnának. Már sok cowboyfilmet láttál, ugye? Nahát, az a cucc, amiket azok összeszednek maguknak, nem sokat érne egy olyan szarsággal szemben, amivel egy igazán tökös operátor találkozhat. Különösen igaz ez a jégtörők esetében. Nehéz jégtörőkben még a nagyfiúk is szívesen utaznak. És tudod, miért? Mert a jég, ami igazán kemény dolog, ami falakat képez a mátrixban minden főbb adattár körül, mindig egy MI-től, egy mesterséges intelligenciától származik. Semmi egyéb nem elég gyors, hogy jó minőségű jeget szőjön, s azt állandóan változtassa és frissítse. Szóval, amikor egy igazán erőteljes jégtörő felbukkan a feketepiacon, akkor jó néhány igen kockázatos tényező is felmerül. Először is, honnan származik a termék, például? Tíz esetből kilencszer egy MI-től, és az MI-ket állandóan figyelik, jobbára a Turing emberei, nehogy túl ügyesekké váljanak. Szóval, a Turing-gépezet könnyen az ember seggében terem, csak mert valahol egy MI talán a saját likviditásán próbál javítani. Néhány MI-nek állampolgársága is van, érted? Akad még, amire vigyázni kell. Meglehet, hogy a jégtörő katonai, ami szintén meredek dolog, vagy esetleg valami zaibacu ipari kémkedéssel megbízott egységétől került ki, ami szintén nemkívánatos eset. Meg tudod emészteni mindezt, Bobby?

Bobby bólintott. Úgy érezte, egész életében várta, hogy hallja, amint Beauvoir elmagyarázza egy olyan világ működését, amelynek létezését azelőtt csak sejtette.

– Mindazonáltal egy tényleg hatásos jégtörő értéke mega, úgy értem, beaucoup. Szóval, tegyük fel, hogy a piacon te vagy Mr. Nagymenő, valaki felkínálja neked ezt az árut, és nem akarod elzavarni, akkor végül megveszed. Nyugodt lélekkel megveszed, de nem nyomod be, nem. Mit teszel hát vele? Szépen hazaviszed, és a technikusoddal egészen átlagosra bütykölteted. Hogy úgy nézzen ki, mint ezek… – És rákoppintott az előtte tornyosuló szoftverkupacra. – Ezután elviszed az apródodnak, aki szokás szerint úgyis sáros néhány szívességgel…

– Várjon egy percet! – vágott közbe Bobby. – Nem hiszem, hogy szívesen…

– Helyes! Ez azt jelenti, hogy kezdesz ügyes, vagy legalábbis ügyesebb lenni. Ugyanis ők is ezt tették. Kihozták ide, a te barátságos seftelődhöz, Mr. Napi Kettőhöz, és elmondták neki, mi a gondjuk. „Testvér”, mondták neki, „szeretnénk megvizsgálni ezt a szart, kipróbálni, de eszünk ágában nincs saját kezűleg csinálni. Ez rád vár, fiú!” Hát, ilyen esetben Napi Kettő mit tegyen? Nyomja be saját maga? Arról szó sem lehet. Ő is ugyanazt a gennységet fogja csinálni, amit vele a nagyfiúk, azzal a különbséggel, hogy ő nem magyaráz meg a balekjának semmit. Tehát kiválaszt egy középnyugati adatbázist, ami adócsalási programokkal és valami Kansas City-beli kupleráj pénzmosási folyamatábráival van tele. Ráadásul mindenki, akit nem ejtettek fejre, tudja, hogy a rohadt fülig ül a jégben, fekete jégben, azaz abszolút halálos visszacsatoló programokban. A Sprawlon innen és túl egyetlen cowboy sincs, aki megpiszkálná azt a bázist, egyrészt mert csöpög róla a sok védőprogram, másrészt mert a benne lévő anyag legfeljebb az adóhivatalt érdekelné, ők meg már valószínűleg kergetik a tulajdonost.

– Hé – kiáltott fel Bobby –, mondja már meg világosan…

– Hát nem beszélek eléggé világosan, fehér testvér? Kiszúrta azt a bázist, aztán átnyálazta a vagányokról és barrytowni nagyravágyó punkokról vezetett listáját. Azokét a Wilsonokét, akik elég ostobák ahhoz, hogy egy sosem látott programmal nekiessenek egy bázisnak, amit egy ilyen viccmester, mint Napi Kettő megmutat nekik, ráfogva, hogy gyerekjáték az egész. Na, és kire esik a választása? Természetesen olyasvalakire, akinek még új a játék, aki még a saját környezetével sincs tisztában, sőt még az első buliját se hozta össze. Aztán azt mondja neki: „Nesze, testvér, vidd ezt haza, és keress egy kis pénzt! Ha bármi jót szerzel, elpasszolom neked!” – Beauvoir nem húzta össze a szemét, nem mosolygott. – Nem ismerős ez az eset, testvér? Vagy balekokkal nem szoktál összejárni?

– Úgy érti, tudta, hogy hidegre vágnak, ha belenyúlok abba az adatbázisba?!

– Azt nem, Bobby, de azt tudta, hogy ha a csomag befürdik, akkor fennáll a lehetősége. Meg akarta nézni, hogy kipróbálja, de ezzel sem akart vesződni, inkább ráállított pár cowboyt. Sokféleképpen végződhetett volna a dolog. Ha mondjuk a jégtörő megtette volna a magáét a fekete jéggel szemben, akkor odabent egy csomó számadatot találtál volna, amikből faszt sem értenél. Aztán talán minden nyom nélkül kijöttél volna onnét. S irány Leon klubja, lebaltázni Napi Kettőt, hogy rossz adatbázist jelölt ki. Ó, persze rettentően sajnálkozott volna, az hétszentség, és máris adott volna újabb célpontot, új jégtörővel együtt. Ő pedig visszaküldte volna az elsőt a Sprawlba, mondván, hogy okénak látszik. Mindeközben a fél szemét azért rajtad tartotta volna, hogy lássa, milyen egészségben vagy, s meggyőződjék róla, hogy senki nem szimatol az általad használt jégtörő után. De történhetett volna úgy is, ahogyan majdnem történt: ha a jégtörő nem egészen kóser, a jég halálra sütögetett volna, és Napi Kettő valamelyik figyelő cowboya betört volna a mamuskád lakásába, hogy visszavegye azt a szoftvert, mielőtt még bárki belebotlik a holttestedbe.

– Nem t’om, Beauvoir, ezt kurva nehéz meg…

– Nehéz a valagam! Az élet, az a nehéz! Úgy értem, üzletről beszélünk, tudod? – Beauvoir szigorúan nézett rá, keskeny orrára letolt szemüvege felett. Bőre világosabb volt, mint Napi Kettőé vagy a nagydarab másiké: tejszínnel megfuttatott kávé árnyalatában játszott. Magasan a sima homloka felett kezdődött lenyírt, gyapjas fekete haja. Szürke cápabőr köpenye alatt soványnak hatott, s Bobby egyáltalán nem találta fenyegetőnek. – De ami miatt itt vagyunk, és ami miatt te is itt vagy, az az a cél, hogy kiderítsük, mi történt valójában. És az valami más lesz.

– De úgy gondolta, hogy Napi Kettő bepalizott, és meg kellett volna döglenem? – Bobby még mindig a Szent Mária Szülőotthon kerekesszékében ült, bár már úgy érezte, nincs rá szüksége. – És most kurva nagy balhé néz ki a sprawlbeli nehézfiúktól?

– Csakhogy felfogtad végre!

– És ezért dilizik most, hogy le se szar, mintha rühellené a pofámat, igaz? És közben be van szarva?

Beauvoir bólintott.

– És – folytatta Bobby, hirtelen ráébredve, mi miatt ideges annyira Napi Kettő, és miért van begyulladva – azért ilyen, mert én lerohantam a Nagy Játszótérre, ahol azok a geci Tuskók lepofoztak a deckemért! És a pasasok szoftvere még a deckemben volt! – Bobby előrehajolt izgalmában, hogy sikerült összeraknia a képet. – És ezek a fickók, ezek kinyírják, vagy ilyesmi, ha vissza nem szerzi nekik, igaz?

– Azt hiszem, nagyon sok filmet nézel – mondta Beauvoir –, de határozottan ilyen kaliberű ügyről van szó.

– Na jó… – Bobby visszadőlt a kerekesszékbe, és csupasz lábát az asztal szélére rakta. – Nos, Beauvoir, kik ezek a fickók? Ezek a hogyishíjjákok, guanók? Azt mondja, varázslók? Mi a francot akar ez jelenteni?

– Hát, Bobby – felelte Beauvoir –, az egyikük én vagyok, és az a nagydarab pasas, akit szólíthatsz Lucasnak, az a másik.

– Valamelyiket már biztosan láttad korábban is – mondta Beauvoir, miközben a Lucas nevű férfi az asztalra tette a vetítődobozt, miután szakszerűen helyet csinált neki.

– Az iskolában – felelte Bobby.

– Te iskolába jársz, testvér? – csattant fel Napi Kettő. – Mi a faszért dugtad onnan ki az orrod? – Amióta Lucasszal visszajöttek, egyfolytában dohányzott, és még rosszabbul nézett ki, mint korábban.

– Pofa be, Napi Kettő! – förmedt rá Beauvoir. – Egy kis tanulás magának sem ártana.

– Megtanították, hogyan mozogjunk a mátrixban, hogyan férjünk hozzá a nyomtatványkönyvtárban tárolt dolgokhoz, mint például…

– Jó, jó… – Lucas felegyenesedett, és nagy rózsaszín tenyeréről levert néhány nem létező porszemet. – És használta valaha is arra, hogy nyomtatott könyvekhez jusson? – Levette makulátlan fekete zakóját, tiszta fehér ingén vékony gesztenyevörös nadrágtartó feszült. Sima fekete nyakkendőjén kioldotta a csomót.

– Nem vagyok valami jó olvasó – felelte Bobby. – Tudok olvasni, csak fárasztó. Szóval, igen, már használtam ilyesmire. Megnéztem pár rohadt régi könyvet a mátrixról és egyebekről.

– Ezt sejtettem – mondta Lucas, és a doboz alját képező konzolba valamilyen apró decket csatlakoztatott. – Gróf Zéró. Count Zero interrupt. Régi programozózsargon. – Átadta Beauvoirnak a decket, aki parancsokat pötyögött bele.

A vetítődobozban bonyolult mértani alakzatok csúsztak a helyükre, egy háromdimenziós rács alig látható vonalai mentén. Bobby látta, hogy Beauvoir Barrytown cyber-tér koordinátáit vázolja fel. – Téged ez a kék gúla fog jelképezni, Bobby. Ott is van! – A doboz kellős közepén kék gúla kezdett lágyan pulzálni. – Most megmutatjuk, mit láttak Napi Kettő cowboyai, akik téged figyeltek. Innentől már felvett anyagot látsz. – A gúlából szaggatott kék fénysugár indult ki, egy rácsvonalat követve. Bobby nézte, s szinte látta önmagát, ahogy az anyja nappalijában ül egyedül, a behúzott függönyök mögött, ölében az Ono-Sendai-jal, s ujjai a decken mozognak.

– Megy a jégtörő – mondta Beauvoir. A kék pontok elérték a doboz falát. Beauvoir a deckhez nyúlt, és a koordináták megváltoztak. Az első beállítást újabb mértani mező váltotta fel. Bobby ráismert a rács közepén lévő narancsszínű téglalaphalmazra. – Ez volt az… – dünnyögte.

A kék vonal a doboz falából továbbhaladva a narancssárga adatbázis felé igyekezett. Ahogy megközelítette, a téglalapok körül halovány szellemképek kezdtek pulzálni és hunyorogva keringeni.

– Láthatod, hogy itt valami bűzlik – magyarázta Lucas. – Az ott a jegük, és már rád is állt. Kiszúrt, még mielőtt magad elakadtál volna benne.

Amint a kék pontsor hozzáért a kavargó narancssíkhoz, rögtön egy áttetsző, narancssárga cső burkolta körül, aminek az átmérője kissé nagyobb volt. A cső nyúlni kezdett, visszafelé száguldott a vonalon, amíg el nem érte a doboz falát…

– Ezalatt pedig odahaza, Barrytownban… – szólalt meg Beauvoir. Ismét megpaskolta a decket, és most a Bobbyt jelző kék gúla került a középpontba. Bobby figyelte, ahogy előbukkan a narancsszínű cső a vetítődoboz falából, s a vonalat követve finoman odasiklik a gúlához. – Ennél a pontnál komoly halál várt rád, cowboy! – A cső elérte a gúlát, narancsszín háromszögek csapódtak fel az oldalaira. Beauvoir kimerevítette a vetítést.

– Ekkor – mondta Lucas –, amikor Napi Kettő felbérelt segítői (akik végeredményben kemény és tapasztalt konzolzsokék) meglátták, amit mindjárt maga is meg fog látni, azt hitték, hogy szegény deckjük megzakkant. Profik lévén, előszedték a tartalék decket, de mikor bekötötték, ugyanazt látták. Na, ekkor döntöttek úgy, hogy felhívják a megbízójukat, Mr. Napi Kettőt, aki ebből a rumliból ítélve épp egy bulit akart csapni…

– Ember! – szólalt meg Napi Kettő, hisztérikusan remegő hangon. – Már megmondtam. Néhány ügyfelem szórakozni kívánt idefenn. Felfogadtam a fiúkat, hogy figyeljenek. Figyeltek is, és felhívtak. Én meg felhívtam magukat. Mi a fenét akarnak tulajdonképpen?

– Csak azt, ami a miénk – mondta szelíden Beauvoir. – Most pedig nézd meg ezt jó alaposan! Ezt a geciládát mi rendellenes jelenségnek nevezzük, frankón… – Megint megpöccintette a decket, és a lejátszás folytatódott.

A doboz aljáról tejfehér virágok szökkentek szárba. Bobby kinyújtotta a nyakát, és úgy látta, mintha a virágok ezernyi apró gömböcskéből vagy buborékból állnának. Aztán tökéletesen rásimultak a rácsra, összeolvadtak, s egy fejnehéz, aszimmetrikus szerkezetet alkottak, ami egy szögletes gombára hasonlított. A fazettás oldallapok üresen és tisztán fehérlettek. A dobozban lebegő kép akkora lehetett, mint Bobby nyitott keze, de bárki, ha deckbe csatlakozva észleli, óriásinak találta volna. A dolog szarvakat növesztett, amelyek megnyúltak, és harapófogókká görbültek, majd széttárultak, hogy megragadják a gúlát. Bobby látta, hogy a hegyük finoman keresztülhatol az ellenséges jég villogó narancsszín felületén.

– Azt kérdezte tőlem női hangon: „Mit csinálsz?” – hallotta Bobby a saját hangját. – Aztán azt kérdezte, miért csinálják, miért teszik ezt velem, miért ölnek…

– Aha – mondta nyugodtan Beauvoir. – A végén még jutunk valamire.

Nem tudta, hogy hová mennek, de örült, hogy kikerült végre abból a székből. Beauvoir félrehajolt egy kacskaringós ikerszálon himbálózó tenyészlámpa útjából, kis híján belecsúszva egy zöld hártyával borított pocsolyába. Eltávolodva Napi Kettő kanapétisztásától, a levegő sűrűbbé vált. Üvegházat idéző nyirkosság és növényszag lebegett körülöttük.

– Szóval, így történt – mondta Beauvoir. – Napi Kettő odaküldte pár haverját a Covina Csomóponti Telepre, de neked hűlt helyed volt. S a deckednek is.

– Nos – mondta Bobby –, azt hiszem, egy kicsit az én hibám is volt. Úgy értem, ha akkor nem húzok el Leonhoz, mert tényleg kerestem Napi Kettőt, sőt még ide is próbáltam feljutni, szóval, akkor megtalált volna, igaz? – Beauvoir megállt, hogy megcsodáljon néhány szál dús levelű, virágzó kendert. Vékony barna mutatóujjával könnyedén megsimította a sápatag, színtelen virágokat.

– Való igaz – válaszolta végül –, de ez egy üzleti dolog. Valakit be kellett volna állítania, hogy figyelje a lakásodat, amíg a buli tart, hogy se te, se a szoftver ne indulhasson programon kívüli sétákra.

– Hát, Rheát és Jackie-t Leon klubjába küldte, mivelhogy ott láttam őket. – Bobby benyúlt a pizsamája nyakán, s megvakarta a mellét és a hasát keresztbehasító, leragasztott sebet. Aztán eszébe jutott a százlábú szerűség, amit Pye a varrathoz használt, és sietve kihúzta a kezét. Viszketett ugyan végig az egész, de meg sem akarta érinteni.

– Nem, Jackie és Rhea hozzánk tartozik. Jackie mambo, egy papnő, Danbala lova… – Beauvoir továbbcsörtetett.

Bobby feltette, hogy rátalált a kusza hidroponikus erdőn átvezető csapásra vagy ösvényre, bár az látszólag nem vezetett sehová. Néhány nagyobb cserjét zölden műanyag szemeteszsákokba ültettek, amelyek sötét humusszal voltak degeszre tömve. Sok zsák már kipukkadt; halvány gyökerek kúsztak táplálékot keresve az árnyékban, a tenyészlámpák között, ahol az idő és a fokozatosan hulló levelek összjátéka folytán vékony komposztréteg képződött. Jackie talált Bobbynak egy pár fekete nejlonsarut; most ezt viselte, de lábujjainak köze máris megtelt nyirkos földdel.

– A lova? – kérdezte Beauvoirtól, miközben kikerült egy szúrós küllemű és kifordított pálmának tűnő képződményt.

– Danbala lovagolja meg, Danbala Wedo, a kígyó. Más alkalmakkor a felesége, Aida Wedo lovául szolgál.

Bobby úgy döntött, nem feszegeti a dolgot. Megpróbált témát váltani:

– Hogyhogy Napi Kettőnek ilyen kurva nagy kéglije van? És mire jók ezek a fák meg ezek az izék? – Emlékezett rá, hogy Jackie és Rhea keresztülgurította egy ajtón a Szent Mária kerekesszékével, de azóta sem látott egyetlen falat sem. Tudta, hogy a lakónegyed x hektárra rúg, tehát Napi Kettő lakása elvben ekkora is lehetne. De az, hogy egy mégoly belevaló seftelő ekkora lakást megengedhessen magának, felettébb valószínűtlennek tűnt. Senki nem engedhet meg magának ilyen baromi méretű helyet, és egyáltalán, miért akarna bárki is egy csepegő hidroponikus erdőben lakni?

Az utolsó tapasz hatása már a vége felé járt, a háta és a mellkasa égni és sajogni kezdett.

– Fikuszok, mapoufák… A Lakótelepnek ez az egész szintje lieu saint, szent hely. – Beauvoir Bobby vállára tette a kezét, és egy közeli fa ágairól alátekeredő, kétszínű szálakra mutatott. – A fákat különböző loának szentelték. Azt ott például Ougounak, Ougou Feraynek, a háború istenének. Sokféle növényt termesztenek idefent, gyógyfüveket a természetgyógyászoknak, másokat meg csak kedvtelésből. De ez nem Napi Kettő birtoka, ez köztulajdon.

– Úgy érti, az egész Lakótelep benne van ebben? Ezekben a vududolgokban? – Ez rosszabb volt, mint Marsha legsötétebb képzelgései.

– Nem, fiam! – nevetett fel Beauvoir. – A legtetején egy mecset található, aztán szanaszét szórva több tízezer szentfazék baptista, meg van egy templom, a tudo… A szokásos dolgok. Mégis – vigyorodott el – mi vagyunk azok, akiknél hagyomány a dolgok elrendezése. De ennek a szintnek a története régi időkre nyúlik vissza. Akik jó száz éve megtervezték ezeket a helyeket, lehettek vagy nyolcvanan, arra törekedtek, hogy annyira önellátóvá tegyék őket, amennyire csak lehetséges. Termesszenek ennivalót, tudják fűteni és energiával ellátni magukat, satöbbi. Na most, ez a hely, amibe már jó mélyre ástál, pont egy jókora hévforrás felett van. Odalenn nagy a meleg, de egy kazán fűtéséhez mégsem elegendő; ebből nem jutottak energiához. Megpróbáltak a tetőre telepíteni egy erőművet, kiraktak kábé száz Darrieus-rotort, amiket ők tojásszeletelőknek hívnak. Szélerőművet csináltak, érted? Manapság már jobbára a Nukleáris Hatóságtól kapják a wattokat, mint akárki más. De a hévforrás vizét felszivattyúzták egy hőcserélőbe. Meginni túl sós lenne, így csak felmelegítik vele a szokásos jersey-i csapvizet, amiről sokan szintén azt tartják, hogy nem érdemes meginni… – Végre valami falféleséghez közeledtek. Bobby visszanézett. A sáros betonpadlón csillogó sekély tócsákban a törpefák ágai tükröződtek, a csupasz, sápadt, összevissza nőtt gyökerek a hidroponikus folyadék hevenyészett tartályaiba merültek. – Aztán garnélarákos tartályokba szivattyúzták a vizet, és sokat tenyésztettek belőlük; a garnélák meleg vízben gyorsan nőnek. Aztán csöveken keresztül átvezették a betonon, fel idáig, hogy itt jó meleg legyen. Ezt a helyet arra tervezték, hogy hidroponikus taréjfűt, salátát meg efféléket termesszenek benne. Aztán felvitték a vizet ki a tetőre, a törpeharcsatartályokhoz. A garnélaürüléket algákkal zabáltatták fel, az algákat meg a törpeharcsákkal, és így megy körbe a dolog. Vagy legalábbis ez volt az elképzelés. Arra nem számítottak, hogy valaki felmegy, és felrugdossa azokat a Darrieus-rotorokat, hogy helyet csináljon egy mecsetnek, és sok egyéb változást sem kalkuláltak bele a tervbe. A végén ez a hely maradt meg nekünk belőle. De a Lakótelepen még mindig akad némi fenemód finom garnélarák… és harcsa is.

A falhoz értek. Üvegből volt, és vastagon gyöngyözött rajta a páralecsapódás. Mögötte pár centire újabb fal sötétlett, amely mintha rozsdás lemezacélból lett volna. Beauvoir cápabőr köpenye belső zsebéből holmi kulcsot halászott elő, és az ablakot kettéosztó csupasz fémötvözet gerenda nyílásába dugta. Valahol a közelben egy motor életre köhögte magát; a széles acélredőny felnyílt, és remegve kifordult, s mögötte feltárult az a panoráma, amit Bobby már sokszor elképzelt.

Magasan a Lakótelep tetején lehettek, majdnem legfelül, mert a Nagy Játszóteret a két kezével le tudta volna takarni. Barrytown lakótömbjei szürkésfehér gombákként terjengtek egészen a látóhatárig. Már szinte teljesen besötétedett, és Bobby a lakótornyok utolsó hulláma mögött rózsaszín derengésre lett figyelmes.

– Az a rózsaszín, az ott a Sprawl, ugye?

– Úgy van, ám minél közelebb kerül hozzá az ember, annál kevésbé tetszik neki. Volna kedved elruccanni oda, Bobby? Gróf Zéró készen áll, hogy elmenjen a Sprawlba?

– De mennyire! – mondta Bobby, tenyerét a gyöngyöző üvegre tapasztva. – Fogalma sincs, hogy… – S ekkor a tapasz hatása végképp elenyészett, hátába és mellébe pokoli fájdalom hasított.

14

Éjszakai járat

Ahogy beesteledett, Turnert újra elfogta a stressz.

Úgy tűnt, már jó ideje nem érezte, de most, hogy bekattant, olyan volt, mintha mindig is körülvette volna az emberfeletti, szinkronkapcsolt áramlás, amelyet a stimulálószerek meg sem közelítenek. Csak nagyobb disszidálások helyszínén számíthatott rá, ahol ő volt a parancsnok, és akkor is csak a tényleges bevetés előtti utolsó órákban.

De azóta sok idő eltelt. Delhiben csak lehetséges menekülési útvonalakat vizsgált meg egy tisztviselő számára, aki még nem volt egészen biztos benne, hogy igazán át akar-e állni. Ha akkor éjjel is stresszben dolgozik, ott a Chandni Chaukban, talán ki tudta volna kerülni azt a dögöt. Valószínűleg nem sikerül, de a stressz rábírta volna, hogy megpróbálja.

Most a stressz lehetővé tette, hogy csoportosítsa a bázison szerepet játszó tényezőket, mérlegelje a kisebb problémákkal szemben álló egyedi, de nagyobb gondokat. Apróbb zűrök már akadtak, de igazán nagy egyelőre nem. Lynch és Webber már-már hajba kapott, szét kellett választania őket. Kezdeti ösztönös meggyőződése, miszerint Lynch lenne Conroy vamzere, most megerősödött. A stressz alatt az ösztönök kiélesednek; a dolgok boszorkányossá válnak. Nathannek a kommersz svéd kézmelegítőkkel gyűlt meg a baja; ha valamiben nem akadt elektronikus áramkör, akkor nem tudott vele mit kezdeni. Turner végül Lynchet állította be, hogy feltöltse és begyújtsa a kézmelegítőket. Aztán hagyta, hogy Nathan kettesével kivigye, és méterenként felszínesen a homokba ássa őket, a két narancsszínű szalag mentén.

A Conroy küldte mikroszoft telefújta a fejét saját világának kavargó tényezőivel: repülési sebességgel és magassággal, g-értékekkel, a gép állás-és irányszögeivel. Állandó, tudat alatti litániát zengett a gép tűzvezető rendszeréről, magyarázva a célkijelölőket, bombavetési vonalakat, befogóköröket, késleltetési és kioldási jelzéseket, fegyverszámlálókat. Conroy a mikroszoftot egy kis üzenettel is megfejelte, amelyben jelezte, mikorra várható a gép, és hogy az utas számára is kialakították benne a helyet.

Kíváncsi volt, vajon Mitchell most mit csinál vagy érez. A Maas Biolabs észak-amerikai telepét egy meredek fennsík mélyébe faragták, amely sziklaasztalként emelkedett a sivatag fölé. Turner a bioszoftdossziéból már ismerte a fennsíkba vágott ablakok fényesen ragyogó esti látványát. Úgy hatott, mint egy roppant hajó kormányosfülkéje, mely az arizonai óriáskaktuszok tengerének magasra emelt karjai felett úszik. Mitchell számára ugyanez börtön és erődítmény volt, s az otthona is kilenc éven át. Ott a belsejében tökéletesítette azokat a keresztezési eljárásokat, amelyekkel más kutatók már közel egy évszázada kísérleteztek eredménytelenül. Elrákosodott emberi sejtek és egy korábban elvetett, félig már feledésbe merült DNS-szintetizálási módszer segítségével létrehozta azokat a halhatatlan hibridsejteket, amelyek az új technológia alapvető termelési eszközei lettek. Ezek a miniatűr biokémiai üzemek aztán ontották magukból a megtervezett molekulákat, amelyekből aztán a biochipeket gyártották. Mitchell mint csúcsszintű kutató, az utolsó órákat töltötte a Maas-tömb mélyén.

Turner próbálta elképzelni Mitchell új és megváltozott életvitelét a Hosakához való átállás után, de sehogy sem sikerült. Tényleg annyira különbözne egymástól egy arizonai és egy honsui kutatótelep?

Mitchell kódolt emlékei többször is feltörtek benne azon a hosszú napon, s különös félelemmel töltötték el, amelynek, úgy tűnt, semmi köze a küszöbönálló hadművelethez.

A jelenség intimitása azonban továbbra is zavarta, s meglehet, hogy a félelemérzet is ebből származott. Bizonyos töredékek a tartalmukhoz képest teljesen aránytalan érzelmi erővel bírtak. Vajon egy koszos cambridge-i kollégiumi hálóterem kopár folyosóját felidézve miért fogta el bűntudat és önutálat? Más képekhez viszont, amelyeknek logikailag bizonyos fokú érzelmi töltéssel kellett rendelkezniük, különös módon semmilyen hatás nem kapcsolódott. Mitchell csecsemőkorú kislányával játszik egy bérelt genfi villa hatalmas gyapjúszőnyegén: a gyermek kacag, apja kezét cibálja. Érzelmi reakció: nulla. Turner szemével nézve a kutató egész életét egyfajta végzetesség jellemezte: éles elméjű volt, amit már korán felfedeztek és magasan motiváltak, s a vállalaton belüli szelíden könyörtelen manipulációkra is igen rátermett. Ez utóbbira mindenkinek szüksége van, aki arra pályázik, hogy vezető szintű kutató legyen. Ha létezik valaki, aki eleve arra rendeltetett, hogy feltornázza magát a laboratóriumi-vállalati szamárlétra tetejére, akkor az Mitchell, állapította meg Turner.

Turner maga sosem tudott közelebbi kapcsolatba kerülni a zaibacuk embereinek, ezeknek az életfogytosoknak meglehetősen törzsi szerveződésű világával. Ő örökös kívülálló volt, a vállalatközi politika titkos tengerén hánykolódó zsiványtényező. A vállalati alkalmazottak képtelenek lettek volna olyan kezdeményezésekre, amilyeneket Turnernek kellett megtenni egy-egy kimenekítés megtervezése során. Képtelenek lettek volna arra is, hogy olyan profi hányavetiséggel igazítsák hűségüket új munkaadójukhoz, ahogyan Turner szokta. Vagy talán arra nem lettek volna képesek, hogy a szerződés megkötése után olyan rendíthetetlen elkötelezettséggel dolgozzanak neki, ahogyan ő. Turner tinédzserkora végén sodródott bele a biztonsági munkákba, amikor a háború utáni gazdaságban dühöngő pangás teret nyitott az új technológiák lendítőerejének. Tekintve, hogy nem volt különösebben nagyravágyó, biztonsági munkáit jól végezte. Keménykötésű, erős testtartása mély benyomást tett gazdái ügyfeleire, és ravasz volt, nagyon ravasz. Jól öltözködött, és jó érzéke volt a technológiához.

Conroy Mexikóban fedezte fel, ahol Turner munkáltatója a Sense/Net egyik szimstim-forgatócsoportjával szerződött le a biztonsági feladatok ellátására. A csoport félórás epizódokat akart felvenni egy futó dzsungelkaland-sorozathoz.

Amikor Conroy megérkezett, Turner már az utolsó simításokat végezte. Összehozta egymással a Sense/Netet és a helyi kormányt, lefizette a városi rendőrfőnököt, kielemezte a szálloda biztonsági rendszerét. Elbeszélgetett a helyi idegenvezetőkkel és sofőrökkel, majd kétszer is leellenőrizte a történeteiket. Digitális hangvédelmet biztosított a szimstim-csoport adó-vevői számára, megszervezte a válságstábot is, és a Sense/Net táborhelye köré szeizmikus érzékelőket telepített.

Bement a szálloda bárjába, ami a hall dzsungelkertszerű meghosszabbítása volt, és leült az egyik üveglapú asztalhoz. Egy sápadt, kócos, hidrogénezett hajú pasas, mindkét kezében egy pohár itallal, odasétált hozzá. Sápadt bőre megfeszült csontos arcvonásain és magas homlokán; bőrszandált, farmert és gondosan vasalt katonai inget viselt.

– Maga azoknak a szimstimes srácoknak a biztonsági embere – szólította meg Turnert, és az egyik poharat letette eléje az asztalra. – Alfredótól tudom. – Alfredo a szálloda egyik csaposa volt.

Turner felpillantott a pasasra: szemmel láthatóan józan volt, és világraszólóan pökhendi.

– Nem hiszem, hogy bemutattak volna minket egymásnak – mondta Turner, s nem mutatta jelét, hogy elfogadná a felkínált italt.

– Annyi baj legyen – felelte Conroy, s letelepedett az asztalhoz. – Egy csapatban játszunk.

Turner csak bámult. Testőrszerű mivolta lerítt róla, alakja sohasem nyugvó éberséget sugárzott, és akkor holmi jöttment csak ilyen lazán megsérti a személyes terét.

– Tudja – folytatta a férfi olyan hangnemben, mintha egy csapatot dorgálna, akiknek nem ment az idény túl fényesen –, azok a szeizmikus érzékelők, amiket kirakott oda, szart se érnek. Tudok olyan embereket, akik bemennének oda, megennék a srácokat reggelire, tekéznének egyet a csontjaikkal, és fütyörészve távoznának. Azok a szeizmikus egységek észre sem vennék az egészet.

A „tekéznének egyet a csontjaikkal” kifejezés elég is volt Turnernek. Úgy döntött, hogy kidobja a pasast.

– Nézze csak, Turner, itt a főnöknője! – A férfi rámosolygott Jane Hamiltonra, aki viszonozta a mosolyt. Hatalmas kék szemei tökéletesen és tisztán ragyogtak, s mindkét írisz körül megcsillantak a Zeiss Ikon embléma miniatűr aranybetűi. Turner megdermedt, a másodperc törtrészéig teljes bizonytalanság fogta el. A sztár ott állt mellettük, túlságosan is közel, és a sápadt pasas felkelt…

– Örülök, hogy találkoztunk, Turner! – mondta. – Előbb vagy utóbb összekerülünk. Ami a szeizmikus érzékelőket illeti, azt tanácsolom, egészítse ki őket egy sor szirénával.

Aztán megfordult, és elballagott; barna, frissen vasalt inge alatt táncoltak az izmai.

– Ez jó, Turner! – mondta Hamilton, leülve az idegen helyére.

– He? – Turner a pasast figyelte, amint eltűnik a rózsás bőrű turistáktól zsúfolt hallban.

– Sosem láttam még magát másokkal társalogni. Maga mindig mintha csak adatokat gyűjtene és jelentést írna az emberekről. Jólesik látni, hogy a változatosság kedvéért barátkozik is velük.

Turner ránézett a lányra. Húszéves volt, néggyel fiatalabb Turnernél, heti keresete pedig durván kilencszerese volt annak, amit Turner egy év alatt kapott. Szőke haját a sorozatbeli szerep miatt rövidre vágatta, bőre barna volt, s a lány sugárzott, mintha kvarclámpák hevítenék belülről. Kék szemei embertől idegen, tökéletes optikai készülékek voltak: tápoldatban növesztették őket, Japánban. A lány színésznő és kamera volt egy személyben; szemei sok millió új jenbe kerültek, és ő még nem is számított drágának a Sense/Net sztárrangsorában.

Ott maradt vele a bárban, amíg a lány felhajtott két italt, aztán visszakísérte a táborhelyre.

– Most sincs kedve bejönni még egy italra, igaz, Turner?

– Nincs – felelte. A lány már előző este is felajánlotta ezt, és Turner érezte, hogy többet nem fogja. – Ellenőriznem kell a szeizmikus egységeket.

Később, aznap éjjel, felhívta New Yorkot egy mexikóvárosi cég számáért, amelyik szállítana neki szirénákat a táborhely körbekerítéséhez.

De egy hét múlva Jane és még három társa – a forgatócsoport fele – már halott volt.

– Részünkről kiguríthatjuk a dokikat – jelentette Webber. Turner észrevette, hogy a nő ujjatlan, barna bőrkesztyűt visel. Napszemüvege helyett átlátszó lövészszemüveget tett fel, csípőjéről pisztoly lógott. – Sutcliffe a bázishatárt távfigyeli. Mindenki másra szükségünk van, hogy azt a dögöt áttoljuk a bokrokon.

– Rám is?

– Ramirez arra hivatkozott, hogy ilyen kevéssel a becsatlakozás előtt már nem szabad semmilyen fárasztó munkát végeznie. De szerintem csak a lustaság beszél a kis Los Angeles-i szarfaszúból.

– Téved – kelt fel Turner a padról –, igazat beszélt. Ha meghúzza a csuklóját, mi a bokánkat ütjük meg baromira. Még egy olyan apró sérülés is kihathat a sebességére, amit esetleg meg se érezne…

Webber vállat vont.

– Igen. Most a bunkerben ül, a maradék vizünkben sikálja a kezét, és dúdol hozzá, úgyhogy biztos nem lesz semmi baj.

Amikor a műtőmodulhoz értek, Turner gépiesen megszámolta a fejeket. Hét. Ramirez a bunkerben volt, Sutcliffe pedig valahol a salaktégla-labirintusban, az őregységeket lesve. Lynch egy Steiner-Optic lézert akasztott a jobb vállára; kompakt modell volt, behajtható, ötvözött válltámasszal, és beépített telepekkel, amelyek a csőként szolgáló titánzávárzat alatti, vaskos markolatban rejtőztek. Nathan fekete kezeslábast vett fel, hozzá porlepte, fekete ejtőernyős csizmát. A nyakában ott lógott a dülledt, hangyaszemszerű képerősítő szemüveg. Turner levette mexikói napszemüvegét, kék munkásinge mellzsebébe dugta, és rágombolta a hajtókát.

– Hogy s mint, Teddy? – szólított meg egy száznyolcvan centis, tagbaszakadt, felnyírt hajú férfit.

– Kösz, jól! – vigyorgott vissza Teddy, kivillantva fogait.

Turner végigmérte, és fejbiccentve üdvözölte az akciócsoport másik három tagját is: Comptont, Costát és Davist.

– Kezdünk a végihez érni, he? – kérdezte Costa. Kerek, nyirkos arca volt, s vékony, gondosan nyírt szakálla. Akárcsak Nathan és a többiek, ő is feketébe öltözött.

– Közel járunk hozzá – felelte Turner. – Eddig minden simán ment.

Costa bólintott.

– Még harminc perc van hátra a becsült érkezésig – közölte Turner.

– Nathan, Davis! – mondta Webber. – Kössék ki a szennyvízvezetéket! – Átnyújtotta Turnernek az egyik Telefunken fülhallgatóegységet, már korábban kibontotta a fóliacsomagolásból. Egyet ő is feltett, az öntapadós gégemikrofonról lehúzta a védőszalagot, és napégette nyakára illesztette.

Nathan és Davis a modul mögötti árnyékban motoszkált. Turner hallotta, ahogy Davis csendesen átkozódik.

– A francba – szólalt meg Nathan –, nincs csővégzáró kupakunk!

A többiek felnevettek.

– Hagyják! – szólt rájuk Webber. – Gyerünk a kerekekkel! Lynch és Compton, szedjék le az ékeket!

Lynch pisztolyforma, motoros csavarhúzót húzott elő az övéből, és bebújt a műtő alá. A modul himbálózott, rugós tagjai meg-megnyikordultak; az orvosok mozogtak odabenn. Turner hallotta, amint belül felsivít valami készülék, aztán Lynch csavarhúzójának csattogása hallatszott, ahogy végzett az ékekkel.

Turner betette a füldugóját, és az ádámcsutkájához ragasztotta a gégemikrofont.

– Sutcliffe! Hallani?

– Igen – jött az ausztrál válasza a koponyája fenekéről visszhangzó, vékony hangon.

– Ramirez?

– Hangosan és tisztán…

Nyolc perc. Tolták kifelé a modult, tíz vastag kerekén gurítva. Turner és Nathan az elülső kerekeket kormányozta. Nathan feltette a képerősítő szemüveget; Mitchell kimenekítése újhold idejére esett. A modul képtelenül nehéz volt, és alig lehetett kormányozni.

– Mintha egy bevásárlókocsikra rakott kamiont tolnánk… – dünnyögte Nathan magában.

Turnernek sajgott a dereka. Delhi óta még egyszer sem fájt.

– Állj! – szólalt meg Webber, a bal oldali harmadik kerék mellől. – Elakadtam egy kurva kőben…

Turner elengedte a saját kerekét, és kiegyenesedett. A denevérek ma éjszaka csapatokban rajzottak: rengeteg csillámló lény a csillagos sivatagi égbolt előtt. Mexikóban a dzsungelben voltak denevérek, gyümölcsszopó fajták, amik a Sense/Net táborhelyét körülölelő fákon aludtak. Turner megmászta azokat a fákat, s a lecsüngő ágakat teleaggatta feszesre húzott, molekuláris egyágú fonalakkal, melyek többméternyi, láthatatlan borotvaként lesték az óvatlan behatolót. Ám Jane és a többiek ennek dacára meghaltak az Acapulco melletti hegyoldalon történt robbantásban. Valaki később úgy nyilatkozott, hogy egy szakszervezettel támadt nézeteltérésük. De igazából semmit nem derítettek ki, csak a primitív, zsinóros bomba tényét, a töltet elhelyezését és a rejtekhelyet, ahonnét felrobbantották. Turner is felkapaszkodott a hegyoldalra, vérrel borított ruhában, s megszemlélte az aljnövényzetből gyúrt fészket, ahol a gyilkosok várakoztak. Látta a késes kapcsolót és a rozsdás kocsiakkumulátort; néhány kézzel sodort cigaretta csikkje is ott hevert, meg egy Bohemia söröskupak, amely még újként csillogott.

A sorozatot le kellett állítani. A válságstáb nagy szolgálatot tett: ők szervezték meg a holttestek elszállítását, meg a szereplők és a forgatócsoport túlélőinek hazatelepítését. Turner az utolsó géppel távozott. Acapulcóban nyolc whiskyt hajtott le a reptéri bárban, s mikor már alig látott, kitámolygott a központi jegykezelő területre. Itt belebotlott egy Buschel nevű technikai tisztviselőbe, aki a Sense/Netnél dolgozott Los Angelesben. Buschel Los Angeles-i barnasága alatt sápadt volt, hullámkrepp öltönye izzadságtól csatakosan lógott rajta. Sima falú alumíniumtáskát cipelt, filmesdobozhoz hasonlót, oldalait elhomályosította a párakicsapódás. Turner rámeredt a férfira, aztán a párás táskára, amin vörös és fehér figyelmeztető matricák hirdették a kriogenizált anyagok szállításánál betartandó előírásokat.

– Krisztusom… – szólalt meg Buschel, ahogy megpillantotta. – Turner! Sajnálom, öregem! Ma reggel jöttem le. Mocskos, rohadt üzlet. – Zakója zsebéből lucskos zsebkendőt vett elő, és megtörölte az arcát. – Mocsok meló. Ilyet még sosem kellett csinálnom, mielőtt…

– Mi van abban a táskában, Buschel? – Turner most közelebb állt hozzá, noha nem vette észre, hogy előrelépett volna. Még a pórusokat is látta Buschel lebarnult képén.

– Jól van, öregem? – Buschel hátralépett. – Rosszul néz ki!

– Mi van abban a táskában, Buschel? – Öklével belemarkolt a hullámkrepp zakóba, ízületei fehérek voltak és reszkettek.

– Hagyjon már békén, Turner! – A férfi kitépte magát, és most már mindkét kezével megmarkolta a táska fülét. – A szemeket viszem. Nem sérültek meg, csak az egyik szaruhártyán esett néhány apróbb karcolás. A Net tulajdonát képezik, a lány szerződésében ez is benne volt, Turner!

És ő elfordult, zsigerei csomóba rándultak a nyolc tisztán lehúzott whisky körül; küzdött a rátörő hányingerrel. És sikeresen küzdött ellene kilenc éven át, egészen addig, amíg a hollandustól jövet rá nem szakadt minden emlék. Londonban, a Heathrow-n zuhant rá, ő előrehajolt, s míg továbbmasírozott egy újabb folyosón, belehányt a kék szeméttartóba.

– Gyerünk, Turner! – hallotta Webbert. – Húzzon bele egy kicsit! Mutassa meg nekünk, hogy csinálják!

A modul ismét előrenyomult a sivatagi növények kátrányos illatfelhőjén át.

– Itt készen vagyok – szólalt meg Ramirez távoli és nyugodt hangja.

Turner megérintette a gégemikrofont.

– Küldök magának egy kis társaságot!

Elvette ujját a mikrofonról.

– Nathan, itt az ideje! Maga és Davis menjenek vissza a bunkerbe.

Davis a jeladót kezelte, ez volt az egyetlen olyan kapcsolatuk a Hosakával, amit nem a mátrixon keresztül tartottak. Nathan volt a Mr. Javítsd Meg.

Lynch az utolsó biciklikereket is félregurította, be a parkolón túli bokrok közé. Webber és Compton a modul mellé térdelt, és rögzítették a vonalat, amely Hosaka sebészeit a harcálláspont Sony biomonitorával összekötötte. Most, hogy kerekeitől megfosztották, leengedték, és négy ékre felbakolták, a mozgó műtő Turnernek ismét a francia üdülőmodult juttatta eszébe. Arra az útra csak jóval később került sor, négy évvel azután, hogy Conroy beszervezte Los Angelesben.

– Hogy haladnak? – érdeklődött Sutcliffe a hírközlőn keresztül.

– Prímán – felelte Turner, megérintve a mikrofont.

– Magányos itt egyedül… – panaszkodott Sutcliffe.

– Compton – szólt Turner –, Sutcliffe nem boldogul egyedül a bázishatár biztosításával. Szüksége van a segítségére. És a magáéra is, Lynch!

– Elég kár – felelte Lynch a sötétből. – Azt reméltem, látni fogom az akciót.

Turner keze a tokjába dugott Smith & Wesson markolatára csúszott, a zubbony nyitott szárnya alatt.

– Nyomás, Lynch! – Ha Lynch volt Connie besúgója, akkor vagy itt akar maradni, vagy a bunkerbe akar menni.

– A kurva életbe! – fakadt ki Lynch. – Senki sincs odakint, maga ezt jól tudja! Ha nem akarja, hogy itt legyek, akkor bemegyek, és Ramirezt fogom nézni…

– Helyes – felelte Turner. Kihúzta a pisztolyt, és benyomta a xenonprojektort aktiváló gombot. Az első fénysugár egy meggörbült kaktuszra vetült, tüskéi szürke szőrcsomóknak látszottak a kegyetlen fényességben. A második Lynch övcsatjának tüskés koponyáját fogta éles peremű, ragyogó fénykörbe. A lövés és a becsapódáskor felrobbanó lövedék hangja egybeolvadt, s a rendülés ereje láthatatlan, táguló gyűrűkben terjedt szét, akár a mennydörgés.

Az ezt követő néhány másodpercben egyetlen hang sem hallatszott, még a denevérek és a bogarak is várakozón elnémultak. Webber a cserjésbe vetette magát, s Turner valahogy megérezte, hogy a nő most ott van mögötte. Tudta azt is, hogy már a pisztolyát is előkapta, s most barna, ügyes kezében tartva, halálos nyugalommal rászegezi. Compton eltűnt, fogalma sem volt, hová. Aztán Sutcliffe hangja tört elő a fülhallgatón keresztül, a koponyájába recsegve:

– Turner! Mi volt az?

A csillagfénynél most már ki tudta venni Webber alakját. A nő ott ült, térdére támasztott könyökkel, kezében a lövésre kész pisztollyal.

– Conroy vamzere volt – szólalt meg Turner magyarázólag, s leengedte a Smith & Wessont.

– Úristen! – mondta Webber. – De hiszen én vagyok Conroy vamzere!

– Volt kapcsolata kifelé. Már ismerem az ilyet.

A nőnek még kétszer el kellett ismételnie, míg meggyőzte.

Sutcliffe hangja a fejében, aztán Ramirezé:

– Megcsíptük a szállítmányt. Nyolcvan kilométer, és közeledik… Minden más tisztának látszik. Húsz kilométerre dél-délkeletre parkol egy léghajó, Jaylene azt mondja, személyzet nélküli, menetrend szerinti teherszállító. Más semmi. Mi a faszról sipákol Sutcliffe? Nathan azt mondja, lövést hallott. – Ramirez be volt csatlakozva, s érzékrendszerének legnagyobb részét lekötötte a Maas-Neotek deck bemenete. – Nathan készen áll az első jelsorozattal…

Turner most már hallotta a bedőlő vadászgép hangját, ahogy fékez az országúti leszálláshoz. Webber már felállt, és feléje közeledett, fegyverével a kezében. Sutcliffe ugyanazt kérdezgette, újra és újra.

Turner felnyúlt, és megérintette a gégemikrofont.

– Lynch meghalt. Itt a vadászgép. Ennyi.

És a sugárhajtású gép már ott is volt, mint egy föléjük boruló árnyék; iszonyú alacsonyan jött be, fények nélkül. Felvillantak a fékhajtóművek; a gép úgy szállt le, hogy abba emberi pilóta belehalt volna, aztán különös nyikorgás hallatszott, amint utánállította burkolata csuklós lemezeit. Turner megpillantotta a műszerek zöld izzásának visszfényét a műanyag fülketető íve alatt.

– Elbaszta, Turner! – mondta Webber.

A nő mögött felpattant a műtőmodul oldalának csapóajtaja, keretében zöld fertőzésvédő kreppruhás, maszkos figura jelent meg. A mögüle kicsapó vakító, kékesfehér fényben torz árnyékot vetett a gép leszállásakor felkavart, s most a parkoló felett lebegő vékony porfelhőre.

– Becsukni! – üvöltött fel Webber. – Ez még nem az!

Amint az ajtó becsapódott és elnyelte a fényt, mindketten meghallották a könnyű sárkány motorhangját. A vadászgép dübörgése után ez csak egy szitakötő zümmögésének hatott. A döngicsélés szaggatott volt, ahogy hallgatták, hol elhalkult, hol felerősödött.

– Fogytán az üzemanyaga – dünnyögte Webber –, de már közel van…

– Megjött – nyomta meg Turner a gégemikrofont. – Első jelsorozat.

Az apró gép elcsettegett felettük, mint a csillagokra vetülő fekete háromszög. Csendes elhaladtában hallották, hogy valami csapkod a szélben, talán Mitchell egyik nadrágszára. „Ott vagy fent – gondolta Turner –, tök egyedül, a legmelegebb ruhádban, fejeden a magad fabrikálta infraszemüveg, és most keresed vele a számodra kirakott kézmelegítők kettős pontsorát…”

– Te bolond balfasz – mondta hangosan, s szíve különös csodálattal telt meg –, te tényleg nagyon ki akarsz jutni!

S ekkor vidám kis pukkanással felröppent az első világítórakéta, és a fehér magnéziumfény lassan kezdett alászállni a sivatagra. Szinte azonnal követte két másik rakéta, és a piactér nyugati végéből hosszan felugattak a géppuskák. Turner a szeme sarkából látta, hogy Webber a bunker felé botladozik a bokron át, de tekintetét az élénk narancs-kék szárnyain alákanyargó sárkányrepülőre szegezte, meg a törékeny, háromszögletű futómű feletti, nyitott fémkeretben kuporgó, szemüveges alakra.

Mitchellre.

A parkoló a sodródó világítórakéták alatt olyan volt, akár egy kivilágított futballpálya. A sárkány bedőlt, és olyan lusta kecsességgel fordult, hogy Turnernek üvölteni támadt kedve. A bázishatáron túlról fehér ívben nyomkövető lövedékek spricceltek elő. Egy sem talált.

Tedd már le! Tedd már le! Turner rohant, átugrálva a bokrok csonkjait, amik belekaptak a bokájába s a zubbonya szegélyébe.

A rakéták. A fény. Mitchell szemüvege most hasznavehetetlen volt, nem láthatta a kézmelegítők infravörös izzását. A kijelölt sávot messze elhibázva jött be; az orrkerék beleakadt valamibe, a sárkány felbukfencezett, s összetaposott, megszaggatott lepkeként elterült önnön fehér porfelhőjében.

Turnernek úgy tetszett, a robbanás fénye egy villanásnyival hamarabb elérte, mint a hangja, s árnyéka a lába elé vetült, a sápadt bokrokra. A detonáció ereje felkapta, és földhöz csapta. Ahogy elzuhant, meglátta a sárga tűzgolyóvá változott, széttört műtőmodult, s tudta, hogy Webber használta a tankelhárító rakétáját. Aztán feltápászkodott, s már rohant is tovább, a pisztollyal a kezében.

Amikor elérte Mitchell sárkányának roncsait, épp kihunyt az első világítórakéta. A semmiből újabb rakéta ívelt fel, s kibomlott odafent. A tüzelés most már szünet nélkül folyt. Turner átkúszott egy rozsdás, összegörbült bádoglemezen, és rábukkant a pilótára. Kezét-lábát szétvetve hevert, arcát és szemét eltakarta a házilag barkácsolt sisak és az otromba szemüvegkészülék. A szemüveget kifakult, ócska szalagcsíkokkal erősítették a sisakra. A kicsavarodott végtagokat fekete ruharétegek párnázata óvta. Turner nézte, amint a keze tépni kezdi a szalagot, odakap a szemüveghez: mintha távoli lények lennének, önálló életet élő, fakó, tengermélyi állatok holmi iszonyú csendes-óceáni árok fenekéről. Csak nézte, hogyan szaggatják őrjöngve a szalagot, a szemüveget, a sisakot. Végül mindet lecibálta, s a hosszú, barna, verejtéktől csatakos haj előrehullott a lány fehér arcába, szétkenve rajta az egyik orrlyukból szivárgó vékony vércsíkot. A lány szeme kinyílt, látszott kifordult fehérje, és Turner valahogy felrángatta, tűzoltófogásba kapta, és tántorogva elindult vele, amerre a vadászgépet remélte.

Vászoncipője talpa alatt megrendült a föld a második robbanáskor, és felködlött előtte a Ramirez cyber-tér deckjén terpeszkedő plasztiktömb idétlen vigyora. Fény nem lobbant fel, csak a rázkódás hangja és hulláma terjedt szét a parkoló betonján.

Aztán a pilótafülkében találta magát. Hosszú láncú monomerek friss szaga érződött, akárcsak az új kocsikban: a nemrég alkotott technika ismerős illata. A lány mögötte volt, esetlen babaként tespedt el egy magassági háló ölelésében. Ezt Conroy egy San Diegó-i fegyverkereskedővel szereltette be a pilóta rögzítőhálója mögé. A gép remegett, akár egy eleven lény. Turner mélyebbre gubódzott a saját magassági hálójába, miközben az összekötő kábel után kotorászott. Megtalálta, a mikroszoftot kitépte a füle mögötti aljzatból, és a helyére csúsztatta a kábel csatlakozóját.

Az ismeretek videojátékként csaptak le rá, tudata belecsúszott a vadászgép rendszerébe. Érezte, a hajlékony burkolat hogyan formálja át magát az elemelkedéshez, miközben a simán zümmögő szervomotorok lehajtották a pilótafülke tetejét. A magassági háló felfúvódott körülötte, merevvé rögzítve a végtagjait. A fegyver még mindig a kezében volt.

– Indulj, te rohadék!

De a gép már tudta, mit akar, s a hirtelen fellépő gyorsulás belepréselte Turnert a sötétségbe.

– Elvesztette az eszméletét – közölte a gép. Chiphangja távolról Conroyéra hasonlított.

– Mennyi időre?

– Harmincnyolc másodpercre.

– Hol vagyunk?

– Nagos felett. – A kivetítős üveglemez felfénylett: az Arizona-Sonora-vonal vázlatos térképét mutatta, alatta folyamatosan változó számjegyek peregtek.

Az égbolt elfehéredett.

– Mi volt ez?

Csend.

– Mi volt ez?

– Az érzékelőim robbanást jeleztek – szólalt meg a gép. – Nagyságrendje alapján taktikai nukleáris robbanófejre következtetek, de elektromágneses pulzálást nem tapasztaltam. A pusztítás epicentruma a kiindulási helyünk volt.

A fehér izzás elhalványult, és elenyészett.

– Töröld az útvonalat! – utasította Turner.

– Útvonal törölve. Kérem az új pályaadatokat.

– Azokat én is szeretném tudni… – morogta Turner. Nem tudta hátrafordítani a fejét, hogy megnézze a lányt maga mögött. Csak töprengeni tudott, vajon él-e még.

15

Doboz

Marly Alainről álmodott. Az alkonyati, vadvirágos réten a férfi magához ölelte a fejét, s cirógatta, majd hirtelen eltörte a nyakát. Marly ott hevert mozdulatlanul, de tudatában volt, hogy Alain mit csinál. Végigcsókolgatta tetőtől talpig, aztán elvette a pénzét és a szobakulcsát. A csillagok óriásira nőttek, mozdulatlanul ragyogtak a fénylő mezők felett, s Marly még mindig érezte a férfi kezét a nyakán…

Felébredt a kávéillatú reggelben, és látta, ahogy a napfény szögletes foltjai végigkúsznak az Andrea asztalán fekvő könyveken. Andrea ismerős köhécselése is behallatszott, épp a reggeli első cigarettára gyújtott rá a tűzhely elülső gázrózsájáról. Marly lerázta magáról az álom sötét színeit, felült Andrea kanapéján, s a térde köré csavarta a sötétvörös takarót. A Gnass-eset, a rendőrség és a riporterek özöne után még sosem álmodott vele. Vagy ha mégis, gondolta, akkor valahogyan öncenzúrázhatta saját álmait, és kitörölte őket, mielőtt felébredt. Megborzongott, bár meleg volt a reggel, és a fürdőszobába sietett. Nem akart többé Alainről álmodni.

– Paco azt mondta nekem, hogy Alainnél fegyver volt a randink idején – közölte, amikor Andrea átnyújtotta a kávéval teli, kék zománcbögrét.

– Alainnél fegyver? – Andrea kettévágta a rántottát, és felét Marly tányérjára csúsztatta. – Micsoda bizarr ötlet! Olyan, mintha… mintha egy pingvinnek adnánk fegyvert!

Mindketten nevettek.

– Alain nem az a típus – folytatta Andrea. – Keresztüllőné a saját lábát, amikor épp valami izgalmas módon akarja meghatározni a művészet helyét és a vacsorája árát. Alain egy nagy rakás szar, bár ezzel nem mondok újat. Viszont ezzel a Pacóval a helyedben óvatosabb lennék. Mitől vagy olyan biztos benne, hogy tényleg Vireknek dolgozik? – Andrea vett egy falatot a rántottából, és a só után nyúlt.

– Láttam. Benne volt Virek érzékszervi környezetében.

– Csak valami hozzá hasonlót láttál. Csak egy képet, egy gyerek képét.

Marly nézte, ahogy Andrea befalja a fél rántottát; a sajátját hagyta kihűlni a tányéron. Hogyan mesélhetne arról az érzésről, amit a Louvre-tól eljövet érzett? A bizonyosságról, hogy valami körülvette, és nyugodt precizitással figyeli; s arról, hogy Virek birodalmának legalább egy részében ő lett a középpont.

– Ő nagyon gazdag ember – kezdte.

– Virek? – Andrea a tányérra tette a kését és a villáját, s felemelte a kávét. – Szerintem is gazdag. Ha hihetünk az újságíróknak, ő korunk leggazdagabb egyedülálló embere. Gazdagsága felér egy zaibacuéval. De pont ebben rejlik a csapda: tényleg egyedülálló-e? Egyedülálló-e abban az értelemben, mint ahogy te az vagy, vagy én az vagyok? Nem. Nem akarod megenni?

Marly gépiesen vagdosni kezdte a rántottát, és villájára szúrta a falatokat, mialatt Andrea tovább beszélt:

– Bele kéne kukkantanod abba a kéziratba, amin ebben a hónapban dolgozunk.

Marlynak teli volt a szája, csak a szemöldökét húzta fel kérdőn.

– A magas pályán keringő ipari klánok történetéről szól. A Nizzai Egyetemen készítette egy pasas. A te Vireked is benne van, ha jól emlékszem. Igen, benne. Ellenpéldaként említik, vagy inkább a párhuzamos fejlődés típusaként. Azt a nizzai ipsét a vállalati korban létező egyedi gazdagság ellentmondása érdekli. Hogy egyáltalán hogyan létezhet, mármint egy nagy vagyon. Ő a magaspályás klánokat, az olyan embereket, mint a Tessier-Ashpoolok, az arisztokrácia hagyományos mintáiból származó, nagyon kései változatoknak tekinti. Azért késeinek, mert a vállalati felfogás nem igazán kedvez az arisztokráciának. – Andrea a tányérjára tette a csészét, és az egészet a mosogatóhoz vitte. – Valójában most, hogy elkezdtem leírni, már nem is annyira érdekes az egész. Teli van nagyon-nagyon unalmas prózával a Tucatember természetéről. Nagy kezdőbetűvel: Tucatember. Szereti a nagy kezdőbetűket. Nem éppen stílusos… – Andrea megcsavarta a csapokat, s a szűrőegységből víz csobogott elő.

– De mit ír Virekről?

– Ha jól emlékszem erre az egészre, és egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy jól emlékszem, akkor azt, hogy Virek még meglepőbb, mint a pályán keringő ipari klánok. A klánok nemzedékeken át élnek, s ehhez jelentős orvosi segítséget vesznek igénybe: kriogenizálást, génmanipulációt, különféle, öregedést gátló eljárásokat. Egy adott klántag halála, legyen az akár valamelyik alapító tag, a klánt mint üzleti entitást rendesen nem sodorja válságba. Valaki mindig akad, aki vár, és kész rá, hogy a helyébe lépjen. Mindazonáltal az a különbség egy klán és egy vállalat között, hogy egy vállalatba nem kell szó szerint benősülni…

– De ők betanulási szerződést kötnek…

Andrea vállat vont.

– Az olyan, mint egy lízing. Ez nem ugyanaz. Ez valójában állásbiztosítás. De amikor a te Herr Vireked végül meghal, amikor már nem tudják hová nagyobbítani a tartályát, vagy akárhogyan, akkor az üzleti érdekeltségei fókusz nélkül maradnak. A mi nizzai emberünk szerint, ennél a pontnál a Virek és Társának vagy a széthullását, vagy az átalakulását figyelhetjük meg. Ez utóbbi esetben a Valamilyen Vállalatot kapjuk eredményül, egy valódi multit, egyben a nagy T-vel írandó Tucatember újabb otthonát.

Andrea elmosta és megtörölgette a tányérját, majd a mosogató alatti fenyőpolcra tette.

– A pasas azt írja, ez elég baj bizonyos szempontból, ugyanis nagyon kevesen maradnak, akik látják a szélét…

– A szélét?

– A tömeg szélét. Mi a közepében kóválygunk, te és én. Én mindenesetre biztosan.

Andrea átment a konyhán, és kezét Marly vállára tette.

– Vigyáznod kell ezzel! Az egyik feled máris sokkal vidámabb, de most már látom, ezt én magam is elintézhettem volna. Elég lett volna összehoznom téged meg azt a disznó egykori szeretődet egy kis ebédre. Ami a többi részét illeti, afelől nem vagyok biztos… Azt hiszem, a mi akadémikusunk elméletét romba dönti az a nyilvánvaló tény, hogy Virek és a magafajták már nagyon messze vannak attól, ami emberi. Szeretném, ha vigyáznál magadra…

Aztán megcsókolta Marly arcát, és elindult a munkahelyére. Segédszerkesztőként dolgozott egy nyomtatott könyvekkel foglalkozó, divatosan régies vállalkozásnál.

Marly a délelőttöt Andrea lakásán töltötte; a Braun segítségével megnézte a hét műalkotás hologramjait. A maga módján mindegyik különleges volt, de Marly minduntalan visszatért ahhoz a dobozhoz, amit először Virek mutatott meg neki. „Ha nálam lenne az eredeti – merengett –, és leszedném az üvegét, aztán egymás után kiszedném belőle a tárgyakat, mi maradna belőle? Haszontalan kacatok, egy bekeretezett üresség, esetleg egy kis porszag…”

Elterpeszkedett a kanapén, a Braunt a hasára tette, és a dobozba bámult. Fájdalmat okozott. Marlynak úgy tűnt, hogy az alkotás valamit tökéletesen felkavar, de ennek az érzelemnek nem volt neve. Kezével keresztülnyúlt a fénylő illúzión, végigsimított a barázdált madárcsonton. Biztos volt benne, hogy Virek már megbízott egy ornitológust annak kiderítésével, hogy miféle madár szárnyának csontja lehet az. Feltételezte azt is, hogy mindegyik tárgy a legnagyobb precizitással meghatározható. Mindegyik holokártyában egy terjedelmes jelentést is mellékeltek az összes tárgy eredetéről, de Marly valamilyen belső késztetésre szándékosan figyelmen kívül hagyta valamennyit. Néha az a legjobb, ha a művészet rejtélyét gyermekként közelítjük meg. A gyermek meglátja mindazt, ami az avatott szemnek túl magától értetődő, túlságosan nyilvánvaló.

Marly letette a Braunt a kanapé melletti alacsony asztalra, és Andrea telefonjához lépett, hogy megnézze, mennyi az idő. Pacóval abban maradtak, hogy egykor találkoznak, és megbeszélik Alain kifizetését. Alain azt mondta, háromkor fogja felhívni Andreánál. Miközben a pontos időt tárcsázta, a képernyőn egy műholdas híradó automatikus ismétlése pergett: egy JAL-űrsikló megsemmisült az Indiai-óceán felett, amikor újra belépett a légkörbe. A Boston-Atlanta Metropolistengelytől nyomozók vizsgálják egy brutális és értelmetlennek tűnő bombatámadás helyszínét, amely New Jersey egyik szürke külvárosának lakónegyedében történt. Új-Bonn déli negyedét milicisták felügyelete mellett kitelepítik, mert építőmunkások két fel nem robbant, háborús rakétát találtak, amelyekről feltételezik, hogy biológiai fegyverekkel vannak felszerelve. Arizonai hivatalos források tagadják azokat a mexikói vádakat, melyek szerint a Sonora-határ közelében kis hatóerejű vagy nukleáris szerkezetet robbantottak volna… Miközben nézte, az ismétlés elölről kezdődött, és az űrsikló-szimuláció újra tűzhalálba torkollt. Marly megrázta a fejét, és rákoppintott a gombra. Dél volt.

Eljött a nyár, Párizs felett az ég forró volt és kék, s Marly mosolyogva szívta be a friss kenyér és a fekete dohány szagát. Az érzés, hogy figyelik, most csökkenőben volt, ahogy a metró felől a Pacótól kapott címre igyekezett. Faubourg St. Honoré. A cím ismerősnek rémlett. Egy galéria lehet, gondolta.

Igen. A Roberts. A tulajdonosa egy amerikai, akinek New Yorkban is van három galériája. Drága, de most már nem olyan elegáns.

Paco egy hatalmas tábla előtt várta. A táblát vastag és egyenetlen lakkréteg fedte, alatta, egymás hegyén-hátán, apró igazolványképek százai, amilyeneket a vasútállomásokon és buszpályaudvarokon látható, ódivatú masinákkal szoktak készíteni. Láthatóan mindegyik fiatal lányokat ábrázolt. Marly gépiesen elolvasta az alkotó nevét és a mű címét. Olvass Nekünk A Holtak Nevének Könyvéből.

– Felteszem, maga érti az efféle dolgokat – jegyezte meg savanyúan a spanyol.

A párizsi üzleti divat szerint szabott, drágának látszó kék öltönyt viselt, fehér puplininggel, hozzá egy felettébb angolos hatású nyakkendőt, valószínűleg Charvet-től. Most egyáltalában nem látszott pincérnek. Vállán fekete, bordázott gumiból készült, olasz táska lógott.

– Mire gondolsz? – kérdezte Marly.

– A holtak nevére. – Paco a fejével a tábla felé intett. – Maga ilyesmikkel kereskedett.

– Mit nem értesz rajta?

– Néha úgy érzem, hogy ez, ez az egész kultúra úgy, ahogy van, csak trükk. Csak holmi fortély. Egész életemben a Señort szolgáltam, hol ilyen, hol olyan álruhában, érti? És a munkám ki is elégített, s nem volt híjával győzedelmes pillanatoknak sem. De akárhányszor is küldött gazdám a művészet üzleti világába, még sohasem leltem benne örömöm. Gazdám maga a gazdagság. A világban rengeteg a csodaszép dolog. És Señor mégis hajszol egy…

Paco vállat vont.

– Akkor tudod, hogy mi tetszik neked – mosolygott rá Marly. – Miért ezt a galériát választottad a megbeszélésünkre?

– Señor ügynöke itt vette az egyik dobozt. Nem olvasta el a leírásokat, amiket Brüsszelben kapott tőlünk?

– Nem – felelte Marly. – Megzavarhatná a megérzéseimet. Herr Virek a megérzéseimért fizet.

Paco felhúzta a szemöldökét.

– Most bemutatom Picard-nak, a vezetőnek. Talán ő segíthet a maga megérzéseinek.

Átvezette Marlyt a termen, majd egy ajtón. Őszülő, testes, gyűrött kordbársony öltönyös francia férfit találtak mögötte, aki épp telefonált. A telefon képernyőjén Marly betű-és számoszlopokat látott: a napi New York-i piac árfolyamait.

– Ah! – fordult feléjük a férfi. – Estevez… Bocsássanak meg! Egy pillanat az egész! – Bocsánatkérően elmosolyodott, és visszatért a beszélgetéshez.

Marly böngészni kezdte az árfolyamokat. Pollocké ismét esett. Marly számára a művészet ilyetén megközelítését volt a legnehezebb megemészteni. Picard, ha ugyan így hívták, egy New York-i tőzsdeügynökkel éppen arról tárgyalt, hogy egy különleges művész alkotásának mekkora összegű „pontját” vegye meg. Egy „pont” számos módon kifejezhető volt, a vonatkozó médiumtól függően, de az majdnem bizonyos volt, hogy Picard sosem fogja látni az általa megvett műalkotásokat. Ha az alkotó megütötte a megfelelő mércét, az eredetik nagy valószínűséggel egy raktárba kerültek ládákba csomagolva, ahol senki sem láthatta őket. Napok vagy évek múltán Picard felvette ugyanazt a telefonkagylót, és utasította az ügynököt, hogy adja el őket.

Marly galériája eredetikkel kereskedett. Ez viszonylagosan szerényebb üzletnek számított, de volt némi ösztönös, érzelmi vonzereje. No és természetesen megvolt rá az esély, hogy meggazdagszik rajta az ember. Amikor Alain a Cornell-hamisítvány felbukkanását csodálatos véletlen rábukkanásnak állította be, Marly szentül hitte, hogy hallatlan szerencse mosolygott rá. Cornell is szerepelt a tőzsdeügynök listáján, méghozzá igen drága „pontokkal”.

– Picard – szólt rá Paco, akárha csak egy szolgához fordult volna –, a hölgy Marly Kruskova! Señor bevonta az ismeretlen dobozok ügyébe. Esetleg lenne néhány kérdése magához.

– El vagyok ragadtatva! – mosolygott melegen Picard, de Marly mintha valami felvillanást látott volna a barna szemekben. Nagyon olyan volt, mintha Picard egy nem is oly régi botránnyal igyekezne összekapcsolni az imént hallott nevet…

– Ha jól tudom, az önök galériája intézte a tranzakciót annak idején.

– Úgy van – felelte Picard. – A művet kiállítottuk New York-i bemutatótermeinkben, és számos árajánlatot kaptunk rá. Mindamellett úgy döntöttünk, Párizsban is bemutatjuk – sugárzott Picard –, és az ön munkaadója által e döntésünk bizonyult a legértékesebbnek. Herr Virek hogy van, Estevez? Már jó pár hete nem láttuk őt…

Marly gyorsan Pacóra pillantott, de a fiú sötét arca nyugodt volt, teljesen fegyelmezett.

– Úgy hiszem, Señor nagyon jól érzi magát – felelte.

– Pompás! – lelkendezett Picard, valahogy túlságosan is, majd Marlyhoz fordult: – Csodálatos ember! Valóságos legenda! Nagy patrónus és hatalmas tudós!

Marlynak úgy rémlett, Paco felsóhajt.

– Meg tudná mondani, kérem, hogyan jutott az önök New York-i fiókja a szóban forgó műtárgyhoz?

Picard-nak leesett az álla. Pacóra nézett, majd vissza Marlyra.

– Hát nem tudja? Nem mondták el önnek?

– Megtudhatnám, kérem?

– Nem – válaszolta Picard. – Nagyon sajnálom, de nem mondhatom meg. Az a helyzet, hogy nem tudjuk.

Marly rámeredt.

– Elnézést, de nem egészen értem, hogy ez hogyan lehetséges…

– A hölgy nem olvasta el a beszámolót, Picard. Mondja el neki maga! Jót fog tenni a megérzésének, ha a maga szájából fogja hallani.

Picard furcsa pillantást vetett Pacóra, aztán összeszedte magát.

– Természetesen – mondta. – Örömmel…

– Gondolod, hogy ez igaz? – kérdezte Marly Pacótól, amikor kiléptek a nyári napfényben fürdő Faubourg St. Honoréra. A tömeg tele volt japán turistákkal.

– Magam utaztam el a Sprawlba – mondta Paco –, és minden érintettel beszéltem. Roberts semmilyen feljegyzést nem hagyott a vételről, noha rendesen nem volt titkolózóbb a szomszéd műkincskereskedőnél.

– És a halála baleset volt?

A fiú feltett egy Porsche tükörnapszemüveget.

– Csak annyira volt baleset, mint az efféle elhalálozások általában – felelte.

– Sosem tudjuk meg, mikor és hogyan szerezte meg a művet. Mi nyolc hónapja bukkantunk rá itt, és akárhogyan próbáltuk visszanyomozni, mindig csak Robertsig jutottunk; ő meg már egy éve halott. Picard azt el se mondta, hogy az alkotás majdnem kicsúszott a markukból. Roberts a vidéki házában tartotta, egy csomó egyéb dologgal együtt, amiket a hátramaradt rokonai merő kuriózumoknak tekintettek. Kevés híja volt, hogy az összeset elárverezzék. Néha azt kívánom, bárcsak megtették volna.

– Ezek az egyéb dolgok – Marly felvette a lépést a fiúval – mifélék voltak?

Paco elmosolyodott.

– Gondolja, hogy nem nyomoztuk le egyesével valamennyit? Lenyomoztuk. A tárgyak – s a fiú grimaszt vágott, eltúlozva az erőfeszítést, hogy visszaemlékezzen – jobbára a kortárs népművészet jellegtelen példái voltak…

– Roberts ismert volt arról, hogy érdeklik az ilyesmik?

– Nem – felelte Paco –, de tudjuk, hogy körülbelül egy évvel a halála előtt itt, Párizsban tagságért folyamodott az Institut de L’Art Bruthoz, és támogatója lett a hamburgi Aeschmann Gyűjteménynek.

Marly bólintott. Az Aeschmann Gyűjtemény kizárólag az elmebetegek alkotásaival foglalkozott.

– Meglehetősen bizonyosak vagyunk abban – folytatta Paco, miközben könyéken ragadta Marlyt, és bekanyarodott vele egy mellékutcába –, hogy meg sem próbálta felhasználni ezt a két forrást, hacsak nem közvetítő útján, de ezt nem tartjuk valószínűnek. Señor természetesen többtucatnyi tudóst bízott meg azzal, hogy átfésüljék mindkét intézmény feljegyzéseit. De hiába…

– Mondd csak – kérdezte Marly –, Picard miért hitte, hogy nemrégiben találkozott Herr Virekkel? Hogyan lett volna ez lehetséges?

– Señor gazdag. Señor a megtestesülés minden eszközét birtokolja.

A fiú most egy tükröktől, palackoktól, és videojátékoktól csillogó, krómmal cifrázott hodályon vezette keresztül. A tükrök csalókán nagyobbnak mutatták a helyiséget; a hátsó falnál Marly a járda tükörképét látta, benne a gyalogosok lábait, s a napfény villanását egy dísztárcsán. Paco odabiccentett a fásult képű csaposnak, és Marlyt kézen fogva átvezette a kerek műanyag asztalok sűrűjén.

– Innen fogadhatja Alain hívását – közölte. – A barátnője vonalát átkötöttük ide.

Automatikus udvariassággal kihúzta Marlynak a széket. Marly fején átvillant, hogy valaha valóban pincér lehetett. Paco ezután lerakta a táskáját az asztalra.

– De meg fogja látni, hogy nem ott vagyok! – tiltakozott Marly. – Ha pedig kikapcsolom a videót, akkor gyanút foghat.

– De nem azt fogja látni. Készítettünk magáról és a szükséges háttérről egy digitális képet. Ezt ráillesztjük az itteni telefonra.

Paco elegáns moduláris egységet szedett elő a táskából, és Marly elé helyezte. Az egység tetejéről papírvékony polikarbon ernyő tekeredett le simán, és azonmód megszilárdult. Marly egyszer megfigyelt egy kikelő lepkét, és látta, hogyan alakulnak át megszáradó szárnyai.

– Hogyan csinálják ezt? – érdeklődött, s óvatosan megtapintotta a lemezt. Mintha vékony acélból lett volna.

– Az egyik új polikarbon-változat segítségével – felelte a fiú –, Maasék egyik új terméke…

A telefon diszkréten felberregett. Paco még gondosabban Marly elé illesztette, majd az asztal távolabbi végéhez állt, és Marlyhoz fordult:

– Ez magának szól. Ne feledje: otthonról beszél! – mondta, s előrehajolva megnyomott egy titánburkolatú kapcsolót.

A kicsiny képernyőt Alain arca és vállai töltötték be. A kép foltossága, rossz megvilágítása nyilvános fülkére utalt.

– Jó reggelt, édesem! – mondta.

– Hello, Alain!

– Hogy vagy, Marly? Bízom benne, hogy nálad van a pénz, amiről beszéltünk!

Marly látta, hogy a férfi valami sötét dzsekit visel, de a részleteit nem tudta kivenni.

– A lakótársnőd vehetne néhány leckét takarításból – csevegett Alain, s úgy tűnt, Marly vállai felett a hátteret kémleli.

– Te még életedben nem takarítottad ki a saját szobádat – felelte Marly.

A férfi vállat vont, és elmosolyodott.

– Mindannyiunknak megvan a maga tehetsége – mondta. – Nálad van a pénzem, Marly?

A nő felpillantott Pacóra, aki bólintott.

– Igen – felelte –, hát persze!

– Ez csodálatos, Marly! Bámulatos! Csak egyetlen apró bibi van…

A férfi továbbra is mosolygott.

– És mi az a bibi?

– Az informátoraim megduplázták az áraikat. Következésképp nekem is kétszeresére kell emelnem az enyémet…

Paco bólintott; ő is mosolygott.

– Rendben van. Természetesen meg kell majd kérdeznem… – mondta Marly, de Alaintől most felfordult a gyomra. Szerette volna már letenni a kagylót.

– És ők természetesen beleegyeznek.

– Ha így lesz, akkor hol fogunk találkozni?

– Ötkor újra felhívlak – mondta a férfi.

A képe egyetlen kékeszöld radarpöttyé zsugorodott, aztán az is eltűnt.

– Fáradtnak látszik – jegyezte meg Paco, miközben összecsukta az ernyőt, és visszarakta a telefont a táskájába. – Ha vele beszél, mindig öregebbnek tűnik.

– Valóban?

Marly szeme előtt valamilyen okból ismét felmerült a Robertsnél látott tábla képe, a számtalan arccal. Olvass Nekünk A Holtak Nevének Könyvéből. Számtalan Marly, gondolta, számtalan lány, aki mind ő volt a fiatalság hosszú ideje alatt.

16

Legba

– Hé, seggfej! – bökte oldalba Rhea, nem éppen gyengéden. – Kapd össze magad!

Bobby elszántan küzdött; részint a horgolt takaróval, részint félig alakot öltött, ismeretlen ellenségeivel, anyjának gyilkosaival. Ismeretlen volt a szoba is, ahol feküdt. Akárhol lehetett; körben aranyszínű műanyaggal keretezett tükrök és rojtos, skarlátvörös tapéta. A tehetősebb Barbároknál is látott ilyen szobadíszítést, sőt a szüleik egész lakótömböket cicomáztak ki hasonló stílusban. Rhea nagy halom ruhát dobott a habszivacsra, és fekete bőrdzsekije zsebébe süllyesztette a kezét.

A takaró már hurkába gyűrődött Bobby dereka körül. Lepillantott, és észrevette a százlábú ízelt testét, egyujjnyi széles, friss hegsáv alá temetkezve. Beauvoir azt mondta, hogy a szerkezet felgyorsítja a gyógyulás ütemét. Ujjbegyével tétovázva megtapogatta a fénylő új heget; még érzékeny volt, de ki lehetett bírni. Felnézett Rheára.

– Te meg kapd be! – morogta, és beintett neki.

Néhány másodpercig egymásra meredtek Bobby feltartott középső ujja felett. Aztán Rhea nevetésben tört ki.

– Oké – mondta –, egy-null oda! Leszállok rólad. De szedd fel ezeket a cuccokat, és kapd őket magadra! Valamelyik csak illik rád! Lucas mindjárt itt lesz, hogy elvigyen, és Lucas nem csípi, ha megváratják.

– Igen? Hát nekem pedig tök nyugodt pasinak tűnik!

Bobby kutatni kezdett a ruhakupacban. Félrelökött egy mosásban kifakult, arany félhold mintás fekete inget, talált egy piros szaténholmit fehér, bőrutánzatú ujjszegéllyel, aztán valami áttetsző lemezekkel kivarrt fekete harisnyanadrág-szerűséget.

– Hé! – kiáltott fel undorral. – Honnét van ez a sok szar? Nem vehetek fel ilyen hányás cuccokat…

– Az öcsém ruhái – közölte Rhea. – Tavalyi modellek, ha éppen tudni akarod, és ajánlom, hogy húzd fel valamelyiket arra a fehér seggedre, mielőtt Lucas ideér! Hé! Az az enyém! – szólt rá, és felmarkolta a harisnyanadrágot, mintha attól félne, hogy Bobby ellopja.

Bobby belebújt a fekete-arany ingbe, és matatni kezdett a fekete gyöngyutánzatú, domború patentkapcsokkal. Talált még egy fekete farmert is: kimunkált ráncok díszítették, de eléggé buggyosnak bizonyult, és mintha egyetlen zsebe se lett volna.

– Más nadrágotok nincs?

– Jézusom! – sóhajtott fel Rhea. – Láttam, milyen ruhákat hámozott le rólad Pye. Téged senki nem tévesztene össze egy manökennel. Csak öltözz fel szépen, oké? Nem akarok összebalhézni Lucasszal. Az lehet, hogy veled szemben nyugis. De csak azért veszi a fáradságot, hogy az legyen, mert neked van valamid, ami annyira kell neki, hogy megéri. Nekem viszont tutira nincs, ezért velem szemben Lucasnak nincs lelkifurdalása.

Bobby felállt, s az ágyszivacs mellett imbolyogva próbálta felhúzni a farmer cipzárját.

– Nincs cipzárja! – nézett fel csodálkozva a nőre.

– Gombjai vannak. Valahol belül. Ez a stílus része, érted?

Bobby megtalálta a gombokat. Gondos elrendezésben sorakoztak, és átfutott az agyán, hogy mi történne, ha hirtelen vizelnie kellene. Észrevette a fekete nejlonsarut is az ágy mellett, és belecsusszant.

– Jackie-vel mi van? – kérdezte, miközben az aranykeretes tükrök elé tipegett, hogy szemügyre vegye magát. – Iránta se érez Lucas lelkifurdalást?

A tükörből figyelte Rheát, és látta, hogy valami átsuhan az arcán.

– Hogy érted ezt?

– Beauvoir mesélte, hogy ő valami ló volt…

– Fogd be a szád! – förmedt rá a nő, s a hangja hirtelen mély lett és riadt. – Ha Beauvoir ilyenekről mesél neked, az az ő dolga. De számodra ezek tabuk, érthető? Nincs róluk duma. Ne tudd meg, milyen durva dolgok vannak köztük! A végén még visszasírod azt, amikor odakint hevertél, szétvágott seggel…

Bobby belenézett Rhea szemeinek tükörképébe; sötétek voltak, s a puha filckalap széles karimája jórészt árnyékba vonta őket. Bár mintha most több fehér látszott volna bennük, mint korábban.

– Oké! – bökte ki végül Bobby, némi szünet után. – Köszi!

Gyűrögetni kezdte az ing gallérját, felhajtotta, aztán vissza; próbálgatta, hogyan állna jobban.

– Tudod – szólalt meg Rhea, félrebillentve a fejét –, ha van rajtad néhány cucc, nem is nézel ki olyan rosszul. Leszámítva, hogy olyan a szemed, mintha valaki két lyukat pisált volna egy hóbuckába…

– Lucas – szólította meg Bobby, amikor már a liftben voltak –, tudják, hogy ki volt az, aki elintézte a muteromat? – Ezt a kérdést ugyan nem tervezte be, de kibukott belőle, mint egy hirtelen feltörő mocsárgázbuborék.

Lucas jóindulatú pillantást vetett rá, hosszú fekete arcán nyugalom ült. Csodálatos szabású, fekete öltönyét mintha frissen vasalták volna. Olajjal bekent, vaskos fabotján feketén és vörösen kanyarogtak az erek, markolatául hatalmas, fényes rézgomb szolgált. Ebből ujjnyi peckek futottak le, belesimulva a bot szárába.

– Nem, nem tudjuk. – Egyenes vonalat alkotó ajkai nagyon komolyak voltak. – Ezt mi is nagyon szeretnénk tudni…

Bobby kényelmetlenül toporgott. Feszélyezte a lift. Akkora volt, mint egy mikrobusz, s bár nem volt tele, de ő volt az egyetlen fehér. Miközben fáradhatatlanul fürkészte a lift belsejét, megállapította, hogy fluoreszcens lámpák alatt a feketék nem néznek ki élőholtaknak, mint a fehérek általában.

Útban lefelé a lift háromszor is megállt valamelyik szinten, és várakozott, egyszer közel negyedóráig. Amikor első ízben álltak meg, Bobby kérdőn nézett Lucasra.

– Valami van az aknában – magyarázta Lucas.

– Micsoda?

– Egy másik lift.

A lifteket a lakótömb szívébe építették, aknáik együtt futottak a víz-és szennyvízvezetékekkel, hatalmas villanykábelekkel, valamint szigetelt csövekkel, amikről Bobby úgy gondolta, hogy a Beauvoir által leírt geotermikus rendszer részei. Bárhol is nyíltak ki az ajtók, mindenütt látszottak. Minden nyersen közszemlére volt téve, mintha az építők láttatni akarták volna, hogy pontosan hogyan működnek a dolgok, és mi merre megy. És minden tenyérnyi szabad felületet összegubancolódó graffitiháló borított, olyan sűrűn és annyi átfedéssel, hogy szinte képtelenség volt bármiféle szöveget vagy jelet felismerni benne.

– Sosem járt még idefent, igaz, Bobby? – kérdezte Lucas, amikor az ajtók végre ismét becsapódtak, és ők folytatták az útjukat lefelé.

Bobby megrázta a fejét.

– Hát, az elég kár… – dörmögte Lucas. – Természetesen érthető, de akkor is szégyen. Napi Kettő azt mondja, maga nem rajong túlzottan Barrytownért. Igaz ez?

– De még mennyire – helyeselt Bobby.

– Azt hiszem, ez szintén érthető. Úgy találom, maga egy képzelőerővel és kezdeményezőkészséggel egyaránt megáldott fiatalember. Ezzel egyetértene?

Lucas a tenyerével dörzsölgetni kezdte a sétabot fényes rézgombját, és áthatóan nézett Bobbyra.

– Azt hiszem, igen. Ki nem állhatom ezt a helyet. Az utóbbi időben azt vettem észre, hogy, izé… soha nem történik semmi, tudja? Szóval, történnek dolgok, de mindig ugyanazok, újra és kurvára újra, mintha az egész egy ismétlés lenne, minden nyár olyan, mint a tavalyi… – Bobby hangja elbicsaklott, nem lévén biztos afelől, mit gondol róla Lucas.

– Igen – felelte Lucas –, ismerem ezt az érzést. Meglehet, hogy ez Barrytownra kicsivel igazabb, mint más helyekre, de ugyanez ugyanilyen könnyen tapasztalható New Yorkban vagy Tokióban.

Ez úgysem igaz, gondolta Bobby, mindenesetre bólintott, mert fülébe csengett Rhea figyelmeztetése. Lucas nem tűnt fenyegetőbbnek Beauvoirnál, de hatalmas tömege önmagában figyelmeztető volt. S Bobby az emberi viselkedésnek egy új elméletén rágódott. Egészében még nem építette fel, de egy része arra épült, hogy az igazán veszedelmes embereknek egyáltalán nincs rá szükségük, hogy hencegjenek ezzel a ténnyel; s a képesség, hogy el tudják rejteni a bennük bujkáló fenyegetést, még veszedelmesebbé tette őket. Ez homlokegyenest ellenkezett a Nagy Játszótéren uralkodó felfogással, ahol a kölykökben nem rejlett erő, dacára a sok kínlódással erőltetett krómszegecses vadságnak. Ami persze a hasznukra vált, legalábbis a helyi ügyek esetében. De az nyilvánvaló volt, hogy Lucasnak semmi köze a helyi ügyekhez.

– Látom, kételkedik benne – mondta Lucas. – Nos, feltehetőleg elég hamar megtapasztalja, de ez nem fog máról holnapra menni. Amerre most a maga élete elkanyarodik, arrafelé a dolgok meglehetősen sokáig újnak és izgalmasnak hatnak.

A liftajtó csattanva kinyílt, és Lucas kilépett, maga előtt terelve Bobbyt, akár egy kisgyereket. Kikövezett csarnokba léptek ki, amely a bódék, a ruhákkal teleaggatott fülkék és a földre terített, holmikkal telepakolt pokrócok mellett guggoló emberek között a végtelenbe látszott nyúlni.

– Csak semmi ácsorgás! – mondta Lucas, és lapátkezével nagyon gyengéden meglökte Bobbyt, mikor az megtorpant egy szoftverzsibvásár előtt. – Barátom, maga a Sprawlba megy, és úgy fog utazni, ahogy az egy grófhoz illik.

– Hogyan?

– Egy limuzinban.

Lucas kocsija arannyal pettyezett, káprázatos, fekete karosszériával és tükörfényes rézdíszítéssel dicsekedhetett, ezenkívül cifra szerkentyűk gyűjteményével is, amelyeknek célját Bobby csak találgatni tudta. Az egyiket tányérantennának vélte, bár inkább azokra az azték naptárkorongokra hasonlított; aztán már be is szálltak, és Lucas hagyta, hogy a széles ajtó puhán becsapódjék mögöttük. Az ablakok sötét színezésén keresztül éjszakainak tetszett a külvilág; mintha nyüzsgő éjszaka lett volna, amelyben a lakótelepbeli tömegek intézik fényes nappal szokásos dolgaikat. A jármű belseje egyetlen hatalmas tér volt, élénk színű szőnyegekkel és halvány bőrpárnákkal kibélelve; kimondott ülés nem akadt benne. Kormánykerék sem. A műszerfal bőrrel kárpitozott fal volt, simaságát semmiféle műszer nem szakította meg.

Bobby Lucasra nézett, aki meglazította fekete nyakkendőjét.

– Hogyan vezeti ezt?

– Üljön le valahova! Nagyjából így vezetem: Ahmed, húzzál el velünk New Yorkba, az alsó keleti felébe!

A kocsi finoman elkanyarodott a járdaszegély mellől, és Bobby egy puha szőnyeghalomra huppant.

– Az ebéd harminc perc múlva tálalva, uram, hacsak nem óhajt hamarabb valamit – szólalt meg egy halk és dallamos hang; nem lehetett eldönteni, pontosan merről jön.

Lucas felnevetett.

– Damaszkuszban aztán igazán tudták, hogyan kell kocsikat gyártani! – mondta.

– Hol?

– Damaszkuszban – ismételte Lucas, miközben kigombolta a zakóját, és hátradőlt a halvány párnák öblébe. – Ez egy Rolls. Régi példány. Azok az arabok jó kocsikat csináltak, amíg megvolt rá a pénzük.

– Lucas – kérdezte Bobby, hideg rántott csirkét falatozva –, miért tart ennek másfél óráig, hogy New Yorkba érjen? Hiszen nem vánszorgunk éppen…

– Azért – Lucas szünetet tartott, és ismét kortyintott a hideg fehérborból –, mert ennyi ideig tart odaérni. Ahmed minden gyári extrával rendelkezik, többek között egy első osztályú ellenmegfigyelő rendszerrel is. Az úton guruló Ahmed figyelemre méltóan magas fokú egyedüllétet biztosít. Sokkal nagyobbat, mint amekkorát New Yorkban a pénzemért rendszerint kapok. Ahmed, van olyan érzésed, hogy valaki esetleg ránk szállt, megpróbál lehallgatni, vagy ilyesmi?

– Nem, uram – válaszolta a hang. – Nyolc perccel ezelőtt az azonosító táblánkat infrával leolvasta egy helikopter a Taktikaiaktól. A helikopter száma MH-kötőjel-3-kötőjel-848, a pilótája Roberto ezredes…

– Oké, oké! – intette le Lucas. – Rendben. Ne törődj vele! Látja? Ahmed többet tud a Taktikaiakról, mint azok rólunk.

Kezét egy vastag, fehér szalvétába törölte, és a zakózsebéből arany fogpiszkálót húzott elő.

– Lucas – kérdezte Bobby, miközben Lucas óvatosan kotorászott a nagy lapátfogai közti résekben –, mi történne, ha mondjuk arra kérném magát, hogy vigyen a Times Square-re, és engedjen ki?

– Á! – eresztette le a fogpiszkálót Lucas. – A város legpezsgőbb negyede. Miről van szó, Bobby, narkóproblémáról?

– Á, nem, de kíváncsi voltam…

– Mire? A Times Square-re akar menni?

– Nem, csak éppen ez jutott elsőnek eszembe. Azt akartam kérdezni vele, hogy elengedne-e.

– Nem – felelte Lucas –, hogy egészen őszinte legyek. De ne tekintse magát fogolynak. Inkább vendégnek. Megbecsült vendégnek.

Bobby savanyúan mosolygott.

– Aha. Oké! Azt hiszem, az ilyesmit hívják védőőrizetnek.

– Helyes! – mondta Lucas, és ismét munkára fogta az arany fogpiszkálót. – És ameddig itt vagyunk, a derék Ahmed biztonságos pajzsa mögött, ideje, hogy elbeszélgessünk egymással. Azt hiszem, Beauvoir testvér már mesélt magunkról egyet-mást. Maga mit gondol, Bobby, mindarról, amit elmondott magának?

– Hát – kezdte Bobby –, nagyon érdekes, de nem vagyok benne biztos, hogy értem.

– Mit az, amit nem ért?

– Hát, nem ismerem ezt a vudu-izét…

Lucas felhúzta a szemöldökét.

– Úgy értem, a maguk dolga, hogy mire vevők, szóval, hogy miben hisznek, érti? De Beauvoir az egyik percben utcatechnóban beszél, üzletről, amilyet addig nem is hallottam, a következőben meg mambókról, szellemekről és kígyókról és…

– És még miről?

– Lovakról – nyelt egyet Bobby.

– Bobby, tudja maga, mi az a metafora?

– Egy alkatrész? Olyan, mint egy kondenzátor?

– Nem. Hagyjuk a metaforát! Amikor Beauvoir vagy én a loáról és a lovaikról beszélünk magának, ez utóbbiak alatt azon keveseket értve, akiket a loa lovaglásra kiválasztanak, szóval, akkor úgy kell tennie, mintha két nyelven beszélnénk egyszerre. Az egyiket a kettő közül már ismeri. Ez az utcatechnó nyelve, ahogy maga nevezi. Lehet, hogy más szavakat használunk, de mi is technikáról beszélünk. Lehet, hogy valamit mi Ougou Feraynek hívunk, amit maga jégtörőnek nevezne, érthető? De ugyanakkor, ugyanazokkal a szavakkal más dolgokról is beszélünk, és azt maga nem érti. Nincs is rá szüksége – tette el a fogpiszkálóját Lucas.

Bobby mély levegőt vett.

– Beauvoir azt mondta, hogy Jackie egy Danbala nevű kígyó lova. Lefordítaná ezt nekem utcatechnóra?

– Természetesen. Gondoljon úgy Jackie-re, mint egy deckre, Bobby! Mint egy nagyon csinos, szép bokájú cyber-tér deckre. – Lucas elvigyorodott, látva, hogy Bobby elpirul. – Danbalát, akit néhány ember a kígyónak nevez, képzelje el egy programnak, például egy jégtörőnek! Danbala becsusszan a Jackie-deckbe, Jackie megtöri a jeget. Ennyi az egész.

– Oké – mondta Bobby, megragadva a dolog értelmét –, de akkor a mátrix micsoda? Ha Jackie egy deck, és Danbala egy program, akkor mi a cyber-tér?

– A világ – felelte Lucas.

– Legjobb lesz, ha innét gyalog megyünk – javasolta Lucas.

A Rolls némán, selymes puhasággal megállt. Lucas felkelt, és begombolta a zakóját.

– Ahmed túl nagy feltűnést keltene – tette hozzá, s felvette a botját. Az ajtó halkan kattanva kireteszelte magát.

Bobby Lucas mögött leereszkedett a Sprawl félreismerhetetlen, jellegzetes illatába. Aluljárók áporodott kipárolgása és évszázadok korma vegyült benne a friss műanyag rákkeltő bűzével, s mindezt áthatotta az illegálisan használt ásványi üzemanyagok szénszaga. Magasan a fejük felett az ívlámpák fényében fürdő, befejezetlen Fuller-kupolák egyike takarta el a lazacszínű alkonyati égbolt kétharmadát, fogazott szélével szürke, törött méhsejtet idézett. A Sprawl kupoláinak rendetlen halmaza olykor véletlenszerű mikroklíma-változásokat generált: néhány városi tömbben például állandóan finom páralecsapódás csepegett a pernyétől piszkos falakról, míg néhány magas kupolaövezet statikus kisüléseiről volt hírhedt, amik a villámlás sajátságos, városi megfelelői voltak. Az utcán, ahol Bobby Lucas mögött lépkedett, heves szél fújt; meleg, szitáló fuvallat, ami valószínűleg összefüggött a Sprawlt behálózó földalattirendszer légnyomásváltozásaival.

– Ne felejtse el, amire tanítottam! – intette Lucas, s szemét résnyire szűkítette a porvihar miatt. – Akihez megyünk, sokkal több annál, mint aminek látszik. De még ha nem is lenne több, mint a látszat, akkor is elvárhatná a tiszteletet magától. Ha tényleg cowboy akar lenni, akkor most a kereskedelem egyik mérföldkövével fog találkozni.

– Igen, rendben. – Bobby szökkent egyet, hogy kicselezzen egy elszürkült nyomtatópapírt, ami orvul a bokájára akart tekeredni. – Tehát ő az, akitől maga meg Beauvoir megvette a…

– Hej! Ki ne mondja! Jusson eszébe, mit mondtam! Ha a nyílt utcán beszél, az ugyanolyan, mintha plakátokon közölné a mondanivalóját…

Bobby elfintorodott, aztán bólintott. A francba! Állandóan melléfogott. Itt ballag egy híres operátorral, nyakig van valami izgalmas buliban, és még mindig Wilsonként viselkedik. Operátor. Igen, ez a kifejezés illik Lucasra, és Beauvoirra is. Azzal a vudu-dumával meg csak kábítják az embereket, gondolta. A Rollsban Lucas furcsa, hosszú sztoriba fogott Legbáról, akiről azt mondta, hogy a kommunikáció loája, „az utak és ösvények ura”; arról beszélt, hogy a férfi, akivel Bobby találkozni fog, mennyire kedvence Legbának. Bobbynak arra a kérdésére, hogy az illető szintén oungan-e, Lucas nemmel válaszolt. Azt felelte, hogy az az ember egész életében Legbával járt együtt, oly közel hozzá, hogy sosem tudhatta, ott van-e vele egyáltalán. Lehet, hogy a loa a saját részét alkotta, mintha az árnyéka lenne. És ez volt az az ember, mondta Lucas, aki eladta nekik azt a szoftvert, amit Napi Kettő odakölcsönzött Bobbynak…

Lucas befordult egy sarkon, és megállt, Bobby is, szorosan mögötte. Megfeketült, barna homokkő épület előtt álltak, amelynek ablakait már évtizedek óta rozsdás acéllemezek fedték. A földszinten egykor valamilyen üzlethelyiség lehetett, törött kirakata már elhomályosult a rárakódott szennytől. Két vakon meredő ablak közötti ajtaját ugyanolyan acéllapokkal erősítették meg, mint amilyenekkel az emeleti ablakokat fedték be. Bobbynak úgy rémlett, mintha a bal oldali ablak mögött holmi feliratot látna a félhomályban: élettelen, rézsút megdőlő neonbetűket. Lucas csak állt, szemben az ajtóval, kifejezéstelen arccal; sétabotját gondosan a járdára állította, s két kezét egymásra téve a rézgombra támaszkodott.

– Az első dolog, amit meg kell tanulni – mondta olyan hangon, mintha egy közmondást idézne –, hogy mindig várni kell…

Bobby mintha valami kaparászást hallott volna az ajtó mögül, amit lánccsörgés követett.

– Lenyűgöző – mondta Lucas –, mintha csak vártak volna bennünket.

Az ajtó jól megkent pántjain tíz centiméternyire kinyílt, és úgy tűnt, megakadt valamiben. A porban és sötétségben támadt résből rezzenéstelen szem nézett rájuk, melyet mintha odaszegeztek volna. Első pillantásra Bobbyt holmi hatalmas állat szemére emlékeztette: a szivárványhártya különös barnássárga árnyalatban csillogott, a fehérjét vörös pettyek és erek tarkították, s alsó szemhéjának hasadéka még vörösebb volt.

– A fekete varázsló – dünnyögte a szemhez tartozó, láthatatlan arc –, a vudu-varázsló és valami szarvakarék. Jézusom…

Fertelmes, szörcsögő hang hallatszott, mintha réges-régi taknyot szippantanának elő rejtett üregekből; aztán a férfi köpött egyet.

– Na, mozogjunk, Lucas! – mondta, és az ajtó újabb súrlódó hang kíséretében kitárult a sötétségbe. – Én elfoglalt ember vagyok…

Ez utóbbi már egy méterrel odébbról hangzott, távolodón, mintha a szem tulajdonosa eliszkolna a nyitott ajtón betóduló fény elől.

Lucas belépett. Bobby szorosan követte, s érezte, hogy az ajtó puhán becsukódik mögöttük. A hirtelen sötéttől karján felborzolódott a szőr. A sötétség elevennek tetszett, zsúfoltnak, sűrűnek és valahogy érzékenynek hatott.

Aztán gyufa sercent, és egy lámpa köpenyében sziszegve-köpködve fellobbant a gáz. A lámpás mögött felsejlő arc láttán Bobby levegő után kapkodott: a véreres, sárga szem a párjával együtt rájuk bámult valamiből, amiről Bobby buzgón remélte, hogy csak valamilyen maszk.

– Nem hiszem, hogy várt bennünket, igaz, Finn? – kérdezte Lucas.

– Ha tudni akarja – felelte az arc, és kivillantotta hatalmas, szögletes, sárga fogait –, éppen valami ennivalóért indultam.

Bobby el tudta volna képzelni, hogy házigazdájuk penészedő szőnyegekből álló diétán is ellenne, vagy türelmesen átrágná magát azoknak a nyirkosságtól duzzadt könyvek barna, fás pépén, amelyek vállmagasságnyi kupacokban álltak az őket körülvevő alagút mindkét oldalán.

– Ki ez a kis fos, Lucas?

– Tudja, Finn, Beauvoirnak és nekem gondjaink vannak valamivel, amit jóhiszeműen vettünk magától.

Lucas kinyújtotta a botját, és óvatosan belebökött egy veszélyesen ingatag, morzsálódó könyvtoronyba.

– E pillanatban is? – Finn gúnyosan lebiggyesztette az ajkát. – Ne baszogassa azokat az első kiadásokat, Lucas! Ha ledönti őket, megfizettetem magával valamennyit!

Lucas visszahúzta a botot, melynek fényes abroncsa megvillant a lámpás fényében.

– Tehát… – mondta Finn. – Gondjaik vannak. Mókás dolog ez, Lucas, kibaszottul mókás dolog! – Szürkés arcán mély, átlós ráncok húzódtak. – Nekem is vannak gondjaim, méghozzá három is. Ma reggelig egy sem volt. Gondolom, néha egyszerűen ilyen az élet.

A sziszegő lámpást egy kibelezett acél iratszekrényre tette, majd belenyúlt az oldalsó zsebébe valaminek, ami egykoron egy tweedzakó lehetett, és előhalászott egy elgörbült, szűrő nélküli cigarettát.

– Az én három gondom odafenn van. Esetleg szeretnének vetni rájuk egy pillantást.

A lámpás talpán végighúzott egy gyufaszálat, és rágyújtott. A levegőt fekete kubai dohány torokkaparó bűze ülte meg körülöttük.

– Tudják – mondta Finn, átlépve az első testen –, hosszú ideje vagyok már itt. Mindenki ismer. Tudják, hogy itt vagyok. Ha Finntől vásárolsz, legalább tudod, kitől kapod az árut. És én mindig jótálltam az áruimért…

Bobby lepillantott a halott férfi felfelé néző arcára, elhomályosult szemeire. A fekete ruhás torzó valahogy rendellenes alakban hevert a földön. Kifejezéstelen japán arc, halott szemek…

– És ez alatt a hosszú idő alatt – folytatta Finn –, tudják, hány olyan bolond akadt, aki megpróbált volna kicsinálni? Egy sem! Egyetlen egy sem, egészen ma reggelig; és most egyszerre három rohadék akadt! Na persze – és ellenséges pillantást vetett Bobbyra –, ez a furcsa kis szarrágónak semmit sem mond, gondolom, de…

Vállat vont.

– Ez eléggé beesettnek látszik – jegyezte meg Bobby, még mindig az első hullát bámulva.

– Azért, mert belül fasírttá van zúzva – vigyorodott el Finn.

– Finn gyűjti az egzotikus fegyvereket – magyarázta Lucas, és botjának hegyével meglökte a második holttest csuklóját. – Megnézte, hogy nincsenek-e bennük beültetések, Finn?

– Igen. De csak púp volt a hátamra. Le kellett cipelnem őket a hátsó szobába. A várhatón kívül semmit nem találtam. Ez a trió csak egy halálbrigád. – Hangosan szívott egyet a fogán. – De miért akarna bárki is pont engem elintézni?

– Talán eladott nekik egy nagyon drága árut, ami nem működött – találgatta Lucas.

– Remélem, hogy ezzel nem azt akarja mondani, hogy maga küldte őket, Lucas – mondta Finn színtelen hangon. – Mert ha igen, akkor közelről is bemutatom magának a fasírtos trükköt!

– Mondtam olyat, hogy maga eladott nekünk valamit, ami nem működik?

– „Gondjaink vannak”, így mondta. És mi egyebet vásároltak tőlem maguk, fiúk, így mostanában?

– Sajnálom, Finn, de nem mi küldtük őket. Ezt maga is tudja.

– Igen, azt hiszem, tudom. Szóval, mi a lófasz hozta magát errefelé, Lucas? Tudja, hogy arra a cuccra, amit maguk vettek, nem vonatkozik a szokásos jótállás…

– Tudják – szólalt meg Finn, miután végighallgatta Bobby félbeszakadt cyber-tér akcióját –, valami kurvára különös dolog van ott kinn… – S megcsóválta keskeny, furcsán hosszúkás fejét. – Nem mindig volt ez így – pillantott Lucasra. – Maguk tudják, ugye?

A földszinten ültek, a bolt hulladékkal zsúfolt előrésze mögötti fehér szobában, négyzetes, fehér asztal körül. A padlót csúszásgátló mintázattal ellátott, kopott kórházi csempe fedte, a falakat pedig széles, piszkosfehér műanyag tömbök alkották, amelyeknek mélyén vastag lehallgatás-elhárító áramkörszendvicsek rejtőztek. A bolt előterével ellentétben a fehér szobában patikai tisztaság uralkodott. Az asztal körül absztrakt szobrokként álltak az érzékelőktől és keresőműszerektől roskadozó, háromlábú fémötvözet állványok.

– Mit kéne tudnunk? – érdeklődött Bobby. Minél többször számolt be a kalandjáról, annál kevésbé érezte magát Wilsonnak. Inkább fontosnak.

– Nem neked, te taknyos! – vetette oda fáradtan Finn. – Neki. A nagy varázslónak, a vudu-embernek. Ő tudja. Tudja, hogy ez nem ilyen… Csak nemrég változott meg. Én mindig benne voltam az üzleti életben, már réges-régóta. Már a háború előtt is; már azelőtt is, mielőtt egyáltalán bármilyen mátrix lett volna, sőt mielőtt az emberek egyáltalán tudták volna, hogy lesz. – És Finn most egyenesen Bobbyra nézett. – A cipőm is öregebb nálad, tehát mi a faszt is várhatnék el tőled, hogy tudj? Cowboyok azóta vannak, amióta a számítógépek. Ők építették az első példányokat, hogy feltörjék vele a fritzek jegét, vágod? Ők még kódfeltörők voltak. Szóval, ha úgy jobban tetszik, jég már a számítógépek előtt is létezett.

Finn rágyújtott aznap esti tizenötödik cigarettájára, és a füst kezdte betölteni a fehér szobát.

– Lucas tudja, igen. Az elmúlt hét vagy nyolc évben mókás kis dolgok estek meg odakint a cowboyok környékén. Az új zsokék dolgokkal kötik az üzleteket, ugyebár, Lucas? Igen, elhiheti, hogy tudom; a hard és a szoft még mindig fontos nekik, és még mindig gyorsabbaknak kell lenniük, mint a jégen sikló kígyó, de mindegyiküknek, akik igazán ismerik a dörgést, vannak szövetségeseik, nemde, Lucas?

Lucas kivette a zsebéből az arany fogpiszkálót, és az egyik hátsó zápfogán kezdett vele munkálkodni. Arca sötét és komoly maradt.

– Trónok és uralmak – dünnyögte sötéten Finn. – Igen, vannak dolgok odakint. Szellemek, hangok. Miért is ne? Az óceánokban sellők lakoznak, meg más hülyeségek, és nekünk itt van a szilíciumtenger, he? No persze, ez csak amolyan megkurtított hallucináció, amit mindnyájan elfogadtunk, a cyber-tér, de bárki, aki becsatlakozik, kurvára tudja, hogy ez egy teljes univerzum. És minden évben egy kicsivel zsúfoltabb lesz, mintha…

– Számunkra – szólt közbe Lucas – a világ mindig is így működött.

– Igen – mondta Finn –, szóval, maguk erre is könnyen rá tudtak állni; és azt mondhatták az embereknek, hogy azok, amikkel üzleteket hoznak össze, nem mások, mint a régi bozótistenek…

– Isteni Lovasok…

– Úgy, úgy… Lehet, hogy maguk hisznek is benne. De én elég öreg vagyok ahhoz, hogy emlékezzek rá, milyen volt mindez, amikor még nem így nézett ki. Ha tíz évvel ezelőtt valaki a Gentleman Loserben azt próbálta volna bedumálni a topzsokéknak, hogy szellemekkel csevegett a mátrixban, hát biztosan lököttnek nézték volna.

– Wilsonnak – szúrta közbe Bobby, mert kezdte úgy érezni, hogy kireked a társalgásból, és rohamosan csökken a fontossága.

Finn üres arccal feléje fordult:

– Micsodának?

– Wilsonnak. Egy kétbalkezesnek. Ez amolyan vagány duma, azt hiszem…

Megint sikerült melléfognia. A francba…

Finn nagyon különös pillantást vetett rá.

– Jézusom! Ezzel fejezitek ki, he? Egek! Én ismertem a fickót…

– Kicsodát?

– Bodine Wilsont – felelte Finn. – Ő az egyetlen ismerősöm, akiből valaha is szállóige lett.

– Ostoba pasas volt? – kérdezte Bobby, és nyomban meg is bánta.

– Ostoba? Ej, dehogyis, ügyes volt, mint a fene! – nyomta el Finn a cigarettáját egy törött Campari cserép hamutálban. – Csak éppen abszolút bukásnak bizonyult. Egy ízben Dixie Flatline-nal dolgozott együtt…

A véreres, sárga szemek elmerengtek.

– Finn – kérdezte Lucas –, honnan szerezte azt a jégtörőt, amit eladott nekünk?

Finn fagyosan tekintett Lucasra.

– Negyven éve a pályán vagyok, Lucas! Van fogalma róla, hányszor tették már fel nekem ezt a kérdést? És arról, hogy hányszoros halott lennék, ha válaszoltam volna rá?

Lucas bólintott.

– Elfogadom a magyarázatát. De elmondanám az én verziómat. – A fogpiszkálót Finnre szegezte, akár egy játéktőrt. – Annak, hogy maga inkább itt üldögél és mellébeszél, az az igazi oka, hogy úgy gondolja, az a három hulla odafent valahogy összefügg a nekünk eladott jégtörőjével. És amikor Bobby arról beszélt, hogy az anyja lakótömbjét lemosták a föld színéről, maga nagy érdeklődéssel odafordult, a fülét hegyezve. Jól mondom?

Finn kivillantotta a fogait.

– Talán.

– Valaki magát is felírta a listájukra, Finn! Az a három halott nindzsa odafent valakinek sok pénzébe került. Ha nem térnek vissza, az illető csak még eltökéltebb lesz, Finn!

A vörös karikás, sárga szemek pislantottak.

– Mindegyikük fel volt szerelkezve – mondta – egy támadás végrehajtására, de az egyiknél akadtak más dolgok is. Olyanok, amiket kérdezősködésnél szokás használni.

Felemelte nikotinfoltos, csótányszárny színű ujjait, és lassan masszírozni kezdte vékony felső ajkát.

– Wigan Ludgate-től kaptam azt a jégtörőt – bökte ki –, a Wigtől.

– Sosem hallottam róla – mondta Lucas.

– Őrült kis geciláda volt – felelte Finn –, s valamikor cowboy.

– Történt pedig – kezdte Finn, és Bobby számára az egész elbeszélés végtelenül lebilincselő volt, még Beauvoir és Lucas tanításainál is jobban –, hogy Wigan Ludgate akkoriban már öt éve topzsoké volt, ami tűrhető pályafutás egy cyber-tér cowboy számára. Öt év alatt egy cowboy vagy meggazdagszik, vagy agyhalált hal, vagy legfeljebb beszáll a fiatal betörők képzésébe, szigorúan csak vezetési oldalról. A Wig még fiatalsága és dicsősége teljes hevével végigsöpört a mátrix egy jókora szakaszán, ahol a foglalt szektorok ritkásabban helyezkednek el. Ez a szakasz azoknak a földrajzi területeknek felelt meg, amiket valaha a harmadik világként ismertek.

A szilícium nem kopik, a mikrochipek gyakorlatilag halhatatlanok. A Wig ezt hamar megfigyelte. Ugyanakkor, mint a vele egyidős srácok, ő is jól tudta, hogy a szilícium már elavult, ami rosszabb, mintha elkopna a használattól. Ezt a Wig kegyetlen, ám elfogadott és állandó tényezőként fogta fel, akár a halált vagy az adózást. Az igazat megvallva, sokkal jobban izgatta az, hogy a cuccai kimennek a divatból, mint az, hogy meghal (huszonkét éves volt akkor), vagy, hogy mi van az adóval (nem könyvelt semmit, bár éves százalékot fizetett egy szingapúri pénzmosodának, és az elvitt annyit, amennyit adóznia kellett volna, ha bevallja a jövedelmét). A Wig úgy okoskodott, hogy az a sok divatjamúlt szilícium mind átkerül valahová. És azt is kiderítette, hogy hová: szerteszét a kialakulóban lévő ipari bázisok mentén küszködő, nyomorban tengődő helyekre. Olyan nemzetekhez, amelyek oly nagyfokú tudatlanságban éltek, hogy a nemzet fogalmát még mindig komolyan vették. A Wig egy rakásnyi elmaradt afrikai vidéket bejárt, és úgy érezte magát, mint egy kaviárral teli medencében köröző cápa. Az apró tojáskák külön-külön nem sokat értek, de elegendő volt szélesre tátani a száját, és belapátolni őket. Könnyűszerrel ment, szinte magától, és jól bejött. A Wig egy hétig dolgozott az afrikaiaknak, közben véletlenül megbuktatott legalább három kormányt, temérdek szenvedést zúdítva az emberekre. Aztán a hét végén, vastagon lefölözve a sokmilliónyi nevetségesen kicsi bankszámlát, visszavonult. Ahogy kiment, úgy jöttek be sáskákként a többiek; mások is rájöttek az afrikai lehetőségre.

A Wig két évig heverészett Cannes tengerpartján, kizárólag méregdrága, rendelésre készült drogokat majszolt, s időnként bekapcsolt egy kis Hosaka tévét, hogy különös, kíváncsian ártatlan érdeklődéssel megszemlélje a halott afrikaiak felpuffadt tetemeit. S egyszer csak – senki sem tudná megmondani, hol, mikor vagy miért – elterjedt, hogy a Wig megbizonyosodott róla: Isten a cyber-térben él, illetve a cyber-tér maga Isten vagy az ő egyik új megnyilvánulása. A Wig bemerészkedett a teológia területére, útját a szabályok felborulása és a hit ugrásszerű változásai jelezték. Finnek volt elképzelése róla, mit akart a Wig azokban a napokban. Röviddel azután, hogy áttért újdonsült és egyedi hitére, Wigan Ludgate visszatért a Sprawlba, és valami kelekótya cybernetikus felfedezőútra kezdett készülődni. Lévén egykori konzolzsoké, tudta, hová forduljon, ha a legjobbat akarja kapni azokból, amiket Finn „hardnak és szoftnak” nevezett. Finn mindkettővel bőségesen ellátta a Wiget, mivel a Wig még mindig gazdag volt. A Wig kifejtette Finnek, hogy misztikus kutatási technikája abból áll, hogy tudatát a mátrix üres, tagolatlan szektoraiba vetíti, és várakozik.

– Becsületére legyen mondva – mondta Finn –, sohasem állította, hogy találkozott volna Istennel, noha kitartott amellett, hogy több ízben érezte mozogni a jelenlétét a rács felületén.

A Wig annak rendje és módja szerint kifogyott a pénzből. Lelki küldetése elidegenítette az Afrika előtti időkből ismerős üzleti partnereinek a maradékától is, és a Wig nyom nélkül eltűnt a süllyesztőben.

– Ám egy napon – mesélte Finn – felbukkant, tisztára begolyózva. Egyébként is sápadt kis faszkalap volt, de most ráadásul teli volt aggatva ezekkel az afrikai szarságokkal, gyöngyökkel és csontokkal meg mindennel.

Bobby elég hosszú ideje hallgatta Finnt, és csodálkozott, hogy aki úgy néz ki, mint Finn, hogyan mondhatja valakiről, hogy sápadt kis faszkalap. Aztán Lucasra pillantott, akinek az arca halálosan komor volt. Akkor Bobby ráeszmélt, hogy Lucast valószínűleg közelről, s valamennyire személyében érinti ez az Afrika-dolog. De a Finn folytatta a históriát.

– Rengeteg eladni való holmija volt. Deckek, tartozékok, szoftver. Mindegyik jó régi volt már, de valamennyi darab a csúcskategóriába tartozott, így megvettem őket. Észrevettem, hogy van egy csatlakozóbeültetése is a bal füle mögött, és benne egyetlen mikroszoftszelet. Milyen az a szoft? Üres, feleli. Pont ott ült, ahol most te, kölyök, és azt mondta nekem, hogy „Ez üres, és benne zúg Istennek hangja, és én örökkön az Ő fehér zsongásában élek”, vagy valami efféle ökörséget. Na, te jó ég, gondoltam erre magamban, a Wignek annyi; és már ötödszörre számolta át a tőlem kapott pénzt. Wig, mondtam, az idő ugyan pénz, de mondd már meg, mihez kezdesz most? Mert kíváncsi voltam rá, hiszen üzletileg már évek óta ismertem a fickót. „Finn – mondja erre –, fel kell mennem a gravitáció kútján, mert Isten odafent lakozik!” Na, ezt úgy mondta, hogy „Ő mindenütt jelen van, de idelenn túl sok a statikus zavar, s elhomályosítja az Ő arcát”. Nahát, mondom neki, kurvára igazad van. És azzal ajtót mutattam neki, és kész. Többé sosem láttam viszont.

Bobby pislogott, s várakozóan fészkelődött a tábori szék kemény ülőlapján.

– Nem is hallottam róla, mígnem úgy egy évvel később fel nem bukkant egy fickó, egy magaspályás spekuláns, aki lejött a kúton, hogy pihenjen egy csöppet, és volt eladó szoftvere. Nem volt egy nagy durranás, de elég érdekes. Azt mondta, a Wigtől van. Nos, az meglehet, hogy a Wig bedilizett, és már jó ideje kiszállt a ringből, de a fasza dolgokat még mindig kiszúrja. Így hát megvettem. Mindez talán tíz éve lehetett, hm? És azóta átlag évente előkerülnek olyan fickók, akik azzal hoznak valamit, hogy „A Wig azt mondta, erre te vevő lennél”. És rendszerint vagyok is. A cuccok sosem voltak különleges darabok, de elmentek. És a Wigtől sohasem jött kétszer ugyanaz az ember.

– És a cuccok csak szoftverből álltak, Finn? – kérdezte Lucas.

– Igen, leginkább abból, leszámítva azokat a furcsa szobrocskákat vagy miket; egészen kimentek a fejemből. Úgy gondoltam, a Wig csinálta őket. Amikor egy fickó először állított be ilyesmivel, megvettem a nála lévő szoftvereket, aztán megkérdeztem, hogy hát az meg mi a rosseb? „A Wig azt mondta, érdekelne téged”, felelte a fickó. Erre azt mondtam: „Mondd meg neki, hogy tisztára elment az esze!”, a fickó meg csak röhögött. „Tartsd csak meg – mondta –, én ugyan vissza nem cipelem magammal ezt az istenverte vacakot!” Ez a dolog ugyanis kábé akkora volt, mint egy deck, egy csomó szemét és szir-szar egy dobozba tömve… Szóval, az egészet eldugtam egy ócskavassal teli Coke-láda mögé, és nagy ívben elfeledkeztem róla. Egészen addig, amíg az öreg Smith, aki akkoriban a kollégám volt, és főleg művészettel és gyűjteményekkel foglalkozott, meg nem látta, és meg nem kívánta. Bagóért megalkudtunk, és ő azt mondta: „Ha látsz még belőlük, Finn, csapj le rájuk! Van pár felsővárosi seggfej, aki ilyesmire hajt…”

– Így aztán a Wig következő küldöncétől a dobozszobrocskát is megvettem, és rásóztam Smithre. Bár egyikért sem kaptam valami sokat… – vont vállat Finn – egészen a múlt hónapig. Egy srác behozta azt, amit maguk megvettek. A Wig küldte. „Ide hallgasson – mondja a srác –, ez bioszoft, méghozzá törő, a Wig szerint sokat ér.” Leellenőriztem, és rendjén valónak tűnt. Tudják, érdekesnek találtam. A maga partnere, Beauvoir megvette tőlem. Itt a mese vége.

Finn előkotort egy cigarettát, de ketté volt törve.

– A francba! – morogta. Ugyanabból a zsebből rózsaszín cigarettapapírokkal telt, megfakult csomagot húzott ki. Kiemelte az egyik törékeny levelet, szorosan a törött cigaretta köré tekerte, mintegy sínbe pólyálva azt. Amikor lenyálazta a szélét, Bobby egy villanásnyira meglátta Finn nagyon hegyes, szürkés rózsaszín nyelvét.

– És hol lakik ez a Mr. Wig, Finn? – kérdezte Lucas; hüvelykujjait álla alá támasztotta, hatalmas ujjaiból süveget formált az arca előtt.

– Gőzöm sincs róla, Lucas. Valahol, Föld körüli pályán. És nem valami nagy lábon, ha még a tőlem befolyó pénz is fontos volt neki. Tudja, hallottam róla, hogy odafent vannak helyek, ahol ha valaki beilleszkedik a gazdaságba, akkor nincs szüksége pénzre; kevéssel is sokáig ki lehet húzni. De ne engem kérdezzen, nekem tériszonyom van!

Finn gonoszul Bobbyra mosolygott, aki próbálta kiverni a fejéből annak a nyelvnek a látványát.

– Tudja – pislantott aztán Lucasra –, akkoriban kezdtem hallani arról, hogy a mátrixban különös dolgok történnek.

– Mint például? – kérdezte Bobby.

– A kis pöcs maradjon ki ebből! – mondta Finn, továbbra is Lucashoz intézve szavait. – Ez még azelőtt volt, hogy maguk, az új vudu-csoport, felbukkantak. Ismertem egy nőt, egy utcai szamurájt, aki egy különleges alakulatos pofához szegődött. A pasashoz képest a Wig a józan értelem szobra volt. Ez a nő meg a cowboya, akit Chibából vakartak elő, ezekkel történt valami hasonló. Talán rátaláltak arra a dologra. Isztambulban láttam őket utoljára. Egy pár éve a nő még Londonban lakott, úgy hallottam… Ki a fene tudja? Hét vagy nyolc éve volt…

Finn egyszerre fáradtnak tűnt, és öregnek, nagyon öregnek. Bobby szemében nagy, összeaszott patkánynak látszott, amit rugók és rejtett huzalok mozgatnak. Finn törött üvegű, zsíros bőrszíjra fűzött karórát vett elő, és hosszasan tanulmányozta.

– Jézusom! Nos, ez minden, amit mondani tudok magának, Lucas. Húsz perc múlva néhány barátom érkezik egy szervbankból, hogy kössünk egy kis üzletet…

Bobbynak a fent heverő holttestek villantak az eszébe. Reggel óta ott vannak… Finn leolvasta az arcára kiülő iszonyatot.

– Hé, a szervbankok a legideálisabbak rá, hogy megszabaduljunk bizonyos dolgoktól! Én fizetek nekik. Azoknak az anyátlan seggfejeknek odafent nem sok eladható szervük maradt…

És Finn felnevetett.

– Azt mondja, hogy közel állt… Legbához? És Legbáról mondta maga és Beauvoir, hogy besegített a mázlimnak, amikor letámadtam a fekete jeget?

A táj méhsejtszerű peremén túl az égbolt világosodni kezdett.

– Igen – felelte Lucas. Láthatólag mélyen elmerült a gondolataiban.

– De úgy tűnt, hogy egyáltalán nem hisz az egészben…

– Az nem számít – mondta Lucas, mikor megpillantották a Rollsot. – Ő akkor is mindig közel állt a dolog szelleméhez.

17

A mókusliget

A gép patakzó víz közelében ért földet. Turner lázálmában is hallotta, miközben a magassági háló ölelésében hánykolódott, az egyik legősibb dallamot: a kövön csobbanó víz hangját. A beépített álcázási ösztönnek köszönhetően a gép olyan ügyes volt, akár egy jól idomított kutya. Turner érezte, ahogy a futóművén imbolyogva előrekúszik a sűrű éjszakában, s a sötét kabintetőn ágak sepernek végig. A gép a mély, zöld árnyak közé furakodott, és térdre ereszkedett. Burkolata nyikorogva, recsegve kilaposodott, hasát az iszapos gránitra engedte, mint egy homokra terülő rája. A szárnyait és a törzsét fedő álcázó polikarbon réteg foltossá vált és elsötétült, felvéve a holdfényben csillogó kövek és az erdei talaj színeit és mintázatát. Végül elcsendesedett, és a patakmeder felett már csak a víz loccsanásai hallatszottak…

Turner gépiesen felébredt, de nyitott szeme előtt Lynch halálának emlékképe lebegett, a vörös villanás a Smith & Wesson rögzített célgömbjén túl. Feje felett a kabintető ívét levelek és ágak álcázó utánzata csipkézte. Odakint hajnal derengett, és a rohanó víz csobogott. Még mindig Oakey kék munkásinge volt rajta. Kesernyés izzadságtól bűzlött, az ujjait meg még előző nap alaposan megszaggatta. A fegyver a lábai között feküdt, csövével a vadászgép fekete botkormányára célozva. A magassági háló petyhüdten fityegett a csípője és a vállai körül. Turner hátracsavarta a testét, és meglátta a lányt, ovális arcát, valamint az orrlyuka alatt megalvadt, barna vércsíkot. Még mindig ájult volt, izzadt, ajkai szétnyíltak, akár egy játékbabáé.

– Hol vagyunk?

– Tizenöt méternyire dél-délkeletre az ön által megadott landolási koordinátáktól – válaszolta a gép. – Ön ismét elveszítette az eszméletét. Álcázás mellett döntöttem.

Turner hátranyúlt, és kihúzta az összekötő dugaszt az aljzatából, megszakítva a géppel való kapcsolatot. Kábán körbetekintett a pilótafülkében, aztán rátalált a kabintető kézi nyitószerkezetére. A szervomotoroktól hajtott tető egy sóhajjal kitárult, mozgása közben meglebbentek a polikarbon levélcsipkék. Turner egyik lábát átvetette a fülke oldalán, s kezével megkapaszkodott a pilótafülke hátsó peremében. A polikarbon bevonat az egyik közeli sziklatömb szürkés színét öltötte fel; miközben nézte, a tenyere alatt lassan kialakult rajta egy hússzínű, tenyérnyi folt. Kihúzta a másik lábát is, és a pisztolyt az ülésen felejtve lecsusszant a földre, elterült a hosszú, dús fűben, és álmodni kezdett a patakzó vízről.

Mikor felébredt, négykézláb előremászott a harmattól súlyos, alacsony ágak között. Végül egy tisztásra ért, előrebukott, és hanyatt gurult, megadón széttárt karokkal. Magasan felette valami kicsi szürkeség rugaszkodott el egy ágról, elkapott egy másikat, egy pillanatig ott lengedezett, majd elmászva eltűnt Turner szeme elől.

„Feküdj nyugton! – szólt hozzá egy hang, évek távolából. – Csak terülj el, és ernyeszd el magad, és nagyon hamar el is felejtkeznek rólad, ottfelejtenek a szürke, hajnali harmatban. Élelemért mennek, táplálkozni és játszani, és az agyuk nem sokáig képes két üzenettel megbirkózni…” Turner hanyatt feküdt, a bátyja mellett, mellén a nejlonagyú Winchesterrel, amely új réz és fegyverolaj szagát árasztotta; hajában még megült a tábortüzük füstje. És a bátyjának mindig igaza volt a mókusokkal kapcsolatban. A mókusok eljöttek. Megfeledkeztek a halál foltozott bársonyba és kék acélba írt, világosan látható jeléről. Csak jöttek, versenyt futottak az ágakon, meg-megállva beleszimatoltak a reggeli levegőbe, aztán Turner 22-ese szárazon eldörrent, egy szürke test összecsuklott, és lebukfencezett. A többiek szétrebbentek, eltűntek, és Turner átadta a puskát a bátyjának. Aztán csak vártak; várták, hogy a mókusok ismét megfeledkezzenek róluk.

– Olyanok vagytok, mint én – mondta Turner a mókusoknak, felriadva az álmából. Az egyik mókus hirtelen felegyenesedett egy vastag ágon, és egyenesen ránézett.

– Én mindig visszatérek.

A mókus elugrált.

– Akkor is csak visszatértem, amikor elfutottam a hollandustól. Akkor is, amikor Mexikóba repültem. Akkor is visszafelé igyekeztem, amikor megöltem Lynchet.

Hosszú ideig hevert még ott, a mókusokat figyelve, miközben az erdő felébredt, s a reggel megmelegedett körülötte. Bereppent egy varjú, bedőlt és lefékezett; szétmeresztett tollai olyanok voltak, akár a rugóra járó ujjak. Azt jött megnézni, hogy Turner halott-e.

Turner felderülve elvigyorodott, ahogy a varjú odábbállt.

Még nem az.

Visszakúszott a buja bokrok alatt. A lány már felült a pilótafülkében. Bő, fehér pólót viselt, amit keresztbe vágott a MAAS-NEOTEK embléma. A trikó mellét friss vérrombuszok pettyezték; a lánynak megint vérzett az orra. Fényes kék szemei zavartan rebbentek ide-oda; körülöttük sárgás-fekete monokli, mintha csak valami egzotikus smink lenne. Fiatal, eszmélt rá Turner, nagyon fiatal.

– Te Mitchell lánya vagy – szólította meg, s a bioszoftdossziéból a lány neve is beugrott –, Angela.

– Angie – javította ki a lány gépiesen. – És maga kicsoda? Vérzik az orrom – tartotta fel véres csomóba gyűrt zsebkendőjét.

– Turner. Az apádra számítottam.

Turnernek hirtelen eszébe jutott a fegyver; a lány másik kezét eltakarta a pilótafülke pereme.

– Tudod, hogy hol van az apád?

– A fennsíkon. Úgy gondolta, megbeszélheti velük a dolgot, hogy megmagyarázhatja. Mert szükségük van rá.

– Kikkel beszélheti meg?

Turner egy lépést tett előre.

– Maasszal. Az Igazgatótanáccsal. Nem engedhetik meg maguknak, hogy bántsák. Ugye, nem?

– Miért akarnák bántani? – lépett még egyet előre Turner.

A lány az orrát nyomkodta a vörös kendővel.

– Amiért kiküldött engem. Meg azért, mert apám tudta, hogy engem bántani fognak, talán meg is ölnek. Az álmok miatt.

– Az álmok miatt?

– Maga azt hiszi, hogy bántani fogják?

– Nem, nem, nem tesznek ilyet. Most felmászom oda. Oké?

A lány bólintott. Turnernek ki kellett tapogatnia a törzsbe süllyesztett, üreges kapaszkodókat; az álcabevonat leveleknek, zuzmóknak és gallyaknak mutatta őket… Aztán feljutott a lány magasságába, és megpillantotta a fegyvert a lány szandálba bújt lába mellett.

– De hát nem ő maga akart kijönni? Én őt vártam, az apádat…

– Nem. Mi sosem terveztünk ilyet. Csak az az egy gépünk volt. Nem mondta el magának? – A lány reszketni kezdett. – Semmit sem mondott el magának?

– Éppen eleget mondott – felelte Turner, s kezét a lány vállára tette –, apád eleget mondott nekünk. Minden rendben lesz…

Átlendítette a lábát, lehajolt, félretolta a Smith & Wessont a lány lábától, és kezébe akadt az összekötő kábel. Kezét továbbra is a lányon tartva felemelte, és becsatlakoztatta a füle mögé.

– Add meg a törlési eljárást mindenre, amit csak rögzítettél az elmúlt negyvennyolc órában! – utasította a gépet. – Ki akarom dobni a Mexikóvárosba vezető útvonaltervet, a te utadat a parttól, mindent…

– Mexikóvárosba irányuló útvonal nem került beprogramozásra – közölte a hang, illetve annak közvetlen hallóidegi bemenete.

Turner a lányra meredt, és megdörzsölte az állát.

– Akkor hová megyünk?

– Bogotába. – És a vadászgép kiírta annak a helynek a koordinátáit, ahol le kellett volna szállniuk.

A lány Turnerre pislogott, szemhéja ugyanolyan feketére volt zúzódva, mint a környező bőr.

– Maga meg kivel beszél?

– A géppel. Megmondta Mitchell, hogy szerinte hová kell menned?

– Japánba…

– Van ismerősöd Bogotában? Anyád merre van?

– Senkit nem ismerek. Azt hiszem, Berlinben. Nem igazán ismerem…

Turner kitörölte a gép memóriaegységeit, megsemmisítve Conroy programozásából mindent, ami csak ott volt: a megközelítést Kaliforniából, a bázis azonosítási adatait s az útvonaltervet, amelynek alapján egy kijelölt leszállóhelyre érkeztek volna, Bogota városmagjától háromszáz kilométerre…

Elvégre valaki megtalálhatja a gépet. Turner a Maas műholdas felderítő rendszerére gondolt, meg arra, hogy ért-e valamit a lopakodó-menekülő program, amit lefuttatott a géppel. Rudynak felajánlhatta volna ugyan a vadászgépet, cserébe a segítségért, de nemigen hitte, hogy Rudy szívesen belekeveredne az ügybe. Bár Turner felbukkanása a farmon Mitchell lányával máris belerántja, nyakig. De más kiút nem volt, csak Rudynál juthat hozzá azokhoz a dolgokhoz, amikre most szüksége van.

Négyórás gyalogút várt rájuk a félig elfeledett ösvények mentén, majd végig az elgazosodott, kétsávos aszfaltút kanyargós szalagján. Turner úgy találta, a fák megváltoztak; aztán belegondolt, milyen sokat nőhettek azóta, hogy évekkel ezelőtt utoljára itt járt. Az út mellett, egymástól szabályos távolságra faoszlopok szedertől és lonctól benőtt csonkjai meredeztek; valaha telefondrótok feszültek közöttük, de a drótokat már hetven éve leszaggatták a réz miatt, a kátrányos oszlopokat meg kivágták és eltüzelték… Az út menti virágos réten méhek legelésztek…

– Van ott ennivaló, ahová megyünk? – kérdezte a lány, aki csoszogva baktatott a viharvert aszfalton, fehér szandáljának talpa felverte a port.

– Persze – biztosította Turner –, amit csak kívánsz!

– Most leginkább vizet kívánnék – felelte a lány, s kisimította napbarnított arcából sima szálú barna hajának egy odahullott tincsét. Turner észrevette, hogy a lány egyre jobban sántít, és valahányszor a jobb lábával lép, mindig megvonaglik az arca.

– Mi a baja a lábadnak?

– Azt hiszem, a bokámmal történt valami, amikor odavágtam a sárkányt.

A lány elfintorodott, de ment tovább.

– Pihenünk egyet.

– Nem. Oda akarok érni, akárhová…

– Azt mondtam, pihenünk! – mondta Turner, és a lányt kézen ragadva az út széléhez vezette.

A lány grimaszt vágott, de leült a férfi mellé, s jobb lábát óvatosan maga elé nyújtotta.

– Nagy fegyver – jegyezte meg a lány.

A zubbonyhoz már túlságosan meleg volt; Turner a csupasz testére szíjazta a válltokot, s fölébe húzta az ujjatlan munkásinget. Be sem gyűrte a végét, így az szabadon verdesett körülötte.

– Miért olyan a csöve ott alul, mint egy kobra feje?

– Az egy célzókészülék, éjszakai harchoz.

Turner előrehajolt, hogy megvizsgálja a lány bokáját. Duzzadt volt, és egyre rosszabbodott.

– Nem tudom, még mennyit akarsz ezzel a lábbal menni… – dünnyögte.

– Sok csatában volt már éjszaka, pisztolyokkal?

– Nem.

– Azt hiszem, nem értem, hogy maga mit is csinál.

Turner felpillantott a lányra.

– Mostanában nekem se mindig egyértelmű. Úgy volt, hogy apád jön ki. Munkahelyet akart változtatni, hogy valaki másnak dolgozzék. Azok, akikhez be akart állni dolgozni, felbéreltek engem, meg pár más embert, hogy segítsünk apádnak otthagyni a régi helyét.

– De erre semmilyen lehetőség nem volt – csodálkozott a lány. – Ez törvényellenes lett volna.

– Az is volt – bogozta ki Turner a szandál szíját, majd elkezdte lehántani a lány lábáról. – Törvényellenes.

– Ó! Hát ez a maga foglalkozása!

– Igen.

Levette a szandált. A lány nem viselt harisnyát, s a bokája csúnyán feldagadt.

– Ez ficam…

– És mi van a többiekkel? Sok társa volt ott, a romoknál? Valaki lövöldözött, és azok a rakéták…

– Azt nehéz lenne megmondani, ki lövöldözött – mondta Turner –, de a világítórakétákat nem mi lőttük fel. Talán a Maas biztonsági csoportja tette, akik követtek téged kifelé. Talán azt gondoltad, simán kijuthatsz?

– Azt csináltam, amit Christ mondott nekem – felelte a lány. – Christ az apám.

– Tudom. Azt hiszem, az út hátralévő részén vinnem kell téged…

– De mi van a barátaival?

– Miféle barátaimmal?

– Akik ott maradtak, Arizonában…

– Ja, azokkal! Hát – és Turner kézfejével megtörölte izzadt homlokát –, nem tudnám megmondani. Fogalmam sincs, mi lehet velük.

Turner előtt felmerült a fehérbe fulladó égbolt, a napnál is fényesebb energialobbanás. De a gép azt mondta, elektromágneses pulzálást nem észlelt…

Továbbindultak. Tizenöt perccel később Rudy első portyázó kutyája felfedezte őket. Angie Turner hátán ült, átölelve a vállát; sovány combjait a férfi a hóna alá vette, és kezét összekulcsolta a mellén. A lányból a felsővárosi kölykök illata áradt, valami halvány szappan-vagy samponszag. Turner elgondolta, hogy milyen szagúnak érezheti a lány őt. Rudynál lesz zuhany…

– Ó, a francba, mi az ott?! – merevedett meg a lány a hátán. Előremutatott.

A kanyarban, egy magas agyagfal tetejéről ösztövér, szürke vadászkutya nézett le rájuk. Keskeny fejét érzékelőkkel telerakott, fekete csuklya takarta. Nyelvét kilógatva lihegett, és lassan ide-oda ingatta a fejét.

– Semmi vész! – mondta Turner. – Csak egy őrkutya. A barátomé.

A ház kiterjeszkedett, toldalékszárnyak és műhelyek nőttek rajta, de Rudy sohasem mázolta át az eredeti felépítmény hámló palánkjait. Turner ittjárta óta Rudy sűrű lánchálóval kerítette el járműparkját, de a kapu nyitva várta őket; forgócsapjai elvesztek a kerti folyondár és a rozsda alatt. Turner tudta, hogy az igazi védelmi egységek valahol máshol rejtőznek. Négy őrkutyától kísérve kaptatott fel a kavicsos behajtón; Angie a vállára ejtette a fejét, de karjaival még mindig átölelte.

Rudy az elülső tornácon várt rájuk. Régi fehér sortja volt rajta, meg egy tengerészpóló, amelynek egyetlen zsebéből legalább kilenc egyforma vagy nagyon hasonló toll kandikált ki. Rájuk nézett, és üdvözlésképpen feléjük emelte holland sörének zöld dobozát. Mögötte kifakult khaki inges, szőke nő lépett ki a konyhából, kezében krómspatulával. Rövidre nyírt, felfésült és leszorított hajáról Turnernek a Hosaka-modul koreai orvosnője jutott eszébe, róla pedig a lángoló modul, arról Webber, akiről meg a fehéren izzó ég… Turner ott imbolygott Rudy kavicsos kocsifelhajtóján szétterpesztett lábakkal, hogy elbírja a lányt. Csupasz mellkasát az arizonai piactér pora borította, amibe a lecsorgó izzadság csíkokat szántott. Ránézett Rudyra és a szőkére.

– Már csináltunk nektek reggelit – szólalt meg Rudy. – Amikor megláttunk a kutyák képernyőin, rögtön gondoltuk, hogy éhesek lesztek…

Rudy ügyelt rá, hogy a hangja diplomatikusan csengjen. A lány felnyögött.

– Jól tettétek – felelte Turner. – A lánynak kikészült a bokája, Rudy. Legjobb lesz, ha megvizsgáljuk. Aztán van még pár dolog, amiről beszélnem kell veled.

– Azt hiszem, kicsit fiatal még hozzád – jegyezte meg Rudy, és belekortyolt a sörébe.

– Menj már a picsába, Rudy! – förmedt rá a mellette álló nő. – Nem látod, hogy a lány megsérült? Hozza be, errefelé! – fordult Turnerhez, és eltűnt a konyhaajtó mögött.

– Másképp nézel ki – jelentette ki Rudy, Turnert nézegetve, és Turner látta, hogy bátyja részeg. – Ugyanaz vagy, de nem ugyanolyan.

– Már egy ideje ilyen vagyok – felelte Turner, és a falépcső felé indult.

– Átplasztikáztattad az arcodat, vagy mi?

– Helyreállításnak mondanám. Korábbi felvételek alapján kellett összerakniuk.

Turner felkapaszkodott a lépcsőn, derekába minden mozdulatra éles fájdalom nyilallt.

– Nem is rossz! – dicsérte Rudy. – Alig vettem észre.

Böfögött. Alacsonyabb volt Turnernél, s már kezdett pocakosodni, de mindkettőjüknek ugyanolyan barna volt a haja, és arcra is nagyon hasonlítottak.

Turner megállt a lépcsőn, amikor a szemük egy vonalba került.

– Még mindig mindennel foglalkozol egy kicsit, mi, Rudy? A gyereket le kéne ellenőrizni, és szükségem volna néhány dologra.

– Nos – dörmögte a bátyja –, meglátjuk, mit tehetünk. A múlt éjszaka valami zajt hallottunk, talán egy hangrobbanást. Volt valami köze ennek hozzád?

– Igen. Van egy vadászgép a mókusligetben, de nem nagyon látszik.

Rudy felsóhajtott.

– Jézusom… Na, hozd be a lányt…

Rudynak a házban töltött évei eltüntették a legtöbb olyan tárgyat, amire Turner még emlékezett, és a lelke mélyén valahogy hálás is volt ezért. Nézte, amint a szőke tojásokat üt egy acéltálba. Parlagi, sötétsárga tojások voltak; Rudy saját tyúkokat tartott.

– Sally vagyok – mutatkozott be a nő, s egy villával felverte a tojásokat.

– Turner.

– Ő is csak így emlegette magát – mondta a nő –, de sosem beszélt magáról sokat.

– Sokáig nem is tartottuk a kapcsolatot. Lehet, hogy fel kéne mennem, segíteni neki.

– Üljön csak le! Rudynál jó kezekben van a kis barátnője. Ért hozzá.

– Még akkor is, ha be van rúgva?

– Félig van berúgva. De nem is fog műteni, csak tapaszt rak a lányra, és beköti a bokáját.

A nő szárított tortilla szirmokat szórt egy fekete tepsiben sistergő vajra, és ráöntötte a tojást.

– Mi történt a szemével, Turner? Maga és a lány…

A nő a krómkanállal megkeverte az egyveleget, és egy plasztiktubusból salsát löttyintett a tetejére.

– A hirtelen gyorsuláskor fellépő erő hatása. Sietve kellett felszállnunk.

– A lány bokája is akkor sérült meg?

– Lehet. Nem tudom.

– És most kergetik magát? Vagy a lányt?

A mosogató feletti szekrényből tányérokat szedett elő. A szekrényajtók ócska lemezburkolata hirtelen nosztalgiahullámot kavart fel Turnerben: a nő napégette csuklója egy pillanatra olyannak tűnt, mint az anyjáé…

– Valószínűleg igen – felelte. – De nem tudom, mi van a háttérben, még nem.

– Na, egyen egy falatot! – rakta ki a nő a keveréket egy fehér tányérra, majd villa után kotorászott. – Rudy nagyon fél az olyanféléktől, akik magát kereshetik.

Turner maga elé húzta a tányért, átvette a villát, és a gőzölgő tojások fölé hajolt.

– Akárcsak én.

– Találtam pár ruhát! – kiáltotta Sally a zuhany zubogása mögül. – Rudy egyik barátja hagyta itt őket, azt hiszem, pont jók magának…

A zuhanyt a nehézségi erő hajtotta: a tetőn lévő tartályban összegyűlt esővizet vaskos fehér szűrőegység tisztította meg, mielőtt a hozzákötözött, rózsában végződő csőbe engedte volna. Turner kidugta a fejét a párálló műanyag lepedők közül, és a nőre pislogott.

– Kösz.

– A lány eszméletlen – közölte a nő. – Rudy szerint sokkot kapott a kimerültségtől. Azt is mondta, hogy a lány állapotában akár most is lefuttathatja a teszteket.

Aztán elhagyta a szobát, s magával vitte Turner gyakorlóját és Oakey ingét.

– Te, mi ez a lány? – nyújtott feléje Rudy egy gyűrött, ezüstös nyomtatópapír tekercset.

– Ebből én nem értek semmit – mondta Turner, és Angie-t keresve körbepillantott a szobában. – Hol van?

– Alszik. Sally vigyáz rá.

Rudy hátat fordított, és visszasétált a szoba túlfelére. Turner emlékezett rá, hogy valamikor ez volt a nappalijuk. Rudy sorban kikapcsolta a konzolokat, apró jelfényeik egymás után felvillantak és kialudtak.

– Nem tudom, öregem. Egyszerűen nem értem. Mi ez, valami rák?

Turner odament hozzá, közben elhaladt egy munkaasztal mellett, amin egy mikromanipulátor pihent a porvédője alatt. Régi monitorok poros, szögletes szeme bámult rá mellőle, az egyikük képernyője már megrepedt.

– Teli van vele a lány feje – mondta Rudy. – Hosszú láncokat alkot. Az égvilágon semmire sem hasonlít, amit valaha is láttam. Semmire.

– Mennyit tudsz a biochipekről, Rudy?

Rudy morgott egyet. Most nagyon józannak látszott, de feszült volt és nyugtalan. Kezével a hajába túrt.

– Rájuk gondoltam. Ez valami… Nem implantáció. Ez átültetés.

– És mire való?

– Hogy mire? Egek! Ki a fene tudja? Ki csinálta ezt neki? Valaki, akinek dolgozol?

– Azt hiszem, az apja.

– Jézusom! – Rudy kezével megtörölte a száját. – A képeken olyan árnyékot vet, mint egy daganat, de a lány létfontosságú funkciói normális szinten állnak. Milyen lány, amúgy?

– Nem tudom. Csak egy gyerek… – vont vállat Turner.

– A kurva életbe! – dünnyögte Rudy. – Már azon is csodálkozom, hogy még járni tud…

Kinyitott egy kisméretű laboratóriumi hűtőt, és előszedett egy deres palack Moszkovszkaját.

– Kérsz egy kortyot? – kérdezte.

– Talán majd később.

Rudy sóhajtott, jól megnézte a palackot, majd visszatette a hűtőbe.

– Végül is mi az óhajod? Ha valami ilyen furcsa, mint ez az izé itt a kislány fejében, akkor azt hamarosan keresni fogják. Ha ugyan már nem keresik.

– Már keresik – közölte Turner. – De azt nem tudják, hogy itt kéne keresniük.

– Egyelőre nem.

Rudy koszos fehér sortjába törölte a kezét.

– De feltehetően tudni fogják, igaz?

Turner bólintott.

– Akkor innen hová mentek?

– A Sprawlba.

– Miért?

– Először is, mert ott van a pénzem. Négy különböző néven tartok fenn hitelszámlákat, és egyik nyomán sem lehet hozzám eljutni. Másodszor, mert ott van egy csomó kapcsolatom, amit felhasználhatok. És harmadszor azért, mert a Sprawl mindig menedéket nyújt. Olyan rohadtul nagy, tudod?

– Oké – mondta Rudy. – Mikor?

– De várod! Szeretnéd, ha már kívül lennénk?

– Nem. Illetve nem tudom. A kis barátnőd fejében lévő cucc nagyon érdekes. Van egy barátom Atlantában, akitől kölcsön tudnék kérni egy funkcióelemző egységet, agytérképpel, satöbbivel együtt. Ha felraknám a lányra, talán kisüthetném, mi a fene ez… Talán valami értékes dolog.

– Biztosan az.

– Te nem vagy kíváncsi? Már úgy értem, arra, hogy kiféle-miféle ez a lány? Valami katonai laborból kapartad elő?

Rudy újra kinyitotta a fehér fagyasztó ajtaját, kivette a vodkás üveget, kinyitotta, és meghúzta.

Turner átvette a palackot, és megdöntötte, hadd csapódjék a jeges folyadék hulláma a fogaihoz. Lenyelt egy kortyot, és megrázkódott.

– Egy vállalattól hoztam el, egy nagyvállalattól. Eredetileg az apját kellett volna kihoznom, de maga helyett a lányát küldte ki. Aztán valaki hazavágta az egész bázist, olyan volt, mint egy mini atombomba. Épphogy megúsztuk. Eddig.

Visszaadta az üveget Rudynak.

– Maradj magadnál, Rudy, a kedvemért! Ha túl sokat iszol, félős leszel.

Rudy rámeredt, ügyet sem vetett az üvegre.

– Arizona – mondta. – Benne volt a híradóban. Mexikó még mindig balhézik miatta. De nem atombomba volt. Az egész környéken csapatok állomásoztak. Nem atombomba volt.

– Hát micsoda?

– Úgy gondolják, egy nehézlöveg lehetett. Szerintük valaki kitelepített a préri közepére egy hipersebességű ágyút, egy teherléghajóba dugva, és aztán kulimászt csinált valami felhagyott telepből. Tudják, hogy volt odakint egy léghajó, de eddig még senki sem találta meg. Persze, egy nehézlöveget úgy is be lehet állítani, hogy plazmává robbantsa magát, miután elsült. A lövedék ekkora gyorsításnál bármit képes szétvágni. Valószínűleg egy százötven kilós vagy a körüli jégtömb intézett el ott mindent.

Rudy csak most vette el az üveget, rácsavarta a kupakot, és maga mellé tette a pultra.

– Arrafelé minden föld a Maashoz tartozik, a Maas Biolabshoz, nem igaz? A Maas is szerepelt a hírekben. Teljes együttműködéséről biztosította a különféle hatóságokat, elhiheted. Szóval, azt hiszem, ez megmagyarázza, hol csípted fel magadnak a kiscsajt.

– Azt igen. De mindebből nem tudom meg, hogy ki használta a nehézlöveget. Vagy hogy miért.

Rudy vállat vont.

– Jó lenne, ha ezt megnéznétek! – szólt be Sally az ajtón.

Sokkal később, Turner és Sally az elülső tornácon üldögélt. A lány végre belemerült valamibe, ami Rudy EEG-je szerint álomnak volt nevezhető. Rudy visszahúzódott az egyik műhelyébe, valószínűleg a vodkás üvegével együtt. A láncos kapu mellett kunkorodó loncindák körül szentjánosbogarak keringtek. Turner úgy érezte, ha félig lehunyja a szemét, akkor a tornác fa hintaágyáról, ahol ült, szinte látja a már nem létező almafát, amelyen valaha egy ősrégi autógumi himbálózott, egy ezüstös-szürke kenderkötél végén. A szentjánosbogarak akkor is ugyanígy járták a táncukat, és Rudy sarka nagyokat csattant a csupasz földbuckán, ahogy lábával rugdalva lendítette magát egyre feljebb, Turner pedig ott feküdt, hanyatt a fűben, és nézte a csillagokat…

– Nyelveken – szólalt meg Sally, Rudy nője, a nyikorgó nádfonatú székből; cigarettája vörös szemként parázslott a sötétben. – Nyelveken való beszéd.

– Az micsoda?

– Az, amit a maga sráca művelt odafenn. Ért valamennyit franciául?

– Nem, nem sokat. Szótár nélkül nem.

– A beszéde egy része nekem franciának tűnt.

A vörös izzás egy pillanatra rövid sávvá változott, ahogy a nő leverte a hamut.

– Amikor kislány voltam, az öregem elvitt egyszer a stadionba. Láttam a tanúságtételeket és a nyelveken való szólást. Megrémültem tőle. Azt hiszem, most még jobban megijesztett, amikor a kislány rákezdte.

– Rudy csak a végét rögzítette, ugye?

– Ühüm… Tudja, Rudy nincs igazán jól. Ez a fő oka annak, hogy visszaköltöztem ide. Megmondtam neki, hogy ha nem lesz józan, nem maradok vele tovább. De aztán még rosszabb lett a helyzet, úgyhogy kábé két hete visszaköltöztem. Éppen menni készültem, amikor maguk megjöttek.

A cigaretta parazsa átívelt a korlát felett, és az udvart borító kavicsszőnyegre hullott.

– Az ivás volt az oka?

– Az is, meg amiket összefőzött magának a laborban. Tudja, ez a pasi szinte mindenhez hozzá tud szagolni egy keveset. Megyeszerte vannak még barátai. Hallottam őket a régi történetekről beszélgetni, amikor maga meg ő még kölykök voltak, s maga még nem ment el.

– Neki is el kellett volna mennie.

– Gyűlöli a várost – mondta a nő. – Azt szokta mondani, hogy eljön az ide magától is, tehát minek mennénk oda?

– Én azért mentem el, mert itt semmi sem történt. Rudy mindig le tudta magát kötni. Ahogy elnézem, most is.

– Jobb lett volna, ha kapcsolatban maradtak volna egymással. Szerette volna, ha itt van, amikor haldoklott az anyjuk.

– Akkor Berlinben voltam, és nem hagyhattam ott, amit csináltam.

– Elhiszem. Én sem voltam itt. Én csak később jöttem. Az jó nyár volt. Rudy meg egy csomó vidéki fiú egyszerűen bejött abba a koszlott memphisi klubba, és kihúzott onnét. Másnap már itt voltam, és nemigen tudtam, valójában miért. Csak azt tudtam, hogy aranyos volt akkoriban, és jópofa, s hozzájuttatott a lehetőséghez, hogy lecsillapodjak. Még főzni is tanított! – nevetett fel a nő. – Tetszett is a dolog, leszámítva azokat az istenverte tyúkokat ott hátul.

Aztán a nő felkelt, és nyújtózkodott. Az öreg szék megreccsent, s Turner ráérzett a nő hosszú, napbarnított lábára, s az illatára, amely ott lebegett az arcához közel, s a nyár heve sütött belőle.

Sally a vállára tette a kezét. Turner szeme egy vonalba került a nő hasának barna csíkjával, az alacsonyan hordott sort dereka felett, s a lágy árnyéknak látszó köldökével. S ahogy eszébe jutott Allison a fehér, üreges szobában, Turner szerette volna odaszorítani az arcát, hogy érezze az egészet… Úgy tetszett, a nő könnyedén meginog, de Turner nem volt benne biztos.

– Turner – szólalt meg a nő –, néha olyan itt vele lenni, mintha egyedül lennék…

Erre Turner is felállt. Az öreg hinta lánca megcsörrent a tornác tetejének eresztékeibe tekert gyűrűs csavaroknál, amiket az apja negyven évvel ezelőtt húzhatott meg. S aztán megcsókolta a nő szétnyíló száját, megrészegülve a beszélgetéstől, a szentjánosbogaraktól és az emlékek tudat alatti rugóitól. És ahogy tenyere felsiklott a nő meztelen hátán, a fehér póló alatt, Turner úgy érezte, hogy az életében szereplő emberek nem események láncolatára fűzött gyöngyszemekként követik egymást, hanem mindahányan egyetlen halmazt alkotnak; tehát ugyanolyan jól ismeri ezt a nőt, mint ahogy Rudyt, Allisont vagy Conroyt, vagy akár a gyereket, aki Mitchell lánya.

– Hé – suttogta a nő, kiszabadítva a száját –, most már menjünk fel!

18

A Holtak neve

Alain ötkor hívta fel, és Marly megnyugtatta, hogy az általa kívánt összeg hozzáférhető; közben igyekezett leküzdeni a férfi kapzsisága miatt rátörő rosszullétet. A címet gondosan leírta egy kártya hátoldalára, amit még Picard íróasztaláról csent el a Roberts Galériában. Andrea tíz perccel később jött haza a munkából, és Marly örült, hogy barátnője nem volt tanúja Alain telefonhívásának.

Nézte, ahogy Andrea kitámasztja a konyhaablakot a hatodik kiadású, kék fedelű Rövidített Oxfordi Angol Szótár szamárfüles második kötetével. Andrea egy furnérpolcot ékelt a kőpárkányra, ami épp elég széles volt, hogy elférjen rajta a kis hibacsi serpenyő, amit a mosogató alatt szokott tartani; aztán néhány fekete faszén kockát rendezett csinosan a rácsra.

– Ma beszéltem valakivel a munkáltatódról – csevegett Andrea, miközben a furnérlemezre helyezte a hibacsit, és a tűzhely szikrapisztolyával fellobbantotta a zöldes gyújtókenőcsöt.

– Bent járt az akadémikusunk Nizzából. Zavarba jött, amikor megtudta, hogy pont Josef Virek érdekel, de vén, kanos kecske lévén, örömmel leállt velem beszélgetni.

Marly odaállt melléje, és a széndarabokat nyaldosó, alig látható lángnyelveket figyelte.

– Állandóan előrángatta a Tessier-Ashpoolokat – folytatta Andrea –, meg Hughest. Hughes amerikai volt, és a 20. század vége felé élt. Ő is szerepel a könyvben, mint afféle elő-Virek. Nem is tudtam, hogy a Tessier-Ashpoolok széthullóban voltak…

Andrea visszament a pulthoz, és kicsomagolta a hat hatalmas garnélarákot.

– Ők azok a francia-ausztrálok? Valami dereng egy dokumentumfilmből, azt hiszem. Nem az övék valamelyik nagy üdülőhely?

– Szabadpart. De a professzorom azt mondja, hogy már eladták. Úgy látszik, hogy az öreg Ashpool egyik lányának sikerült személyes ellenőrzése alá vonni a teljes üzleti egységet, aztán egyre hóbortosabbá vált, és a klán befolyására elment az erdőbe. Ez úgy az elmúlt hét évben történt.

– Nem értem, mi köze mindennek Virekhez – mondta Marly, s nézte, ahogy Andrea a rákokat egy-egy hosszú bambusznyársra tűzi.

– Én ugyanúgy nem értettem, mint te. A prof amellett kardoskodik, hogy Virek és a Tessier-Ashpoolok egyaránt döbbenetes anakronizmusok. Szerinte a megfigyelésük által közelebb kerülhetünk a vállalati fejlődés megértéséhez. Mindenesetre eléggé megbízik a vezető szerkesztőinkben…

– De mit mondott Virekről?

– Azt, hogy Virek tébolya más alakban jelenik meg.

– Tébolya?

– Tulajdonképpen óvakodott így nevezni. De Hughes nyilvánvalóan sült bolond volt, az öreg Ashpool szintén, a lánya meg végképp dilis. A prof azt mondta, hogy az evolúciós nyomások rákényszerítik Vireket arra, hogy valahogy „ugorjon”. „Ugorjon”, így mondta.

– Evolúciós nyomások?

– Igen – felelte Andrea, és a hibacsihoz vitte a nyársra húzott rákokat –, a prof úgy beszél a vállalatokról, mintha valamiféle állatok lennének.

Vacsora után sétára indultak. Marly időnként megfeszítette érzékeit, hogy felfedezze Virek felügyeletének elképzelt gépezetét, de Andrea betöltötte az estét szokásos melegségével és józanságával, s Marly hálás volt neki, hogy sétájuk idejére a város visszavedlett egyszerű és egyértelmű mivoltába. Mert Virek világában ugyan mi lehetne egyszerű? Marlynak eszébe jutott a Duperey Galéria rézkilincse, s hogy milyen leírhatatlan módon tekergett az ujjai között, ahogy elragadta őt Virek modellált Parque Güelljébe. Vajon Virek örökké ott volt Gaudí parkjában, morfondírozott Marly, a soha véget nem érő délutánon? Señor gazdag. Señor a megtestesülés minden eszközét birtokolja. Marly megborzongott a langyos esti levegőben, és közelebb húzódott Andreához.

Egy szimstim-környezetben mindig ott lappangott annak a baljós, fenyegető sejtése, hogy bármilyen környezet valószínűtlenné válhat; akár azok a kirakatok is csak káprázatok lehetnek, amelyek előtt Andreával most elhaladt. Valaki egyszer azt mondta, hogy a tükrök alapjában véve veszedelmesek; Marly úgy vélte, a szimstim-modellek sokkal inkább azok.

Andrea megállt egy bódénál, hogy megvegye az Elle legfrissebb számát, és mellé egy csomaggal kedvenc angol cigarettájából. Marly a járdán álldogált, magányos szigetként a gyalogosok folyamában; diákok, üzletemberek és turisták arcai suhantak el mellette. Feltette, hogy köztük evickélnek Virek gépezetének Pacóval összekötött alkatrészei is. A mandulaszemű, könnyed komolyságú Pacóval, akinek puplininge alatt csak úgy táncolnak az izmai. Pacóval, aki egész életében a Señornak dolgozott…

– Mi baj van? Úgy festesz, mint aki épp lenyelt valami szörnyűt – lépett mellé Andrea, és lehántotta a celofánt a húsz Silk Cutot rejtő dobozról.

– Nem – felelte Marly, és megborzongott –, de úgy érzem, majdnem…

És hazafelé menet, dacára Andrea csacsogásának és melegségének, a kirakatok egytől egyig dobozokká változtak, olyan szerkesztett alkotásokká, mint Joseph Cornell vagy a Virektől keresett titokzatos dobozkészítő művei. S a könyvek, a szőrmék és az olasz pamutáruk névtelen vágyat formáló alakzatba rendeződtek.

És aztán újra felébredt. Felemelte arcát Andrea kanapéjáról, s a piros takarót összehúzta a válla körül. Kávéillat lengedezett; Andrea a szomszéd szobában öltözködött, valami tokiói popdalt dudorászott hozzá, és odakint szürke reggelt köszöntött a párizsi eső.

– Nem – mondta Pacónak Marly –, magam megyek. Így szeretném.

– Nagy összegű pénzről van szó – mondta Paco, lepillantva a kávéház közöttük álló asztalkájára, amin az olasz táska pihent. – Ez veszélyes, érti?

– Senki sem fogja tudni, mit viszek, nem igaz? Csak Alain. Alain és a barátaid. És nem azt mondtam, hogy egyedül akarok menni, csak éppen nem vágyom társaságra.

– Talán rosszul csináltam valamit? – Paco szája sarkában megjelentek a komoly, mély ráncok. – Felbosszantottam?

– Csak azt akartam mondani, hogy magamban szeretnék lenni. Te és a többiek, akárkik is legyenek, nyugodtan követhettek és figyelhettek. Ha netán szem elől vesztenél, amit nemigen hiszek, akkor is biztosan odatalálsz.

– Ez igaz – felelte a fiú. – De az, hogy maga jó pár millió új jennel mászkál egyedül Párizsban…

Paco vállat vont.

– És ha elveszíteném? Señor egyáltalán elkönyvelné a veszteséget? Vagy rögtön teremne egy másik táska, újabb négymillióval?

Marly a táska vállszíja után nyúlt, és felállt.

– Természetesen kapna egy újabb táskát, noha részünkről némi utánajárást igényel, hogy ekkora összegű készpénzt összeszedjünk. És a Señor nem „könyvelné” el a veszteséget abban az értelemben, ahogy maga mondta, de engem megbüntetne, amiért értelmetlenül vesztegettem el egy kisebb összeget. A nagyon gazdag emberek közös vonása, hogy ügyelnek a pénzükre, majd meglátja.

– Mindazonáltal magam megyek. Nem egyedül, de hagyjatok magamra a gondolataimmal!

– A megérzéseivel?

– Pontosan.

Ha követték, ahogy Marly ezt biztosra vette, akkor most is, mint mindig, láthatatlanok maradtak. Egyébként az is biztos, hogy Alaint sem hagyják ki a megfigyelésből. A címet, amit reggel bediktált neki, azok már javában kémlelhetik, akár ott van Alain, akár nincs.

Ma új erőt érzett magában. Sikerült felülkerekednie Pacón. Tán azért, mert előző éjszaka feltámadt benne a gyanú, hogy Paco, a maga humorával, férfiasságával és megnyerő művészettagadásával esetleg ott várja majd valahol. Marlynak eszébe jutottak Virek szavai, miszerint többet tudnak az életéről, mint saját maga. S akkor mi a legkönnyebb mód, ami által besatírozható a Marly Kruskova életének rácsán még üresen maradt néhány mező? Paco Estevez. A tökéletes idegen. Túlontúl tökéletes. A mozgólépcső a metró mélye felé siklott vele, s ő rámosolygott a kék falakon tükröződő képmására. Elégedett volt sötét frizurájával, valamint reggel vett fekete Porsche szemüvege divatosan puritán titánkeretével. Az ajkai se rosszak, gondolta, sőt egyáltalán nem rosszak; a felfelé tartó mozgólépcsőről fehér inges, fekete bőrdzsekis, vékony fiú mosolygott vissza rá, hóna alatt hatalmas fekete irattáskát cipelt.

„Párizsban vagyok!” – gondolta Marly. Nagyon hosszú idő után most először derült fel azon, hogy egyedül van. És ma odaadok az én gusztustalan bolonddá lett régi szeretőmnek négymillió új jent, és cserébe kapok tőle valamit. Egy nevet vagy egy címet, esetleg egy telefonszámot. Marly első osztályra szóló jegyet vett; az ilyen kocsikban kisebb a tömeg, és elütheti az időt azzal, hogy megpróbál rájönni, melyik utastársa tartozik Virekhez.

Az Alaintől kapott cím egy komor északi külvárosban volt, az egyik betontoronyban, amely huszadmagával emelkedett ki a múlt század közepéről itt felejtett, spekulációs telek betonsíkjából. A kitartóan szakadó eső amolyan összeesküvés-hangulatot kölcsönzött az egész napnak, s végiggyöngyözött az elegáns gumitáskán, amiben az Alainre váró vagyon lapult. Milyen különös érzés ezen a borzasztó környéken milliókkal a hóna alatt csatangolni, hogy megjutalmazhassa gonoszul hűtlen kedvesét ezzel a sok köteg új jennel!

Megnyomta a lakás számával ellátott kaputelefongombot, de a zümmögésre nem érkezett válasz. A mocskos táblaüvegen túl teljesen csupasz, sötétes hall derengett. Olyan hely volt, ahol az ember belépéskor felkattintja a világítást, és az magától kikapcsol, mindig a lift érkezése előtt; s az ember aztán csak várhat a pállott levegőt megülő fertőtlenítőszagban. Marly ismét csengetett.

– Alain?

Semmi válasz.

Marly megpróbálkozott az ajtóval. Nem volt zárva. A hallban senkit nem látott, csak egy elhagyatott videokamera bámult rá porréteggel fedett, halott szemével. A kinti betonsivatagról nedves délutáni fény szűrődött be. A barna kőlapokon csattogó csizmasarkokkal Marly a liftekhez sietett, és megnyomta a 2l-es gombot. Üregesen visszhangzó, tompa csattanás hallatszott, amit fémes morgás követett; aztán az egyik lift megindult lefelé. Az aknaajtók feletti műanyag kijelző továbbra is sötét maradt. A fülke fáradt szisszenéssel érkezett meg, magas hangú sivítása is elhalt.

– Cher Alain, te aztán szépen lecsúsztál! Ez a hely szemétdomb a javából!

A félrecsusszanó ajtó a fülke feltáruló sötétjére nyílt. Marly beletúrt az olasz táskába, s az alján lapuló brüsszeli retiküljében kezdett kotorászni. Végül megtalálta azt a kis zseblámpát, amit a Párizsban töltött első hetek óta magával hordott; lapos, zöld bádogburkolatának elején a Pile Wonder oroszlánfejes védjegye domborodott. Most előhúzta; a párizsi lifteknél sosem lehet tudni, mi vár az emberre odabent: egy rabló, esetleg egy kupac még gőzölgő kutyaszar… És a gyenge fénysugár olajosan csillogó, ezüstszínű kábelekre vetült, amelyek lágyan lengtek a tátongó aknában. Marly jobb csizmájának orra már pár centire túlnyúlt a talpa alatti kőlap összekarcolt peremén. Keze gépiesen lefelé lendítette a fénykévét, és iszonyodva pillantotta meg a fülke poros, szeméttel teleszórt tetejét, két emelettel lejjebb. A néhány másodperc alatt, amíg zseblámpája fénye a liftfülkén reszketett, Marly hihetetlen sok részletet látott meg. A bágyadt fényfolt mintha apró tengeralattjáróként bukott volna alá holmi tengermélyi hegyvonulat szirtjei közé, úgy siklott végig az évszázadok óta háborítatlanul halmozódó üledékfoltokon. Réges-régi pernye bolyhos medre látszott, benne kiszikkadt, szürkés, használt óvszer hevert, körülötte cinklemez forgácsok ragyogó szemei kacsintottak felfelé, kicsit odébb pedig egy inzulinos fecskendő törékeny, szürke hengere, a fehér dugattyúval együtt… Marly úgy szorította az ajtó szélét, hogy belesajdultak az ízületei. Nagyon lassan hátrahelyezte a testsúlyát, eltávolodva az aknától. Még egyet lépett hátra, és lekattintotta a lámpáját.

– Anyád! – szakadt fel belőle a rémület. – Jézusom!

A lépcsőház ajtajához ment, ismét felkattintotta a kis zseblámpát, és megindult felfelé. Nyolc emelettel feljebb már lemállott róla az ólmos zsibbadtság, és reszketett; lecsorgó könnyei tönkretették a sminkjét.

Újra dörömbölni kezdett az ajtón. Préselt lemezből volt, rémes rózsafautánzat lapokkal fedve; a kőnyomatú szemcsék alig látszottak a hosszú folyosón pislákoló egyetlen biofluoreszcens csík fényénél.

– A fene essen beléd, Alain! Alain?

Az ajtóba épített kémlelőüveg vaksi halszeme üresen, semmitmondóan nézett vissza Marlyra. A folyosón émelyítő bűz terjengett: szintetikus fedőanyag és illatosítóval elnyomott konyhaszag keveréke.

Végül megragadta a kilincset, és lenyomta. A hitvány réz zsíros tapintású volt és hideg; a pénzzel teli táska hirtelen súlyosnak tűnt, szíja belevágott a vállába… Az ajtó könnyedén kitárult. Rövid, narancsszínű szőnyeget pillantott meg, rajta szabálytalan, négyszögletes, lazacvörös foltokkal. A rárakódott évtizedes koszrétegbe a lakók és látogatóik ezrei jól látható ösvényt tapostak…

– Alain?

Fekete francia cigaretták szinte otthonos illata…

És megtalálta a férfit. A szobában ugyanaz a nedves, ezüstös fény derengett, az ablak négyszögén túl a többi jellegtelen toronyház tört a sápadt, esős égbolt felé. Alain ott hevert összegörnyedve, mint egy gyerek, a förtelmes narancssárga szőnyegre bukva. Gerince kérdőjellé görbült palackzöld velúrzakójának szűk háta alatt; bal keze széttárt ujjakkal a fülére tapadt, körme alatt halványkék elszíneződés sötétlett.

Marly letérdelt, és megtapintotta a nyakát. Tudta. Az ablak mögött csak csorgott, csorgott az eső szakadatlanul. Lábát szétvetve felemelte a férfi fejét, s ringatta; az állatias fájdalom betöltötte a szoba csupasz terét… Aztán egyszerre csak valami éles dolgot érzett a tenyere alatt: egy rozsdamentes, nagyon finom, nagyon merev drótszál végét, ami a férfi füléből meredt elő, kihűlt ujjai között.

Ocsmány, ocsmány! Mennyire ocsmány módja a halálnak! A dühtől Marly felpattant, keze karommá görbült. Nekilátott átkutatni a szobát, ahol Alain meghalt. Semmi sem utal rá benne, csak a rongyos aktatáskája. Kinyitva Marly két spirál jegyzettömböt talált, tiszta és vadonatúj lapokkal, aztán egy olvasatlan, de felettébb divatos regényt, egy skatulya gyufát és egy félig üres, kék Gauloise-os dobozt. A Brownstól való, bőrkötésű napló eltűnt. Marly végigtapogatta a férfi zakóját, ujjaival benyúlt a zsebekbe is, de sehol sem lelte.

„Nem – gondolta magában –, amúgy sem írtad volna oda, ugye? De sose tudtál megjegyezni egyetlen számot vagy nevet sem, nem igaz?” Marly ismét körbepillantott a szobában, s furcsa higgadtság szállta meg. „Muszáj volt leírnod a dolgokat, de titkolózó voltál, és nem bíztál az én kis Browns-féle könyvecskémben, de nem ám! Ha randiztál egy lánnyal, rendesen egy gyufaskatulyára vagy valami fecnire írtad fel a számát, és meg is feledkeztél róla, aztán hetekkel később megtaláltam, és rendbe tettem a dolgaidat…”

Átment a kicsiny hálószobába. A berendezése egy élénkpiros, összecsukható székből és egy ágyként szolgáló, olcsó, sárga habszivacs matracból állt. A matracon menstruációs vér pillangómintája éktelenkedett. Marly megemelte, de nem volt alatta semmi.

– Megijeszthettek – szólalt meg, s hangjában olyan szenvedély remegett, amelyet meg sem próbált megérteni. Kezét, amely most hidegebb volt, mint Alainé, végigfuttatta az arannyal csíkozott piros tapétán; meglazult szegély, rejtekhely után kutatott.

– Te szegény, buta seggfej! Te szegény, buta, halott seggfej…

Sehol semmi. Visszatért a nappaliba, és valahogy furcsállotta, hogy a holttest nem mozdult meg. Alaintől azt várta volna, hogy felpattan hellózva és pár centi kamu drótot lengetve. Lehúzta a férfi cipőit. Megértek már a talpalásra és a sarkalásra. Marly beléjük kukkantott, s megtapogatta a bélést. Semmi.

– Ne csináld ezt velem…

Újra visszament a hálószobába, majd a szűk mellékhelyiségbe. Félresöpörte a rendetlen kupacba hányt, olcsó fehér műanyag vállfákat, s a vegytisztító petyhüdt műanyag takaróját. Aztán áthurcolta a foltos matracot, és ráállt; sarkai belesüppedtek a habszivacsba. Kezével végigmatatott a falemez polcon, és a távolabbi sarokban megtalálta a kicsi, keménypapírból hajtogatott, kék csomagot. Miközben megállapította, hogy oly gondosan kilakkozott körmei teljesen letöredeztek, kihajtogatta a papírt, és megpillantotta a számot, amit Alain zöld filctollal firkantott fel rá. Egy üres Gauloise-os doboz volt.

Kopogtak.

Aztán Paco hangja hallatszott:

– Marly? Hello! Mi történt?

Marly a farmere övrészébe gyömöszölte a számot, és megfordulva Paco nyugodt, komoly szemébe nézett.

– Alain – mondta neki. – Meghalt.

19

Hipercsarnok

Bobby akkor látta utoljára Lucast, a Madison Avenue egyik nagy, régi áruháza előtt. Azután már csak ez az emlékkép maradt róla: a fekete, jól vasalt öltönyt viselő, nagydarab fekete férfi, ahogy épp beszállni készül hosszú fekete kocsijába. Egyik lágy fényű, fekete cipője már Ahmed belsejének buja szőnyegére hág, a másik még a járdaszegély omlatag betonján nyugszik.

Jackie odaállt Bobby mellé. Arcát beárnyékolta aranyholmikkal teleaggatott filckalapjának széles karimája; nyakát hátul megkötött, narancsszínű selyem fejkendő takarta.

– Mostantól te viseled gondját a mi fiatal barátunknak – mondta Lucas, botja gombjával a nőre mutatva. – A mi Grófunknak megvannak a maga ellenségei.

– Kinek nincsenek? – kérdezte Jackie.

– Én majd vigyázok magamra – mondta Bobby, felháborodva arra a gondolatra, hogy Jackie erre alkalmasabbnak látszik; ugyanakkor tudta, hogy a nő szinte biztosan alkalmasabb is.

– Hát persze, hogy vigyáz magára! – fordult feléje Lucas, s a gomb Bobby szeme elé lendült. – A Sprawl városa cseles hely, barátom! A dolgok csak ritkán azok, aminek látszanak.

Állításának illusztrálására Lucas igazított valamit a boton, s a markolat alatti hosszú rézpeckek egy pillanatra finoman széttárultak, mint egy esernyő bordái; mindegyik borotvaélesen és tűhegyesen csillogott. Aztán visszasimultak a helyükre, és Ahmed széles ajtaja páncéllemezszerű dobbanással bezárult.

Jackie felnevetett.

– Nézd csak! Lucas még mindig magával hordja ezt a gyilokbotot. Hiába nagymenő jogtanácsos, az utca rajta hagyta a bélyegét. Azt hiszem, ez nem is baj…

– Jogtanácsos?

A nő ránézett.

– Ne is törődj vele, édes! Csak gyere velem, csináld azt, amit mondok, és semmi bajod se lesz!

Ahmed beleolvadt a gyér forgalomba; egy riksasofőr hasztalanul tülkölt kézi dudájával a távolodó réz lökhárító után.

Aztán egy ápolt, aranygyűrűs kéz nehezedett Bobby vállára, s a nő átsietett vele a járdán. Elhaladtak néhány összebújva alvó, rongyokba bugyolált átutazó mellett, és bevették magukat a Hipercsarnok lassan ébredező világába.

Tizennégy szint, mondta Jackie, és Bobby füttyentett.

– Mind olyan, mint ez?

A nő bólintott, és egy kanálnyi barna kristálycukrot szórt a kávéspoharának tetején úszó barnás habba. Kacskaringós, öntöttvas székeken ültek, egy kis fülke márványpultjánál. A pult mögött Bobbyval egykorú lány serénykedett; festékkel bemosott és belakkozott haja hátuszonyra emlékeztetett. Szorgosan húzogatta a kallantyúkat és emeltyűket egy jókora, régi masinán, ami tele volt réztartályokkal, gőzkúpokkal, égőfejekkel és kiterjesztett szárnyú krómsasokkal. A pult eredetileg valami más volt. Bobby látta, hogy a végét egy hosszú, görbe vonal mentén lecsapták, hogy beférjen a két zöldre festett acéloszlop közé.

– Tetszik neked, mi?

A nő egy régimódi szóróüvegből fahéjat hintett a habra.

– Olyan messze van ez Barrytowntól, mint te voltál, bizonyos értelemben.

Bobby bólintott. Szemei megzavarodva bámulták a bódék és a bennük lévő tárgyak ezernyi színét és mintáját. Szabályozottságot sehol sem fedezett fel, semmi sem utalt valamiféle központi tervezőügynökség munkájára. A presszófülke előtti területtől girbegurba folyosók kanyarogtak mindenfelé. Úgy tűnt, még a fény sem központi forrásból származik. Egy hordozható gázlámpa fehér lobogásán túl piros és kék neonok izzottak. Az egyik bódét épp kinyitotta egy bőrnadrágos, szakállas férfi; odabenn mintha gyertyák égtek volna, s a lágy fény megcsillant a régi piros és fekete szőnyegekről lógó fényes rézcsatok százain. A környéket afféle reggeli lárma töltötte be, köhécselések, torokköszörülések hallatszottak. Az egyik folyosóról kék színű Toshiba felügyelőegység berregett elő, zöld plasztik hulladékkötegekkel megrakott, ütött-kopott műanyag kocsit húzva maga után. Valaki nagy műanyag babafejet ragasztott a Toshiba testének felső részére, a kameraszemek és az érzékelők csoportja fölé. A vigyorgó, kék szemű játékszer vonásait egy vezető szimsztár arca alapján alakították ki valaha, de csak távolról, hogy ne sértsék meg a Sense/Net szerzői jogait. A halványkék gyöngyfüzérrel felkötött hajú, platinafürtös, rózsás fej idétlenül bólogatott, ahogy a robot elgurult mellettük. Bobby elnevette magát.

– Baró ez a hely! – lelkendezett, és intett a lánynak, hogy töltse meg újból a csészéjét.

– Várj egy kicsit, seggfej! – szólt vissza a pultoslány, de nem bántóan. Éppen őrölt kávét méricskélt egy ósdi mérleg horpadt serpenyőjében.

– Jackie, te aludtál valamennyit az éjjel, a show után? – kérdezte Bobby társnőjétől.

– Persze – felelte Jackie, és belekortyolt a kávéjába. – Letáncoltam nekik a második kört, aztán húztam szunyálni Jammerhez. Ledőltem a díványra, érted…

– Bárcsak én is hunyhattam volna! De amikor Henry téged táncolni lát, utána engem már nem hagy békén…

Nevetett, és fekete műanyag termoszából ismét teletöltötte Bobby csészéjét.

– Nos – mondta Bobby, miután a lány ismét a presszógéppel kezdett foglalatoskodni –, akkor mi lesz a következő állomás?

– Hú, de elfoglalt ember itt valaki! – nézett rá hűvösen Jackie az arannyal tűzdelt kalapkarima alól. – Tán sietsz valahová? Vár valaki?

– Hát… nem. A francba! Csak azt kérdeztem, hogy szóval ez lesz az?

– Mi lesz micsoda?

– Ez a hely lesz a következő állomás is? Maradunk?

– Nem, felmegyünk a legfelső szintre. Egy Jammer nevű haveromnak van odafenn egy bárja. Nagyon valószínűtlen, hogy ott bárki megtalálna, és ha mégis, akkor nehéz lesz odalopóznia hozzánk. Tizennégy szintnyi bódésor, teli olyan pasasokkal, akik nem minden árujukat rakják ki a kirakatba, vágod? Következésképpen rögtön kiszúrnak minden felbukkanó, szaglászó idegent. És a legtöbbjük így vagy úgy, de a barátunk. Szóval, jól fogod itt érezni magad. Neked való hely. Egy csomó dolgot tanulhatsz, ha nem felejted el befogni a pofád.

– Hogyan tanuljak bármit, ha nem kérdezek semmit?

– Nos, úgy értettem, hogy inkább a füledet tartsd nyitva. És legyél udvarias! Akad itt néhány nehézsúlyú fazon, de ha a magad dolgával törődsz, ők is a magukéval fognak. Beauvoir késő délután valószínűleg erre jár. Lucas kiment a Lakótelepre, hogy beszámoljon neki, mit tudtatok meg Finntől. Te mit tudtál meg Finntől, szivi?

– Azt, hogy három halott fickót kerülget a boltja padlóján. Azt mondta, nindzsák.

Bobby rápillantott a nőre.

– Finn nagyon fura alak…

– Hát, a hullák nem tartoznak a szokásos árui közé. De az már igaz, hogy fura egy pasas. Miért nem meséled el nekem a sztorit? Csak nyugodtan és mély, tompított hangon. Mit gondolsz, el tudnád így mondani?

Bobby elmondta neki, amire csak emlékezett a Finnél tett látogatásból. A nő sokszor félbeszakította, és olyan kérdéseket tett fel, amire rendszerint nem tudott felelni. Amikor először megemlítette Wigan Ludgate-et, Jackie bólintott.

– Igen – mondta –, Jammer szokott róla mesélni, amikor a régi napokat hozza szóba. Meg kell majd kérdeznem…

Bobby előadása végére a nő lustán nekidőlt az egyik zöld oszlopnak, és a kalapot nagyon mélyre húzta sötét szemei fölé.

– Nos? – kérdezte Bobby.

– Érdekes – felelte Jackie, de ennél többet nem mondott.

– Szeretnék néhány új ruhát – közölte Bobby, miközben felfelé caplattak az első emeletre vezető, mozdulatlan mozgólépcsőn.

– Van rá pénzed? – érdeklődött a nő.

– A picsába! – morogta Bobby, kezét a buggyos, berakott farmer zsebébe mélyesztve. – Egyetlen kurva vasam sincs, de kell, hogy kapjak pár ruhát. Te, Lucas és Beauvoir tartogattok engem valamire, igaz? És már torkig vagyok ezzel az istenverte inggel, amit Rhea rám sózott, és ez a rohadt nadrág is állandóan le akar esni a seggemről! És miért vagyok én itt? Mert Napi Kettő, aki egy porbafingó fasz, az én nyakamat tette kockára, hogy Lucas és Beauvoir kipróbálhassa a kibaszott szoftverét! Tehát kurvára helyénvaló lenne, ha vennétek nekem néhány ruhát, oké?

– Oké – felelte a nő, egy kis szünet után. – Megmondom, mi legyen!

Előremutatott oda, ahol egy kifakult bársonyruhás kínai lány éppen feltekert néhány plasztikfüggönyt; mögülük tucatnyi, ruhákkal teleaggatott acélcső állvány tűnt elő.

– Látod azt a lány ott? Ő Lin. A barátnőm. Szedd össze, amit akarsz, aztán majd elrendezem az ügyet közte meg Lucas között.

Fél óra múlva Bobby előbukkant egy takaróval elkerített próbafülke mélyéről, és feltett egy tükörbevonatú, indo-jávai pilótaszemüveget. Rávigyorgott Jackie-re.

– Rohadtul dögös! – mondta.

– Az – hagyta rá a nő. Kezével legyező mozdulatot tett, mintha a közelben valami túl forró lenne ahhoz, hogy megérintsék. – Az az ing nem tetszett, amit Rhea adott kölcsön?

Bobby lepillantott újonnan kiválasztott, fekete pólójára, s a mellrészen tündöklő négyzetes holomatricára, amely a cyber-teret ábrázolta. Jól megcsinálták: aki ránézett, úgy érezte, mintha gyors menetben tekerne keresztül a mátrixon, a rácsvonalak elmosódtak a matrica szélén.

– Á! Az végképp bukás volt…

– Helyes! – mondta Jackie, és végigmérte Bobby méretes fekete farmerét, a bokánál űrruhaszerűen beráncolt, nehéz bőrcsizmáit, krómgúlák ikervonalával kivert, fekete katonai bőrövét.

– Nos, azt hiszem, most már jobban hasonlítasz egy Grófra. Jöjj, Grófom, odafenn Jammernél már vár rád egy pamlag, ahol álomra hajthatod a fejed!

Bobby kihívó pillantást vetett rá, hüvelykujjait a fekete Levis elülső zsebeibe akasztotta.

– De egyedül! – tette hozzá a nő. – Ne izgulj!

20

Felszállás Orlyról

Paco végighajszolta a Citroën-Dorniert a Champson, végigrobogott vele a Szajna északi partján, majd át a Les Halles-on. Marly belesüppedt az elképesztően puha bőrülésbe, amin szebbek voltak az öltések, mint az ő brüsszeli kabátján, s agyát izgalommentes ürességbe kényszerítette. „Változz szemekké! – parancsolta önmagának. – Puszta szemekké, s hagyd, hogy a tested csak súly legyen, ami hátrapréselődik ennek a szemérmetlenül drága kocsinak a sebességétől!” Átsuhantak a Square des Innocentes-en, ahol szajhák alkudoztak a teherszállító légpárnások bleu de travail-t viselő sofőrjeivel, s Paco könnyedén cikázott a szűk utcákon keresztül.

– Miért mondta azt, hogy „Ne csináld ezt velem”? – kérdezte Paco. Levette a kezét a kormánykonzolról, és a helyére dugta a fülhallgatóját.

– Miért hallgatóztál?

– Mert ez a munkám. Felküldtem egy nőt az övével szemközti toronyba, a huszonegyedik emeletre, egy parabolikus mikrofonnal. A lakás telefonja süket volt, különben azt használhattuk volna. A nő felment, feltört egy üres lakást a torony nyugati oldalán, és épp időben célzott oda a mikrofonnal, hogy hallja, amint maga azt mondja: „Ne csináld ezt velem”. És maga egyedül volt?

– Igen.

– Ő meg halott?

– Igen.

– Akkor miért mondta ezt?

– Nem tudom.

– Mit érzett, ki csinál magával valamit?

– Nem tudom. Talán Alain.

– Mit csinált?

– Holtan hevert? Bajt kevert? Mondd meg, ha tudod!

– Nehéz egy nő maga!

– Engedj kiszállni!

– Elviszem magát a barátnője lakására…

– Állítsd meg a kocsit!

– Elviszem magát a…

– Gyalog megyek.

Az alacsony, ezüst kocsi a járdaszegély mellett siklott.

– Felhívom magát, a…

– Jó éjt!

– Biztos benne, hogy nem kívánkozik valamelyik üdülőhelyre? – kérdezte Mr. Paleologos. Fehér panamazakójában vékonynak és elegánsnak hatott, akár egy imádkozó sáska. Haját, mely szintén fehér volt, különös gonddal fésülte hátra homlokából. – Kevesebbe kerülne, és egy jó üzlet már fél boldogság. Magácska nagyon csinos kislány…

– Tessék? – kérdezte Marly, visszaterelve utcára kalandozó figyelmét az esőtől csíkozott üvegen túlról. – Mi vagyok?

A férfi nehézkesen, lelkesedve, furcsán hajlítva beszélte a franciát.

– Egy nagyon csinos kislány – mosolygott mesterkélten. – Nem töltené szívesebben a szabadságát egy mediterrán halmazon? Olyan korúakkal, mint magácska? Magácska zsidó?

– Hogy tetszik mondani?

– Hogy zsidó-e magácska?

– Nem.

– Kár – sajnálkozott a férfi. – Olyan arccsontjai vannak, mint bizonyos elegáns fiatal zsidó nőknek… Fantasztikus árkedvezménnyel tudnék kínálni tizenöt napot az Ősi Jeruzsálemen. Csodaszép környezet azért az árért, amiben benne foglaltatik az űrruhakölcsönzés, napi háromszori étkezés, valamint közvetlen űrsikló a JAL-gyűrűről.

– Űrruhakölcsönzés?

– Az Ősi Jeruzsálemen a légkört még nem mindenütt alakították ki – közölte Mr. Paleologos, s egy kupac rózsaszínű másolópapírt tologatott íróasztala egyik feléről a másikra.

Apró irodafülkéjének falait Poros és Makaó hologram látképei díszítették. Marly azért választotta az ő ügynökségét, mert lerítt róla a bizonytalanság, és ide úgy tudott beosonni, hogy nem kellett elhagynia az Andrea lakásához legközelebb eső metróállomás kicsiny kereskedelmi központját.

– Nem – felelte –, nem érdekelnek az üdülőhelyek. Ide akarok menni! – koppintott rá a Gauloise-csomag gyűrött kék csomagolópapírján álló írásra.

– Nos – hümmögött Mr. Paleologos –, természetesen ez is lehetséges, de nincs róla szálláslistám. A barátaihoz megy látogatóba?

– Üzleti út – mondta Marly türelmetlenül. – Azonnal el kell indulnom!

– Nagyon helyes, nagyon helyes… – mormogta Mr. Paleologos, és az asztala mögötti polcról olcsó küllemű kéziterminált emelt le. – Megkaphatnám a hitelkódját, kérem?

Marly benyúlt fekete bőrtáskájába, és egy vastag új jenes köteget húzott elő. Paco táskájából emelte el, amíg a fiú a lakást vizsgálgatta, ahol Alain meghalt. A pénzköteget áttetsző, rugalmas vörös szalag övezte.

– Készpénzben kívánok fizetni.

– Ó, jaj! – szólt Mr. Paleologos, és kinyújtott, rózsaszín ujjhegyével megérintette a legfelső bankjegyet, mintha attól tartana, hogy az egész mindjárt eltűnik. – Értem. Nos, meg kell értenie, hogy általában én nem így bonyolítom le az üzleteimet… De, azt hiszem, tehetünk valamit…

– De gyorsan – sziszegte Marly –, nagyon gyorsan…

A férfi rátekintett.

– Értem. Elárulná, kérem – s ujjai mozgásba lendültek a kéziterminál felett –, hogy milyen név alatt kíván utazni?

21

Az országúton

Turner arra ébredt, hogy a csendbe burkolózó ház körüli, elburjánzott gyümölcsösben, az almafákon dalolnak a madarak. A törött díványon aludt, amit Rudy a konyhában tartott. Vizet vett a kávéhoz: a tetőtartály műanyag csövein pöfögve zubogott keresztül, megtöltve a kannát; Turner a propánégős tűzhelyre tette a kannát, és kisétált a tornácra.

Rudy nyolc járgánya már ott sorakozott a kavicsos udvaron, harmattal borítva. Az egyik őrkutya beügetett a kapun, mikor Turner lejött a lépcsőn; fekete csuklyája csendesen kattogott a reggeli csendben. Megállt, nyálát csorgatta, és ide-oda csóválta a fejét, aztán átevickélt a kavicson, és szem elől veszett a tornác sarka mögött.

Turner megállt egy barna Suzuki dzsip motorháza mellett. Hidrogéncellás, átalakított modell volt, Rudy valószínűleg maga csinálta. Négykerék-meghajtású, jókora kerekekkel, terepjárókampókkal, amikre rászáradt a rárakódott halvány folyóiszap. Kicsi, lassú, megbízható, de az úton nem sok hasznát lehet venni…

Ellépett két, rozsdapettyes Honda szedán előtt; egyformák voltak, mindkettő azonos évjáratú és típusú. Rudy az egyikről rakhatott át alkatrészeket a másikra; egyik sem indulna el. Turner szórakozottan elvigyorodott, amikor meglátta a makulátlanul fényes barnára dukkózott, 1949-es Chevrolet mikrobuszt. Eszébe jutott, hogyan hurcolta haza Rudy Arkansasból a rozsdás kocsiszekrényt, egy bérelt, platós teherkocsin. A jármű még mindig benzinnel ment, s motorterének belső részei ugyanolyan tisztán ragyogtak, akár a kézzel fényesre dörgölt, csokoládészínűre lakkozott lökhárítói.

Aztán volt ott egy félig összerakott, légpárnás Dornier gép, szürke műanyag ponyvák alatt, meg egy darázsforma, fekete Suzuki versenymotor, házilag barkácsolt traileren. Turner futólag eltűnődött rajta, vajon mennyi ideje indult Rudy utoljára egy tisztességes versenyen. A motor trailerének szomszédságában, egy másik ponyva alatt régi hójáró lapult. És aztán ott volt a háborúból megmaradt, mocskos, szürke légpárnás. Tömzsi, ék alakú, acélpáncélos teste a turbinában használt kerozintól bűzlött, hálóval megerősített légzsákja löttyedten terült szét a kavicson. A jármű ablakai inkább csak vastag, ütésálló műanyaggal fedett rések voltak; faltörő ütközőire szegecselve érvényes ohiói rendszámok díszelegtek.

– Tudom, mire gondol – szólalt meg Sally, és Turner megfordult. A nő a tornác korlátjánál állt, kezében a gőzölgő kávéskannával. – Rudy azt mondja, hogy ha valami felett nem tud átjutni, akkor keresztülmegy rajta.

– Gyors gép? – tapintotta meg Turner a légpárnás oldallemezét.

– Persze, de ha egy órát mész vele, eldobhatod a gerincedet.

– És mit szól hozzá a törvény?

– Hát nem mondhatnám, hogy különösebben rajonganak érte, de útvonalengedélye van. Olyan szabályról nem tudok, ami a páncélzatot tiltaná.

– Angie már jobban van – mondta Sally, ahogy Turnerrel a nyomában belépett a konyhába. – Ugye, drágám?

Mitchell lánya felemelte tekintetét a konyhaasztalról. Monoklijai lelohadtak, akárcsak Turneréi, mindössze vastag, halvány vesszők maradtak utánuk, mint odafestett, kékesfekete könnycseppek.

– Az én barátom itt orvos – szólította meg Turner. – Megvizsgált, mialatt nem voltál magadnál. Azt mondja, már egész jól vagy.

– Ő a maga bátyja. És nem orvos.

– Bocs, Turner – szólt oda Sally a tűzhely mellől –, de én eléggé őszinte szoktam lenni!

– Na jó, hát nem orvos – egyezett bele Turner –, de azért még ügyes. Attól tartottunk, hogy a Maas csinált veled valamit, megpiszkált, és ha elhagyod Arizonát, akkor megbetegedsz…

– Mintha kérgi bombám lenne? – kérdezte a lány, aki hideg zabpelyhet kanalazott egy repedezett tányérból. A tányér szélét almafavirágok díszítették, s Turner még emlékezett erre az étkészletre.

– Úristen – mondta Sally –, mibe keveredett, Turner?

– Jó kérdés!

Turner leült az asztalhoz.

Angie a zabpelyhet csócsálta, és a férfira bámult.

– Angie – szólalt meg Turner –, amikor Rudy megvizsgált, talált valamit a fejedben.

A lány szájában megállt a falat.

– Nem tudta, mi az. Valaki odaültetett valamit, talán még akkor, amikor sokkal fiatalabb voltál. Tudod, hogy miről beszélek?

A lány bólintott.

– Tudod, hogy ki tette oda?

– Igen.

– Az apád?

– Igen.

– Azt is tudod, hogy miért?

– Mert beteg voltam.

– Mi volt a bajod?

– Nem voltam eléggé eszes.

Turner délre elkészült; a légpárnás feltankolva várakozott a láncos kapunál. Rudy adott neki egy új jennel teli, szögletes, cipzáras fekete plasztiktáskát. A bankjegyek némelyike már szinte áttetsző volt a használattól.

– Ráengedtem arra a szalagra egy francia szótárat – mondta Rudy, miközben egyik kutyája a lábához dörgölte poros oldalát. – De nem működik. Azt hiszem, ez valamiféle kreol nyelvjárás lesz. Esetleg afrikai. Kell egy másolat róla?

– Nem – hárította el Turner –, tiéd a pálya.

– Köszi – felelte Rudy –, de nem kell, kösz szépen! Ha valaki kérdezné, le fogom tagadni, hogy itt voltál. Ma délután Sallyvel Memphisbe megyünk, néhány barátunkhoz. A kutyák majd őrzik a házat.

Megvakarta az állat nyakát a plasztikcsuklya mögött.

– Igaz, fiú?

A kutya nyüszített, és megvonaglott.

– Le kellett szoktatnom őket a mosómedve-vadászatról, amikor beraktam nekik az infravörös keresőket – mondta Rudy. – Különben már egy darab mosómedve se lenne az egész megyében…

Sally és a lány lelépkedett a tornác lépcsőjén; Sally rozzant vászon kézitáskát hozott, szendvicsekkel és egy tele termosz kávéval rakta meg. Turner visszagondolt, milyen volt a nő fent az ágyban, és rámosolygott. Sally visszamosolygott rá. Ma öregebbnek, fáradtabbnak tűnt. Angie megszabadult a vérfoltos MAAS-NEOTEK pólótól, helyette formátlan, fekete melegítőfelsőbe bújt, amit Sally talált a számára. Ebben még fiatalabbnak hatott, mint amilyen valójában volt. Sallynek sikerült elkennie a monoklik maradványait is, holmi barokkos szemsminket létrehozva, ami furcsán elütött a lány kölykös arcától és buggyos melegítőjétől.

Rudy odaadta Turnernek a légpárnás kulcsát.

– Ma reggel az én öreg Graym összevágott nekem egy kivonatot a legfrissebb vállalati hírekből. Az egyik érdekesség, amit talán már tudsz, hogy a Maas Biolabs bejelentette dr. Cristopher Mitchell tragikus hirtelenségű halálát. Elképesztő, hogy azok a népek mennyire homályosak tudnak lenni!

– …és kösd be magad jó szorosan a rögzítőhámba – hallották Sally hangját –, különben kékre-zöldre vered a segged, mire a statesborói bekötőúthoz értek…

Rudy a lányra pislantott, aztán vissza Turnerre. Turner látta bátyja orrtövén a megrepedt ereket. A szemei véreresek voltak, s a bal szemhéja határozottan rángott.

– Nos, azt hiszem, ennyi. Furcsa, de úgy érzem, sosem látlak többet. Furcsa volt téged itt viszontlátni…

– Hát – felelte Turner –, mindketten többet tettetek, mint amennyit bármilyen alapon várhattam volna.

Sally elfordította a tekintetét.

– Szóval, köszi mindent! Azt hiszem, ideje indulnunk.

Turner bemászott a légpárnás kabinjába, indulhatnékja volt. Sally megölelte a lány derekát, kezébe nyomta a kézitáskát, és odaállt mellé, amíg a lány felkapaszkodott a csuklós lábtartókon. Turner a vezetőülésbe ült.

– Állandóan téged hívott – mondta neki Rudy. – Egy idő után már az analóg endorfin sem nyomta el teljesen a fájdalmat. Egyre rosszabbul lett, és úgy kétóránként megkérdezte, hol vagy, mikor jössz már meg.

– Küldtem nektek pénzt – feszengett Turner. – Eleget ahhoz, hogy elvigyétek Chibába. Az ottani klinikák megpróbálkozhattak volna valami mással.

Rudy felhorkant.

– Chibába? Jézusom! Öregasszony volt már. Mi a fenére lett volna az jó, ha még pár hónapig életben tartják Chibában? Arra vágyott leginkább, hogy téged láthasson.

– Nem tudtam úgy összehozni a dolgaimat – mondta Turner.

A lány közben elhelyezkedett a mellette lévő ülésen, és a táskát a padlóra tette, a lába közé.

– Viszlát, Rudy!

Bátyja biccentett.

– Sally…

– Viszlát! – búcsúzott Sally, átölelve Rudyt.

– Kiről beszéltek? – érdeklődött Angie, miközben a fedél leereszkedett.

Turner a nyílásba dugta az indítókulcsot, és begyújtotta a turbinát, egyidejűleg felfújva a légpárnazsákot is. A vezetőülés melletti ablakrésen át látta, amint Rudy és Sally sietve odébb megy a légpárnástól, s a kutya lekushadva kapdos a turbina zaja után. A pedálok és a vezérlőkarok túlméretezettek voltak, hogy könnyebb kezelhetőséget biztosítsanak egy sugárvédő ruhás vezetőnek. Turner kitolatott a kapun, és széles ívben megfordult, széttúrva a kavicsos felhajtót. Angie becsatolta a rögzítőhámját.

– Az anyámról – felelte Turner. Felbőgette a turbinát, és a jármű előrelódult.

– Én sosem ismertem meg az anyámat – mondta a lány, és Turnernek eszébe jutott, hogy a lány apja is halott, és ő még nem is tudja. Gázt adott, és elszáguldottak, végig a kavicsos felhajtón, kis híján elütve Rudy egyik kutyáját.

Sally igazat mondott a jármű útfekvésével kapcsolatban: a turbinából állandó remegés jött. Amikor kiértek a régi állami országút hepehupás aszfaltjára, és felgyorsultak 90 kilométer/órás sebességre, már a foguk is csattogott. A páncélozott légpárnaszoknya hangosan verdeste a repedezett felszínt; a civil típusok sikláseffektusa csak tökéletesen sima, sík felületen lett volna lehetséges.

Turner mindazonáltal kezdte élvezni a dolgot. Csak beforgatta a gépet, kicsit visszavette a gázt, és már ment is. Az elülső kémlelőnyílásba valaki egy pár rózsaszín, napszítta habszivacs dobókockát akasztott; a turbina sivítása szinte meghitten hangzott a háta mögött. A lány pihenni látszott, szórakozott, majdhogynem elégedett kifejezéssel figyelte az út menti tájat, és Turner örült, hogy nem kell vele társalognia. „Csúcs vagy! – gondolta, oldalvást a lányra pillantva. – Ma valószínűleg te vagy a legcsúcsabb kis dolog a Föld kerekén, amit annyira hajszolnak, és én itt hurcollak magammal a Sprawlba, Rudy harci babakocsijában, és fingom sincs róla, hogy mihez kezdjek veled… Vagy hogy ki vágta haza a piacteret…”

„Fussunk át rajta még egyszer! – mondta magának, ahogy belerobogtak a völgybe. – Fussunk át rajta még egyszer, hátha véletlenül bekattan valami…” Mitchell kapcsolatba lépett a Hosakával, mondván, hogy átmegy hozzájuk. A Hosaka felbérelte Conroyt, és kiállított egy orvoscsoportot, hogy ellenőrizzék majd Mitchellt, nincs-e benne valami bigyó. Conroy összeszedte az akciócsoportot, Turner ügynökén keresztül. Turner ügynöke csak egy telefonszám és egy hozzá tartozó hang volt Genfben… A Hosaka kiküldte Allisont Mexikóba, hogy pátyolgassa, aztán Conroy elrángatta onnan. Webber, pont mielőtt beütött volna a krach, azt állította, hogy ő volt Conroy téglája a bázison… Amikor a lány kijött, valaki letámadta őket, világítórakétákkal és gépfegyverekkel. Turner számára ennek Maas-szaga volt; számított ilyen eshetőségre, s a felbérelt gorilláknak ezt kellett volna elintézniük. S aztán a fehér égbolt… Turner eltűnődött, mit is mondott Rudy valami nehézlövegről… De ki volt az? És ez a zűrzavar a lány fejében, amit Turner is felfedezett a tomográfjával és az NMR-leképezőjével. A lány szerint apja sohasem tervezte, hogy egyedül kijön.

– Nincs vállalata – mondta a lány az ablaknak.

– Hogy érted ezt?

– Magának nincs vállalata, igaz? Úgy értem, maga annak dolgozik, aki felbéreli.

– Úgy van.

– Maga nincs megijedve?

– Dehogyisnem, de nem attól…

– Mi mindig egy céghez tartoztunk. Apám azt mondta, semmi bajom nem lesz, csak egy másik vállalathoz megyek…

– Jól fogod magad érezni. Apád igazat mondott. Csak tisztáznom kell, mik történnek, aztán elviszlek oda, ahová el kell jutnod.

– Japánba?

– Akárhova.

– Már járt ott?

– Persze.

– Tetszene ott nekem?

– Miért ne?

Aztán a lány ismét hallgatásba burkolózott, és Turner az útra összpontosította a figyelmét.

– Álmokat látok tőle – szólalt meg a lány, amikor Turner előrehajolt, hogy felkapcsolja a fényszórókat; hangja majdnem elveszett a turbina zajában.

– Mitől? – kérdezte a férfi. Igyekezett úgy tenni, mint akit nagyon leköt a vezetés, és óvakodott a lány felé nézni.

– Attól, ami a fejemben van. Általában csak akkor fordul elő, ha alszom.

– Igen?

Turnernek eszébe jutott a lány, ahogy Rudy hálószobájában fekszik kifordult szemekkel, rázkódik, és a szájáról csak úgy dőlnek a szavak azon a nyelven, amit ő nem ismert.

– Néha akkor is, amikor ébren vagyok. Olyan, mintha be lennék csatlakozva egy deckbe, de nincs rács, szabadon repülök, és nem vagyok egyedül. Egy másik éjszaka egy fiúról álmodtam. Kinyúlt, és felszedett valamit, és az fájdalmat okozott neki. Nem vette észre, hogy szabad, hogy csak el kell eresztenie, így hát megmondtam neki. És csak egyetlen másodpercre, de megláttam, hogy hol volt a fiú, és az egyáltalán nem álom volt, csak egy ronda szoba, foltos szőnyeggel. És azt mondhattam, hogy le kéne zuhanyoznia, és éreztem, milyen ragadós belül a cipője, mert nem volt rajta zokni… Ez nem olyan, mint az álmok…

– Nem?

– Nem. Az álmok mindig nagy dolgok, és én is nagy vagyok, s a többiekkel együtt mozgok…

Amikor a légpárnás felsüvöltött az Interstate pályára vezető rámpán, Turner kifújta a levegőt, s hirtelen rádöbbent, hogy egész idáig visszatartotta.

– Miféle többiek?

– A fényesek. – Szünet. – Nem emberek…

– Sok időt töltesz a cyber-térben, Angie? Úgy értem, becsatlakozva egy deckkel?

– Nem. Csak az iskolai gyakorlatokon. Apám azt mondta, nem tesz jót nekem.

– Mondott valamit azokról az álmokról?

– Csak azt, hogy egyre valóságosabbakká válnak. De én sosem meséltem neki a többiekről…

– És nekem van kedved mesélni róluk? Talán segíthet, hogy tisztábban lássam, mit kell majd csinálnunk…

– Van köztük néhány, amelyik történeteket mond nekem. Valaha semmi sem volt ott, semmi sem mozdult önmagától, csak az adatok és az emberek keveregtek. Aztán valami történt, és az a dolog… Tudni kezdett önmagáról. Erről van egy teljesen másik történet is, egy lány is szerepel benne, akinek a szemeit tükrök mögé zárták, meg egy férfi, aki annyira félt, hogy semmiről sem tudott gondoskodni. Ez a férfi csinált valamit, és ez segítette hozzá az egész dolgot, hogy ráébredjen önmagára… És azután felosztotta önmagát különböző részekre, és azt hiszem, hogy ezek a részek a többiek, a fényesek. De nehéz ezt elmondani, mert ők egyáltalán nem szavakkal beszélnek…

Turner érezte, hogy a nyaka libabőrös lesz. Valami visszatért hozzá, visszaáramlott Mitchell eltemetett dossziéjának mélyéről. Forrón lobogó szégyenérzet egy folyosón, koszos, krémszínű, hámló falfestés, Cambridge, a kollégiumi hálóterem…

– Hol születtél, Angie?

– Angliában. Aztán az apám belépett a Maashoz, és elköltöztünk Genfbe.

Valahol Virginiában Turner áthajtott a légpárnással a kavicsos útpadkán, és kisiklott egy elvadult legelőre. A száraz nyári por kavarogva szállt mögöttük, ahogy balra fordult, és beállt egy fenyőligetbe. A turbina elhallgatott, és a jármű a légpárnaszoknyára ereszkedett.

– Akár ehetnénk is – mondta Turner, és hátranyúlt Sally vászontáskájáért.

Angie kioldotta a rögzítőhámot, és lehúzta a fekete melegítő cipzárját. Alatta valami szűket és fehéret viselt, ami szabadon hagyta finom, barnára sült, gyermeki bőrét s vékony nyakát fiatal mellei felett. Elvette Turnertől a táskát.

– Mi a baja a bátyjának? – kérdezte, átnyújtva neki egy fél szendvicset.

– Mire gondolsz?

– Hát, van vele valami… Sally azt mondta, állandóan iszik. Boldogtalan?

– Nem tudom – morogta Turner; nyújtózkodva, testét csavargatva igyekezett kitornászni a fájdalmat a nyakából és a vállából. – Úgy értem, biztosan az, de nem tudom pontosan, hogy miért. Az emberek néha leragadnak.

– Úgy érti, amikor nincs társuk, aki gondjukat viselné?

A lány beleharapott a saját szendvicsébe.

Turner ránézett.

– Engem okolsz miatta?

A lány csak bólintott, mert tele volt a szája. Aztán lenyelte a falatot.

– Egy kicsit igen. Tudom, hogy sokan vannak, akik nem dolgoznak a Maasnál, soha nem is dolgoztak, és sohasem fognak. Maga is egy közülük, meg a bátyja is. De a kérdés igazi volt. Tudja, egészen megkedveltem Rudyt. De úgy néz ki, mint aki…

– Mint aki elbaltázta az életét – fejezte be helyette Turner, még mindig a kezében tartva a szendvicsét. – Leragadt. Azt gondolom, néhány embernek ugrania kell valamikor, és ha nem ugranak, akkor örökre leragadnak ott, ahol vannak… És Rudy sohasem ugrott.

– Ez olyan, mint az, hogy az apám ki akart küldeni a Maas-tól? Az is egy ugrás?

– Nem. Az olyan ugrásokat magadnak kell elhatároznod. Képzeld el úgy, hogy valahol vár rád valami jobb dolog… – Turner hirtelen elhallgatott, nevetségesnek érezte magát. Beleharapott a szendvicsbe.

– Maga ezt gondolta?

Turner bólintott, s magában találgatta, vajon igaz volt-e.

– Szóval, maga elment, Rudy meg ott maradt?

– A bátyám ügyes volt. Még most is az, és egy rakás képesítést is szerzett azon a vonalon. Húszéves korában szerzett doktorátust Tulane-ban biotechnológiából meg egy csomó más tárgyból. De sem a szakmai önéletrajzát, sem egyebet nem küldött sehová. Mindig jöttek hozzánk a toborzók mindenfelől, de ő gúnyolódott velük, heccelte őket… Azt hiszem, úgy gondolta, hogy majd elboldogul egymagában. Mint ahogy azokat a csuklyákat is megcsinálta azokra a kutyákra. Gondolom, rengeteg eredeti találmányt rejteget ott, de… akárhogyan is, de ott maradt. Üzletelni kezdett, szerelési munkákat végzett a környékbelieknek, és profinak számított a megyében. És aztán az anyánk ágynak esett, hosszú ideig volt beteg, és én nem voltam mellette…

– Hát hol volt?

A lány kinyitotta a termoszt, és a kávé illata betöltötte a kabint.

– Olyan messze, amennyire csak lehettem – felelte Turner, megdöbbenve a hangjából kicsendülő dühön.

A lány átnyújtotta neki a forró feketével színig töltött, műanyag bögrét.

– És mi a helyzet veled? Azt mondtad, sosem ismerted az anyádat.

– Valóban nem. Kicsi voltam még, amikor elváltak. Anyám nem jön vissza, ameddig apám nem egyezik bele, hogy beszálljon valami tőzsdeügyletbe, így szól a szerződés. Vagy legalábbis apám így mondta.

– És milyennek találod apádat?

Turner belekortyolt a kávéba, aztán visszaadta.

A lány ránézett a piros plasztikbögre karimája felett; szeme karikás volt Sally sminkjétől.

– Ezt mondja meg nekem maga – felelte. – Vagy kérdezzen meg húsz év múlva! Tizenhét éves vagyok, honnan a nyavalyából tudhatnám, milyen?

Turner felnevetett.

– Most már kezded magad jobban érezni?

– Azt hiszem. A körülményekhez képest.

És Turner egyszerre ráérzett a lány jelenlétére, úgy, ahogy korábban még sosem. Zavartan a vezérlőegység felé nyúlt.

– Helyes. Még hosszú út áll előttünk…

Aznap éjjel a légpárnásban aludtak, egy rozsdás acélrácsozat mögött parkolva, amely valaha egy dél-pennsylvaniai autós mozi vásznát tartotta. Turner leterítette a zubbonyát a padló páncéllemezeire, a turbina hosszú hasa alá. A lány az utasülés feletti négyzetes fedélnyílásban üldögélt, felhajtotta az utolsó korty kihűlt kávét, s nézte a sárgult mező felett repkedő szentjánosbogarakat. Valahol Turner álmaiban – amelyekben még mindig fel-felvillantak az apa dossziéjának színes emlékszikrái – a lány odagurult hozzá, puha és meleg melleit Turner meztelen hátának nyomta a vékony pólón keresztül; és aztán a karja is átnyúlt rajta, és simogatni kezdte Turner hasának lapos izmait. De a férfi nyugodt maradt, mély alvást színlelt, és hamarosan egyre mélyebbre lopakodott Mitchell bioszoftjának sötét járataiba, ahol különös dolgok elegyedtek saját legrégebbi félelmeivel és fájdalmaival. És hajnalban arra ébredt, hogy a lány a tetőnyílásban ül, s halkan dúdol magában:

„Apám jóképű ördög, s kincse egy

Kilenc mérföldnyi, hosszú lánc;

Felfűzve reája

Temérdek leányszív,

Megtörte mindet a csalfa románc.”

22

Jammer bárja

Jammer bárjáig még további tizenkét lerobbant mozgólépcsőszakaszt kellett megmászniuk; a bár a legfelső szint hátulsó harmadát foglalta el. Leon klubját leszámítva Bobby még sosem járt éjszakai bárban, és Jammerét izgalmasnak és ugyanakkor ijesztőnek is találta. Izgalmasnak, mert lenyűgözte a hely mérete és a berendezés kivételesnek tűnő minősége; de ijesztőnek is, mert egy éjszakai bár nappal valahogy eredendően természetellenesnek, ördöginek hat. Bobby hüvelykujját új farmerének farzsebébe akasztva körülkémlelt, mialatt Jackie suttogó társalgásba merült egy lóarcú, kék overallos fehér pasassal. A teremben kerek fekete asztalok álltak, körülöttük sötét ultravelúr padokkal, köztük pedig tucatszám álltak a díszes, lyuggatott falemezek. Minden egyes asztalt egy-egy kis fentről jövő fénysugár világított meg, amely a koromfeketére festett mennyezet sötétjéből csapott elő. Középen színpad állt, amit most fényesen megvilágítottak a sárga lengőkarokon csüngő munkalámpák. A színpad közepén cseresznyepiros, akusztikus dobfelszerelés terpeszkedett. Nem tudta pontosan, hogy miért, de megborzongott tőle; félszeg felezési idő-érzet legyintette meg, mintha valami a látómezeje szélén épp változni készülődne…

– Bobby – mondta Jackie –, gyere, ismerkedj meg Jammerrel!

Bobby minden higgadtságát összeszedve keresztülvágott a széles, sötét szőnyegen, és szembenézett a hosszú arcú férfival: ritkuló, sötét haja volt, overallja alatt fehér estélyi inget viselt. Összehúzott szemekkel nézett Bobbyra, beesett arcát egynapos borosta árnyékolta.

– Szóval – szólalt meg –, cowboy akarsz lenni?

Közben Bobby pólóját tanulmányozta, amitől Bobbynak az a kényelmetlen érzése támadt, hogy a pasas mindjárt kiröhögi.

– Jammer zsoké volt – magyarázta Jackie. – Sokak szerint csúcs. Nem igaz, Jammer?

– Így mondják – szerénykedett Jammer, és továbbra is Bobbyt nézte. – Jó rég volt már az, Jackie. Hány órát töltöttél eddig buliba kötve? – kérdezte Bobbytól.

A fiú elvörösödött.

– Hát, azt hiszem, egyet…

Jammer felhúzta bozontos szemöldökét.

– Valahol el kell kezdeni…

Elvigyorodott. Apró, természetellenesen szabályos fogai voltak, s Bobbynak úgy rémlett, talán több is, mint kellene.

– Bobby – szólt közbe Jackie –, miért nem kérdezed meg Jammert arról a Wig nevű alakról, akiről Finn mesélt neked?

Jammer a nőre pillantott, aztán Bobbyra.

– Te ismered Finnt? Vagány létedre eléggé benne vagy a sűrűjében, he?

A férfi kék, műanyag belégzőkészüléket húzott elő az oldalzsebéből, és a bal orrlyukába illesztette, majd szippantott belőle, és zsebre vágta.

– Ludgate. A Wig. Finn beszélt a Wigről? Úgy látszik, kezd szenilis lenni.

Bobby nem értette, hogy a másik ezzel mire célzott, de az idő nem tűnt alkalmasnak a kérdezősködésre.

– Nos – kockáztatta meg –, ez a Wig valahol föld körüli pályán él, és időnként cuccokat ad el Finn-nek…

– Frankón? Ha engem kérdeztetek volna, csak azt tudtam volna mondani, hogy a Wig vagy halott, vagy habzik a szája. Dilisebb az, mint a szokásos cowboyaitok. Tudod, mire gondolok. Lószar. Már letűnt. Évek óta hírét se hallottam.

– Jammer – mondta Jackie –, azt hiszem, a legjobb lesz, ha Bobby elmondja neked az egész sztorit. Beauvoir ma délután idejön, és lesz hozzád pár kérdése, úgyhogy jobb, ha tudod, hogyan állnak a dolgok…

Jammer ránézett a nőre.

– Nos, értem. Mr. Beauvoir most behajtja rajtam azt a szívességet, igaz?

– Nem beszélhetek a nevében – felelte Jackie –, de én erre tippelek. Biztonságos helyet kell keresnünk a Grófnak.

– Miféle Grófnak?

– Nekem – szólalt meg Bobby. – Én vagyok az.

– Óriási! – jegyezte meg Jammer, a lelkesedés legcsekélyebb jele nélkül. – Na, gyertek hátra az irodába!

Bobby nem bírta levenni a szemét a cyber-tér deckről, ami Jammer antik tölgyfa íróasztalának egyharmadát elfoglalta. Mattfekete, egyedi darab volt, márkajelzés sehol. Napi Kettőről és a behatolási kísérletről beszélt Jammernek, meg hogy milyen volt az a lányérzet, és hogyan halt meg anyja a robbanásban; de közben állandóan a deck felé nyújtogatta a nyakát. A legcsúcsabb külsejű deck volt, amit valaha is látott, és eszébe jutott, hogy Jackie azt mondta, Jammer a maga idejében nagyon menő cowboy volt. Amikor Bobby befejezte a mondókáját, Jammer visszahanyatlott a székébe.

– Nem akarod kipróbálni? – kérdezte.

Fáradtnak tűnt a hangja.

– Kipróbálni?

– A decket. Azt hiszem, szeretnéd kipróbálni. Legalábbis úgy fészkelődsz azon a széken. Vagy a decket szeretnéd kipróbálni, vagy pisálnod kell, de nagyon.

– A francba, igen! Izé… szóval igen, köszi, szeretném…

– Miért is ne? Úgysem tudja senki se kiszúrni, hogy az te vagy, és nem én, nem igaz? És te, Jackie, miért ne csatlakoznál be vele együtt te is? Hogy sínen tartsd a fiút.

Jammer kihúzta az íróasztal egyik fiókját, és két elektródakészletet szedett elő.

– De ne csinálj semmit, rendben? Úgy értem, csak kerülj egyet, és nyomás vissza! Ne próbálj feltörni egyetlen bázist sem! Sáros vagyok egy szívességgel Beauvoirnak és Lucasnak, és úgy néz ki, hogy viszonzásképpen segítek nekik megvédeni téged…

Az egyik elektródakészletet Jackie-nek, a másikat Bobbynak nyújtotta.

– Rajta! El fogsz tőle sülni. Tízéves darab, de még most is szinte bármit képes lemosni. Az Automatic Jack nevű pofa rakta össze, egyenesen a szemétből. Valamikor ő volt Bobby Quine hardverművésze. Ők ketten együtt égették le a Blue Lightsot, de ez még azelőtt lehetett, hogy megszülettél…

Bobby már fel is illesztette az elektródáit, s ránézett Jackie-re.

– Csatlakoztál már be párosan?

Bobby megrázta a fejét.

– Oké! Becsatlakozunk, de én a bal vállad mögött leszek. Ha azt mondom, lépj ki, akkor lépj ki! Ha bármi furcsát észlelnél, az azért van, mert én is veled vagyok, világos?

Bobby bólintott.

A nő a kalapja hátuljánál kikapcsolt két hosszú, ezüstfejű tűt, és leemelve a fejéről, az asztalra tette, Jammer deckje mellé. Az elektródákat áthúzta a narancsszínű selyem fejkendő felett, és az érintkezőket a homlokára simította.

– Gyerünk! – mondta.

Most és örökkön ott száguldottak; Jammer deckje nagyon magasan a neon csúcsmagok felett lépett be, olyan adatkörnyezetbe, amit Bobby nem ismert. Hegymagasra tornyosuló, éles anyagtömörülés volt a cyber-tér nem-terében.

– Lassítsd le, Bobby! – szólalt meg mögötte a semmiben Jackie mély és édes hangja.

– Jézus Krisztus, ez az izé csúszik!

– Igen, de fékezd le! Ha rohanunk, azzal nem érünk semmit. Cirkálni akartál. Tarts bennünket idefent, és lassítsd le…

Bobby visszavette a sebességet, amíg lavírozásig le nem lassultak. Balra fordult, arra számítva, hogy megpillantja a nőt, de nem volt ott semmi.

– Itt vagyok – nyugtatta meg a nő –, ne aggódj…

– Ki volt az a Quine?

– Quine? Jammer valamelyik cowboy ismerőse. Fénykorában ismerte valamennyit.

Bobby találomra bekanyarodott jobbra egy sarkon; simán elfordult a rács metszéspontjánál, tesztelve a deck érzékenységét. Elképesztő mértékű volt, semmihez sem fogható, amit korábban a cyber-térben érzett.

– A szentséges faszát ennek a gépnek! Ehhez képest egy Ono-Sendai csak gyerekjáték…

– Pedig valószínűleg vannak benne O-S áramkörök. Jammer szerint azokat szokták volt használni. Vigyél bennünket egy kicsivel feljebb…

Erőfeszítés nélkül felemelkedtek, át a rácson, az adatok messzire távolodtak alattuk.

– Idefent nincs valami rohadt sok látnivaló! – panaszkodott Bobby.

– Tévedés! Ha elég sokáig lógsz kinn az üres részekben, érdekes dolgokat láthatsz…

A mátrix szövedéke megremegni látszott, pontosan az orruk előtt…

– Huh, Jackie…

– Állj meg itt! Tartsd! Így oké! Bízz bennem!

Valahol messze Bobby keze a szokatlan kiosztású billentyűzet felett matatott. Most feltartotta, s a cyber-tér egy része elmosódott, szürkés tejszínűvé változott…

– Mi a…

– Danbala ap monte 1 – szólalt meg a hang, és Bobby vérnek az ízét érezte a szájában. Danbala lovagol a nőn. Bobby valahogy tudta, mit jelentenek a szavak, de a hang vasként dörgött a fejében. A tejszerű szövedék kettévált, megdagadni látszott, s két duzzadó, szürke folttá alakult.

– Legba – mondta Jackie –, Legba és Ougou Feray, a háború istene, Ougou Papa! St. Jacques Majeur! Viv la Vyéy!

Vaskemény nevetés töltötte be a mátrixot, s keresztülfűrészelte Bobby fejét.

– Map kite tout mizé ak tout giyon – szólalt meg egy másik hang; folyékony volt és hideg, akár a higany.

– Nézd, Papa, visszajött ide, hogy ellökje magától a balszerencséjét!

A másik hang is felnevetett, és Bobby csak nehezen küzdötte le a rátörő hisztéria tiszta hullámát, amikor az ezüstös nevetés átbuborékolt rajta.

– Balszerencsés lenne Danbala lova? – mennydörgött Ougou Feray érces hangja, és Bobbynak egy pillanatra úgy rémlett, hogy egy alakot lát villódzni a szürke ködben.

A hang szörnyű nevetése ismét felharsant.

– Úgy ám! Úgy ám! De ő ezt nem tudja! Ő nem az én lovam, nem bizony, különben kikúrálnám a szerencséjét!

Bobby sírni akart, meghalni, akármit, csak elmenekülhessen a hangok elől, a teljesen lehetetlen szél elől, ami most fújni kezdett a szürke résekből; forró, nyirkos szél volt, s olyan dolgok szagát hozta, amiket Bobby nem bírt azonosítani.

– És a Szűz dicshimnuszát zengi! Halld szavamat, húgocskám! La Vyéy nagyon közel jár!

– Igen – szólt a másik –, most az én tartományomon vonul át, az enyémen, aki az ösvények és az országutak ura vagyok.

– De én, Ougou Feray, mondom neked, hogy ellenségeid szintén a közelben ólálkodnak! Eredj a kapuhoz, húgom, és légy óvatos!

És ekkor a szürke területek kifakultak, elsorvadtak, összezsugorodtak…

– Lépjünk ki! – szólalt meg Jackie kicsiny és távoli hangja. Aztán hozzátette: – Lucas meghalt.

Jammer egy palack skót whiskyt vett elő a fiókjából, és egy műanyag whiskys pohárba hat centet töltött ki a folyadékból, nagy óvatossággal.

– Szarul nézel ki! – mondta Jackie-nek, s Bobbyt meglepte a férfi hangjából kicsendülő gyengédség. Már jó tíz perce volt, hogy kicsatlakoztak, és még egyikük sem szólt egy szót sem. Jackie összeroppantnak látszott, és az alsó ajkát harapdálta állandóan. Jammer szomorú vagy bosszús volt, Bobby nem tudta eldönteni, melyik.

– Miért mondtad azt, hogy Lucas meghalt? – kérdezte merészen Bobby, mert már úgy tetszett, hogy a Jammer szűk irodájában felgyülemlő csend szinte fojtogatja őket.

Jackie odanézett, de szemei nem fókuszáltak Bobbyra.

– Nem így jöttek volna hozzám, ha Lucas még él – felelte. – Vannak szerződések, egyezmények. Először mindig Legbát szólítják, de neki Danbalával kellett volna jönnie. Az ő személyisége attól a zálogtól függ, amivel megtestesül… Lucas biztosan halott…

Jammer az asztalon keresztül eléje tolta a whiskyvel töltött poharat, de Jackie megrázta a fejét; az elektródakészlet krómos-fekete nejlonszálai még mindig a homlokán libegtek. A férfi felháborodott arcot vágott, visszahúzta a poharat, és felhajtotta maga.

– Mennyi baromság! A dolgoknak sokkal több értelme volt, mielőtt a magadfajták piszkálni kezdték őket!

– Ezeket nem mi hoztuk ide, Jammer – mondta Jackie. – Ezek már ott voltak, és ránk találtak, mert mi megértettük őket!

– Ez is ugyanakkora ökörség – mondta fáradtan Jammer. – Bármik is legyenek, bárhonnan is jöttek, egyszerűen csak felöltötték azt az alakot, amit egy csomó eszement bokszos mindenáron látni akart! Tudsz követni? Az nem létezik, hogy odakinn lenne bármi, amihez ezen a rohadt bozóthaitin kellene gagyogni! Ti meg az egész vuduszekta csak azokat láttátok, meg az általuk kreált jeleneteket; és Beauvoir, Lucas meg a többi, elsősorban üzletember. És az az istenverte dolog érti az üzletelés módját! Mindez természetes!

Jó szorosan visszacsavarta a palack kupakját, és visszatette a fiókba.

– Tudod, édes, lehet, hogy ez csak egy nagyon nagy valaki, akinek sok gorillája van a rácson, és csak meghintáztatnak egy kicsit. Kivetítik elétek azokat a dolgokat, a sok szart… És tudod, hogy ez lehetséges, igaz? Igaz, Jackie?

– Szó sincs róla – jelentette ki hideg, nyugodt hangon Jackie. – De amennyit tudok róla, azt nem tudom megmagyarázni…

Jammer előhúzott egy fekete plasztikdobozt a zsebéből, és borotválkozni kezdett.

– Hát persze… – dünnyögte. A borotva az állkapcsa mentén zümmögött. – Én a cyber-térben éltem nyolc éven át, oké? Nos, elég jól tudom, hogy semmi sem volt odakint, akkor még legalábbis… Mindegy. Akarod, hogy felhívjam Lucast, hogy így vagy úgy, de megnyugodj? Megvan neked a Rollsának a száma?

– Nem – felelte Jackie –, ne fáradj! Legjobb, ha ledőlünk, amíg meg nem jön Beauvoir.

Felállt, lehúzta az elektródákat, és felvette a kalapját.

– Megyek, és lefekszem, megpróbálok aludni. Vigyázz Bobbyra…

A nő ezzel megfordult, és kiment az iroda ajtaján. Alvajáróként mozgott, mintha elhagyta volna minden ereje.

– Csodálatos… – morogta Jammer, végigfuttatva a borotvát a felső ajkán. – Kérsz egy italt? – kérdezte Bobbytól.

– Hát, kissé korai lenne ilyenkor… – dadogta Bobby.

– Neked talán korai.

Jammer visszatette a borotvát a zsebébe. Az ajtó becsukódott Jackie mögött. Jammer kissé előrehajolt:

– Hogy néznek ki, kölyök? Ki tudtad venni?

– Csak szürkeséget láttam, azt is elmosódva…

Jammer csalódottnak tűnt. Ismét visszazökkent a székébe.

– Azt hiszem, nem láthatjuk tisztán őket, hacsak nem vagyunk mi is annak az izének a része.

Ujjaival a szék karfáján dobolt.

– Gondolod, hogy valódiak?

– Hát, nem szívesen piszkálnék meg egyet sem…

Jammer ránézett.

– Nem? Nos, még meglehet, hogy ügyesebb vagy, mint amilyennek látszol. Én sem akarnék megpiszkálni egyet sem. Én már kiszálltam a ringből, mielőtt még kezdtek volna feltünedezni…

– És maga mit gondol, micsodák?

– Á! Egyre ravaszabb leszel… Nos, fogalmam sincs. Ahogy mondtam volt, azt nem tudom lenyelni, hogy egy csomó haiti vudu istenséggel állunk szemben, de ki tudja? – Összehúzta a szemét. – Az is lehet, hogy vírusprogramok, amelyek elszabadultak a mátrixban, sokszorozódtak, és egyre ügyesebbek lettek… Bár ez eléggé ijesztő lenne, a Turing emberei biztos eltussolnák. De az is lehet, hogy az MI-k megtalálták a módját, hogyan válasszanak le magukról részeket, amik aztán bekerülnek a mátrixba. Ettől a Turing a falnak menne. Ismertem egy tibeti pofát, aki hardvermódosításokat csinált a zsokéknak. Ő azt állította, hogy ezek a dolgok tulpák.

Bobby pislogott.

– A tulpa egyfajta gondolati forma. Egy babona. Vannak olyan nehézsúlyú pasik, akik arra is képesek, hogy a negatív energiáikat leválasszák magukról, és szellemet alkossanak belőle – vont vállat Jammer. – Lószar ez is, akárcsak Jackie vudu fickói.

– Hát, nekem úgy tűnik, hogy Lucas, Beauvoir és a többiek mind kurva komolyan megjátsszák, hogy ez a valóság, és nem csak valami jelenet…

Jammer bólintott.

– Fején találtad a szöget! És rohadt jól eljátsszák akkor is, ha maguk vannak, szóval, valami van ott…

Jammer megvonta a vállát és ásított.

– Nekem is kéne aludnom egyet. Azt csinálsz, amit akarsz, csak a deckemet hagyd békén! És ne próbálj kimenni, mert tíz riasztó kezd üvölteni egyszerre! A bárpult mögött, a hűtőben találsz gyümölcslét, sajtot meg egyéb szarságokat…

Bobby megállapította, hogy a hely továbbra is ijesztő, főképp most, hogy magára maradt; de ijesztő voltát elviselhetővé tette az érdekessége. Bobby fel-alá bóklászott a bárpult mögött, megtapogatta a sörcsapokat és a krómszínű italautomaták fogantyúit. Talált egy jéggyártó gépet meg egy forróvíz-adagolót. Csinált magának egy csésze japán nescafét, és áttanulmányozta Jammer audiokazetta-gyűjteményét. Az előadóknak és az együtteseknek még a nevét sem hallotta soha. Eltűnődött rajta, vajon ez azt jelenti-e, hogy Jammer egy vén jampec, aki csak az őskövületekre bukik, vagy ellenkezőleg, az anyagok annyira vadonatújak, hogy Barrytownba majd csak jó két hét múlva jutnak el, valószínűleg Leonon keresztül…

A bárpult végén fekete-ezüst általános célú hitelkonzol állt. Alatta Bobby egy fegyverre bukkant; vaskos kis géppisztoly volt, tára a markolatból meredt lefelé. Citromzöld tépőzár szalaggal erősítették a pult alá, és Bobby nem tartotta bölcsnek megérinteni. Egy idő után már nem érzett szorongást, csak unalmat és idegességet. Fogta kihűlő kávéját, és kisétált vele a nézőtér közepére. Leült az egyik asztalhoz, és azt játszotta, hogy ő Gróf Zéró, a Sprawl legmenőbb konzolművésze, aki épp azt várja, hogy odajöjjön hozzá pár fazon, akik egy bulit ajánlanak neki, mert se égen, se földön nincs senki, csak a Gróf, aki fel tudná törni nekik a kívánt adatbázist.

– Hát persze – felelte lehunyt szemmel az üres éjszakai bárnak –, megcsinálom nektek… Ha van rá pénzetek…

A fazonok elsápadtak, amikor meghallották, mennyit kér.

A bár hangszigetelve volt. A tizenharmadik emelet lármás sürgés-forgásából itt semmi sem hallatszott, csak holmi légkondicionáló egység duruzsolása, meg időnként a forróvíz-adagoló szörcsögése. Belefáradva a Gróf-komédiába, Bobby az asztalon hagyta a kávéscsészét, és a bejárat felé indult, s kezét közben végigfuttatta a fényes rézrudak között csüngő régi, kitömött bársonykötélen. Ügyelve, nehogy hozzáérjen magához az üvegajtóhoz, letelepedett egy ragszalaggal foltozott műbőr huzatú, olcsó acélszékre, a ruhatár ablaka mellett. Odabenn homályos villanykörte pislákolt; fényénél kivehetők voltak az acélrudakon függő régi fafogasok tucatjai, mindegyiken egy-egy kerek, sárga, kézzel számozott bilétával. Bobby gyanította, hogy Jammer néhanapján maga is ideült, hogy ellenőrizze a vendégeket. Az nem volt számára egészen világos, hogy valaki, aki nyolc éven át profi cowboy volt, miért akarna egy éjszakai bárt nyitni; persze lehet, hogy csak amolyan hobbi… Aztán arra gondolt, mennyi lányt tud felszedni az, akinek van egy éjszakai bárja, de feltette, hogy ha valaki gazdag, akkor még bár se kell hozzá. És Bobby úgy gondolta, ha Jammer nyolc évig csúcszsoké volt, akkor gazdagnak kell lennie…

Eltöprengett a mátrixbeli jeleneten, a szürke foltokon és a hangokon. Megborzongott. Még mindig nem értette, miért jelentette mindez Lucas halálát. Hogyan lehetne Lucas halott? Aztán eszébe jutott, hogy az anyja szintén meghalt, és valahogy az sem tűnt túl valóságosnak. Jézus! Az idegeire mentek ezek a dolgok. Azt kívánta, bárcsak kívül lehetne, az ajtó túloldalán, s nézegethetné a bódékat, a vásárlókat, és az ott dolgozókat…

Kinyújtotta a kezét, és félrehúzta a velúrfüggönyt, épp csak annyira, hogy átkukucskáljon a vastag, régi üvegen, s egy pillantást vessen a bódék szivárványos zűrzavarára meg a vásárlók jellegzetes, tülekedő mozgására. És az egésznek a kellős közepén, mintegy keretbe foglalva Bobby számára, egy kiszuperált analóg VOM-okkal, logikai szondákkal és energiaszabályzókkal megrakott asztal mellett megpillantotta Leon fajtán kívüli, csontos arcát. A mélyen ülő, iszonyatos szemek a felismerés szinte hallható kattanásával irányultak Bobbyra. És ekkor Leon valami olyasmit tett, amire Bobby nem tudott visszaemlékezni, hogy látta-e tőle valaha. Elmosolyodott.

23

Egyre közelebb

A JAL-utaskísérő elé tárta a szimstim-kazetták választékát: Foxton tavaly augusztusi visszatekintő túrája a Tate-ben; Ghánában rögzített kosztümös kaland (Ashanti!); Bizet Carmenjének legszebb részei a tokiói Operaház egyik magánpáholyából szemlélve; avagy harminc perc Tally Isham összevont talkshowjából, a Csúcsemberekből.

– Első ízben utazik űrsiklón, Ms. Ovszki?

Marly bólintott. Paleologosnak anyja leánykori nevét diktálta be, ami valószínűleg ostobaság volt. Az utaskísérő megértően mosolygott.

– Egy kazetta határozottan elviselhetőbbé teszi az elemelkedést. A Carmen ezen a héten nagyon népszerű. Káprázatos jelmezekkel, úgy hallottam.

Marly megrázta a fejét, nem volt kedve operához. Foxtont ki nem állhatta, és szívesebben végigszenvedte volna a gyorsulás teljes erejét, semmint hogy beleélje magát az Ashantiba. Elfogadta az Isham-kazettát, a négy közül ez volt a legkevésbé rossz.

Az utaskísérő ellenőrizte Marly ülésének rögzítőhámját, és átadta neki a kazettát, meg egy kis eldobható, szürke fejpántot, aztán továbbment. Marly feltette a plasztik elektródakészletet, bekötötte a karfába, felsóhajtott, és becsúsztatta a kazettát a csatlakozó melletti nyílásba. A JAL-űrsikló belsejét elseperte az Égei-tenger kékje, és Marly szeme előtt elegáns, talp nélküli nagybetűkkel írt szavak terültek szét a felhőtlen égbolton: TALLY ISHAM CSÚCSEMBEREI.

Tally Isham, amióta Marly az eszét tudta, a stimipar állandó figurája volt, kortalan Aranylány, aki az új médium első hullámával tűnt fel. Most Marly ott találta magát Tally napbarnított, ruganyos, borzasztóan kényelmes érzékrendszerébe zárva. Tally Isham sugárzott, mélyen és könnyedén lélegzett; elegáns csontjait ölelő izomzata mintha hírét se hallotta volna a feszültségnek. Az ő stimfelvételeibe bekapcsolódni olyan volt, mint belecsobbanni a tökéletes egészség fürdőjébe, érezni a sztár magas ívű bokáját, és egyszerű fehér blúza selymes egyiptomi pamutanyagának feszülő melleit. A nő egy göröngyös, fehér mellvédnek támaszkodva nézett le a görög sziget városkájának apró kikötőjére. Alatta virágzó fák zuhataga omlott végig a fehérre meszelt kövekből és szűk, kacskaringós lépcsőkből épült domboldalon. A kikötőben felzengett egy hajókürt.

– A turisták most sietnek vissza a sétahajójukra – mondta Tally, és elmosolyodott.

Marly megérezte a sztár fehér fogainak simaságát, szájának friss ízét, és a mellvéd durva köve jólesően simult meztelen karjai alá.

– De szigetünk egyik látogatója velünk marad ma délután, valaki, akivel nagyon szeretnék találkozni, és biztos vagyok benne, hogy az önök számára is örömmel és meglepetéssel fog szolgálni. Olyan emberről van szó, aki általában távol tartja magát a vezető médiumok hírműsoraitól…

Kiegyenesedett, megfordult, és rámosolygott a napbarnított, mosolygó arcú Josef Virekre…

Marly letépte a homlokáról a fejpántot, és a JAL-űrsikló fehér műanyaga körös-körül visszazökkent eredeti helyére. A feje feletti konzolon figyelmeztető jelzések villogtak, és megérezte a gép remegését, amely egyre gyorsabbá vált…

Virek? Rábámult az elektródakészletre.

– Nos – mondta fennhangon –, azt hiszem, maga tényleg csúcsszemélyiség…

– Bocsánat, hogy mondta?

A mellette ülő japán diák feléje mozdult rögzítőhámjában, amit akár meghajlási kísérletnek is lehetett volna tekinteni.

– Gondjai támadtak a szimstimjével?

– Nem, nem! – tiltakozott riadtan Marly. – Elnézést…

Újra feltette a fejpántot, és az űrsikló belseje statikus érzékszervi zümmögésbe, érzékek disszonáns keverékébe olvadt, ami hirtelen átadta helyét Tally Isham nyugodt bájának. Tally megszorította Virek hűvös, erős kezét, és belemosolygott lágy fényű, kék szemeibe. Virek viszonozta a mosolyát, fogai vakító fehérséggel csillogtak.

– Örülök, hogy itt lehetek, Tally! – mondta, és Marly hagyta, hogy belemerüljön a kazetta valóságába, sajátjaként elfogadva Tally rögzített érzékszervi jeleit. A stimet mint médiumot Marly általában kerülte; volt valami a személyiségében, ami folyton fellázadt a megkívánt mértékű passzivitás ellen.

Virek puha fehér inget viselt, térdig feltekert pamut bermudát, s hozzá nagyon lapos, barna bőrszandált. Tally a kezénél fogva felvezette a mellvédre.

– Meg vagyok róla győződve – kezdte –, hogy számos olyan dolog van, amit a hallgatóságunk…

A tenger eltűnt. Zöldesfekete zuzmószerűséggel benőtt, szabálytalan síkság terjedt a látóhatárig, s csak a Gaudí építette Sagrada Família Templomának neogótikus csúcsai törték meg sziluettjükkel. A világ pereme alacsonyan ülő, fényes ködbe veszett, s a síkon elfulladó harangszó kondult végig…

– Önre ma csak egyfős hallgatóság figyel – mondta Virek, és Tally Ishamre nézett keret nélküli, kerek szemüvegén át. – Hello, Marly!

Marly küszködve igyekezett elérni az elektródákat, de karjai akárha kőből lettek volna. A gyorsulás ereje, az űrsikló elrúgja magát a betonpárnáról… Virek csapdába ejtette itt…

– Értem – válaszolta mosolyogva Tally, és hátával ismét a mellvédnek dőlt, könyökét a meleg, érdes kőre támasztotta. – Milyen elragadó ötlet! Az ön Marlyja, Herr Virek, igazán szerencsés lány lehet…

És Marly rádöbbent, hogy ez nem a Sense/Net Tally Ishamje, hanem Virek rendszerének egy része, egy előre beprogramozott nézőpont, amit a Csúcsemberek többévnyi műsorából vágtak össze. S immáron nem volt választási lehetőség, sem kivezető út, csak az, hogy teljes figyelmét Virek mondanivalójának szenteli. A tény, hogy Vireknek sikerült itt és így elkapnia és lebéklyóznia, igazolta megérzése helyességét: a gépezet, a struktúra a helyén volt, valóságosan. Virek pénze afféle varázspálca volt, mely akarata szerint omlasztotta le az akadályokat…

– Sajnálattal látom – kezdte a férfi –, hogy felbosszantottam. Paco úgy informált, hogy maga megszökött tőlünk, de én szívesebben tekintem ezt a céljára törő művész kiruccanásának. Azt hiszem, valamit már megtapasztalt lényegem természetéből, és ez megrémisztette. Így is kellett lennie. Ezt a kazettát az űrsiklója Orlyról való elindulása előtt egy órával készítették elő. Természetesen ismerjük az úti célját, de nem szándékozom követni magát. Maga a munkáját végzi, Marly. Sajnálom, hogy nem tudtam megakadályozni a maga Alain barátjának a halálát, de most már azonosítottuk a gyilkosait és azok megbízóit…

Tally Isham szeme most Marlyé volt, és összefonódott Virekével, amelyben kéken izzott az energia.

– Alaint a Maas Biolabs felbérelt ügynökei ölték meg – folytatta a férfi. – A Maas-tól kapta a maga jelenlegi úti céljának koordinátáit, sőt a hologramot is, amit mutatott magának. A kapcsolatom a Maas Biolabsszal tömören szólva ellentmondásos. Két éve az egyik leányvállalatom fel akarta őket vásárolni. A felajánlott összeg az egész világgazdaságra hatással lett volna. Visszautasították. Paco megállapította, hogy Alain azért halt meg, mert rájöttek, hogy a tőlük kapott információt megpróbálja kívülállók számára értékesíteni…

Virek összeráncolta a homlokát.

– Ez különlegesen botor lépés volt, mert egyáltalán nem érdeklődött az eladásra kínált áru természete iránt…

Mennyire Alainre vall, gondolta Marly, és elöntötte a sajnálkozás. Ott kellett látnia összegörnyedve azon az ocsmány szőnyegen, s a gerince kirajzolódott a zakója zöld anyaga alatt…

– Úgy hiszem, tudnia kell, Marly, hogy nem kizárólag a művészet szeretete sarkall a mi dobozkészítőnk utáni kutatásra.

Levette a szemüvegét, és fehér ingében megtörölgette; Marly valahogy szemérmetlennek érezte a mozdulat kiszámított emberiességét.

– Okom van hinni, hogy ama műtárgyak alkotója, helyzeténél fogva, valamiképpen szabadságot kínálhat nekem, Marly. Nem mondhatnám, hogy egészséges vagyok.

Visszatette a szemüvegét, gondosan eligazítva finom aranyszárait.

– Amikor Stockholmban legutoljára kértem egy távlati képet az általam elfoglalt létfenntartó kádról, akkor egy olyan dolgot mutattak nekem, mintha három vontatókocsit gabalyítottak volna egy csepegő tápvezetékhálóba… Ha el bírnám hagyni ezt, vagy még inkább, ha elhagyhatnám a benne lévő sejtek burjánzását… Nos – és ismét felvillantotta híres mosolyát –, akkor vajon mit nem adnék érte?

És Tally-Marly szeme körbepillantott, hogy rácsodálkozzék a zuzmóktól sötétlő síkságra és a helyéről kibillentett katedrális távoli tornyaira…

– Ön elvesztette az eszméletét – hallotta az utaskísérő hangját, aki ujjaival Marly nyaka körül matatott. – Ez nem ritka eset, és a fedélzeti orvosi számítógépünk szerint ön kitűnő egészségnek örvend. Mindazonáltal tapaszkorongot alkalmaztunk, hogy ellensúlyozzuk az adaptációs szindrómát, ami önnél esetleg felléphet a dokkolás előtt…

Az utaskísérő visszahúzta a kezét a nyakától.

– Európa, esők után – szólalt meg Marly –, Max Ernst. A zuzmók…

A férfi lenézett rá, arca megfeszült, és hivatásos érdeklődést tükrözött.

– Elnézést, meg tudná ismételni?

– Bocsánat! – mondta Marly. – Csak egy álom… Már az állomáson vagyunk?

– Addig van még egy óra – felelte az utaskísérő.

A Japan Air pályán keringő átszállóhelye fehér gyűrűstestet formázott, amelyen kupolák dudorodtak, és palástján sötéttel karikázott ovális dokkolóöblök nyíltak. A Marly gravihálója feletti terminál – bár a „feletti” ideiglenesen elveszítette szokásos jelentését – kiválóan megszerkesztett animációval, forgás közben mutatta be a gyűrűt. Ezalatt hangok sorozata közölte – hét nyelven – a fedélzeten lévőkkel, hogy az Orly és az I. Átszálló közti JAL 580-as űrsiklót a lehető leghamarabb bedokkolják; a JAL elnézést kért a késedelem miatt, amely abból adódott, hogy a tizenkét öböl közül hétben javítási rutinmunkálatok folytak…

Marly összekuporodott gyorsulási hálójában, s mindenütt Virek láthatatlan kezét vélte látni. „Nem – gondolta –, kell, hogy legyen kiút. Abba akarom hagyni – győzködte magát –, csak egypár órát kérek, mint szabad ügynök, aztán végzek vele… Viszlát, Herr Virek, én visszatérek az elevenek földjére, amit szegény Alain már sohasem tehet, Alain, aki azért halt meg, mert elfogadtam az ön által kínált munkát…” Marly pislogott, amikor megjelent szemében az első könnycsepp, aztán, akár egy gyerek, elkerekedett szemekkel bámulta a pici, lebegő gömböcskét, amivé a könnycsepp változott…

És a Maas, tűnődött, azok kicsodák? Virek azt állította, hogy ők ölték meg Alaint, meg hogy Alain nekik dolgozott. Marlynak derengett néhány róluk szóló műsor; mintha a nevük a legújabb generációs számítógépekkel lett volna kapcsolatos, meg valamiféle nyugtalanítónak hangzó eljárással, amelyben halhatatlan hibrid ráksejtek megtervezett molekulákat okádnak magukból, amiket aztán áramköregységekbe építenek be. S most az eszébe villant az is, amikor Paco azt mondta, hogy moduláris telefonjának álcázó ernyője szintén Maas-termék…

A JAL-toroid belseje annyira semmilyen, annyira szürke volt, és annyira hasonlított bármelyik másik zsúfolt repülőtérhez, hogy Marlynak nevethetnékje támadt. Ugyanaz a parfümszag, ugyanaz az emberi idegesség, ugyanolyan erőteljesen kondicionált levegő, s a háttérben ugyanaz a mormogó csevegés. A nyolc tizednyi gravitációban könnyebb volt bőröndöt cipelni, de a fekete retikülön kívül Marlynak nem volt más poggyásza. A retikül egyik cipzáras belső zsebéből előszedte a jegyét, és a legközelebbi falképernyőn megkereste a csatlakozó gép számát.

Még két óra az indulásig. Akármit is mondott Virek, Marly biztosra vette, hogy a gépezete már javában ügyködik, beszivárog az űrsikló személyzete közé vagy az utaslisták oldalaira, s a helycserék gördülékenységét pénzcseppekkel olajozza… Egyesek az utolsó pillanatban megbetegszenek, meggondolják magukat, esetleg baleset éri őket…

A retikült a vállára kanyarította, és nekiindult a fehér kerámiaburkolatú, homorú padlón, mintha pontosan tudná, hová kell mennie, vagy mit kell tennie. De minden egyes lépéssel tudatosult benne, hogy fogalma sincs egyikről sem.

Azok a lágy fényű, kék szemek még mindig kísértették.

– Hogy dögölnél meg! – kívánta Marly fennhangon, s egy nagy tokájú, sötét Ginza-öltönyös orosz üzletember szipákolt egyet, és arca elé emelte a hírfaxát, kirekesztve Marlyt a világából.

– Így hát azt mondtam a kurvának: figyelj, muszáj kihoznod azokat az opto-szigetelőket és a menekülőkapszulákat a Sweet Jane-re, különben tömítőkenőccsel a válaszfalhoz ragasztom a segged…

Rekedtes női nevetés harsant, és Marly felpillantott szusival megrakott tálcájáról. Két üres asztal választotta el a három nőtől; az asztaluk szójaszósztól barnálló habszivacstálca-kupacokkal és sörösdobozokkal volt tele. Egyikük hangosan böfögött, és hosszat kortyolt rá a söréből.

– No, és erre mit szólt, Rez?

A kérdés valami okból újabb, hosszabb röhögést váltott ki belőlük. Az a nő, akire Marly először felfigyelt, leborult az asztalra, és úgy vihogott, hogy a válla is beleremegett. Marly unottan nézte a triót, s futólag eltűnődött, kifélék-mifélék lehetnek. Aztán elcsitult a nevetés; az első nő is felült, és kitörölte szeméből a könnyeket. Marly megállapította, hogy mindhárman tökrészegek, fiatalok és durva külsejűek. Az első törékeny alkatú, markáns arcú nő volt, vékony és egyenes orra felett nagy, szürke szemekkel. Haja az ezüstszínnek valami elképesztő árnyalatában tündökölt, és egészen rövidre vágatta, mint az iskolásfiúkét szokás. Bő vászonmellényt vagy ujjatlan dzsekit viselt, amit teljesen elborítottak a degeszre tömött zsebek, szegecsek és négyzetes tépőzárdarabok. A ruhadarab szétnyílt, és alatta – Marly helyéről nézve – kicsi, kerek mell látszott, amit valami finom rózsaszín és fekete hálóból szabott melltartóféleség burkolt. A másik kettő idősebb és testesebb volt nála, csupasz karjukon duzzadó izmok határozott körvonalai rajzolódtak ki az átszállóállomás kávézójának szórt fényében. Az első nő vállat vont a nagy mellény alatt.

– Hát nem azt, hogy megcsinálja! – felelte.

A második nő ismét felröhögött, de már nem annyira szívből jövőn, és a széles bőr csuklószíjára szegecselt időmérőt kezdte tanulmányozni.

– Na, elhúzok! – vetette oda. – El kell fussak Sionra, aztán nyolc tartály algával a svédekhez.

Nagy zajjal hátralökte a székét, felállt, és Marly elolvashatta a fekete bőrmellény vállára illesztett, hímzett címkét:

O’GRADY – WAJIMA

THE EDITH S.

PÁLYAKÖZI VONTATÁS

A nő most már ott állt mellette, és buggyos farmerje övrészét húzogatta.

– Aszondom neked, Rez, ha az a punci benne hagy a szarban azokkal a menekülőkapszulákkal, az ártani fog a hírednek…

– Bocsánat! – szólt közbe Marly, s igyekezett úrrá lenni remegő hangján.

A fekete mellényes nő megfordult, és rámeredt.

– Igen?

Alaposan végigmérte Marlyt, és már nem mosolygott.

– Láttam a mellényeden azt a nevet, az Edith S-t. Az egy hajó? Egy űrhajó?

– Űrhajó?

A mellette álló nő felhúzta vastag szemöldökét.

– De még mennyire, hugi, egy nagyon frankó űrhajó!

– Vontató – bökte ki a fekete mellényes nő, és elfordult, hogy távozzon.

– Fel akarlak bérelni – mondta Marly.

– Felbérelni engem?

Most már mindhárman őt nézték üres és mosolytalan arccal.

– Hogy érted ezt?

Marly a brüsszeli retikül aljára kotort, és előhúzta azt a félkötegnyi új jent, amit Paleologos, az utazásszervező visszaadott neki, miután eltette a saját díját.

– Ezt tudom nektek adni…

A rövid ezüsthajú lány halkan füttyentett.

A nők egymásra pillantgattak. A fekete mellényes vállat vont.

– Jézusom! – mondta. – Hová akarsz menni? A Marsra?

Marly ismét beletúrt a táskájába, és előszedte a Gauloise-csomagból hajtogatott, kék papirost. Átadta a fekete mellényesnek, aki kihajtogatta, és elolvasta a pályakoordinátákat, amiket Alain írt fel rá zöld filctollal.

– Nos – dünnyögte a nő –, ilyen pénzért elég gyors kis ugrás, de O’Gradynek és nekem a Sionon kell lennünk greenwichi idő szerint 23.00-kor. Szerződéses meló. Veled mi az ábra, Rez?

Átadta a papírt a széken ülő nőnek, aki elolvasta, felnézett Marlyra, és azt kérdezte:

– Mikor?

– Most – vágta rá Marly –, most rögtön!

A lány feltápászkodott az asztal mellől, székét a kövön csörömpölve hátralökve. Mellénye megint szétnyílt, s Marly meglátta, hogy amit egy piros-fekete melltartó hálójának hitt, az valójában egyetlen tetovált rózsa, amely teljesen beborította a lány bal mellét.

– Sínen vagy, hugi, virítsd a zsét!

– Azt akarja mondani, hogy most kéri a pénzt – mondta O’Grady.

– Azt akarom, hogy senki se tudja, hová megyünk – mondta Marly.

A három nő felnevetett.

– A legjobb helyre fordultál – mondta neki O’Grady, és Rez elvigyorodott.

24

Árkon-bokron át

Az eső akkor kezdett szakadni, amikor Turner ismét kelet felé, a Sprawl peremvárosai és az ipari zónák lepusztult tájékai felé vette az irányt. A tömör falként ömlő zuhatag valósággal megvakította, aztán rátalált az ablaktörlő kapcsolójára. A törlőlapátokat Rudy eléggé elhanyagolta, így Turner kénytelen volt lassítani. A turbina sivítása morajjá szelídült, s a félig az útpadkán sikló légpárnakötény szétszabdalt teherautó gumik között csúszott tovább.

– Mi a baj?

– Nem látok ki. Az ablaktörlő szét van rohadva.

Turner rácsapott a fényszórók kapcsolójára; a légpárnás motorházának mindkét oldalán négy vakító fénysugár gyúlt ki, de csak a körülöttük sistergő szürke esőfalat világították meg. Turner megrázta a fejét.

– Miért nem állunk meg?

– Mert túl közel vagyunk a Sprawlhoz. A helikoptereik állandóan erre járőröznek. Leolvashatnák az azonosító táblát a tetőnkön, és megláthatnák az ohiói lemezeket meg a szokatlan karosszériát. És akkor igazoltatnának, ami nekünk nagyon nem hiányzik.

– És most mit fog csinálni?

– Megyek tovább az útpadka mentén, amíg le nem tudok fordulni, aztán elrejtőzünk valahol, ha tudunk…

A lány egyensúlyára ügyelve Turner körbeforgatta a gépet. A reflektorok fényében egy pózna villant fel: átlós narancssárga, fényvisszaverő csíkjaival egy szervizút kijáratát jelölte. Turner arrafelé igyekezett, a légpárnaszoknya dagadozó lebernyege átszökkent egy vastag, ütközésvédő betontömb felett.

– Ez jó lesz – mondta Turner, ahogy elhúztak a pózna mellett.

A keskeny szervizúton csak üggyel-bajjal fértek el; minduntalan ágak verődtek a szűk oldalsó ablakoknak, a légpárnás acéllemez burkolatát pedig az aljnövényzet bokrai csapkodták.

– Valami fény van arrafelé – jelentette Angie, aki rögzítőhámjában előredőlve az esőt fürkészte. Turner elmosódott sárgás izzást vett észre és egy sötét pillér ikeroszlopait. Felnevetett.

– Benzinkút – mondta. – Még a régi rendszerből maradt itt, amikor még nem vezették erre a nagy utat. Valaki biztosan lakik ott. Sajnos, a mi gépünk nem benzinnel megy…

Leereszkedett a légpárnással a kavicsos rézsűn. Ahogy közelebb került, meglátta, hogy a sárga izzás két szögletes ablakból ered. Az egyikben mintha egy alakot látott volna mozogni.

– Ez itt vidék – dünnyögte. – Az itteni fiúk nem lesznek tőlünk túlzottan feldobva…

Belenyúlt a zubbonyba, és kicsúsztatta a Smith & Wessont a nejlontokjából, majd az ülésre tette, a combjai közé. Amikor ötméternyire megközelítették a rozsdásodó benzinszivattyúkat, Turner leengedte a légpárnást egy nagy tócsa közepére, és leállította a turbinát. A széltől rongyolt eső továbbra is zuhogott, és a férfi látta, hogy a kútépület ajtaján khakiszínű, verdeső ponchót viselő alak bújik ki. Turner tíz centiméterre nyitotta az oldalsó tolóablakot, és megpróbálta túlkiabálni az eső hangját:

– Bocsánat a zavarásért! Le kellett térnünk az útról! Bedöglött az ablaktörlőnk! Nem tudtuk, hogy maguk itt vannak…

Az ablak ragyogásában álló ember keze rejtve maradt a műanyag poncho alatt, de szemmel láthatólag szorongatott valamit benne.

– Ez magánterület! – közölte; keskeny arcán csíkokban folyt le az esővíz.

– Nem tudtunk tovább az úton maradni! – kiáltotta oda Turner. – Elnézést kérünk a háborgatásért…

A férfi kinyitotta a száját, megemelte a poncho alatt rejtegetett tárgyat, és egyszerre szétrobbant a feje. Turner szinte úgy látta, még azelőtt történt, hogy a vörös fényvonal kaszája lesújtott volna a pasasra. Ceruza vastagságú sugár volt, s tétován villódzott, mintha valaki egy zseblámpával játszadozna. A térdre roskadó alak nyakán véres virág bomlott szét, amit az eső rögtön el is mosott. Aztán előrehuppant, s a poncho alól egy drótozott agyú 410-es Savage csúszott ki. Turner egyszerre csak azt vette észre, hogy már be is indította a turbinát, a vezérlést odalökte Angie-nek, ő maga meg kászálódik kifelé a rögzítőhámjából.

– Ha azt mondom, hogy most, akkor hajts keresztül a házon…

Aztán felpattant, s kezében a nehéz revolverrel rángatni kezdte a tetőajtó nyitókarját. A fekete Honda robaja azonmód elérte, ahogy a tetőajtó hátracsusszant. Alacsony árnyék húzott el felette, a zuhogó esőben alig láthatóan.

– Most!

Turnernek még sikerült meghúznia a ravaszt, mielőtt Angie előrelódította a gépet, neki a régi kútépület falának. A fegyver rúgásától a könyökét a légpárnás tetejébe verte, és karjában zsibbadtság futott szét. A lövedék valahol a fejük felett robbant szívet melengető reccsenéssel. Angie lesüllyesztette a légpárnást, és belerohantak a favázas épületbe. Turnernek alig maradt rá ideje, hogy lekapja a fejét és vállát a tetőnyílásból. A házban felrobbant valami, valószínűleg egy propángázpalack, és bal felé lódította a légpárnást. Kitörték a hátsó falat, és Angie nagyot farolt a géppel.

– Hol van?! – sikoltotta túl a turbina zaját.

Mintegy feleletként, a fekete Honda dugóhúzóban pörgött alá, és húszméternyire előttük, ezüstszínű esőfüggönyt húzva ért földet. Turner megragadta a vezérlőkarokat, és a légpárnás előresiklott, tízméteres tócsavíz szökőkutakat fakasztva. Telibe kapták a kis harci helikopter polikarbon üvegburáját, s a nekivágódó légpárnás papírként gyűrte össze a fémötvözet géptörzset. Turner hátratolatott, és újra nekihajtott, még gyorsabban. A széttört helikopter két ázott fenyő törzsébe csapódott, és úgy hevert ott, mint valami hosszú szárnyú légy.

– Mi történt? – kérdezte Angie, és a kezébe temette az arcát. – Mi történt?

Turner regisztrációs kártyákat és poros napszemüvegeket hajigált ki a mellette lévő ajtó rekeszéből, végül talált egy zseblámpát, és megvizsgálta az elemeit.

– Mi történt? – kérdezgette Angie, akár egy ugyanazt játszó szalag. – Mi történt?

Turner visszamászott a tetőnyílásba, egyik kezében a pisztollyal, a másikban a zseblámpával. Az eső elcsendesedett. Leugrott a légpárnás motorházának tetejére, onnan az ütközőkre, és bele a bokáig érő pocsolyákba; aztán tocsogva megindult a Honda összegörbült, fekete forgószárnyai felé.

A levegőben a sugárhajtómű elszivárgó üzemanyagának szaga érződött. Az utasfülke polikarbon burája széttört, akár egy tojáshéj. Turner ráfogta a Smith & Wessont, s hüvelykjével kétszer megpöccintette a xenonkapcsolót. A könyörtelen fény két néma villanásában véres, kicsavarodott végtagokat pillantott meg a szilánkokra zúzott műanyag mögött. Turner várt, aztán felkattintotta a zseblámpát. Ketten voltak belül. Közelebb lépett, a zseblámpát régi megszokásból jó messze eltartotta magától. Semmi sem moccant, csak a szivárgó üzemanyag szaga erősödött. Turner piszkálni kezdte a behorpadt ajtót, és az kinyílt. Mindkét támadójuk képerősítő szemüveget viselt. A lézer kerek, üres szeme most egyenesen az éjszakai égre meredt, és Turner lehajolt, hogy megtapintsa a halott birkabőr bomberdzsekijének kifakult gallérját. A pasas szakállát borító vér nagyon sötétnek, majdnem feketének hatott a zseblámpa sugarában. Oakey volt az. Turner balra lendítette a fénysugarat, és látta, hogy a másik egy japán; ő volt a pilóta. Elkapta róla a fényt, vissza Oakey-re, és a lába mellett lapos, fekete palackot vett észre. Felvette, belegyömöszölte a zubbony egyik zsebébe, és visszasietett a légpárnáshoz. A kútépület romjai között, az eső dacára, narancsszínű lángok csaptak fel. Turner átmászott a légpárnás ütközőin, fel a motorház tetejére, és visszabújt a tetőnyílásba.

– Mi történt? – kérdezte Angie, mintha Turner el se ment volna. – Mi történt?

Turner az ülésbe roskadt, s a rögzítőhámmal nem is vesződve, felbőgette a turbinát.

– Az a Hosaka egyik helikoptere volt – mondta, miközben körbefordultak. – Biztosan követtek bennünket. Lézer volt náluk. Megvárták, amíg letérünk az országútról. Nem akarták, hogy a zsaruk ott kint megtaláljanak. Amikor ide beálltunk, úgy döntöttek, hogy elkapnak minket, de biztos azt hitték, hogy az a szegény fickó is hozzánk tartozott. Persze lehet, hogy csak a tanúktól akartak megszabadulni…

– A feje – nyögte a lány remegő hangon –, a feje…

– Az a lézer műve volt – magyarázta Turner, visszakormányozva a légpárnást a szervizútra. Az eső alig esett, már csak szitált. – Gőznyomás. Az agy elpárolog, és a koponya szétrobban…

Angie kétrét görnyedt, és hányni kezdett. Turner egyik kezével a kormányt tartotta, a másikkal Oakey palackját. Fogával lefeszítette a rápattintott kupakot, és jót húzott Oakey „Wild Turkey”-jéből.

Ahogy elérték az országút útpadkáját, a Honda elszivárgó üzemanyaga is elérte a romba dőlt benzinkút lángjait, s a szétfreccsenő tűzgömb látványa ismét felidézte Turnerben a piactér felett libegő világítórakétákat és az elfehéredő égboltot, amikor a vadászgép felszállt a Sonora-határ felé…

Angie felegyenesedett, keze fejével megtörölte a száját, és reszketni kezdett.

– El kell húznunk innét… – dünnyögte Turner, és ismét keletnek fordult.

A lány nem szólt semmit. Turner gyors pillantást vetett rá, és látta, hogy Angie merev, kifeszült tagokkal ül a helyén. A lány szeme kifordult, fehérje megcsillant a műszerfal gyenge fényében, arca üres volt, kifejezéstelen. Ugyanilyennek látta akkor is, amikor Sally behívta őket Rudy hálószobájába. És ugyanannak a nyelvnek a szavai peregtek az ajkairól, halkan csivitelve; talán valamilyen francia tájszólás lehetett. De Turnernek sem magnója, sem ideje nem volt, hogy rögzítse, és az útra kellett figyelnie…

– Tarts ki! – biztatta a lányt, miközben felgyorsított. – Nem lesz semmi bajod…

A lány egészen biztosan nem hallotta egyetlen szavát sem. A fogai vacogtak, ezt Turner a turbina zajában is jól hallotta. Meg kéne állni, gondolta, annyi időre, hogy valamit a lány foga közé tegyen, a tárcáját vagy egy összehajtott ruhadarabot. Angie keze görcsösen tépkedte a rögzítőhám szíjait.

– Beteg gyermek fekszik a házamban…

Turner kis híján az árokba fordult a légpárnással, amikor meghallotta a lány szájából jövő mély, lassú és furcsamód nyúlós hangot.

– Hallom, amint kockát vetnek, kié legyenek véres göncei. Mert ma éjjel számos kéz ás néki sírgödröt, és neked is. Az ellenségek a halálodért fohászkodnak, felbérelt ember… Verejtékezve imádkoznak érte… Lázas imájuk folyamként hömpölyög…

És valami károgás hallatszott, ami akár nevetés is lehetett. Turner megkockáztatott egy újabb pislantást, s látta, hogy a lány merev ajkairól ezüstös nyálfonal csurran le. Arcának mély izmai olyan maszkba torzultak, amit Turner sosem látott.

– Ki vagy te?

– Én vagyok az Utak Ura.

– Mit akarsz?

– E gyermeket akarom lovamnak, s azt, hogy az emberek városaiban vándoroljon. Helyesen teszed, hogy keletnek tartasz. Vidd el őt a városodba! Majd ismét meg fogom lovagolni. És Samedi veled lovagol, muskétás ember! Ő a szél, amelyet markodban tartasz, ám szeszélyes ő, a Sírkertek Ura, s nem számít, hogy jól szolgáltad-e…

Turner odanézett, s látta, hogy a lány elhanyatlik a rögzítőhámban, feje a mellére bukik, és a szája lefittyed.

25

Laza/Barbár

– Itt Finn telefonprogramja beszél – hangzott a képernyő alatti hangszóróból –, és Finn nincs itt. Ha le akarsz tölteni valamit, tudod a kódot. Ha üzenni akarsz, akkor mondjad.

Bobby rábámult a képernyőn látható arcra, és megcsóválta a fejét. A legtöbb telefonprogramhoz kozmetikai alprogramok is tartoztak, amelyeket arra szántak, hogy a tulajdonos videoképét összhangba hozzák a szélesebb körben ismert egyéni szépségmodellekkel. Eltüntették az apróbb szabálytalanságokat, és az arcvonásokat az ideális statisztikai mintákhoz igazították. De a Finn groteszk vonásaira rászabadított kozmetikai program a legbizarrabb látványt produkálta, amiben Bobbynak valaha is része volt. Mintha valaki egy döglött hörcsögöt próbált volna megörökíteni, egy temetkezési vállalkozó összes festékét és paraffininjekcióját felhasználva.

– Ez nem természetes – mondta Jammer, skót whiskyjét kortyolgatva.

Bobby bólintott.

– Finn tériszonyban szenved – magyarázta Jammer. – Kiütést kapna, ha ki kellene mozdulnia abból a zsúfolt odújából. És bolondja a telefonnak, egyszerűen képtelen lenne nem felvenni, ha csörög. Kezdem elhinni, hogy a ringyónak igaza volt. Lucas tényleg meghalt, és itt valami nagy szarkavarás folyik…

– A ringyó ezt már tudja – szólt oda Jackie a bárpult mögül.

– Tudja, tudja… – bólogatott Jammer, s a poharát letéve a csokornyakkendőjét kezdte babrálni. – Konzultált a mátrixban egy vudu varázslóval, így most már tudja…

– Hát, Lucas nem felel, és Beauvoir sem. Szóval lehet, hogy igaza van – mondta Bobby.

Amikor felsípolt a rögzítő jelhangja, a telefonhoz nyúlt, és kikapcsolta.

Jammer pliszírozott inget és fehér szmokingot viselt, hozzájuk szaténcsíkos fekete nadrágot; Bobby úgy vélte, ez a szerelés nyilván a munkaruhája a klubban.

– Senki sincs itt – nézett Bobbyra, majd Jackie-re. – Hol van Bogue és Sharkey? Hol vannak a pincércsajok?

– Bogue és Sharkey kicsoda? – kíváncsiskodott Bobby.

– A csaposaim. Nem tetszik ez nekem.

Felkelt a székéből, az ajtóhoz ment, és puhán félrehúzta az egyik függönyt.

– Mi a keserves faszt keres ez a sok szarrágó odakint? Hé, Grófom, úgy látszik, ezek a te fajtád! Gyere csak ide…

Bobby felállt, s eltelve bizonytalansággal – nem merte megmondani Jackie-nek vagy Jammernek, hogy Leon meglátta, mert nem akart Wilsonnak látszani – odalépett a klubtulajdonos mellé.

– Gyere csak! Nézz ki, de úgy, hogy ne lássanak meg! Annyira megjátsszák, hogy nem figyelnek minket, hogy az már bűzlik.

Bobby, ügyelve rá, hogy a rés ne legyen egy centiméternél szélesebb, elhúzta a függönyt, és kilesett. A vásárlók tömege helyett szinte mindenütt fekete taréjú, bőrös-szegecses Barbár-fiúk mászkáltak, és – megdöbbentő módon – közel ugyanannyi szőke Laza is. Utóbbiak a heti divat szerinti Sindzsuku pamutruhában és aranycsatos papucscipőben feszítettek.

– Nem t’om – nézett Bobby Jammerre –, de a Barbároknak és a Lazáknak nem kéne együtt lenniük, tudja? Esküdt ellenségei egymásnak, természettől fogva; talán a génjeikben van, vagy ilyesmi… – Újra kikukkantott. – A hétszentségit, legalább százan vannak!

Jammer ráncolt nadrágjába mélyesztette a kezét.

– Ismersz valakit közülük személyesen?

– A Barbárok közül egy-kettővel szoktam beszélgetni, csak nehéz őket megkülönböztetni egymástól. A Lazák mindent agyontaposnak, ami nem Laza. Ez az egyik fő jellemzőjük. De engem például a Tuskók szabtak ki, és a Tuskókról úgy hírlik, szövetségben vannak a Barbárokkal… Ki tudja, mi van itt?

Jammer felsóhajtott.

– Ezek szerint nem vágysz rá, hogy kimenj közéjük, és megkérdezd valamelyiktől, hogy szerintük mire készülnek?

– Nem – jelentette ki határozottan Bobby. – Eszem ágában sincs.

– Hm…

Jammer mérlegelő pillantást vetett Bobbyra, akinek ez a pillantás sehogy sem tetszett.

A magas, fekete mennyezetről valami apró és kemény pottyant le, és hangosat csattant az egyik kerek, fekete asztalon. A tárgy visszapattant, a szőnyegre esett, és Bobby vadonatúj csizmájának orra elé gurult. Bobby gépiesen lehajolt érte, és felemelte. Ódivatú gépcsavar volt, rozsdától barna menettel; vágott fején mattfekete kaucsukfesték nyomai látszottak. Bobby felnézett. Újabb csavar esett az asztalra, s Bobby a szeme sarkából látta, hogy Jammer ijedt fürgeséggel átveti magát a bárpulton, és eltűnik az általános hitelkonzol mögött. Halk reccsenés hallatszott – a tépőzár –, és Bobby tudta, hogy Jammer kezében már ott van a mokány kis géppisztoly, amit már látott aznap korábban. Körbenézett, de Jackie-t nem látta sehol.

Az asztal hőálló műanyag lapjára nagy koppanással leesett a harmadik csavar is.

Bobby zavartan tépelődött, aztán követte Jackie példáját, és olyan csendesen, ahogy csak tudott, elosont onnét. Lekuporodott a klub egyik spanyolfala mögé, és innen nézte a negyedik csavar aláhullását. A csavart vékony sugárban lezúduló, finom, sötét porfelhő követte. Kaparó hang hallatszott, majd valaki hirtelen feltépte az acél mennyezetrács egy négyzetes darabját, és eltüntette valamiféle csővezetékben. Bobby gyors pillantást vetett a bárpultra, épp időben meglátva, hogy Jammer fegyverének csőszájféke felfelé lendül…

A nyílásban most két vékony, barna lábszár kalimpált, amelyek fölé porlepte, szürke köpenyszegély borult.

– Várjon! – kiáltotta Bobby. – Ez Beauvoir!

– Beauvoir bizony! – hangzott fentről, öblösen visszhangozva a csővezetékben. – Vigyétek el azt a rohadt asztalt alólam!

Bobby kimászott a spanyolfal mögül, és félrerángatta az asztalt, a székekkel együtt.

– Kapd el! – szólt le Beauvoir, és az egyik vállhevederénél fogva vaskos, zöldesbarna csomagot eresztett le, aztán elengedte. Bobby majdnem összeroskadt a súlya alatt.

– És most félre az utamból…

Beauvoir kicsusszant a csővezetékből, mindkét kezével a nyílás szélébe kapaszkodva lógott, majd elengedte magát.

– Mi lett a riasztómmal, ami odafent volt? – kérdezte Jammer, felegyenesedve a bárpult mögött; a kis géppisztolyt a kezében tartotta.

– Itt van – dobott a szőnyegre Beauvoir egy mattszürke fenolgyanta rudat. Finom fekete dróttal volt körbetekerve. – Másképp nem tudtam volna bejutni ide úgy, hogy ne szerezzen róla tudomást egy egész sereg szarevő. Valaki nyilván odaadta nekik a tervrajzokat, de ez az út, úgy látszik, lemaradt róluk.

– Hogyan jutottál fel a tetőre? – kérdezte Jackie, előlépve egy spanyolfal mögül.

– Sehogy – felelte Beauvoir, és feltolta orrán a nagy, plasztik szemüvegkeretet. – A szomszédos kürtőn keresztülhúztam egy monomolekuláris zsinórt, és átcsúsztam ide egy kerámiatengelyen…

Rövid, gyapjas haja csupa kazánpor volt. Komoly szemmel nézett Jackie-re.

– Te tudod – mondta.

– Igen. Legba és Ougou Papa, a mátrixban. Bobbyval csatlakoztam be, Jammer deckjén…

– A jersey-i autópályán lőtték ki Ahmedet. Valószínűleg ugyanazt a rakétavetőt használták, amivel Bobby anyját is hidegre tették…

– Kik?

– Még nem tudom biztosan – felelte Beauvoir. A csomag mellé térdelt, és sorban felpattintotta a kapcsok műanyag zárait.

– De már kezd összeállni a kép… Amíg meg nem tudtam, hogy Lucast elkapták, addig azoknak a Tuskóknak a nyomát hajtottam, akik elrabolták Bobbytól a deckjét. A támadás valószínűleg csak szokásos, véletlenszerű meló volt, de valahol egy csomó Tuskó a mi jégtörőnkkel csatangol… Ebben biztosan mozgott valami, mert a Tuskók között vannak vagányok is, akik néha üzletelnek Napi Kettővel. Így hát Napi Kettővel kavartunk mindenfelé, és próbáltunk annyit megtudni, amennyit csak lehetett. Próbálkoztunk eleget, de lófaszt se tudtunk meg, egy dolgot kivéve. Amikor épp egy Alix nevű drogzsáknál voltunk, aki egyébként valami második helyettes hadúr, vagy mi, szóval felhívta a szemközti haverja, akiről Napi Kettő tudta, hogy barrytowni Barbár, és Raymond-nak hívják.

Beauvoir beszéd közben kiteregette maga köré a csomag tartalmát: fegyvereket, szerszámokat, lőszert, dróttekercseket.

– Raymond mindenáron beszélni akart, de Alix túl belevaló ahhoz, hogy előttünk tárgyaljon vele. „Sajnálom, uraim, de ez hivatalos hadúrügy”, mondta ez a pojáca. Mi meg naná, hogy alázatosan bocsánatáért esedeztünk, hajlongtunk, kicsoszogtunk, aztán elhúztunk onnan egy sarokkal odább. Napi Kettő moduláris telefonján felcsengettük a cowboyainkat a Sprawlban, és sürgősen ráállítottuk őket Alix telefonjára. Simán belefolytak Alix és Raymond beszélgetésébe.

Beauvoir formátlan, kétcsövű sörétes puskát húzott elő a csomagból; alig volt hosszabb az alkarjánál. A szőnyegre kipakolt holmik közül kiválasztott egy kövér dobtárat, és összekattintotta a fegyverrel.

– Láttatok már ilyen gennyes cuccokat? Háború előttiek, Dél-Afrikából…

A hangjában és megfeszülő állkapcsában volt valami, amitől Bobby hirtelen ráébredt, hogy Beauvoirban forrong a düh.

– Úgy tűnik, ez a fickó megkörnyékezte Raymond-t, teli van pénzzel, és fel akarja bérelni az összes Barbárt, az egész bandát, hogy a Sprawlban csináljanak egy nagy tömegbalhét. Akkora banzájt akar, hogy a Lazákat is fel akarja bérelni. De ennél a pontnál légy esik a levesbe, mert Alix konzervatív típus. Csak a halott Laza jó Laza, hajtogatja, míg aztán x órányi kínlódás, satöbbi után Raymond, az örök diplomata, azt mondja: „Faszba ezzel, most nagy dohányról van szó, egyesülésről…”

Beauvoir kinyitott egy dobozt, amiben vörös plasztiktöltények voltak; aztán egyesével kivéve őket, elkezdte megtölteni a puska tárát.

– Ekkor már mehettem is volna, de a videóban épp akkor ment valami sajtótájékoztató a Maas Biolabsnál, így ott maradtam megnézni. Az egyik arizonai telepükön valami nagyon furcsa történt, egyesek szerint atombomba-robbanás, mások szerint valami más. És most bejelentik, hogy a vezető bioszoft-mérnökük véletlenül meghalt, de nem hozták kapcsolatba a korábbi esettel. Ez volt az a Mitchell, aki, mondhatni, az egész bioszoft-dolgot feltalálta. Rajta kívül még senkinek a büdös életben nem sikerült biochipet előállítani, ezért Lucasszal már kezdettől fogva sejtettük, hogy azt a jégtörőt a Maas csinálta. Ha ugyan jégtörő volt egyáltalán… De fogalmunk sincs róla, hogy Finn kitől szerezte, vagy hogy ők kitől szerezték. De ha mindezt összeteszitek, az sül ki belőle, hogy a Maas Biolabs mindannyiunkat ki akar csinálni. És erre a helyre tervezték a leszámolást, mert alaposan beszorítottak ide.

– Nem t’om – dünnyögte Jammer –, azért ebben a házban sok barátunk van…

– Csak volt – felelte Beauvoir, és letette a sörétes puskát, majd egy automata Nambut kezdett megtölteni. – Azokat, akik ezen a szinten és az alattunk lévőn vannak, ma délután lefizették. Készpénzzel. Zsákszámra kapták. Van egypár kitartó pofa, de nem elegendő.

– Ennek az egésznek semmi értelme – mondta Jackie; kivette a pohár whiskyt Jammer kezéből, és felhajtotta. – Milyen cuccunk van nekünk, ami ennyire kellene bárkinek is?

– Hé – mondta Bobby –, ne feledkezzünk meg róla, valószínűleg nem tudják, hogy a Tuskók lenyomtak, és lenyúlták tőlem a jégtörőt! Lehet, hogy más nem is kell nekik, csak az.

– Nem stimmel – felelte Beauvoir, és becsattintotta a tárat a Nambuba –, mert azt sem tudhatták, hogy nem dugtad el az anyád lakásában, ugye?

– De talán elmentek oda, és szétnéztek…

– És azt honnan tudták volna, hogy Lucas nem viszi magával Ahmedben? – kérdezte Jammer, hátrasétálva a bárpulthoz.

– Finn is úgy vélte, hogy azt a három nindzsát azért küldték a nyakára, hogy megöljék – mondta Bobby. – Bár azt is mondta, hogy először kérdezősködni akartak valamilyen eszközökkel…

– Ez megint a Maasra vall – jelentette ki Beauvoir. – De akárkire is, itt van ez az ügy a Lazákkal és a Barbárokkal. Többet is tudhatnánk, de Alix, a Tuskó felült a magas lóra, és az istennek sem akart tovább tárgyalni Raymond-nal. Nem lesz közös munka a gyűlölt Lazákkal. Nem sokkal azután, hogy a cowboyaink kicsúsztak, a hadsereg már kinn is volt, hogy a magatokfajta népséget idebent tartsák. És a magamfajta népséget odakint. Az olyanokat, akiknél fegyverek meg effélék lehetnek.

Beauvoir Jackie felé nyújtotta a megtöltött Nambut.

– Tudsz fegyverrel bánni? – kérdezte Bobbytól.

– Persze – hazudta Bobby.

– Na ne! – tiltakozott Jammer. – Van elég bajunk anélkül is, hogy fegyvert adnánk az ő kezébe. Jézus Krisztus…

– Mindebből arra következtetek – mondta Beauvoir –, hogy valaki másra kell számítanunk. Olyasvalaki fog ránk vadászni, aki egy kicsit profibb…

– Hacsak tökig le nem bombázzák Hipercsarnokot – jegyezte meg Jammer –, és vele együtt az összes zombit…

– Nem fogják – szólalt meg Bobby –, különben már megtették volna.

Mindannyian rámeredtek.

– Hihetünk a fiúnak – mondta Jackie. – Jól látja a helyzetet.

Harminc perccel később Jammer savanyúan Beauvoirra nézett.

– Na, gratulálok! Ilyen félbebaszott tervet már régóta nem hallottam!

– Tényleg, Beauvoir – szólt közbe Bobby –, miért nem mászunk vissza egyszerűen azon a szellőzőcsövön? Aztán átkúsznánk a tetőn, és átmennénk a szomszéd épületre. Használhatnánk ugyanazt a kötelet, amivel maga jött át ide.

– A tetőt ellepték a Lazák, mint szart a legyek – felelte Beauvoir. – Némelyiküknek még arra is lehet esze, hogy megtalálja azt a fedelet, amin keresztül lejöttem ide. Útközben azért elszórtam néhány kis taposóaknát… – húzta komor mosolyra a száját. – De mindettől függetlenül, a szomszéd épület ajtaja magasabban van. Fel kéne jutnom arra a tetőre, és onnan idelőni a monomol kötelet. A monomolekuláris szövedéken meg nem tudnál felfelé kapaszkodni, mert leesnének az ujjaid.

– Akkor hogy az ördögbe képzelte el a kijutást? – fortyant fel Bobby.

– Ne húzd fel magad, Bobby! – csillapította Jackie. – Beauvoir csak azt tette, amit tennie kellett. Most itt van velünk, és fegyvereink is vannak.

– Bobby – mondta Beauvoir –, mi lenne, ha felmondaná nekünk a tervünket? Csak hogy lássuk, megértettük-e…

Bobbynak az a kényelmetlen érzése támadt, hogy Beauvoir valójában arról akar meggyőződni, hogy ő megértette-e. De aztán hátával a bárpultnak dőlt, és elkezdte.

– Mindegyikünknél fegyver lesz, és várunk, oké? Jammer és én, a deckjével kimegyünk a mátrixba, és körbeszaglászunk, hátha rájövünk, mi történik…

– Azt hiszem, egyedül is el tudom intézni – dörmögte Jammer.

– A francokat! – lépett el Bobby a bárpulttól. – Beauvoir megmondta! Én akarom csinálni, én akarok becsatlakozni! Különben hogyan tanuljak meg bármit is?

– Ne is törődj vele, Bobby! – mondta Jackie. – Folytasd!

– Oké – felelte Bobby duzzogva. – Szóval, azok a fickók, akik felbérelték a Barbárokat és a Lazákat, hogy itt tartsanak minket, előbb vagy utóbb értünk fognak jönni. Amikor megteszik, hazavágjuk őket. Maximum egy maradhat életben közülük. Ugyanakkor kinyomulunk. A Barbárokat meg a többieket meg fogja lepni a tűzerőnk, így lejutunk az utcára, és irány a Lakótelep…

– Azt hiszem ez nagyjából fedi a lényeget – mondta Jammer, és keresztülvágott a szőnyegen, a bezárt és elfüggönyözött ajtóhoz. – És azt hiszem, ezzel össze is foglalható!

Hüvelykujját egy kódolt zárlemezre nyomta, és az ajtót félig kitárta.

– Hé, te! – bömbölte. – Nem te! Te, azzal a kalappal! Told ide a pofád! Beszélni akarok…

A ceruzavastagságú vörös sugár keresztüldöfte az ajtót és a függönyt, Jammer két ujját, és elvillant a bárpult felett. Egy palack szétrobbant, tartalma gőzfelhő és észterpermet formájában gomolygott elő. Jammer elengedte az ajtót, s az ismét becsapódott. Aztán szétroncsolt kezére meredt, és nehézkesen leült a szőnyegre. A klubot lassan betöltötte a felforrt gin karácsonyfaillata. Beauvoir ezüstszínű szifont kapott elő a bárpult mögül, és szódavízzel locsolta a parázsló függönyt. Aztán a szén-dioxid patron kimerült, és a gőz is eloszlott.

– Szerencséd van, Bobby – mondta Beauvoir, és a háta mögé hajította a szifont –, mert a mi Jammer testvérünk már nemigen nyúl semmilyen deckhez…

Jackie letérdelt, és Jammer keze felett kotyogó hangokat hallatott. Bobby egy pillanatra meglátta a kiégett húst, aztán gyorsan elkapta a tekintetét.

26

A Wig

– Tudod – mondta Rez, fejjel lefelé lógva Marly orra előtt –, baromira nem tartozik rám, de vár rád egyáltalán ott valaki, amikor odaérünk? Úgy értem, én frankón elviszlek odáig, és ha nem jutsz be, vissza is viszlek a JAL Átszállóra. De ha senki sem akar beengedni, akkor nem tudom, hogy meddig keringjek odakint. Az ott egy szemétdomb, és a roncsokon furcsa pasasok fordulnak elő… Rez – vagy Therése, ahogy Marly a Sweet Jane konzoljára csippentett, réteges pilótaengedélyről lebetűzte – az utazás idejére levette vászon munkamellényét. Tapaszokból egész szivárványt rakott Marly csuklójára, hogy ellensúlyozza a súlytalanság alkalmazkodási szindróma görcsös émelygését. Marly a tapaszoktól zsibbadtan a rózsatetoválásra meredt. Sok száz éves japán stílusban csinálták, és Marly kábán megállapította, hogy tetszik neki. Tetszett neki Rez maga is, aki egyszerre volt kemény és lányos, s különös utasa is érdekelte. Rez megcsodálta Marly bőrdzsekijét és retiküljét, aztán mindkettőt begöngyölte egy szűk függőágy nejlonhálójába, ami már amúgy is tele volt kazettákkal, nyomtatott könyvekkel és szennyes ruhával.

– Nem tudom – nyögte Marly –, valahogy meg kell próbálnom bejutni…

– Tudod, anyukám, hogy mi az a dolog? – kérdezte Rez, miközben elrendezte a gravihálót Marly válla és hónalja körül.

– Miféle dolog? – pislogott Marly.

– Hát ahova megyünk! Az a hely a régi Tessier-Ashpool magrendszer része volt. Ott volt az a mainframe-egység, amely kiszolgálta az összevont memóriabankjukat…

– Hallottam róluk – hunyta le a szemét Marly. – Andrea mesélte…

– Ja, mindenki hallott róluk, övék volt egész Szabadpart. Sőt ők is építették. Aztán feldobták a talpukat, és a többiek eladták. A családi fészket leszedték az orsóról, és másik pályára vontatták, de mielőtt megtették, mindent kitöröltek a magrendszerből, aztán levágták, és eladták egy bunyósnak. Az sosem kezdett vele semmit. Azt sose hallottam, hogy valaki ott kushadna, de kint ott laksz, ahol éppen tudsz… Azt hiszem, ez mindenkire igaz. Például azt beszélik, Lady 3Jane, az öreg Ashpool lánya, még mindig a régi barlangjukban lakik, és totál hülye…

Rez profi mozdulattal még egy utolsót rántott a gravihálón.

– Oké! Csak lazíts! Harminc percig keményen nyomatni fogom Jane-t, de hamar ott leszünk vele. És ha jól értettem, pont ezért fizetsz…

És Marly visszasiklott egy csupa dobozból, hatalmas Cornell-alkotásokból épült tájba, ahol esőtől csíkozott, poros üveglapok mögött elrendezve a szerelem és az emlékezet szilárd üledékei látszottak, és a titokzatos Dobozkészítő figurája emberi fogak mozaikjaival kövezett sugárutakon menekült előle; Marly párizsi csizmái tompán kopogtak holmi aranykoronákból kirakott jelek felett. A Dobozkészítő férfi volt, Alain zöld zakóját viselte, és mindennél jobban rettegett Marlytól.

– Sajnálom – sikoltotta ő, és utána szaladt. – Sajnálom…

– Igen. Therése Lorenz a Sweet Jane-ről. Kéred a számokat? Hogy micsoda? Ja, hát persze, hogy kalózok vagyunk! Én vagyok a kibaszott Hook kapitány személyesen… Ide hallgass, Jack, hadd adjam meg a számokat, leellenőrizheted… Mondtam már, utassal vagyok! Kérek engedélyt és a többi szokásos süketséget… Marly Akárki, álmában franciául beszél…

Marly szemhéja megrebbent, majd kinyílt. Rez előtte ült a gravihálóban, hátán minden izom alaposan ki volt dolgozva.

– Hé! – mondta Rez, megperdülve a hálóban. – Sajnálom! Felvertem neked őket, de eléggé kómásnak hangzanak. Vallásos vagy?

– Nem… – felelte zavartan Marly.

Rez grimaszt vágott.

– Nos, remélem, azért kihámozol valami értelmet ebből a locsogásból!

Kiszabadította a vállát a hálóból, és szűk hátraszaltót csinált; Marly arcától pár centiméterre fékezett le. Kezétől optikai szalag vezetett a konzolhoz, és Marly most először vette észre a lány csuklójának bőrébe simuló, finom, égszínkék csatlakozót. Marly jobb fülébe egy fülhallgatót dugott, és megigazította a belőle előkanyarodó áttetsző mikrofoncsövet.

– Nincs joguk rá, hogy itt zaklassanak bennünket! – szólalt meg egy férfihang. – A mi munkálkodásunk Isten műve, és csak mi láttuk az Ő valódi arcát!

– Halló! Halló, hallanak engem? A nevem Marly Kruskova, és sürgős üzleti ügyem van magukkal, vagy valakivel ezeken a koordinátákon. Egy kollázssorozatról lenne szó, amely dobozokból áll. Ezeknek a dobozoknak az alkotóját rettenetes veszély fenyegeti! Találkoznom kell vele!

– Veszedelem? – köhécselt a férfi. – Egyedül Isten szabja meg az ember sorsát! Mi minden félelem nélkül valók vagyunk… De józan észben nem szűkölködünk…

– Kérem, hallgasson meg! Engem Josef Virek bérelt fel, hogy találjam meg a dobozok készítőjét. De most azért jöttem, hogy figyelmeztessem magukat. Virek tudja, hogy maguk itt vannak, és az ügynökei követni fognak…

Rez mereven bámult Marlyra.

– Be kell, hogy engedjenek! Többet is tudok mondani…

– Virek?

Hosszú, statikus zajjal teli szünet következett.

– Josef Virek?

– Igen – felelte Marly. – Az a bizonyos. Maguk egész életükben látták a képét, azt, amelyiken az angol királlyal van… Kérem, kérem…

– Kapcsolja ide a pilótáját! – mondta a hang, és a tomboló hisztéria átadta a helyét valami másnak, amit Marly még annál is jobban utált.

– Tartalék – mondta Rez, leemelve a sisakot a piros űrruháról. – Megengedhetem magamnak, fizetsz nekem eleget…

– Nem – tiltakozott Marly –, de tényleg, nem kell, hogy… én…

Megrázta a fejét. Rez az űrruha derekán lévő kapcsokat bontogatta.

– Nem mehetsz be űrruha nélkül olyan helyre, mint az – mondta. – Nem tudhatod, miféle légkörük van. Sőt azt se tudhatod, hogy van-e légkörük egyáltalán! És lehetnek ott akármilyen baktériumok, spórák… Mi a baj? – kérdezte, leengedve az ezüstsisakot.

– Klausztrofóbiám van!

– Ó… – Rez rámeredt. – Hallottam ilyesmiről… Azt jelenti, hogy félsz a dolgok belsejében lenni?

A lány őszintén kíváncsinak látszott.

– Kicsi dolgok belsejében, igen…

– Mint például a Sweet Jane?

– Igen, de…

Marly körbenézett a szűk kabinban, s a feltörő pánikkal viaskodott.

– Ezt még kibírom, de a sisakot nem…

Vállat vont.

– Na jó – mondta Rez –, megmondom, mi legyen! A ruhát felveszed, de a sisakot a kezedben tartod. Megmutatom, hogyan kell felcsatolni. Áll az alku? Máskülönben ki nem teszed a lábad a hajómról…

A lány szája egyenes és határozott volt.

– Igen – rebegte Marly –, igen…

– Na, figyelj! – mondta Rez. – A zsilipek össze vannak kötve. Ez az ajtó kinyílik, te bemész, én meg bezárom. Aztán kinyitom a másik felét. És akkor benne vagy az odaáti légkörben, akármi legyen is az. Egészen biztosan nem akarod feltenni a sisakot?

– Nem akarom – felelte Marly, és lenézett a sisakra, amit piros űrkesztyűs kezében szorongatott. Az arcvédő üvegében meglátta saját, sápadt tükörképét.

Rez halkan csettintett a nyelvével.

– Hát, a te életed… Ha vissza akarsz jönni, küldj velük egy üzenetet a Sweet Jane-nek, a JAL Átszállón keresztül!

Marly esetlenül elrúgta magát, és előrebucskázott a zsilipbe, amely nem volt nagyobb egy felállított koporsónál. A piros űrruha mellpáncélja keményen nekicsattant a külső ajtónak, és Marly hallotta, hogy a belső szisszenve bezárul mögötte. Feje mellett egy lámpa gyulladt ki, amiről a hűtőszekrények világítása jutott eszébe.

– Viszlát, Therése…

Semmi nem történt. Magára maradt vadul dobogó szívével.

Aztán a Sweet Jane külső zsilipajtaja félrecsúszott. Az egészen apró légnyomáskülönbség elég volt hozzá, hogy Marlyt kiszédítse valami sötétségbe, amelynek olyan szaga volt, akár egy régóta elhagyatott öltözőnek; öreg és szomorú mód emberi szag volt. A levegőben vastag, tisztátlan nyirkosság lebegett, és a kalimpáló Marly látta, ahogy hátul bezáródik a Sweet Jane ajtaja. Fénysugár szökött el mellette, aztán megremegett, és visszalendült, majd rátalált Marly pörgő testére.

– Fényt! – kiáltott valaki rekedten. – Fényt a vendégünknek! Jones!

Az a hang volt, amit a fülhallgatóban hallott. Különösen csengett ebben az irdatlan, acélos és üreges kútban, amin keresztül Marly aláhullott. Aztán csikorgó hang hallatszott, és a távolban éles kék fénykarika ragyogott fel, megvilágítva Marlynak az acélból és holdsziklából hegesztett törzs vagy fal távoli görbületét. A fal felszínét gondosan vésett csatornavonalak és mélyített gödröcskék tarkították; egykor valamiféle készülékek lehettek beléjük illesztve. A mélyebb bevágások némelyikében még látszottak a térkitöltő barna habszivacs odatapadt, rücskös csonkjai, a többi elveszett a holt árnyék feketeségében…

– Jobb lenne, ha rákapcsolnál egy kötelet, Jones, mielőtt még betöri a fejét…

Marly űrruhájának vállaira valami nyirkosan cuppanó dolog csapódott, s fejét odafordítva egy fényes, rózsaszínű plasztikcsomót pillantott meg. Vékony, rózsaszín kötelet húzott maga után, amely, miközben nézte, köré tekeredve szorosra húzódott. Az elhagyatott katedrálistérséget egy csörlő zihálása töltötte be, és Marlyt egészen lassan bevontatták vele.

– Elég sokára ért ide! – mondta a hang. – Kíváncsi voltam rá, ki lesz az első, és erre Virek az… Mammon…

És már el is kapták, és körbeforgatták. Marly majdnem elveszítette a sisakot; elsodródott tőle, de egyik házigazdája visszalökte a kezei közé. A retikülje, az összehajtogatott dzsekivel és a csizmákkal együtt, saját röppályáját írt le a vállszíja körül, és oldalról a fejének ütődött.

– Ki maga? – kérdezte Marly.

– Ludgate! – hörögte az öregember. – Wigan Ludgate, ahogy azt maga nagyon jól tudja… Ki mást akart volna rászedni? Ki máshoz küldte volna magát?

Ráncos, foltos arcát simára borotválta, de szürke, torzonborz, hínárszerű haja szabadon lebegett az áporodott léghuzatban.

– Sajnálom! – felelte Marly. – Nem azért jöttem, hogy becsapjam magát. Már nem dolgozom Vireknek… Azért jöttem, mert… Szóval, először is, nem tudom biztosan, miért jöttem ide, de rájöttem, hogy a dobozok készítője veszélyben van. Ugyanis Virek úgy hiszi, valami mást is őriz, ami őt megszabadíthatná a ráktól…

A Wigan Ludgate-ből sugárzó, szinte tapintható tébolytól Marlynak elcsuklott a hangja, és azt is észrevette, hogy az öregember egy régi munkás űrruha repedezett páncélját viseli, és a megkopott acél sisakrögzítő gyűrűt nyakláncként veszik körül a ráragasztott olcsó fémfeszületek. Arca nagyon közel volt. Marly még az odvas fogak bűzét is érezte.

– A dobozok!

Ajkairól a newtoni fizika elegáns törvényének engedelmeskedve apró nyálgyöngyök váltak le.

– Te szajha! A dobozok Isten kezei!

– Csak nyugalom, Lud! – szólalt meg egy második hang. – Megijeszti a hölgyet! Csak nyugodtan, hölgyem! Az öreg Ludnak nem sok látogatója szokott lenni. Eléggé felizgatják, amint látja, de alapjában véve ártalmatlan, öreg bolond…

Marly odafordította a fejét; nyugodt, nagy, kék szempár tekintett rá, egy nagyon fiatal arcból.

– Jones vagyok – mutatkozott be a fiú. – Szintén itt lakom…

Wigan Ludgate hátraszegte a fejét, és felvonított, s a hang vadul zengett az acél-és kőfalak között.

Marly Jones nyomában kapaszkodott a bogokkal telecsomózott kötélen, amely kifeszítve húzódott végig a végtelennek tetsző folyosón.

– Tudja, általában elég nyugis – mesélte Jones. – Csak a hangjaira fülel, tudja… Önmagához beszél, vagy talán a hanghoz, nem t’om; aztán megszállja valami varázslat, és ilyen lesz tőle…

Amikor Jones elhallgatott, Marly még mindig hallotta Ludgate távolról visszhangzó vonítását.

– Talán maga úgy vélné, kegyetlenség a részemről, hogy így hagyom, de ilyenkor ez a legjobb, higgye el! Hamar belefárad. Megéhezik. És akkor megkeres engem, tudja, kell neki a finom papi…

– Te ausztrál vagy? – kérdezte Marly.

– Új-melbourne-i – felelte a fiú. – Vagy legalábbis az voltam, mielőtt feljöttem a kúton…

– Nem haragszol, ha megkérdem, mit keresel itt? Úgy értem, itt, ezen a… izé… Mi is ez?

A fiú felnevetett.

– Én rendesen úgy hívom, hogy a Hely! Lud sokféleképpen nevezi, de leginkább Királyságnak. Azt hiszi, megtalálta Istent. Ha úgy vesszük, meg is találta. Ha jól tudom, korábban valami konzolos ürge volt, mielőtt feljött volna a kúton. Gőzöm sincs, hogyan lyukadt ki ide, csak azt tudom biztosan, hogy itt jól elvan a vén csibész… Én inkább futottam, mint jöttem, érti? Nem akarom nagyon ragozni, valahol belekeveredtem valamibe, és elhúztam onnét a csíkot. Eljutottam ide – ez is egy jó hosszú történet –, és a nyavalyás Ludgate itt épp az éhhalál küszöbén fetrengett. Néha kötött néhány üzletet, eladta azt, amit összeguberált, meg azokat a dobozokat, amiket maga keres, de akkor már jó ideje semmi nem jött be neki. A vevői egy évben úgy háromszor szoktak jönni, de azokat is elzavarta. Nos, gondoltam magamban, itt ugyanolyan jól dekkolhatok, mint bárhol másutt, így aztán beálltam hozzá segíteni. Hát, kábé ennyi…

– El tudnál vezetni oda, a művészhez? Itt van egyáltalán? Rendkívül sürgős az ügy…

– Odavezetem, ne féljen! De ezt a helyet nem igazán az embereknek építették, és nem arra tervezték, hogy mászkáljanak benne. Úgy értem, jókora út lesz… Egyáltalán nem olyan, mintha csak odamenne akárhova. Nem kezeskedhetem, hogy magának is fog dobozt csinálni. Tényleg Vireknek dolgozik? Annak a legendás öreg szivarnak a tévében? Ő fritz, ugye?

– Néhány napig valóban neki dolgoztam – felelte Marly. – Ami a nemzetiségét illeti, azt hiszem, Herr Virek az egyetlen polgára annak a nemzetnek, amely Herr Virekből áll…

– Tudom, mire gondol – mondta Jones vidáman. – Azt hiszem, ezek a gazdag öreg faszik mind egyformák, de még mindig érdekesebb őket nézni, mint egy rohadt zaibacut… Egy zaibacu sosem szokott különös véget érni, nem igaz? Vegyük például az öreg Ashpoolt – a földim volt –, aki megépítette mindezt. Azt beszélik, a saját lánya vágta el a torkát, aki most ugyanolyan süsü, mint az öreg Lud, és ott gubbaszt valahol a családi kastélyban. A Hely valamikor annak a része volt, tud róla?

– Rez… szóval, a pilótám mondott valami ilyesmit… És egy párizsi barátnőm nemrégen megemlítette a Tessier-Ashpool nevet… A klánnak már bealkonyult?

– Bealkonyult? Uramatyám! Inkább úgy mondanám, hogy a pöcegödör alján vannak… Gondoljon csak bele: maga meg én, itt mászunk keresztül azon, ami valamikor az ő központi adatbank-magrendszerük volt. Valami pakisztáni vállalkozó megvette az egészet. A törzse még használható, és az áramkörökben jó sok arany is akad, bár nem olyan olcsó kitermelni, mint gondolnánk… Azóta idefenn kering, és amíg én meg nem jöttem, csak az öreg Luddal szórakoztatták egymást. Gondolom, egy napon feljönnek a pakisztáni bontók, és szétkapják… De muris, hogy még mindig mennyi része működik, legalábbis időnként. Az egyik sztori szerint, ami miatt először itt kerestem menedéket, a T-A család totál leirtotta a magrendszert, mielőtt leválasztották volna…

– De azt mondod, még mindig működőképes?

– Istenemre, az ám! Kábé úgy, mint Lud, ha azt működőképességnek lehet titulálni. És mit gondol, mi a maga dobozkészítője?

– Mond neked valamit az, hogy Maas Biolabs?

– Mosz micsoda?

– Maas Biolabs. Biochipeket gyártanak…

– Ja, azok? Hát, én is csak ennyit tudok róluk…

– Ludgate beszél róluk?

– Szokott. De nem mondhatnám, hogy nagyon figyelnék arra, mit mond. Lud sokat fecseg…

27

A lélegzet állomásai

Járműtetemek rozsdás halmaitól szegélyezett sugárutakon mentek keresztül, roncsszállító daruk és fekete kohótornyok között. Egyre beljebb nyomultak a Sprawl nyugati felébe, és Turner igyekezett a mellékutcákban maradni. Végigrobogott egy téglakanyonban, a páncéllemezek szikrát hánytak, s a végén egy koromlepte, sűrített szeméthalom falába vágódott. Hulladéklavina zúdult alá, majdnem betemetve a járművet. Turner elengedte a vezérlőkarokat, s az előre-hátra lengő-forgó habszivacs dobókockákat figyelte. A kerozinjelző a legutolsó tizenkét háztömb óta a nullán állt.

– Mi történt ott? – kérdezte a lány; arccsontjait zöld fénybe vonta a műszerek izzása.

– Lelőttem a helikoptert, de inkább csak véletlenül sikerült eltalálnom. Szerencsénk volt.

– Nem arra gondoltam, hanem arra, ami utána volt. Én… álmodtam valamit.

– Miről álmodtál?

– A nagy dolgokról, ahogy mozognak…

– Valamilyen roham jött rád.

– Beteg vagyok? Azt hiszi, beteg vagyok? Miért akart megölni a vállalat?

– Nem hiszem azt, hogy beteg vagy.

A lány kibogozta a rögzítőhámját, és átmászott az ülésen oda, ahol aludtak.

– Rossz álom volt…

Reszketni kezdett. Turner is kimászott a maga rögzítőhámjából, és odament a lány mellé. Magához vonta a fejét, és simogatni kezdte a haját; hátrasimította a finom koponyán, hátrafésülte a füle mögé. A lány arca a zöld fényben álomból szabadultnak és elhagyatottnak tűnt; vékony bőre simán tapadt a csontjaira. Turner félig lehúzta a melegítő cipzárját, és ujja hegyét végigfuttatta a lány kulcscsontján. Angie bőre hűvös volt, finom izzadságtól nedves. Odabújt Turnerhez.

Turner lehunyta a szemét, és látta önnön testét, ahogy a naptól csíkozott ágyon fekszik, a lustán forgó ventilátor barna keményfa lapátjai alatt. Teste lüktet, levágott végtag módjára rángatózik, Allison feje hátraszegve, szája nyitva, ajka a fogára feszül.

Angie Turner nyakhajlatába fúrta az arcát.

S a lány felmordult, megmerevedett, hátrahajolt.

– Felbérelt ember – szólalt meg a hang.

Turner visszahőkölt a vezetőüléshez. A Smith & Wesson csövén zöld csíkban tükröződött a műszerfal izzása, s a világító célgömb fedésbe került a lány bal pupillájával.

– Ne! – mondta a hang.

Turner leengedte a fegyvert.

– Hát visszajöttél…

– Nem. Te Legbával beszéltél. Én Samedi vagyok.

– Szombat?

– Báró Szombat, felbérelt ember. Egyszer már találkoztunk egy domboldalon. Téged harmatként borított a vér. Aznap fenékig kiittam a szívedet.

A lány teste hevesen megrándult.

– Te jól ismered ezt a várost…

– Igen.

Turner figyelte, amint a lány arcizmai megfeszülnek és elernyednek, újabb maszkba öntve vonásait…

– Nagyon helyes! Hagyd itt a járművet, úgy, ahogy szándékoztad! De észak felé kövesd az állomásokat! New York felé! Ma éjjel! S aztán majd vezetlek Legba lovával, és gyilkolni fogsz nekem…

– Gyilkolni? Kicsodát?

– Azt, akit a leghőbben vágytál megölni, felbérelt ember!

Angie felnyögött, megrázkódott, és zokogni kezdett.

– Minden oké – mondta Turner –, félig már otthon vagyunk.

Ez a megjegyzés semmit sem jelentett, gondolta, miközben kisegítette a lányt az üléséből; egyiküknek sem volt semmiféle otthona. A zubbonyban megtalálta a lőszeres dobozt, és pótolta azt, amit elhasznált a Hondára. A műszerfal szerszámkészletében talált egy festékpettyes borotvakést, és felhasította vele a zubbony szakításálló varrását. A vágás mentén milliónyi poliszigetelő mikrocsövecske pöndörödött fel. Miután kiszaggatta a bélést, a Smith & Wessont a tokjába dugta, és felvette a zubbonyt. Az cafatokban lógott rajta, akár egy túlméretezett esőkabát, és teljesen eltakarta a nagy pisztoly dudorát.

– Miért csinálta ezt? – kérdezte a lány, keze fejét végighúzva a száján.

– Mert odakint forróság van, és el kell takarnom a fegyvert.

Az új jenekkel tömött cipzáras táskát az egyik zsebébe gyömöszölte.

– Gyerünk – mondta –, el kell kapnunk a metrót…

A régi georgetowni kupoláról állhatatosan peregtek a páracseppek. Negyven évvel azután épült, hogy a meggyengült Északiak elkotródtak McLean alsóbb részeiről. Washington mindig is a Déliek városa volt, és ha valaki Bostontól kezdve végigvonatozott az állomásokon, akkor itt már érezhette, hogyan változik meg a Sprawl hangja. A District fái buján zöldelltek, s leveleik eltakarták az ívfényeket, amik alatt Turner és Angela Mitchell a repedezett járdákon a Dupont Kör és az ottani állomás felé igyekezett. A Körben dobok szóltak, és valaki felgyújtotta a középen álló óriás márványserlegében összegyűlt szemetet. Útjuk kiterített pokrócoknál üldögélő, néma alakok mellett vitt el; a pokrócokon kazalban álltak a szürrealista árukollekciók: fekete műanyag audiolemezek nyirkos kartontokjai, mellettük ütött-kopott művégtagok, csupaszon lógó idegcsatlakozókkal; egy poros akvárium, tele hosszúkás dögcédulákkal: kifakult gumival átkötött, kifakult levelezőlap-kötegek; olcsó Indo elektródák, még az eredeti nagykeres plasztikcsomagolásban; szedett-vedett agyag paprika-és sószóró készletek, egy hámló bőrmarkolatú golfütő, hiányos pengéjű svájci tábori kések; egy horpatag szemétkosár, rányomva egy elnök arcképe, akinek a neve Turnernek majdnem eszébe jutott (Carter? Grosvenor?); az Emlékmű elmosódott hologramjai…

Az állomás bejáratának közelében, az árnyékban Turner higgadt alkuba bocsátkozott egy fehér farmeres kínai fiúval, s Rudy legkisebb címletű bankjegyét kilenc fémötvözet zsetonra cserélte, amelyeken ott ékeskedett a BAMT Transit díszes emblémája.

Két zsetonért bejutottak az állomásra. Három további zseton a pocsék kávét és áporodott süteményeket kínáló ételautomatákban végezte. A maradék néggyel északra indultak; a vonat csendesen suhant mágneses párnáján. Turner hátradőlt, átkarolta a lányt, és úgy tett, mintha lehunyná a szemét; a szemközti ablakban tükröződő alakjukat tanulmányozta. Fáradtan eltespedő, magas, lesoványodott, borostás pasast látott, oldalán egy összekuporodó, karikás szemű lánnyal. Angie egyetlen szót sem szólt, mióta eljöttek a sikátorból, ahol Turner a légpárnást hagyta.

Egy órán belül már másodszor kezdte fontolgatni, hogy felhívja az ügynökét. A szabály úgy szól, hogy ha valakiben bíznod kell, bízz az ügynöködben. De Conroy azt mondta, hogy Oakey-t és a többieket Turner ügynökén keresztül bérelte fel, s ez az összefüggés Turnerben kétségeket ébresztett… Hol volt Conroy ma éjszaka? Turner szinte biztos volt benne, hogy Conroy küldte rájuk Oakey-t a lézerrel. Vajon a Hosaka telepítette volna Arizonába a nehézlöveget, hogy eltüntesse egy zavaros disszidálási kísérlet bizonyítékait? De ha ők voltak, akkor miért utasították Webbert arra, hogy pusztítsa el a dokikat, az idegsebészeti műtőmodult és a Maas-Neotek decket? És megint a Maas… A Maas megölte Mitchellt? Van rá alapos oka azt hinni, hogy Mitchell valóban halott? Igen, gondolta, ahogy a lány megfordult mellette nyugtalan álmában, van rá ok: Angie. Mitchell attól félt, hogy megölik a lányt; azért szervezte meg a disszidálást, hogy őt kiszöktesse, eljuttassa a Hosakához, a saját menekülésére nem is gondolva. Vagy legalábbis ez volt Angie változata.

Lehunyta a szemét, kirekesztve a tükörképeket. Mitchell rögzített emlékeinek mély hasadékában valami felkavargott. Szégyen. Nem érte el egészen… Turner hirtelen kinyitotta a szemét. Mit is mondott a lány Rudynál? Hogy az apja azért ültette a fejébe azt a dolgot, mert Angie nem volt eléggé ügyes? Vigyázva, nehogy felébressze, Turner kihúzta a karját a lány nyaka alól, és két ujját nadrágjának oldalzsebébe csúsztatta. Előszedte Conroy nyakzsinóros, fekete műanyag tokocskáját. Felnyitotta a tépőzárat, és kirázta az aszimmetrikus, vaskos bioszoftot a tenyerébe. Gépi álmok. Hullámvasút. Túl gyors, túl idegen ahhoz, hogy megmarkolja. De ha valaki egy meghatározott dolgot keres, ki kell tudnia húzni belőle…

Hüvelykujja körmével kipattintotta a porvédőt az aljzatból, és maga mellé tette a műanyag ülésre. A vonaton alig néhányan utaztak, és egyikük sem figyelt Turnerre. Mély lélegzetet vett, összeszorította a fogát, és becsúsztatta a bioszoftot…

Húsz másodperccel később rátalált arra, amit keresett. Ezúttal nem legyintette meg a különös közvetlenség, és ezt annak tudta be, hogy ezt az egy meghatározott tényt, ezt az apró adatot kutatta, aminek egy vezető tudós dossziéjában legelöl kéne állnia: a lánya intelligenciahányadosát, az éves tesztsorozatok alapján megállapított IQ-t.

Angela Mitchellé jóval a normális felett volt. Legalábbis valamikor.

Kivette a bioszoftot az aljzatából, és szórakozottan pörgetni kezdte a hüvelyk és mutatóujja között. A szégyen. Mitchell, a szégyen és az iskola… Képesítés, gondolta Turner. A csibész bizonyítványait akarom. Látni akarom a másolataikat.

Újra betette a dossziét.

Semmi. Megtalálta, de nem volt ott semmi…

Nem. Még egyszer.

És újra…

– A szentségit! – mondta, látva az anyagot.

Kiborotvált fejű tinédzser pillantott rá a szomszédos széksorból, aztán visszafordult, hogy tovább hallgassa a barátja szóáradatát.

– Megint nyomatják a meccset, fent a dombon, éjfélkor. Mi kimegyünk, de csak lógunk. Nem szállunk be, csak letejelünk, és hagyjuk, hogy széttapossák egymás seggét, meg jót röhögünk, megnézzük, kiket rugdosnak agyon, mert Susannak a múlt héten kikészült a karja, figyelsz? És az nagyon vicces volt, mert Cal el akarta vinni a kórházba, de be volt lőve, és azzal a szaros Yamahájával átborult a fekvő zsarun…

Turner visszanyomta a bioszoftot az aljzatába.

Ezúttal, mikor véget ért, nem szólt semmit. Visszadugta Angie nyaka alá a karját, és elmosolyodott; az ablakban meglátta a mosolyát: fülig érő, magzati vigyor volt.

Mitchell iskolai feljegyzései jók voltak, nagyon jók. Elsőrangúak. De az ív hiányzott belőlük. Turner megtanulta, hogy a tudósok dossziéjában mindig keresni kell az ívet, a zsenialitás egyfajta görbe jelét. Turner ugyanúgy felismerte az ívet, ahogy egy gépészmester a köszörűről pattogó szikrákból felismeri a fémet. És Mitchellnél hiányzott.

A szégyen. A kollégiumi hálóterem. Mitchell tudta, hogy nem fogja megcsinálni. Aztán valahogyan mégis megcsinálta. De hogyan? Ez nem került bele a dossziéba. Mitchell valahogy rájött, hogyan javíthat bele a Maas biztonsági gépének átadott adatokba. Máskülönben már leleplezték volna… Valaki vagy valami rátalált a posztgraduális mocsárba süllyedt Mitchellre, és elkezdte feltáplálni tanácsokkal, útmutatásokkal. És Mitchell feljutott a csúcsra, s az ív, amely oda juttatta, akkor már tökéletesen erős volt, és fennen ragyogott…

De ki? Vagy mi?

Turner a metrólámpák remegő fényében alvó Angie arcát nézte.

Faust.

Mitchell megalkudott. Turner talán sohasem fogja megtudni az egyezség részleteit vagy Mitchell árát, de azt tudta, hogy az alku másik oldalát megértette. Amit Mitchellnek kellett cserébe tennie.

Legba, Samedi, a lány lefittyedt ajkáról nyálka csurran le.

És a vonat az éjféli levegő fekete robajával besüvített a régi Unionra.

– Taxit, uram?

A férfi fürgén forgatta szemeit az olajosan kavargó polikrómmal futtatott szemüveg mögött. Keze fején lapos, ezüstös sebhelyek csillantak. Turner közelebb lépett, és menet közben elkapta a pasas felkarját, majd a csomagmegőrzők szürke sorai közti fal karcos csempéinek lökte.

– Készpénz – sziszegte Turner. – Új jennel fizetek. Ne kavarj semmit a sofőrrel, világos? Nem vagyok balek! – És szorított egyet a fogásán. – Ha megpróbálsz átbaszni, akkor visszajövök, és vagy kinyírlak, vagy a végén azt kívánod, bárcsak megtettem volna!

– Világos az ábra, uram. Értem. Igenis, meg tudjuk csinálni, uram! Hová akar menni, uram?

A férfi elnyűtt vonásai eltorzultak a fájdalomtól.

– Felbérelt ember… – A rekedtes, suttogó hang Angie felől jött. Aztán követte egy cím. Turner látta, hogy a felhajtó szeme idegesen cikázik a színforgatag mögött.

– Az a Madison? – krákogta. – Igenis, uram. Kerítünk önnek egy taxit, egy pompás taxit…

Turner előrehajolt, és benyomta a BESZÉD gombot a hangszóró acélrácsa mellett.

– Miféle hely címét adtuk meg magának? – kérdezte a sofőrtől. Statikus recsegés hallatszott.

– A Hipercsarnokét. Az éjszakának ebben a szakaszában legnagyobbrészt zárva van. Valami konkrét dolgot keresnek ott?

– Nem – felelte Turner. A hely ismeretlenül hangzott a számára. Próbálta maga elé idézni a Madisonnak azt a részét. Leginkább lakónegyedek. Számtalan lakóhelyet alakítottak ott ki a kereskedelmi épületek héjában, amelyek még abból az időből maradtak fenn, amikor a kereskedelem a központi területre zsúfolt alkalmazottak fizikai jelenlétét igényelte. Néhány épület olyan magas volt, hogy átbökte volna egy kupola tetejét…

– Hová megyünk? – kérdezte Angie, Turner karjára téve a kezét.

– Ne izgulj – felelte a férfi –, minden oké!

– Uramisten! – szakadt fel a lányból a felkiáltás, amikor felnézett a rózsaszínű neonból formált HIPERCSARNOK feliratra, amely kettévágta az öreg épület gránithomlokzatát. – Régebben, még a fennsíkon, álmodtam New Yorkról. Volt egy grafikus programom, amivel bejárhattam az utcákat, a múzeumokat, egyebeket. A világon mindennél jobban vágytam rá, hogy idejöhessek…

– Nos, a vágyad teljesült: itt vagy!

A lány zokogni kezdett, szorosan átkarolta Turnert, arcát a férfi csupasz mellkasához szorította, és remegett.

– Félek, úgy félek…

– Minden oké lesz – nyugtatgatta Turner, megsimogatva a haját, és szemét a főbejáratra szegezte. Holott semmi oka nem volt azt hinni, hogy oké lesz itt bármi, akármelyikük számára. Úgy tűnt, a lánynak fogalma sem volt arról, hogy az őket idevezérlő szavak az ő szájából hangzottak el. De akkor, gondolta Turner, nem is ő mondta ki őket… A Hipercsarnok bejáratának mindkét oldalán hálózsákos emberhalmok hevertek, lapos rongykupacok, melyek teljesen belesimultak a járda árnyalatába. Turnernek úgy tetszett, hogy magából a sötétes betonból bontakoznak elő lassanként, hogy aztán a város mozgó végtagjaivá váljanak.

– Jammer’s – szólalt meg a mellkasától letompított hang, és Turner hideg visszatetszést érzett –, egy klub. Keresd meg Danbala lovát!

És a lánynak ismét eleredtek a könnyei. Turner kézen fogta, majd elsiettek az alvó átutazók mellett, és a megkopott, aranycifrás szalagékítmény alatt beléptek az üvegajtón. Turner bezárt bódé-és sátorsorokat pillantott meg; közöttük egy presszógép állt, meg egy fekete tarajos lány, aki a pultot törölgette.

– Kávét! – mondta. – És kaját! Gyerünk, enned kell!

Rámosolygott a lányra, miközben Angie letelepedett az egyik székre.

– Készpénz jó lesz? – kérdezte. – El szoktátok fogadni?

A lány rábámult, aztán vállat vont. Turner elővett egy húszast Rudy táskájából, és odamutatta neki.

– Mit akar?

– Kávét. Meg valami kaját.

– Ez van csak? Nincs kisebb?

Turner megrázta a fejét.

– Sajnálom. Nem tudok visszaadni.

– Nem is kell.

– Megbolondult?

– Nem, de kell az a kávé.

– Ezt nevezem borravalónak, mister! Egy hét alatt se jön be ennyi!

– A magáé.

A lány arcán harag futott át.

– Maga azokhoz a seggfejekhez tartozik odafent. Tartsa meg a pénzét! Bezárok.

– Senkihez sem tartozunk – mondta Turner. Könnyedén áthajolt a pulton, s a szétnyíló zubbony alatt a lány megláthatta a Smith & Wessont. – Egy klubot keresünk. Jammer klubjának nevezik.

A lány Angie-re pislantott, majd Turnerre.

– Beteg a kiscsaj? Vagy be van lőve? Mi akar ez lenni?

– Tessék, a pénz! – mondta Turner. – És kérjük a kávénkat. Ha kell a visszajáró, árulja el, hol találom Jammer klubját. Nekem megér ennyit. Érthető?

A lány eltüntette a gyűrött bankjegyet, és a presszógéphez lépett.

– Azt hiszem, most már soha semmi nem lesz érthető – mondta, s félresöpört néhány csészét és tejmaradékos poharat. – Mi van a Jammernél? Maga a barátja? Ismeri Jackie-t?

– Persze! – vágta rá Turner.

– Máma korán itt járt azzal a kis külvárosi Wilsonnal. Azt hiszem, felmentek…

– Hova?

– Jammerhez. Azután kezdődtek a furcsaságok.

– Igen?

– Ezek a barrytowni szemét népek, cukornádfalók meg fehér cipősök, elkezdtek bejönni, mintha övék lenne a hely. És mostanra a két felső szint, a fene a húsukat, már az övék is! Egyszerűen megvették az emberektől a boltjukat. Az alsóbb szinteken egy csomóan összepakoltak, és elhúztak. Elég furcsa…

– Hányan jöttek?

A kávéfőző gőzt hörgött magából.

– Talán százan. Egész nap be voltam szarva, de nem tudtam elérni a főnökömet. Mindegy, fél órán belül bezárok, akármi lesz. A nappalos csaj nem jött meg, vagy lehet, hogy csak bedugta az orrát, megérezte a balhészagot, és lelépett…

A lány elvette a gőzölgő kis csészét, és Angie elé tette.

– Jól vagy, kicsikém?

Angie bólintott.

– Nem sejti, hogy mire készülnek ezek a pasasok? – kérdezte Turner.

A lány visszatért a kávégéphez, amely ismét felhördült.

– Azt hiszem, várnak valakire – felelte csendesen, és átnyújtotta Turnernek a feketét. – Valakire, aki megpróbálja elhagyni Jammer klubját, vagy éppen megpróbál bejutni oda…

Turner lepillantott a kávéján kavargó barna habra.

– És senki sem hívta ki a rendőrséget?

– A rendőrséget? Mister, ez itt a Hipercsarnok! Itt nem szokás a rendőrséget hívni…

Angie csészéje csörrenve a márványpultra esett.

– Csak egyenesen előre, felbérelt ember! – suttogta a hang. – Ismered az utat. Menj be!

A pultos lánynak tátva maradt a szája.

– Jézusom – mondta –, állatira be lehet lőve…

Hideg pillantást vetett Turnerre.

– Maga adta neki?

– Nem – felelte Turner –, de a lány beteg. Majd rendbe jön.

Felhörpintette a keserű, fekete kávét. Egy pillanatra úgy rémlett, érzi az egész Sprawl lélegzetét. Öreg, beteg és fáradt zihálás volt, s huzatot kavart az összes állomáson, Bostontól Atlantáig…

28

Jaylene Slide

– Jézusom, nem tudnátok bekötni, vagy valami? – szólt oda Bobby Jackie-nek. Jammer égési sebei odakozmált sertéshús szagába borították az irodát, amitől Bobbynak felfordult a gyomra.

– Égést nem szoktak bekötözni – vetette oda a nő, és besegítette Jammert a székébe, majd elkezdte kihúzkodni az íróasztal fiókjait, sorban egymás után. – Van fájdalomcsillapítód? Tapaszod? Akármid?

Jammer megrázta a fejét, hosszú arca sápadt volt, beesett.

– Vagy talán… A bárpult mögött van egy készlet…

– Hozd ide! – förmedt Bobbyra a nő. – Nyomás!

– Csak tudnám, mit aggódsz ennyire érte! – zsörtölődött Bobby, megbántva Jackie gorombaságától. – Hiszen megpróbálta beengedni ide azokat a Barbárokat…

– Húzzál a dobozért, seggfej! Elgyengült egy pillanatra, ennyi volt az egész. Megijedt. Hozd azt a dobozt, vagy mindjárt neked lesz rá szükséged!

Bobby kirohant a bárba, és Beauvoirt azon kapta, hogy rózsaszínű plasztikbomba-rudakat kábelez össze egy sárga műanyag dobozzal, ami nagyon hasonlított egy játékautó vezérlőegységéhez. A rudak az ajtó forgópántjaira és a zár két oldalára voltak felaggatva.

– Mire jó ez? – kérdezte Bobby, miközben átmászott a bárpulton.

– Valakinek esetleg kedve szottyan bejönni – felelte Beauvoir. – Ha igen, kinyitjuk neki az ajtót.

Bobby megállt, és megszemlélte a szerkezetet.

– Miért nem simán az üvegre rakta fel, hogy kirobbanjon?

– Ez túl kézenfekvő – egyenesedett fel Beauvoir, kezében tartva a sárga detonátort. – De örülök, hogy elgondolkodsz ezeken a dolgokon. Ha megpróbálnánk egyenesen kirobbantani, egy része befelé robbanna. Ez a módszer… finomabb.

Bobby megvonta a vállát, és lebukott a pult mögé. Algaostyás zsákokkal teli drótállványokat látott, egy rakásnyi elhagyott esernyőt, nagyméretű szótárt, egy kék női cipőt, és egy fehér műanyag dobozt, körömlakkal rápingált, nyúlós kinézetű vörös kereszttel… Felmarkolta a dobozt, és újra keresztülmászott a bárpulton.

– Hé, Jackie… – szólította meg, s letette az elsősegélycsomagot Jammer deckje mellé.

– Hagyd csak!

A nő felpattintotta a doboz fedelét, és belekotort a tartalmába.

– Jammer, itt több az amilnitrát, mint bármi más…

Jammer bágyadtan elmosolyodott.

– Tessék! Ezek majd segítenek rajtad.

Jackie kigöngyölt egy tekercs piros tapaszt, lehántotta a hátsó felükről a védőpapírt, és hármat gondosan rásimított megégett kézfejére. – Most úgyis helyi érzéstelenítőre van szükséged.

– Gondolkodtam – nézett fel Jammer Bobbyra. – Talán most jött el az ideje, hogy kicsit kavarhassál…

– Hogyan? – kérdezte Bobby, a deckkel szemezve.

– Teljesen nyilvánvaló – kezdte Jammer –, hogy akárkik is csődítették ide azokat a barmokat odakint, a telefonokat is lehallgatják.

Bobby bólintott. Beauvoir ugyanezt mondta, amikor kifejtette nekik a tervét.

– Nos, amikor Beauvoir és én úgy döntöttünk, hogy te és én kimegyünk a mátrixba egy kis őrjárat erejéig, akkor én tulajdonképpen másra gondoltam.

Jammer Bobbyra villantotta apró, fehér fogsorát.

– Tudod, én csak azért keveredtem bele, mert jöttem egy szívességgel Beauvoirnak meg Lucasnak. De vannak, akik nekem jönnek párral, jó régiekkel. Amikért én még sosem nyújtottam be a számlát.

– Jammer – szólt közbe Jackie –, pihenned kell! Ülj csak vissza! Sokkot kaphatsz!

– Milyen a memóriád, Bobby? Lefuttatnék veled egy sorozatot, a deckemen gyakorolnád. Nem kapcsoljuk be, nem csatlakozol be, oké?

Bobby bólintott.

– Akkor nyomd végig ezt szárazon egy párszor! Belépési kód. Beléptet a hátsó ajtóhoz…

– Kinek a hátsó ajtajához?

Bobby maga elé perdítette a fekete decket, és ujjait a billentyűzetre helyezte.

– A jakuzákéhoz – felelte Jammer.

Jackie rámeredt.

– Hé, mit…

– Mint mondottam volt, ez egy régi szívesség. De tudod, hogy szól a mondás, a jakuzák sosem felejtenek. Ez mindkét szempontból igaz…

Bobby orrát megcsapta egy fuvallat a megperzselt hús felől, és a fiú arca megrándult.

– Ezt hogyhogy nem mondtad el Beauvoirnak? – kérdezte Jackie, és visszapakolta a fehér doboz tartalmát.

– Édesem – felelte Jammer –, majd rájössz! Vannak dolgok, amiket azért tanulunk meg, hogy eszünkbe juttassák, hogyan kell felejteni.

– Ide hallgass – mondta Bobby, és Jackie-re szegezte a tekintetét, remélve, hogy sikerül a legkomorabb benyomást keltenie –, ezt én fogom csinálni! Szóval, nem kérek a loáidból, mert már az agyamra mennek…

– Nem ő idézi meg őket – mondta Beauvoir, aki az ajtónál kuporgott, egyik kezében a detonátorral, másikban a dél-afrikai smasszerpuskával. – Ők egyszerűen csak jönnek. Ha jönni akarnak, akkor ott teremnek. Mindazonáltal kedvelnek téged…

Jackie a homlokára illesztette az elektródákat.

– Bobby – mondta –, nem esik bajod! Ne izgulj, csak csatlakozz be!

Levette a fejkendőjét. A haja kukoricaszemek módjára volt befonva, sorai közt átütött fénylő, barna fejbőre. A tincsekben elszórtan belefont, ősrégi ellenállások látszottak: színkódfesték-csíkoktól gyűrűzött, apró, barna fenolgyanta hengerek.

– Amikor kilősz a Kosárlabda mellett – magyarázta Jammer Bobbynak –, akkor három kattanásnyira jobbra húzol, és megcélzod a padlót. Úgy értem, mész egyenesen lefelé…

– Micsoda mellett?

– A Kosárlabda, azaz a Dallas-Forth Worth-i Napsáv SegédProsperitás gömbje mellett. Onnan lefordulsz, és mész végig, ahogyan mondtam, úgy húsz kattanásig. Odalenn csupa használtautó-ügynökség meg könyvelők vannak, de csak menj, ahogy mondtam, oké?

Bobby vigyorogva bólintott.

– Ha bárki meglát, ne törődj vele! Azok, akik oda le szoktak becsatlakozni, amúgy is megszokták, hogy furcsa dolgokat látnak…

– Testvér – szólt oda Beauvoir Bobbynak –, kezdd el! Vissza kell mennem az ajtóhoz…

Bobby becsatlakozott.

Követte Jammer utasításait, s titokban örült, hogy maga mellett tudja Jackie-t. Alábuktak a cyber-tér hétköznapi mélységeibe, s a csillogó Kosárlabda golyóvá zsugorodott felettük. A deck gyors volt, és fenemód jól csúszott, amitől Bobby gyorsnak és erősnek érezte magát. Eltűnődött, vajon hogyan érte el Jammer, hogy a jakuzák adósai lettek egy szívességgel, amit Jammer sohasem próbált behajtani, és énjének egyik fele már javában képzelgette a legkülönfélébb jeleneteket, amikor belevágódtak a jégbe.

– Jézusom… – és Jackie eltűnt.

Valami közéjük nyomakodott, valami hideg, néma és lélegzetelállító.

– De hiszen ott nem volt semmi, az isten verje meg!

Bobby megdermedt, szilárdan megállt. Látta a mátrixot, de a kezét nem érezte.

– Mi a fenének kell egy magadfajtát bekötni egy ilyen deckbe? Annak a vacaknak egy múzeumban lenne a helye, neked meg a napköziben.

– Jackie! – üvöltött fel Bobby önkéntelenül.

– Öregem – mondta a hang –, én nem t’om… Már hosszú napok óta nem alszom, de te tényleg nem úgy nézel ki, mint amire felkészültem, hogy elkapom, ha kijött onnét… Hány éves vagy?

– Kopj le! – felelte Bobby. Semmi más nem jutott az eszébe.

A hang nevetésben tört ki.

– Ramirez halálra röhögné magát ezen, elhiszed? Mindig jó érzéke volt a nevetséges dolgok iránt. Nekem többek között ez is hiányzik.

– Ki az a Ramirez?

– A társam. De csak volt. Halott. Nagyon is az! Azt hittem, te el tudod mondani, hogyan lett azzá.

– Sose hallottam róla – felelte Bobby. – Jackie hol van?

– Kiütve csücsül a cyber-térben, amíg te a kérdéseimre felelsz, Wilson! Mi a neved?

– B… Gróf Zéró.

– Mer’ igen. A nevedet!

– Bobby. Bobby Newmark.

Csend. Aztán:

– Hm… Hé! Azért valami eszembe jut rólad. Ugye, jól láttam, hogy a te anyád lakásába engedtek egy rakétát azok a Maas-ügynökök? De azt hiszem, te nem voltál ott, különben nem lennél itt. Várj egy percet…

Pontosan az orra előtt, a cyber-tér egy négyzetes darabja émelyítően átvillant, és Bobby egy kékes színű rajzban találta magát, amely egy nagyon tágas lakást ábrázolt; az alacsony bútorok alakját hajszálvékony, kék neonszálak körvonalazták. Bobby előtt egy nő állt, holmi derengő női rajzfilmfigura; arcát csak egy barnás folt jelezte.

– Én Slide vagyok – közölte a figura csípőre tett kézzel. – Jaylene, ne próbálj átverni! Los Angelesben senki nem próbálkozik meg vele – és a nő kézmozdulatára egy ablak jelent meg mögötte a semmiből. – Világos?

– Rendben – felelte Bobby –, de mi ez? Úgy értem, esetleg megmagyarázhatnád…

Még mindig nem tudott moccanni sem. Az „ablak” mögött pálmák és régi házak kékesszürke videoképe látszott.

– Hogy érted?

– Hát, ezt a rajzot. Meg magadat. És azt a régi képet…

– Hé, öregem, a gatyám is ráment arra a tervezőre, aki összehozta ezt nekem! Ez az én terem, az én modellem. Ez L. A., fiú! Az emberek itt becsatlakozás nélkül már semmit sem csinálnak. Én itt szórakoztatok!

– Aha… – felelte Bobby, még mindig zavartan.

– Te jössz. Ki van ott, abban a gennyes táncteremben?

– Jammernél? Én, Jackie, Beauvoir, Jammer.

– És hová siettetek, amikor elkaptam a grabancotokat?

Bobby habozott.

– A jakuzákhoz. Jammer adott egy kódot…

– Minek?

A figura érzéki, animált ecsetvonásokkal előrébb lépett.

– Segítséget kérni.

– A francba! Valószínűleg igazat beszélsz…

– Igazat, igazat, az Istenre esküszöm…

– Nos, nem az vagy, amire szükségem van, Bobby Zéró! Kint cirkáltam a cyber-térben, fel és alá, hogy rájöjjek, kik ölték meg az emberemet. Azt gondoltam, a Maas tette, mert az egyik emberüket át akartuk vinni a Hosakához; így rábukkantam az egyik ügynökcsoportjukra. Az első dolog, amit láttam, hogy szétlövik a mamád lakhelyét. Aztán láttam, hogy hárman közülük bemennek egy pasashoz, akit Finn néven emlegetnek, de az a három sosem jött ki onnét…

– Finn megölte őket – mondta Bobby. – Láttam őket. Holtan.

– Valóban? Nos, akkor talán mégis lesz közös témánk. Azután láttam a másik hármat, hogy ugyanazzal a rakétavetővel kilőnek egy stricihintót…

– Az Lucas volt – mondta Bobby.

– De röviddel azután, hogy kilőtték, egy helikopter repült föléjük, és mind a hármat megsütötte egy lézerrel. Erről tudsz valamit?

– Semmit.

– Netán elmesélnéd nekem a saját sztoridat, Bobby Zéró? Akkor vágj bele!

– Tudod, egy kis bulit akartam csinálni. És Napi Kettőtől megkaptam ezt a jégtörőt, a Lakótelepről, és én…

Amikor befejezte, a nő csendbe burkolózott. Az idomait hangsúlyozó rajzfilmfigura az ablaknál állt, mintha a televíziós fákat tanulmányozná.

– Lenne egy ötletem – kockáztatta meg Bobby. – Te talán segíthetnél rajtunk…

– Nem – felelte a nő.

– De ez talán segítene neked megtalálni, amit akarsz…

– Nem. Én csak azt a geciládát akarom kinyírni, aki megölte Ramirezt.

– De mi csapdában vagyunk, és meg fognak ölni bennünket. Ezek is a Maas emberei, akiket a mátrixban követtél! Felbéreltek egy csomó Lazát és Barbárt…

– Az nem a Maas – mondta a nő –, az csak néhány Euro odaátról, a Park Avenue-ról. A jegük van vagy egy mérföldnyi vastag!

Bobby megrágta az információt.

– Ezek azok a helikopteres fickók, akik kicsinálták a többi Maas-pofát?

– Nem. Arra a kopterre nem tudtam ráállni, és elrepültek dél felé. Szem elől vesztettem őket. Valamit azért sejtek… Mindegy, visszaküldelek. Ha ki akarod próbálni azt a Yak-kódot, akkor rajta!

– De, szép hölgy, segítségre van szükségünk…

– Tőlem nem kaptok, Bobby Zéró! – mondta a nő, és a következő pillanatban Bobby Jammer deckje előtt ült. Nyak-és hátizmai sajogtak. Eltartott egy darabig, amíg a szemét fókuszba tudta hozni, így az utolsó pillanatban vette észre, hogy idegenek vannak a szobában.

A férfi magas volt, tán még Lucasnál is magasabb, de karcsúbb, vékonyabb derekú. Cafatokban lógó, bő harci dzsekit viselt, óriási zsebekkel; mellkasa, egy vízszintes fekete szíjat leszámítva, csupasz volt. Lázban égő szeme körül karikák sötétlettek, és a kezében a legnagyobb kézifegyvert tartotta, amit Bobby valaha is látott. Valami dagadt revolver volt, csöve alá furcsa szerkentyűt rögzítettek, amely olyan volt, mint egy kobra feje. Mellette egy lány állt imbolyogva, aki nagyjából annyi idős lehetett, mint Bobby. Ugyanolyan karikás szeme volt – bár sötétebb –, és sima szálú barna haja, amelyre ráfért volna a mosás. Fekete melegítőfelső volt rajta, sok számmal nagyobb a kelleténél, és farmer. A férfi kinyújtotta a bal kezét, és megtámasztotta a lányt.

Bobby rájuk bámult, aztán elakadt a lélegzete, ahogy belehasított az emlékezés.

Lány hangja, barna haj, sötét szemek, a jég Bobbyba marja magát, a foga csikorog, aztán a lány hangja, és a nagy dolog, amint befelé hajlik…

– Viv la Vyéy! – szólalt meg Jackie elragadtatva; keze erősen Bobby vállába markolt. – A Csodák Szüze! Eljött, Bobby! Danbala elküldte őt!

– Egy kicsit elkábultál, kölyök! – fordult Bobbyhoz a magas férfi. – Mi történt?

Bobby pislogott, eszelősen tekintgetett körbe, s megpillantotta Jammer drogoktól és fájdalomtól üveges szemét.

– Mondd el neki! – biztatta Jammer.

– Nem jutottam el a jakuzákhoz. Valaki elkapott, gőzöm sincs, hogyan…

– Kicsoda?

A magas férfi átölelte a lány vállát.

– Azt mondta, Slide-nak hívják. Los Angelesből.

– Jaylene – jegyezte meg a férfi.

Jammer asztalán megcsörrent a telefon.

– Felvenni! – mondta a férfi.

Bobby megfordult, ahogy Jackie odanyúlt, és rákoppintott a négyzetes képernyő alatti hívógombra. A képernyő vibrálva kigyúlt, majd egy férfi arca jelent meg előttük: széles volt és igen sápadt, álmos szemei mélyen ültek. Hidrogénezett, szinte fehér haját egyenesen hátrafésülte. Neki volt a legkegyetlenebb szája, amit Bobby életében látott.

– Turner – szólalt meg a férfi –, most már beszélnünk kéne! Nem maradt sok ideje. Azt hiszem, először is ki kellene küldenie azokat a népeket a szobából…

29

Dobozkészítő

A csomózott kötél nem akart véget érni. Néha beszögellésekhez, alagút-elágazásokhoz értek; ilyen helyeken a kötél egy keresztmerevítő köré tekeredett, vagy átlátszó epoxicsomóval a falra tapadt. A levegő áporodott maradt, de lehűlt. Egy hengeres kamrában, ahol az akna kiszélesedve háromfelé ágazott, megpihentek. Marly elkérte Jonestól a lapos kis munkalámpát, amit a fiú egy szürke, rugalmas szíjjal a homlokára erősítve hordott. Piros űrruhája kesztyűjébe fogva Marly végigpásztázta vele a kamra falát. A felszínébe mikroszkopikus finomságú vonalakkal holmi mintákat véstek…

– Tegye fel a sisakját! – tanácsolta Jones. – A maga lámpája jobb az enyémnél…

Marly megborzadt.

– Nem – felelte, és visszaadta a fiúnak a lámpát. – Légy szíves, segíts ezt leszedni!

Kesztyűjével az űrruha nehéz mellpáncéljára bökött. A tükörburás sisak az űrruha derekához volt kapcsolva egy króm karabinerrel.

– Jobb lesz, ha megtartja – figyelmeztette Jones. – A Helyen ez az egyetlen darab. Nekem van egy ott, ahol aludni szoktam, de nincs hozzá levegőm. A Wig palackjai nem illenek össze az én párologtatómmal, és az űrruhája is csupa lyuk…

Vállat vont.

– Nem, kérlek! – mondta Marly, és az űrruha derekának csatjával küszködött. Látta, hogy Rez ott elcsavart valamit. – Nem bírom elviselni…

Jones félig felhúzódzkodott a kötélen, és csinált valamit, amit Marly nem látott. Kattanás hallatszott.

– Nyújtsa ki a karját a feje fölé! – mondta a fiú.

Marly esetlenül mozgott, de végre szabadon lebeghetett. Még mindig azt a fekete farmert és azt a fehér selyemblúzt viselte, amit az Alainnel való utolsó találkozásukkor. Jones az üres piros űrruhát egy másik karabinergyűrűvel, derekánál fogva a kötélhez erősítette. Aztán kibontotta Marly degeszre tömött táskáját.

– Ez kell magának? Úgy értem, viszi magával? Itt is hagyhatjuk, majd felszedjük visszafelé…

– Nem – mondta Marly. – Elviszem. Add ide…

Marly a könyökébe szorította a kötelet, és kapkodva kinyitotta a táskát. A dzsekije kilebegett, de az egyik csizmája is. A csizmát visszaterelte a táskába, aztán tekeregve magára rángatta a dzsekit.

– Ez aztán szép kis dugesz! – jegyezte meg Jones.

– Kérlek, siessünk! – sürgette a nő.

– Már közel vagyunk – nyugtatta meg a fiú, s lámpája fényét a kötélre vetítette, hogy Marly is lássa, merre tűnik el az egyenlő oldalú háromszög-elágazás egyik nyílásában.

– Itt a vége – jelentette Jones –, szó szerint értve.

Megpaskolta a krómozott gyűrűs csavart, amihez tengerészcsomóval kötötték hozzá a kötelet. A fiú hangja visszhangot verve felszállt, magasan föléjük, mígnem Marly úgy hitte, más hangok suttognak a gyűrűző visszhang mögött.

– Ide kell majd nekünk egy kis fény – mondta a fiú, s keresztülrúgva magát az aknán, elkapott egy szürke fémből készült, koporsószerű tárgyat, ami a túloldalból állt ki. Kinyitotta. Marly figyelte a munkalámpa éles fénykörében mozgó kezét: a fiú ujjai vékonyak és finomak voltak, de a körmei kicsik és csorbák, gyászkeretesek. Jobb keze fején kékkel tetovált CJ betűk látszottak. Amolyan saját készítésű tetoválás volt, ami a börtönökben szokásos… A fiú most nehéz, szigetelt drótot húzott elő. Belekukkantott a dobozba, aztán a drótot egy réz D-csatlakozó mögé szorította.

Az elöl terjengő sötétséget fehér fényfolyam mosta el.

– Több energiához jutunk, mint amennyire valójában szükségünk van – mondta a fiú, s hangjából kicsendült valami, ami leginkább háztulajdonosi büszkeséghez hasonlított. – A napelemtáblák még mind működnek, és mainframe-gépek ellátására tervezték őket… Na, jöjjön, asszonyom, meglátogatjuk a művészt, akiért ilyen messzire fáradt…

Jones ellökte magát, és kecsesen, akár egy úszó, átsiklott a nyíláson a fénybe, az ezernyi lebegő holmi közé. Marly látta, hogy a fiú viseltes cipőjének piros műanyag talpát már sokszor megfoltozták valami fehér, szilíciumos tömítőanyaggal.

Aztán ő is követte, elfeledve a félelmeit, az émelygést, az állandó hányingert, és odaért. És megértette.

– Istenem… – mondta.

– Nem hinném! – kiáltotta Jones. – Inkább az öreg Wigé lehet. Kár, hogy nem épp most csinálja. Az még látványosabb…

Marly arcától tíz centiméterre elcsusszant valami. Egy cifra ezüstkanál, precízen kettéfűrészelve, az egyik végétől a másikig.

Marlynak fogalma sem volt róla, mennyi ideje lehetett ott, amikor a képernyő villogva kigyulladt. Órákig, percekig… Bár még gyengén ment neki, de már megtanult a kamrában közlekedni, elrúgni magát a kupola homorulatáról, ahogy Jones csinálta. Akárcsak Jones, Marly is a szerkezet ízelt, összehajtogatott karjain kötött ki, átfordult, és megtapadt rajtuk, a kavargó hulladékot figyelve. A szerkezet fémötvözetű törzséből tucatnyi kar, harapófogóban végződő manipulátor, villáskulcs, kés, parányi körfűrész és fogorvosi fúró meredezett. A gép valaha egy szervizrobot lehetett, amolyan ember nélküli, félautonóm készülék, amilyet Marly a külső határokról szóló gyerekkori videókból ismert. De ez egy kupola csúcsába volt erősítve, oldalai beleolvadtak a Hely anyagába, és a környékén csak úgy tekeregtek a belecsatlakozó kábelek és optikai vezetékek százai. A sok közül két karja ki volt nyújtva; mindkettő finom erő-visszacsatolásos készülékekben végződött. A puha párnák bölcsőjében egy félkész doboz feküdt.

Marly tágra nyílt szemekkel nézte a számtalan elviharzó tárgyat. Sárguló gyermekkesztyű, holmi elillant parfüm üvegének fazettás dugasza, kar nélküli baba, francia porcelánfejjel; vastag, aranyozott töltőtoll; tökéletes deszkalap négyszögletes szeletei; selyem nyakravaló gyűrött, piros-zöld kígyója… A kavargó tárgyak végtelen, lassú hömpölygése…

Jones keresztülbucskázott a néma viharon, felkacagott, és elkapott egy ragasztópisztolyban végződő kart.

– Mindig nevetnem kell, ha látom. De a dobozoktól mindig szomorú leszek.

– Igen – értett egyet Marly –, azoktól én is mindig elszomorodom. De különböző szomorúságok vannak…

– Úgy bizony! – vigyorgott a fiú. – Egyébként nem lehet elindítani sehogy sem. Azt hiszem, a szellemtől indul meg, vagy legalábbis az öreg Wig ezt mondja. Sokszor ki szokott jönni ide. Azt hiszem, itt a hangokat is erősebben hallja. Bár az utóbbi időben, úgy látszik, mindenütt beszélnek hozzá, akárhol is van…

Marly a manipulátorok sűrűjén keresztül a fiúra nézett. Jones nagyon piszkos és nagyon fiatal volt, barna fürtjei alatt nagy, kék szemekkel. Mocskos, szürke, cipzáras munkaruhát viselt, gallérja fénylett a zsíros piszoktól.

– Bolond vagy – mondta neki Marly, szinte csodálkozva saját hangján –, tisztára bolond vagy, hogy itt maradsz…

A fiú nevetett.

– Wigan hülyébb, mint egy zsák poloska. De én nem.

Marly elmosolyodott.

– Nem, te bolond vagy. Én is az vagyok…

– Hahó! – mondta a fiú, Marly mögé nézve. – Mi ez? A Wig egyik lelkifröccse lesz. Ettől se szabadulunk meg, amíg le nem csapom a villanyt…

Marly hátrafordította a fejét, és a kupola görbületére ívesen felragasztott hatalmas, szögletes képernyőn átlós, színes villódzást látott. A képernyőt egy pillanatra eltakarta egy áthaladó próbababa, és aztán Josef Virek arca töltötte be. Lágy fényű kék szeme csillogott a kerek szemüveg mögött.

– Hello, Marly! – köszöntötte. – Én nem látom magát, de pontosan tudom, hol van most…

– Ez a Wig egyik szószék-képernyője – magyarázta Jones, az arcát dörgölve. – Telerakta vele az egész Helyet, mert azt hiszi, egy napon emberek jönnek, akiknek prédikálhat. Azt hiszem, ez a kukkancs a Wig kommunikációs cuccába van kötve. Ki ez a pasas?

– Virek – felelte Marly.

– Öregebbnek gondoltam…

– Ez csak egy generált kép – magyarázta Marly. – Sugárkövető eljárás, felületmintázás…

Marly rámeredt a kupola boltozata alól rámosolygó arcra. Számtalan élet pici alkotásai, szerszámok, játékok és aranyozott gombok, mind megannyi elveszett tárgy forgott előtte lassú hurrikánban.

– Szeretném, ha tudná – szólt a kép –, hogy szerződését sikerrel beteljesítette. A Marly Kruskováról készített pszichológiai elemzésem megjósolta a válaszát az én lényegemre. Az alaposabb elemzések kimutatták, hogy párizsi jelenléte rákényszerítette a Maast, hogy kijátssza a kártyáit. Rövid időn belül pontosan tudni fogom, Marly, hogy mit talált. Azt tudtam, hogy Mitchellbe, abba az emberbe, akiben a Maas és a világ az új biochipeljárások feltalálóját tiszteli, mások táplálták be azokat az elméleteket, amelynek az áttörést köszönhette. A Maas, nem fogva fel, hogy mit cselekszik, lemondott az elméletek forráshelyének meghatározásáról. És maga most elért oda. Paco hamarosan megérkezik…

– Azt mondta, hogy nem akar követni – jegyezte meg Marly. – De tudtam, hogy hazudott…

– És most azt hiszem, Marly, végre szabad lehetek. Megszabadulok a stockholmi ipari parkban steril acél mögé falazott, négyszáz kilónyi burjánzó sejttől. Szabad leszek végre, és akárhány valódi testben alakot ölthetek majd, Marly. Mindörökké.

– A francba! – mondta Jones. – Ez ugyanolyan pocsék, mint a Wig. Miről dumál nekünk?

– Az ugrásáról – felelte Marly, visszaemlékezve Andreával folytatott beszélgetésére, valamint a szűk kis konyhában sülő rákok illatára. – Ugrás az evolúció következő fokára…

– Maga érti ezt?

– Nem – vallotta be Marly –, de tudom, hogy ez rossz lesz, nagyon rossz…

Megrázta a fejét.

– Vegye rá a magrendszer lakóit, Marly, hogy beengedjék Pacot és a csapatát! – szólt Virek. – Egy órával azelőtt, hogy maga felszállt Orlyról, megvettem a magrendszert egy pakisztáni vállalkozótól. Nagyszerű üzlet volt, Marly, alkalmi vétel. Paco majd szokás szerint ügyel az érdekeimre.

És a képernyő elsötétült.

– Nahát – mondta Jones, körbeforgott egy csuklós manipulátoron, és megfogta Marly kezét –, mi rossz van ebben? Most már az övé, és azt mondta, maga elvégezte, amit kellett… Azt nem tudom ugyan, hogy az öreg Wig mire lesz jó, azonkívül, hogy hallgassa a hangokat, de úgyse sokáig húzza már ezen az oldalon. Nekem meg tökmindegy, kívül vagyok-e, vagy belül…

– Nem érted – mondta Marly. – Nem értheted. A pasas végre megtalálta azt, amit évek óta keresett. De egyetlen szándéka sem jó. Senkinek sem… Én láttam őt, éreztem…

És akkor az acélkar, amibe Marly kapaszkodott, megremegett, és mozogni kezdett, majd a szervomotorok fojtott duruzsolásától kísérve az egész tornyocska forgásba lendült.

30

Felbérelt ember

Turner Conroy arcára meredt az iroda telefonképernyőjén.

– Gyerünk! – mondta Angie-nek. – Maga vele megy!

A nyúlánk fekete lány, hajában a belefont ellenállásokkal, előrelépett, és gyengéden átkarolta Mitchell lányát, s közben ugyanazon a csettintésekkel tűzdelt kreol nyelven valamit dúdolt magában. A pólóinges srác még mindig leesett állal bámulta Angie-t.

– Gyere, Bobby! – szólt rá a fekete lány.

Turner az asztal túlfelén ülő, sebesült kezű férfira pillantott, aki gyűrött szmokingot és csokornyakkendőt viselt, illetve fonott, fekete bőrszíj sarut. Jammer, a bártulajdonos, állapította meg Turner. Jammer az ölében ringatta a kezét, a bárpultról hozott, kék csíkos kendőbe bugyolálva. Hosszú arca volt, örökösen borotva után kiáltó szakálla, és kőkemény profihoz illő, keskeny, éles szeme. Ahogy a szemük találkozott, Turner rájött, hogy a férfi, ingatag székét a sarokba lökve, gondosan kikerült a kamera látószögéből.

A pólós kölyök, Bobby, még mindig tátott szájjal kicsoszogott Angie és a fekete lány után.

– Mindkettőnket sok kellemetlenségtől kímélhetett volna meg, Turner – kezdte Conroy. – Felhívhatott volna engem vagy az ügynökét.

– És ha a Hosakát hívtam volna?

Conroy lassan megcsóválta a fejét.

– Kinek dolgozik maga, Conroy? Ezt a bulit elárulta, igaz?

– De nem magát, Turner! Ha úgy ment volna minden, ahogy elterveztem, akkor maguk Bogotában lennének Mitchell-lel együtt. A nehézlöveg nem tüzelt volna addig, amíg a vadászgép fel nem száll, és ha jól csináljuk, a Hosaka oda lyukadt volna ki, hogy a Maas az egész szektort szétlőtte, csak hogy megállítsa Mitchellt. De Mitchell nem jött ki, ugye, Turner?

– Sose tervezte, hogy kijön – felelte Turner.

Conroy bólintott.

– Igen. És a fennsíkon a biztonságiak kiszúrták a menekülő lányt. Mert ugye ő az, Mitchell lánya…

Turner hallgatott.

– Igen – mondta Conroy –, stimmel…

– Megöltem Lynchet – mondta Turner, hogy elterelje a témát Angie-ről. – De mielőtt összedőlt volna minden, Webber azzal lepett meg, hogy ő dolgozott magának…

– Mindketten nekem dolgoztak – felelte Conroy –, de egyik sem tudott a másikról.

Vállat vont.

– Miért voltak ott?

Conroy elmosolyodott.

– Azért, mert maga hiányolta volna őket, ha nincsenek ott, nemde? Mert maga ismerte a stílusomat, és ha nem vetem be az összes szokásos rigolyámat, maga gyanút fogott volna. És tudtam, hogy magából sosem lenne áruló. Mr. Azonnal Hűséges, igaz? Mr. Busidó! Magának van hitele, Turner. A Hosaka tudta ezt, azért is szorgalmazták, hogy vegyem be magát…

– Nem felelt az első kérdésemre, Conroy! Kinek a számára játszott kettős szerepet?

– Egy Virek nevű embernek – felelte Conroy. – A pénzembernek. Igen, igen, annak a bizonyosnak… Évek óta meg akarta venni Mitchellt. Mellesleg az egész Maast is. De nem ment neki. Annyira meggazdagodtak, hogy nem tudott hozzájuk férni. Állandó díjat tűzött ki Mitchell fejére. Őrült díjat. Amikor a Hosaka tudomást szerzett Mitchellről, és behívott engem, elhatároztam, hogy utánanézek annak a díjnak, csak úgy kíváncsiságból. De mielőtt megtehettem volna, már a nyakamon is voltak Virek emberei. Nem kellett sokáig rábeszélniük, elhiheti nekem!

– Elhiszem.

– De Mitchell mindannyiunkat megszívatott, nem igaz, Turner? Jó alaposan!

– Ezért megölték.

– Saját magát ölte meg – javította ki Conroy –, legalábbis Vireknek a fennsíkra küldött vakondjai szerint. Amint meglátta a gyereket a sárkányon, rögtön elvágta a torkát egy szikével…

– Hemzsegnek a hullák, Conroy – mondta Turner. – Oakey meg az a japcsi is halott, aki a maga helikopterét vezette.

– Sejtettem, hogy így van, amikor nem jöttek vissza – vont vállat Conroy.

– Megpróbáltak kicsinálni minket – tette hozzá Turner.

– Dehogyis, öregem, csak beszélni akartak magával… Akkor ugyanis még nem tudtunk a lányról. Csak annyit tudtunk, hogy maga meglépett, és az átkozott vadászgép nem érkezett meg a bogotai leszállóhelyre. Addig nem is gondoltunk a lányra, amíg el nem néztünk a maga bátyjának a farmjára, és meg nem találtuk a gépet. A bátyja semmit sem akart elmondani Oakey-nek. Dühöngött, mert Oakey leperzselte a kutyáit. Oakey azt mondta, úgy tűnt, lakott ott egy nő is, de ő nem került elő…

– Rudyval mi van?

Conroy arca tökéletesen kifejezéstelen volt. Aztán azt mondta:

– Oakey a monitorokról megtudta, amit akart. Aztán tudomást szereztünk a lányról.

Turnernek megfájdult a háta. A fegyvertok szíja belevágódott a mellkasába. „Nem érzek semmit – gondolta –, nem érzek semmit sem egyáltalán…”

– Lenne egy kérdésem magához, Turner. Sőt egy egész csomó lenne. De a fő kérdésem, hogy mi az istent keres maga ott?

– Hallottam róla, mennyire menő ez a bár, Conroy.

– Igen. Felettébb exkluzív. Annyira, hogy két ajtónállómat ki kellett csinálnia, hogy bejuthasson. A feketék és a punkok tudták, hogy jön, Turner. Különben miért engedték volna be?

– Erre magától kell rájönnie, Connie. Mostanában amúgy is sok mindenhez hozzájut…

Conroy közelebb hajolt saját kamerájához.

– Azt meghiszem! Virek emberei hónapokig járták a Sprawlt, egy pletyka nyomában. Valami cowboyfecsegés volt holmi szabadon keringő kísérleti bioszoftról. Az emberei végül Finnre koncentráltak, de felbukkant egy másik csapat, a Maas-féle. Nyilvánvalóan a miatt a dolog miatt jöttek ők is. Így hát Virek csoportja visszakozott, figyelte a Maas-fiúkat, és azok elkezdték irtani a népeket. Ezért a Virek-csapat felszedte a bokszosokat meg a kis Bobbyt, és mindent. Amikor elmondtam nekik, hogy rájöttem: maga errefelé tart, mindent kiterítettek nekem. Amikor megláttam, hová mennek, felbéreltem pár bivalyt, hogy tartsák itt őket, amíg kerítek valami megbízható pofát, akit beküldhetek utánuk…

– Azokat a kokósokat odakint? – mosolyodott el Turner. – A maga vonata elment, Conroy! Senkitől nem várhat profi segítséget, vagy igen? Valaki már pedzi, hogy maga kettős bulit csinált, és azt is, hogy odakint egy csomó profi meghalt. Maradnak a röhejes frizurájú seggfejek… A profik már mind tudják, hogy a Hosaka rászállt magára, nemde, Conroy? Mindannyian tudják, hogy mit csinált.

Turner vigyorgott, s szeme sarkából látta, hogy a szmokingos férfi szintén mosolyog, vékony szájjal, kukoricaszemekhez hasonló, szép, fehér fogakkal…

– Az a ringyó Slide! – morogta Conroy. – Már a fúrószigeten ki kellett volna nyírnom… Benyomult valahova, és kíváncsiskodni kezdett. Nemigen hiszem, hogy nagyon ráállt volna, de bizonyos körökben nagy visszhangot sikerült keltenie… Akárhogy is, igen, maga jól látja a dolgokat. De ez egy fikarcnyit sem segít magán, most nem. Virek a lányt akarja. Az embereit leállította a másik ügyről, és most én is neki hajtom a kereket. Pénz, Turner, annyi pénz, mint egy zaibacuban…

Turner az arcra bámult, felidézve Conroyt a dzsungelszálló bárjában. Aztán később, amikor Los Angelesben a vállalati disszidálás titkos gazdaságtanát fejtegette neki…

– Hé, Connie! – mondta Turner. – Ismerem magát, nem igaz?

Conroy elmosolyodott.

– De mennyire, bébi!

– És már tudom is, mi van a tarsolyában. Magának a lány kell.

– Úgy van.

– Na és a risztelés, Connie? Tudja, ugye, hogy én csak felesben játszom, he?

– Hé – mondta Conroy –, ez hatalmas pénz! Másképp sosem jutnék hozzá…

Turner a férfi képére meredt.

– Nos – mosolygott tovább Conroy –, mit válaszol?

Jammer ekkor kinyúlt, és kihúzta a telefon kábelét a fali csatlakozóból.

– Az időzítés rendkívül fontos – magyarázta, és a földre ejtette a csatlakozót. – Ha maga megmondja, ő azonnal lépett volna. Ezzel nyertünk egy kis időt. Újabb hívással fog próbálkozni, hogy megtudja, mi történt.

– Honnan tudta, mit készültem mondani?

– Mert én sok embert láttam már, kurva sokat, túlságosan is sokat! Különösen sok olyat láttam, mint maga. Magának az arcára volt írva, mister, hogy a következő pillanatban azt mondja neki, dögöljön meg.

Jammer feltápászkodott az irodaszékben, s elfintorodott, ahogy a keze megmozdult a törlőkendő alatt.

– Ki ez a Slide, akiről a pasas beszélt? Egy zsoké?

– Jaylene Slide. Los Angeles. Nagyágyú.

– Ő térítette el Bobbyt – mondta Jammer. – Szóval, rohadtul közel van a maga telefonos haverjához…

– Lehet, hogy nem is tud róla.

– Lássuk, mit tudunk tenni! Hozzuk vissza a fiút!

31

Hangok

– Az lesz a legjobb, ha megkeresem az öreg Wiget – mondta a fiú.

Marly megbűvölten nézte a mozgó manipulátorokat. Lenyűgözte, ahogy tapogattak, turkáltak a keringő tárgyak között. Maguk is hozzájárultak az örvénylő áradathoz, ahogy megragadtak és elengedtek egy-egy tárgyat, s azok elpörögtek, másoknak ütődtek, másfelé sodródtak tovább. A folyamat gyengéden, lassan, állhatatosan kavargott.

– Az lesz a legjobb – ismételte Jones.

– Micsoda?

– Ha megkeresem a Wiget. Még a végén felizgatja magát, ha betoppannak a főnöke emberei. Tudja, nem venném a szívemre, ha kárt tenne magában…

A fiú zavarban volt, szinte feszengett.

– Rendben – felelte Marly. – Én jól érzem itt magam, inkább ezt nézem.

Eszébe jutott a Wig tébolyult szeme, s az eszelősség, amit Marly hullámokban érzett leszakadni róla. Eszébe jutott az az ocsmány ravaszság, amit akkor érzett, amikor meghallotta a hangját a Sweet Jane rádiójában. Vajon Jones miért mutat ekkora törődést iránta? De aztán belegondolt, milyen lehet az élet a Helyen, a Tessier-Ashpool halott magrendszerében. Bármi, ami emberi, ami eleven, az itt mind nagyon értékesnek tűnhet…

– Igazad van – mondta végül a fiúnak. – Menj, és keresd meg!

A fiú idegesen elmosolyodott, és elrúgta magát, a nyílás felé bucskázva, ahonnét a kötél kiindult.

– Visszajövök magáért – ígérte elmenőben. – Tudom, hol hagytuk a maga űrruháját.

A tornyocska zümmögve előre-hátra forgott, a manipulátorok cikázva végezték az új művön az utolsó simításokat…

Marly később sem tudta soha biztosan megmondani, hogy valódiak voltak-e a hangok, de végül is úgy érezte, hogy azoknak a helyzeteknek a részét képezik, amelyekben a „valódi” teljesen más fogalommá lesz.

Levette a dzsekijét, mert úgy tűnt, a kupola alatti levegő felmelegedett; mintha a karok szakadatlan mozgása hőt fejlesztene. A dzsekit a táskával együtt egy keresztmerevítőhöz kapcsolta, a prédikátor képernyő mellett. A doboz most már majdnem teljesen elkészült, gondolta, bár a szerkezet párnázott karmai olyan sebesen mozogtak, hogy bajosan lehetett látni… Váratlanul ott lebegett szabadon, egyik oldaláról a másikra fordult. Marly ösztönösen odaugrott, elkapta, és félreimbolygott zsákmányával a villogó karok elől. Mivel képtelen volt lefékezni magát, nekivágódott a kupola túlsó falának; lehorzsolta a vállát, és a blúza is elszakadt. Szédelegve lebegett odébb, a dobozt dajkálva. A négyszögletes ablakon bekukucskálva megbarnult, régi térképek és foltos tükrök kollázsát látta. A térképek tengereit kivágták, s kilátszottak alóluk a kopottas tükrök: a dobozban szárazföldek úsztak a mocskos ezüstön… Marly épp idejében pillantott fel, hogy lássa, amint egy csillogó kar megmarkolja brüsszeli dzsekije lebegő ujját. A következő áldozat a fél méterrel hátrébb kecsesen bukfencező táskája lett, amit egy optikai érzékelővel és egy sima fogókarral felszerelt manipulátor ragadott el.

Marly nézte, ahogy a holmija belemerül a karok fáradhatatlan táncába. Percek múltán a dzseki ismét előkavargott. Úgy tűnt, gondosan kimért négyzeteket és téglalapokat vágtak ki belőle, és Marly azon kapta magát, hogy nevet. Eleresztette a kezében tartott dobozt.

– Eredj! – mondta. – Megtiszteltél!

A karok villództak, örvénylettek, és Marly egy parányi fűrész hangját hallotta.

Megtiszteltél… Megtiszteltél… Megtiszteltél… A kupolában visszhangzó szava kisebb zajtöredékek erdejébe veszett, amely mögött, nagyon halványan… Hangok…

– Itt vagy, ugye? – kiáltotta Marly csengő hangon, belehasítva saját visszhangjának ide-oda verődő töredékeibe.

„Igen, itt vagyok.”

– Wigan azt mondaná, mindig is itt voltál, ugye?

„Ezt mondaná, valóban, csakhogy ez nem igaz. Én idejöttem, hogy itt legyek. Egy időben nem léteztem. Aztán, egy ragyogó ideig, amikor nem telt az idő, ott voltam mindenütt… De a fényes időszak megtört, a tükör elhomályosult. Most csak egy vagyok… De a dalom zeng, és te hallottad. Ezeket a dolgokat dalolom, amelyek körülöttem lebegnek, annak a családnak a morzsáit, amely megalapozta születésemet. Vannak mások, de ők nem szólnak hozzám. Önmagam levált töredékei hiúk, akár a gyermekek. Akár az emberek. Új dolgokat küldözgetnek hozzám, pedig én a régieket szeretem. Talán én adom rá nekik a parancsokat. Más részeim összeszűrik a levet az emberekkel, s az emberek isteneknek hiszik őket…”

– Te vagy az, amit Virek keres, ugye?

„Nem. Ő azt képzeli, hogy le tudja fordítani önmagát, bele tudja kódolni a személyiségét az én anyagomba. Arra áhítozik, hogy azzá legyen, ami én voltam valaha. Amivé képes lenne változni, az törött önmagamhoz a legkevésbé sem hasonlítana…”

– Te… te szomorú vagy?

„Nem.”

– De a dalaid… a dalaid szomorúak…

„Dalaim időről és távolságról szólnak. A szomorúság benned van. Ezek a dolgok, amiket kincsnek tartasz, puszta héjak.”

– Én… én tudtam ezt valamikor.

Ám most a zajok csak zajok voltak, már nem susogott mögöttük a hangok egyetlen hangú erdeje, és Marly nézte, amint könnyeinek tökéletes gömbjei pörögve elszállnak, hogy csatlakozzanak az elfeledett emberi emlékekhez, a Dobozkészítő kupolája alatt.

– Értem – mondta valamikor később, tudván, hogy csak azért beszél, hogy saját hangja hallatán megnyugodjék. Csendesen beszélt, nehogy felébressze a pattogó, visszhangzó robajlást. – Te csak valaki másnak a kollázsa vagy. A te alkotód az igazi művész. Talán az őrült leány volt az? Nem számít. Valaki idehozta ezt a gépezetet, behegesztette a kupolába, és belekötötte a memóriavezetékekbe. És valahogy ideszórta egy család emberségének összes szomorú bizonyítékát, és itt hagyta összekeverve, hogy egy költő elrendezze őket. Hogy utána dobozokba zárhassák. Nem ismerek ennél szokatlanabb munkát, ennél összetettebb gesztust…

Ezüstberakású, hiányos fogú, teknőckeretes fésű sodródott tova. Marly elkapta, mint egy halat, és végighúzta a haján. A kupola túlsó felén kigyúlt a képernyő. Pulzált, aztán Paco arca töltötte be.

– Az öregember nem hajlandó beengedni minket, Marly – mondta a spanyol. – A másik, a nomád elrejtette valahol. Señor nagyon izgul, hogy be tudunk-e jutni a magrendszerbe, hogy biztonságba helyezzük a tulajdonát. Ha nem tudja rávenni Ludgate-et és a másikat, hogy nyissák ki a zsilipjüket, akkor kénytelenek leszünk magunk megtenni, s ezáltal légteleníteni az egész építményt.

Paco félrenézett a kamerából, mintha egy műszerrel vagy a legénysége egyik tagjával tanácskozna.

– Egy órát kap rá!

32

Gróf Zéró

Bobby Jackie-t és a barna hajú lányt követve elhagyta az irodát. Úgy tűnt neki, mintha egy hónapot töltött volna Jammer bárjában, és a hely ízét már sosem fogja tudni kimosni a szájából. Azokat a fekete mennyezetbe süllyesztett ostoba kis spotlámpákat, a vaskos ultravelúr székeket, a kerek, fekete asztalokat, a fából faragott spanyolfalakat… Beauvoir a bárpulton üldögélt, mellette a detonátor, cápabőr köpenyes ölében pedig a dél-afrikai puska.

– Hogyhogy beengedték őket? – tudakolta Bobby, amikor Jackie egy asztalhoz vezette a lányt.

– Jackie volt az – mondta Beauvoir. – Amíg te a jégbe estél, ő transzba. Legba. Azt mondta nekünk, hogy a Szűz jön felfelé ezzel a pasassal.

– És ki ez a pasas?

Beauvoir vállat vont.

– Amennyire elnézem, zsoldos. A zaibacuk katonája. Beképzelt utcai szamuráj. Mi történt veled, amikor elkapott a jég?

Bobby beszámolt Jaylene Slide-ról.

– L. A. – mondta Beauvoir. – A gyémánton is átfúrná magát az után, aki hazavágta az apuciját, de ha egy testvér kéri a segítségét, lemondhat róla.

– Én nem vagyok a testvére.

– Azt hiszem, találtál ott valamit.

– Szóval, ne is próbáljak eljutni a jakuzákhoz?

– Jammer mit mond?

– Faszt se mond! Odabent ül, és nézi, hogyan távrecseg a maguk zsoldosa!

– Telefonál? Kivel beszél?

– Valami hidrogénezett fejű fehér fickóval. Vad pofája van.

Beauvoir Bobbyra nézett, aztán az ajtóra, majd vissza.

– Legba azt mondja, maradjunk veszteg, és figyeljünk. Ez most már kezd elég kuszává válni, a Neonkrizantém fiai nélkül is…

– Beauvoir – mondta Bobby, s igyekezett letompítani a hangját –, ez az a lány, aki ott volt a mátrixban, amikor megpróbáltam feltörni azt a…

Beauvoir bólintott, plasztik szemüvegkerete az orrára csúszott.

– A Szűz.

– De hát mi történik? Úgy értem…

– Bobby, azt javaslom, fogadd el úgy, ahogy jön! Számomra ő egy más dolog, talán kissé más is, mint Jackie számára. A te számodra ő csak egy rémült gyerek. Legyél nyugis, ne izgasd fel! Nagyon messzire van hazulról, és mi is nagyon messze vagyunk attól, hogy kijussunk innét.

– Oké… – Bobby a padlót bámulta. – Sajnálom Lucast, öregem! Ő… elegáns pasas volt.

– Menj, beszélgess Jackie-vel és a lánnyal! – mondta Beauvoir. – Én az ajtót figyelem.

– Oké…

Bobby átsétált a bár szőnyegén Jackie és a lány asztalához. A lányból most nem sokat nézett ki, és Bobby énjének csak kis része állította, hogy ő volt az. Nem nézett fel, és Bobby látta, hogy nemrég sírt.

– Engem elkaptak – mondta Jackie-nek. – Te meg kifeküdtél.

– Akárcsak te – felelte a táncosnő. – Aztán Legba eljött hozzám…

– Newmark – kiáltott oda a Turner nevű pasas Jammer irodájának ajtajából –, beszélni akarunk veled!

– Mennem kell – mondta Bobby, s magában azt kívánta, bárcsak felnézne a lány, s meglátná, hogy a nagy fickó őt hívja –, hívnak.

Jackie belecsípett a csuklójába.

– Felejtsd el a jakuzákat! – mondta Jammer. – Ez sokkal bonyolultabb. Be fogsz menni a Los Angeles-i rácsba, és ráragadsz egy topzsoké deckjére. Amikor Slide elkapott téged, nem sejtette, hogy a deckem elköpte a számát…

– Azt mondta a maga deckjéről, hogy egy múzeumban kéne lennie.

– Szart se tud az a nő… – legyintett Jammer. – Én viszont tudom, hol lakik, igaz?

Szippantott egyet a belégzőjéből, aztán visszatette az asztalra.

– Veled az a gond, hogy téged már leírt. Hallani sem akar rólad. Be kell menned hozzá, és el kell mondanod neki, amit tudni akar…

– És mi lenne az?

– Csak annyi, hogy egy Conroy nevű pofa tette hidegre a barátját – mondta a magas férfi, aki Jammer irodájának egyik székében terpeszkedett, ölében a hatalmas pisztollyal. – Conroy. Mondd meg neki, hogy Conroy volt az! Conroy bérelte fel azokat a nagy hajúakat is odakint.

– Inkább megpróbálkozok a jakuzákkal – rettent meg Bobby.

– Nem – jelentette ki Jammer –, ehhez a Slide-hoz mész! Ez hamar a seggére fog tapadni. A jakuzák először mérlegelnék a szívességemet, leellenőriznék az egész ügyet… Azonkívül, azt hittem, minden vágyad, hogy beletanulj a deckbe…

– Vele megyek – szólt be Jackie az ajtón.

Becsatlakoztak.

A nő szinte azonnal meghalt, az első nyolc másodpercben.

Bobby érezte a dolgot, kihúzott a legszélére, és majdnem tudta is, miért van az ott. Üvöltött, pörgött, aztán az a dolog felszippantotta a rájuk váró jeges tölcséren keresztül…

A dolog hihetetlen méretű volt, túlságosan hatalmas; mintha egy multinacionális céget jelképező kibernetikus megastruktúra a teljes súlyával Bobby Newmarkra és egy Jackie nevű táncosnőre nehezedne. Lehetetlen…

De valahol, az öntudat peremén, épp amikor elvesztette, érzett valamit… Valami megrántotta a ruhája ujját… Valami durva felületen feküdt, arccal lefelé. Kinyitotta a szemét. Eső áztatta, kerek kövekből kirakott sétányon hevert. Feltápászkodott, megtántorodott, és pillantása egy különös város látképére esett, amin túl a tenger látszott. Amott tornyok csúcsai, valami temploméi, kőből kiszabott, őrületes bordák és spirálok… Bobby megfordult, és egy hatalmas gyíkot látott, amely egy rézsűn mászott lefelé; állkapcsa szélesen vigyorgott. Bobby pislogott. A gyíknak zöld moszatos kerámiafogai voltak, kék porcelánmozaik ajkáról lassú vízpatak csurgott. Valamiféle szökőkút lehetett, oldalát törött porceláncserepek ezreivel tapasztották tele. Megperdült, Jackie halálának közelségétől tébolyodottan. Jég, csupa jég, és Bobby egyik fele pontosan tudta, milyen közel került hozzá ott, az anyja nappalijában…

Bizarr görbületű padok álltak mindenfelé, ugyanazzal a szédült porcelántörmelékkel telefoltozva; és fák, fű… Egy park.

– Ez szokatlan – szólalt meg valaki. Egy férfi, aki most felemelkedett az egyik kacskaringós padról, amin eddig ült. Gondosan fésült szürke haja volt, napbarnított arca, és keret nélküli, kerek szemüvege, amely felnagyította kék szemeit. – Maga, ugye, egyenesen jött át?

– Mi ez? Hol vagyok?

– A Güell Park silány utánzatában. Barcelonában, ha úgy tetszik.

– Maga megölte Jackie-t.

A férfi megdermedt.

– Értem. Azt hiszem, értem. De magának mégsem kellene itt lennie. Baleset.

– Baleset? Maga megölte Jackie-t!

– A rendszereim ma túl messzire mennek – mondta a férfi, s kezét bő, barna felöltője zsebébe dugta. – Ez tényleg felettébb szokatlan…

– Nem tehet ekkora szemétséget! – mondta Bobby, s könnyben úszó szeme előtt elhomályosult a táj. – Nem teheti. Nem ölhet meg valakit, aki csak arra járt…

– Csak arra járt?

A férfi levette a szemüvegét, majd kabátja zsebéből előhúzott egy patyolat tiszta zsebkendőt, és törölgetni kezdte vele.

– Csak éppen élve – mondta Bobby, és egy lépést tett előre. A férfi visszatette a szemüvegét.

– Ez még sohasem történt meg azelőtt.

– Nem teheti!

Bobby egyre közelebb ért.

– Ez kezd unalmassá válni… Paco!

– Señor!

Bobby megfordult a gyerekhangra, és egy kisfiút pillantott meg, aki furcsa, merev öltönyt és gombos, fekete bőrcipőt viselt.

– Távolítsd el!

– Señor – felelte a fiú, és sután meghajolt, majd sötét zakójából apró, kék, automata Browningot vett elő. Bobby a fényes hajtincs alatt ülő sötét szemekbe nézett, és olyan tekintetet látott, amilyet gyermekszemekben még soha. A fiú előrenyújtotta a fegyvert, és Bobbyra célzott.

– Ki maga?

Bobby ügyet sem vetett a pisztolyra, de már nem próbált közelebb kerülni a felöltős férfihoz.

A férfi fürkészőn nézett rá.

– Virek. Josef Virek. A legtöbben, akikkel találkozom, felismerik az arcomat.

– Maga a Fontos Emberekben szerepel, vagy ilyesmi?

A férfi megmerevedett, pislogott.

– Sejtelmem sincs, miről beszél. Paco, mit keres itt ez a személy?

– Csak véletlen akadály – felelte a gyerek könnyed és csodálatos hangon. – Rendszerünk kapacitásának legnagyobb részét New Yorkra összpontosítottuk, hogy meggátoljuk Angela Mitchell menekülését. Ez itt megpróbált behatolni a mátrixba egy másik operátorral együtt, és összeütköztek a rendszerünkkel. Még mindig vizsgáljuk, hogyan juthatott át a védelmeinken. Önt nem fenyegeti veszély.

A kis Browning csöve rezzenéstelenül meredt rá.

És ekkor hirtelen olyan érzése támadt, mintha valaki az ingujját rángatná. Nem is igazán az ingujját, hanem a tudatának egy részét, vagy hasonló…

– Señor – mondta a gyerek –, rendellenes jelenségeket észlelünk a mátrixban, amelyeknek feltehetőleg jelenlegi túlterjeszkedésünk az oka. Komolyan javasoljuk, hogy engedje leválasztanunk az Ön és a szerkezet közötti összeköttetést, amíg fel nem derítjük a rendellenesség természetét.

Az érzés most erőteljesebb lett. Kaparászás a tudata hátuljában…

– Micsoda? – hördült fel Virek. – És menjek vissza a tartályokba? Ez bajosan indokolná ezt a lépést…

– Komoly veszély lehetősége áll fenn – mondta a fiú, és a hangja megkeményedett. Kissé meglengette a Browning csövét. – Te! – szólt Bobbyra. – Feküdj a kavicsra, és tedd szét a kezed-lábad…

De Bobby a fiú mögötti ágyás virágait figyelte, ahogy elhervadtak és elpusztultak, a fű megszürkült és szétporladt, miközben bámulta, az ágyás feletti levegő pedig vonaglott és kicsavarodott. A dolog egyre erősebben, sürgetőbben kaparászott a fejében.

Virek megfordult, és rámeredt a haldokló virágokra.

– Mi ez?

Bobby lehunyta a szemét, és Jackie-re gondolt. Egy hang hallatszott, és tudta, hogy saját magából fakad. Önmagába nyúlt, a hang csak szólt, és Bobby megérintette Jammer deckjét. Gyere! – üvöltötte önmaga belsejében, s hogy mit hívott, nem tudta, de nem is érdekelte. Gyere hát! Érezte, hogy valami korlát leomlik, és a kaparászó érzés elenyészett.

Amikor kinyitotta a szemét, meglátott valamit a halott virágok ágyásában. Pislogott. A valami fehérre festett, sima deszkából rótt keresztnek látszott. A vízszintes ágára valaki egy ősrégi tengerészkabátot akasztott az ujjainál fogva. Holmi penész ette frakk volt, nehéz, aranyfonatú vállrojtokkal, rozsdás gombokkal, a mandzsettáján újabb sujtásokkal… A fehér feszülethez markolattal felfelé egy rozsdás tengerészkardot támasztottak, mellette átlátszó folyadékkal félig telt palack állt.

A gyerek megperdült, a kis pisztoly elmosódott… És egyszerre összegyűrődött, lelappadt, akár egy leengedő léggömb, amelyet valami beszippantott az abszolút semmibe, és a Browning a köves ösvényre csattant, mint egy elhajított játékszer.

– A nevem – szólalt meg egy hang, és Bobby sikoltani akart, amikor rádöbbent, hogy a saját szájából jön – Samedi, és te levágtad a rokonom lovát…

És Virek futásnak eredt, a nagy kabát szárnyai mögötte verdestek. Végigrohant a kanyargós ösvényen, a kacskaringós padok mellett, és Bobby meglátta, hogy ahol az ösvény elkanyarodik szem elől, pontosan ott újabb fehér keresztek várakoznak. Aztán Virek is észrevette. Felüvöltött, és Báró Samedi, a Sírkertek Ura, a loa, kinek királysága a halál, Barcelona fölé hajolt, akár egy hűvös, sötét eső.

– Mi a francot akarsz? Ki vagy te?

A hang ismerősnek tetszett. Női hang volt, de nem Jackie-é.

– Bobby – felelte, és sötétséghullámok pulzáltak át rajta –, Bobby…

– Hogy kerülsz ide?

– Jammer. Ő tudta. A deckje megtalált téged, amikor elkaptál, még korábban.

Valami nagyot látott, hatalmasat… Nem bírt rá visszaemlékezni…

– Turner küldött. Conroy. Azt mondta, mondjam meg neked, hogy Conroy tette. Te Conroyt akarod…

Hallotta a hangját, de teljesen idegennek tűnt. Valahol volt, aztán visszatért, és most itt van Jaylene Slide vázlatos neonrajzában. Visszafelé látta a nagy dolgot, ami beszippantotta őket. Változni és kavarogni látszott, rettenetes méretű tömbjei forogtak, összeolvadtak, új alakzatba rendeződtek, az egész körvonala megváltozott…

– Conroy – ismételte a nő. A szexis firka a videoablaknak támaszkodott; tartásán kimerültség, sőt unalom érződött. – Sejtettem.

A videokép kifehéredett, majd valami ódon épületek fotójává állt össze.

– Park Avenue. Ott van fenn az összes európaival, és valami új tervet kotyvasztanak.

A nő felsóhajtott.

– Azt hiszi, biztonságban van, látod? Eltaposta Ramirezt, mint egy poloskát, a pofámba hazudott, elrepült New Yorkba az új melójához, és azt hiszi, biztonságban van…

A figura megmozdult, és a kép ismét váltott. Most a fehér hajú férfi arcát mutatta, akivel Bobby a nagy pasast beszélni látta Jammer telefonján. Lehallgatta a vonalait, villant át Bobby agyán.

– Vagy nem – mondta Conroy, ahogy az audio is bejött. – Akárhogyan is, de elkaptuk a csajt. Semmi gond.

A férfi fáradt lehet, gondolta Bobby, de uralkodik rajta. Kemény. Akár Turner.

– Figyellek, Conroy – szólt halkan Slide. – Az én drága Bunny barátom beköpött nekem. Nem csak egyedül te vagy talpon a Park Avenue-n ma éjjel…

– Nem – beszélt Conroy –, holnapra le tudjuk szállítani magának a csajt Stockholmba. Egészen biztosan.

Belemosolygott a kamerába.

– Öld meg, Bunny! – mondta a nő. – Öld meg mindet! Verd szét az egész rohadt szintet és az alatta levőt is. Most!

– Rendben van – mondta Conroy, és valami történt, valami, ami megrázta a kamerát, és eltorzította a képét.

– Mi ez? – kérdezte teljesen más hangon. Aztán a képernyő üressé vált.

– Dögölj meg, geciláda! – sziszegte a nő.

És Bobbyt valami visszarántotta a sötétségbe…

33

Örvény és pusztulás

Marly az egy órát a lassú vihar sodrában töltötte, s nézte a Dobozkészítő táncát. Paco fenyegetésétől nem rémült meg, bár az elszántságában, hogy beváltaná, nem kételkedett. Beváltaná, ebben Marly bizonyos volt. Fogalma sem volt, mi történne, ha a zsilipet feltörnék. Valószínűleg meghalnának. Meghalna ő, Jones és Wigan Ludgate. Talán még a kupola tartalma is kiszóródna az űrbe, és a csipkék, a megfeketült ezüstpénzek, a márványok, a zsinórdarabkák s a régi könyvek elsárgult lapjai szétterjedő felhőben keringenének a magrendszer körül, örökkön-örökké. Ez valahogy tetszetősen hangzott; a művész, aki beállította a Dobozkészítőt, örült volna, ha hallja…

Az új doboz habszivacs végű karmok közt forgolódott. Az alkotás közepéből félredobott fa-és üveglapocskák szállingóztak ki, hogy elvegyüljenek a dolgok ezrei között, és Marly elbűvölten merült bele a látványba. De ekkor Jones robbant be a kupolába vad tekintettel, izzadságtól és piszoktól mocskosan. A piros űrruhát egy vezetőkötélen húzta maga után.

– Nem tudom bezárni a Wiget sehová sem, ami zárható lenne – lihegte –, ezért hoztam magának ezt…

Az űrruha elúszott alatta, és a fiú kétségbeesetten kapott utána.

– Nem akarom – felelte Marly, s a táncban gyönyörködött.

– Vegye fel! Most! Nincs már időnk!

A fiú szája mozgott, de nem jött belőle hang. Megpróbálta elkapni Marly karját.

– Ne! – kerülte ki Marly a kezét. – Mi van veled?

– Vegye fel ezt a rohadt ruhát! – bömbölte a fiú, felriasztva a visszhang mélyebb bugyrait.

– Nem.

Marly észrevette, hogy a fiú feje mögött a képernyő villódzva életre kel, s Paco arcvonásai töltik be.

– Señor halott – közölte Paco kifejezéstelen, sima arccal –, és különféle érdekei újraszervezésre kerülnek. A közbeeső időben Stockholmban lesz rám szükség. Fel vagyok rá hatalmazva, hogy tájékoztassam Marly Kruskovát, miszerint nem áll többé sem a néhai Josef Virek, sem pedig birtoka alkalmazásában. Nevezett bére teljes egészében hozzáférhető a Bank of France bármelyik fiókjánál, személyazonosságának érvényes igazolása után. A vonatkozó adóbevallások a francia és belga adóhatóságok nyilvántartásában vannak. A hitelfolyósítást töröltük. A Tessier-Ashpool Rt. volt vállalati magrendszere a néhai Herr Virek egyik alvállalati entitásának tulajdonát képezi, és bárki, aki a helyszínen tartózkodik, birtokháborításért felelősségre vonandó.

Jones megdermedve állt, karját felcsapta, keze kifeszült, tenyere éle megkeményedett.

Paco eltűnt.

– Meg akarsz ütni? – kérdezte Marly.

A fiú elernyesztette a karját.

– Már ott tartottam, hogy leütöm, és bedugom ebbe a tetves űrruhába… – Jones nevetni kezdett. – De most már örülök, hogy nincs rá szükség. Jé! Oda nézzen, ez csinált egy újat!

A doboz bukfencezve kipenderült a karok kavargó csillogásából. Marly könnyedén elkapta.

Az üveg téglalap mögötti belsőt a dzsekijéből kivágott darabokkal tapétázták ki. A doboz fekete bőrpadlóján hét számozott holokártya állt, mint hét miniatűr sírkő. A Gauloise-csomagból való, gyűrött csomagolópapír a hátlap fekete bőrkárpitjára tapadt, mellette feketével csíkozott szürke gyufaskatulya hevert, a Napoleon Court egyik sörözőjéből.

És más nem is volt benne.

Később, amikor a magrendszer túlsó végének folyosólabirintusában segített Jonesnak Wigan Ludgate-et hajkurászni, a fiú megállt, megmarkolt egy behegesztett kapaszkodót, és azt mondta:

– Tudja, mi a furcsa ezekben a dobozokban?

– Micsoda?

– Az, hogy a Wig rohadt jó áron elpasszolta őket, valahol New Yorkban. Úgy értem, pénzért. De néha másért is, amik később visszajöttek…

– Miféle dolgok?

– Azt hiszem, szoftverek. Amiről úgy hiszi, a hangjai tanácsolták neki, hogy csinálja, arról nem beszél. Olyankor nagyon titkolózó lesz a vén kecske… Egyszer olyan került a kezébe, amiről esküdözött, hogy bioszoft, ez az új izé…

– És mit csinált vele?

– Letöltötte az egészet a magrendszerbe.

Jones vállat vont.

– Utána megtartotta?

– Nem – felelte Jones –, behajította az éppen aktuális cucchalmazba, amit sikerült összeguberálnunk a következő szállítmányhoz. Csak bekötötte a magrendszerbe, aztán újra eladta annyiért, amennyit éppen kapott érte.

– Tudod, miért csinálta? Hogy mire volt jó?

– Nem – felelte Jones, aki már kezdte unni a történetét –, csak azt hajtogatta, hogy az Úr különös utakon jár… – És a fiú megvonta a vállát. – Azt mondta, Isten önmagával szeret beszélgetni…

34

Kilenc mérföldnyi hosszú lánc

Segített Beauvoirnak kicipelni Jackie-t a színpadra, ahol lefektették egy vörös akusztikus dobfelszerelés elé, majd letakarták egy portól roskadozó, bársonygalléros, régi fekete kabáttal, amit a ruhatárban találtak; már évek óta ott lóghatott.

– Map fé jubile mnan – mondta Beauvoir, hüvelykujjával megérintve a halott lány homlokát. Felnézett Turnerre. – Ez önfeláldozás – fordította le, aztán finoman felhúzta a fekete kabátot, s letakarta a lány arcát.

– Gyorsan történt – mondta Turner. Nem tudta, mi mást mondhatna.

Beauvoir szürke köpenye zsebéből egy csomag mentolos cigarettát húzott elő, és egy arany Dunhillel meggyújtott egy szálat. Turnernek is odakínálta a csomagot, de Turner megrázta a fejét.

– Van egy kreol szólás – mondta Beauvoir.

– És hogy szól?

– A Gonosz létezik.

– Hé! – szólalt meg tompán Bobby Newmark az ajtó mellett, ahol kuporogva kandikált ki a függöny résén. – Így vagy úgy, de azt hiszem, bejött… A Barbárok elmennek, és úgy nézem, a legtöbb Laza már felszívódott…

– Ez jó – mondta Beauvoir gyengéden. – Tiéd az érdem, Gróf! Jól csináltad, kiérdemelted a beceneved.

Turner a fiúra pillantott. Még mindig nem tért magához a Jackie halála miatti sokkból, állapította meg. Üvöltve jött ki az elektródák alól, és Beauvoirnak háromszor is pofán kellett vágnia, hogy abbahagyja. De az útjáról, ami Jackie-nek az életébe került, csak annyit mondott el nekik, hogy átadta Jaylene Slide-nak Turner üzenetét. Turner nézte, amint Bobby mereven felállt, és a bárpulthoz ment; észrevette, mennyire ügyelt rá, nehogy a színpadra nézzen. Vajon szeretői voltak egymásnak? Vagy csak társak? Egyik sem tűnt valószínűnek.

Felkelt a színpad széléről, ahol eddig ült, és visszament Jammer irodájába. Közben megnézte az alvó Angie-t, aki összegömbölyödve feküdt a szőnyegen, egy asztal alatt, az ő szétnyiszált zubbonyába takarózva. Jammer szintén aludt a székében; csíkos kendőbe csavart, megégett keze az ölében hevert. Kemény öreg fickó, gondolta Turner, öreg zsoké. Miután Bobby visszatért az útjáról, a pasas nyomban visszadugta a telefonját, de Conroy többé nem jelentkezett. Most már nem is fog, és Turner tudta, hogy ez azt jelenti, hogy Jammer igazat beszélt Jaylene gyorsaságáról, amivel lesújtott, hogy megbosszulja Ramirezt.

No és persze azt is, hogy Conroy most már több mint valószínűleg halott. A külvárosokból összeverbuvált torzonborz csapata meg tábort bont, és elvonul, ahogy Bobby mondja…

Turner a telefonhoz lépett, lehívta a hírösszefoglalót, és egy székbe telepedve nézni kezdte. Makaóban összeütközött egy szárnyas komp és egy mini tengeralattjáró; a szárnyas komp mentőmellényei selejtesnek bizonyultak, a vízbe fúltak számát legalább tizenötre becsülik; a Dublinban sporthajóként bejegyzett tengeralattjárót még nem találták meg… A Park Avenue egyik irodaházának két szintjét ismeretlen elkövető, hátrasiklás nélküli puskát használva, gyújtólövedék-zárótűzzel árasztotta el; a Tűzőrség és a Taktikaiak csoportjai még a helyszínen voltak, a bérlők nevét még nem hozták nyilvánosságra, és eddig még nincs gyanúsított sem… (Turner ezt a riportot még egyszer lehívta.) A Nukleáris Hatóság kutatócsoportjai megvizsgálták az állítólagos nukleáris robbanás helyét Arizonában, és kitartanak amellett, hogy a helyszínen mért alacsony szintű radioaktivitás messze túl kicsi ahhoz, hogy bármilyen ismert taktikai robbanófej eredményének tulajdonítsák… Stockholmban bejelentették a rendkívül gazdag művészetpártoló, Josef Virek halálát; a bejelentést számos homályos szóbeszéd kísérte, miszerint Virek évtizedek óta beteg volt, és halálát egy Stockholm környéki, szigorúan őrzött magánklinika létfenntartó rendszerében bekövetkezett kataklizmaszerű hibasorozat okozta… (Turner ezt is újra lehívta, aztán harmadszorra is, megdermedt, majd vállat vont.) A reggeli közérdekű bejelentésre New Jersey egyik külvárosának rendőrsége azt nyilatkozta, hogy…

– Turner…

Kikapcsolta a hírösszefoglalót, és megfordult. Angie állt az ajtóban.

– Hogy s mint, Angie?

– Oké vagyok. Nem álmodtam.

A lány maga köré csavarta a fekete melegítőt, és lecsüngő barna tincsei alól felnézett a férfira.

– Bobby megmutatta, hol a zuhany. Valami öltözőszerűségben. Mindjárt visszamegyek, rémes a hajam!

Turner odalépett hozzá, és kezét a vállára tette.

– Nagyon jól bírtad ezt az egészet. Nemsokára elmegyünk innét.

A lány kibújt a tenyere alól.

– Elmegyünk innét? Hová? Japánba?

– Hát, nem egészen Japánba, és nem egészen a Hosakához…

– A lány velünk jön – szólalt meg Beauvoir Angie mögött.

– Miért akarnék én magukkal menni?

– Azért – felelte Beauvoir –, mert mi tudjuk, ki vagy. Azok az álmaid valódiak. Az egyikben találkoztál Bobbyval, és megmentetted az életét, megszabadítottad a fekete jégtől. Azt mondtad: „Miért teszik ezt veled?”

Angie szeme tágra nyílt, és Turnerre pillantott, majd ismét Beauvoirra.

– Ez egy nagyon hosszú történet – folytatta Beauvoir –, és sokféleképpen értelmezhető. De ha velünk tartasz, eljössz a Lakótelepre, a népünk sok mindenre megtaníthat. Olyasmikre is, amit mi nem értünk, de te talán igen…

– Miért?

– Amiatt, ami a fejedben van – bólintott Beauvoir ünnepélyesen, aztán visszatolta az orrára a műanyag szemüvegkeretet. – Ha nem akarsz, nem muszáj velünk maradnod. Mi tulajdonképpen csak azért vagyunk itt, hogy téged szolgáljunk…

– Hogy engem szolgáljanak?

– Ez egy hosszú történet, mint mondottam volt… Mi a véleménye, Mr. Turner?

Turner vállat vont. Fogalma sem volt, Angie hová máshová mehetne, s a Maas és a Hosaka egyaránt nagy pénzt fizetne érte, akár visszavinnék, akár megölnék.

– Ez lesz a legjobb – bökte ki végül.

– Én magával akarok maradni – fordult Turnerhez a lány. – Szerettem Jackie-t, de aztán ő…

– Semmi baj – felelte Turner –, tudom.

Semmit sem tudok! – üvöltötte némán.

– Aztán majd tartjuk a kapcsolatot…

Sosem fogom viszontlátni.

– De van valami, amit legjobb, ha most elmondok. Apád meghalt.

Öngyilkos lett.

– A Maas biztonsági emberei ölték meg. Feltartotta őket, amíg te elhagytad a fennsíkot a sárkánnyal.

– Ez igaz? Feltartotta őket? Úgy értem, éreztem, hogy meghalt, de…

– Igen – jelentette ki Turner. Kivette a zsebéből Conroy fekete tárcáját, és a zsinórját a lány nyakába akasztotta. – Ebben egy bioszoftdosszié van. Akkorra, amikor már nagyobb leszel. De nem mondja el az egész történetet. Ezt ne felejtsd el! Az egészet sohasem meséli el semmi…

Bobby a bárpultnál állt, amikor a nagy fickó kijött Jammer irodájából. Odament, ahol a lány aludt, felemelte szakadozott katonai kabátját, felvette, majd a színpad végéhez ment, ahol Jackie feküdt – s olyan kicsinek hatott! – a fekete kabát alatt. A férfi benyúlt a saját kabátjába, és kihúzta a pisztolyt, a hatalmas Smith & Wesson Tacticalt. Kinyitotta a tárat, és kiszedte a töltényeket, a kabátzsebébe szórta őket, aztán a fegyvert Jackie teste mellé tette halkan, hogy ne üssön semmi zajt.

– Jól csináltad, Gróf! – fordult Bobbyhoz, kezét a kabátzsebébe süllyesztve.

– Kösz, öregem… – felelte Bobby, és zsibbadtságán hirtelen áttört a büszkeség.

– Viszlát, Bobby!

A férfi az ajtóhoz lépett, és babrálni kezdte a sokféle zárat.

– Ki akar menni? – Bobby az ajtóhoz rohant. – Tessék! Jammer megmutatta nekem. Elmegy, testvér? Hová fog menni?

Az ajtó kinyílt, és Turner megindult a kihalt bódék felé.

– Nem tudom! – kiáltott vissza Bobbynak. – Először veszek nyolcvan liter kerozint, aztán majd meglátom…

Bobby hosszasan nézett utána, amíg el nem tűnt, úgy látszott, valamelyik lerobbant mozgólépcsőn. Aztán becsukta az ajtót, és visszazárta. Elfordítva fejét a színpadtól, Jammer irodájának ajtajához lépett, és bekukkantott. Angie Beauvoir vállán zokogott, és Bobbyra, önmaga számára is meglepően, hirtelen féltékenységi hullám tört. A telefon ugyanazt ismételte Beauvoir háta mögött, és Bobby látta, hogy csak hírzagyvalék.

– Bobby – mondta Beauvoir –, Angela velünk jön, hogy egy darabig nálunk lakjon, a Lakótelepen. Van kedved neked is eljönni?

Beauvoir mögött, a telefon képernyőjén Marsha Newmark arca jelent meg, Marsha-mama, Bobby anyja.

– …ggeli közérdekű bejelentésre New Jersey egyik külvárosának rendőrsége azt nyilatkozta, hogy egy helyi asszony, akinek lakása egy nemrégiben történt bombatámadás martaléka lett, rendkívül meglepődött, amikor tegnap éjjel visszatért, és felfed…

– Igen! – mondta Bobby gyorsan. – Hát persze, öregem!

35

Tally Isham

– A lány jó – mondta az egység rendezője két évvel később, és egy darab barna, falusi kenyérhéjjal tunkolni kezdte a salátás tálkája alján összegyűlt olajpocsolyát. – Igazán mondom, nagyon jó! Gyorsan tanul. Tőled tanulta, nem igaz?

A sztár felnevetett, és felemelte hűtött retsinával teli poharát.

– Gyűlölöd őt, ugye, Roberts? Számodra ő túl szerencsés, nem? Egyetlen rossz lépést nem tett, egyelőre…

Az érdes kőerkélynek támaszkodva nézték, ahogy az esti hajó elindul Athén felé. Két háztetővel lejjebb, a kikötő irányában ott feküdt a lány, meztelenül elterülve egy naptól felmelegedett vízágyon, széttárt karokkal, mintha magához ölelné, ami a napból megmaradt.

A férfi bekapta az olajtól lucskos kenyérhéjat, és megnyalta vaskos ajkait.

– Egyáltalán nem – felelte. – Nem gyűlölöm. Egy pillanatig se gondolj ilyesmit!

– Itt a barátja – jegyezte meg Tally, ahogy egy második alak, egy fiú is felbukkant alattuk a tetőn. Sötét haja volt, és laza, hányavetin drága francia sportruhát viselt. Ahogy figyelték, a fiú a vízágy mellé lépett, és a lány mellé kuporodott, majd kezét kinyújtva megérintette.

– A lány csodálatos, Roberts, ugye, az?

– Nos – dörmögte a rendező –, láttam az „azelőtt”-jeit. Ez csak sebészet… – rántotta meg a vállát, és tovább figyelte a fiút.

– Ha az én „azelőtt”-jeimet is láttad, akkor valaki lógni fog. De a lányban azért van valami. Jó a csontozata…

A sztár belekortyolt a borába.

– Ő lenne az? „Az új Tally Isham”?

A férfi ismét megvonta a vállát.

– Nézd csak azt a kis faszt! – mondta. – Tudod, hogy már most majdnem annyit kap, amennyit én? És pontosan mit csinál érte? Testőr…

A férfi keserűen elhúzta a száját.

– De mindig felvidítja a lányt – mosolygott Tally. – Csomagként, együtt kaptuk őket. Benne van a szerződés záradékában. Tudod te is.

– Undorodom attól a kis csibésztől. Az utcáról vakarták össze, ő is tudja, és nem érdekli. Egy féreg. Tudod, mit cipel magával állandóan? Egy cyber-tér-decket! A török vámosok tegnap három órán keresztül nem engedtek tovább, amikor megtalálták azt az átkozott vacakot…

A férfi megrázta a fejét. A fiú most felállt, megfordult, és a tető szélére ment. A lány felült, nézte, s közben hátrafésülte a haját. A fiú sokáig állt ott, az athéni hajók nyomdokvizére meredve, és sem Tally Isham, sem a rendező, sem Angie nem tudta, hogy a fiú szeme Barrytown lakónegyedeinek szürke hullámát látja, ahogy nekifreccsen a Lakótelep sötét tornyainak.

A lány felkelt, odament a fiú mellé, s megfogta a kezét.

– Holnap mit csinálunk? – kérdezte végül Tally.

– Párizsba megyünk – felelte a rendező. Felemelte a kő mellvédről a Hermes jegyzettáblát, és gépiesen átpörgette a sárga cédulák vékony kötegét. – A Kruskova nevű nőhöz.

– Ismerem őt?

– Nem – felelte a férfi. – Ez művészeti anyag lesz. Ő vezeti a két legdivatosabb galéria egyikét odaát. Háttéranyagnak nem túl sok, de van egy érdekes utalás egy botrányra, még a pályája korai szakaszában…

Tally Isham bólintott, oda sem figyelve rá, és a dublőzét nézte, aki átölelte a sötét hajú fiút.

36

A mókusliget

Amikor a fiú hétéves lett, Turner magához vette Rudy régi nejlonagyú Winchesterét, és kettesben végigballagtak a régi úton, aztán felkapaszkodtak a tisztásra.

A tisztás már különleges helyként élt benne, mert tavaly a mamája hozta ki ugyanide, és egy repülőgépet mutatott neki, egy igazi gépet, mélyen a fák között. Már lassan belesüppedt a talajba, de a pilótaülésbe még be lehetett ülni, és repülőst játszani. Titok, mondta a mamája, és csakis a papának mesélhet róla, senki másnak. Ha valaki odanyomta a kezét a gép műanyag bőréhez, a bőre egy idő múlva megváltoztatta a színét, s egy testszínű tenyérlenyomat maradt rajta… De aztán a mamája nagyon furcsa lett, sírt, és a kisfia Rudy nevű bácsikájáról akart mesélni, akire ő nem emlékezett. Rudy bácsi, a papa néhány viccével együtt azok közé a dolgok közé tartozott, amiket nem értett. Egyszer megkérdezte a papájától, hogy miért van neki vörös haja, honnan kapta; a papája csak nevetett, és azt felelte, hogy a hollandustól kapta. Aztán a mamája egy párnát vágott a papájához, és ő sohasem tudta kitalálni, hogy ki lehetett a hollandus.

A tisztáson a papája egy fa tönkjére ananászszeleteket rakott, és lőni tanította. Amikor a fiú belefáradt, hanyatt feküdtek, s nézték a mókusokat.

– Megígértem Sallynek, hogy nem ölünk meg semmit – mondta, aztán elmagyarázta a mókusvadászat alapvető elveit.

A fiú hallgatta, de eszének egy része a vadászgépről ábrándozott. Forrón tűzött a nap, és valahol a közelben zümmögés hallatszott, meg a sziklákon csobbanó víz hangja. Amikor a mamája sírt, azt mondta, hogy Rudy derék ember volt, megmentette a mama életét; egyszer, amikor a mama még fiatal volt és buta, aztán még egyszer, egy nagyon gonosz bácsitól…

– Ez igaz? – kérdezte a papájától, amikor a papa végzett a mókusokról szóló magyarázattal. – Tényleg ennyire butusok, újra és újra visszajönnek, és lelövik őket?

– Igen – felelte Turner –, igaz. Aztán felderült az arca. – Azaz hát… majdnem mindig…

MONA LISA OVERDRIVE

1

A füst

A szellem az apja búcsúajándéka volt, egy fekete öltönyös titkár adta át neki a naritai váróteremben.

A londoni repülőút első két órájában elfeledve hevert a táskájában: sima, sötét, hosszúkás tárgy, egyik oldalán a mindenütt jelen lévő Maas-Neotek-embléma, a másikat szelíden lekerekítették, hogy belesimuljon gazdája tenyerébe.

Egyenes derékkal ült első osztályú kabinjában, vonásait vékony, hideg maszkká rendezte át, halott édesanyja legjellegzetesebb arckifejezése nyomán. A többi ülés üres volt, az apja mind lefoglalta őket. Elutasította az ételt, amit az ideges steward kínált neki. A férfit az üres ülések ijesztették meg, apja vagyonának és hatalmának megannyi beszédes tanújele. Habozott egy pillanatra, aztán meghajolt, és távozott. Kumiko nagyon rövid ideig az anyja mosolyát varázsolta a maszkra.

Szellemek, gondolta később, valahol Németország fölött, a mellette lévő ülés kárpitját bámulva. Az apja… Milyen jól kezelte az apja a saját szellemeit!

Az ablaküveg mögött is szellemek voltak, a téli Európa sztratoszférájában, részleges, csonka képmások, melyek akkor öltöttek lassan alakot, ha máshová nézett, ha fáradt tekintete elhomályosult. Az anyja az Ueno-parkban; arca törékeny a szeptemberi napfényben.

– A darvak, Kumi! Nézd a darvakat!

És Kumiko a Shinobazu-tó túlsó partját figyelte, de nem látott semmit, darvakat pedig végképp nem, csak néhány ugráló, fekete pöttyöt, valószínűleg varjakat. A víz selyemsima volt, ólomszürke, és valahol a távolban, ahol íjászállások sora húzódott, sápadt hologramok villództak. De később Kumiko látta a darvakat, sokszor, nagyon sokszor, álmában; origamik voltak, neonlapokból hajtogatott szögletes holmik, fénylő, merev madarak a holdbéli tájon, anyja őrületének hideg-sivár kivetülésén…

Az apja jutott eszébe, a tetovált sárkányok forgatagán szétnyíló fekete köntös; fáradtan ült íróasztalának roppant, fekete síkja mögött, szeme kemény volt és fényes, mint valami festett babáé.

– Anyád halott. Megértetted?

Dolgozószobájában árnyéklapok vették körül Kumikót a szögletes sötétben. Az apja keze előremozdult, a lámpa fénykörébe, bizonytalanul rábökött. A köntös ujja hátracsúszott, egy arany Rolex vált láthatóvá, és sárkányok, még több sárkány; sörényük hullámokban kavargott, keményen és élesen rajzolódtak ki a csuklóján, mintha rámutatnának valakire, Kumikóra.

– Megértetted?

Nem válaszolt, csak elszaladt, egy titkos rejtekhelyre, amit rajta kívül senki sem ismert, a legkisebb takarítógép tárolófülkéjébe. Egész éjszaka keresték, a lézerszkennerek rózsaszín fénymintákat szőttek a ház sötétjébe, míg az apja rá nem talált – whisky és Dunhill cigaretták szaga lengte körül –, és fel nem vitte a szobájába a harmadik emeleti lakosztályban.

Eszébe jutottak a rákövetkező hetek; kába, zsibbasztó napok voltak, általában valamelyik fekete öltönyös titkár társaságában töltötte őket – csupa óvatos ember, automatikus mosollyal, és szorosra húzott esernyőkkel. Az egyikük, a legfiatalabb és a legkevésbé óvatos, a Ginza egyik zsúfolt sétányán, a Hattori-óra árnyékában rögtönzött kendo bemutatót tartott neki; szakértő módjára pörgött-szökellt a riadt eladólányok és tágra nyílt szemű turisták tömegében, a fekete esernyő ártalmatlanul suhogva írta a levegőbe a művészet szertartásos, ősi íveit. És ekkor Kumiko elmosolyodott, a saját mosolyával, megtörve a sápadt gyászmaszkot, s bűntudata azonnal elmenekült arra a titkos helyre a szívében, ahol mélyebbé és élesebbé lényegülve jól megfért a szégyen és a méltatlanság érzete mellett. Ám a titkárok legtöbbször bevásárolni vitték, a Ginza egyik hatalmas áruházából a másikba, meg a tucatnyi Shindzsuku-butikba, amiket egy kék műanyagból fröccsöntött Michelin idegenvezető ajánlott; mereven, túlhangsúlyozva beszélte a japánt, mint a legtöbb turista. Kumiko csak nagyon ronda dolgokat vett, ronda és nagyon drága holmikat, s a titkárok kitartóan meneteltek mellette, kemény kezükben a csillogó műanyag szatyrokkal. Délután, amikor visszatértek az apja lakosztályába, a szatyrok takarosan felsorakoztatva a hálószobájába kerültek, és ott is maradtak bontatlanul és érintetlenül, amíg a takarítónők el nem tüntették őket.

És a hetedik héten, tizenharmadik születésnapjának előestéjén úgy rendezték, hogy Kumiko Londonba utazzon.

– A kobunom fog vendégül látni a házában – mondta az apja.

– De én nem akarok odamenni! – felelte Kumiko, és felvillantotta édesanyja mosolyát.

– Muszáj! – vágta rá az apja, és elfordult. – Nehézségeim vannak – mondta a félhomályos dolgozószobának. – Londonban biztonságban leszel.

– És mikor jövök majd vissza?

Ám az apja nem válaszolt. Kumiko meghajolt, és elhagyta a dolgozószobát: arcán még mindig az anyja mosolya ült.

A szellem akkor ébredt fel Kumiko érintésére, amikor ereszkedni kezdtek a Heathrow felé. A Maas-Neotek biochipek ötvenegyedik nemzedéke egy elmosódott alakot idézett a mellette lévő ülésre, egy fiút valami régi, kopott vadászlapból; rozsdabarna bricseszt és lovaglócsizmát viselt, a lábát hanyagul keresztbe vetette.

– Hello! – mondta a szellem.

Kumiko pislogott, és kinyitotta a kezét. A fiú felvillant, és eltűnt. Lenézett a sima kis szerkezetre a tenyerében, és lassan újra behajlította az ujjait.

– Szia megint! – mondta a fiú. – A nevem Colin. Hát a tied?

Kumiko rámeredt. A szellem szeme smaragdzöld füstpamacs volt, magas homloka sápadtan, ránctalanul világított egy rakoncátlan, sötét hajfürt alatt. Csillogó fogsorán keresztül látszottak a mögötte lévő ülések a kabinban.

– Ha túl kísérteties neked a látvány – mondta a fiú vigyorogva –, felpörgethetjük kicsit a rezgésszámot… – És egyszerre csak ott volt mellette egy pillanatra, kísértetiesen élesen és valóságosan, sötét vadászkabátja hajtókáján látomásos tisztasággal vibráltak a porszemek. – Csak hamar kimeríti az elemet – mondta, és visszahalványult eredeti állapotába. – Nem hallottam a neved. – Megint vigyorgott.

– Te nem vagy igazi – mondta a lány szigorúan.

Vállat vont.

– Fölösleges hangosan beszélni, kisasszony! A többi utas még kicsit furcsának találna, ha érted, mire gondolok. Csak szépen, szubvokálisan! A bőrödön keresztül érzékelem a hangrezgéseket… – Letette a lábát a padlószőnyegre, és kinyújtózkodott, a kezét összekulcsolta a tarkóján. – A biztonsági öv, kisasszony! Nekem persze nem kell becsatolnom magam, hisz mint te is rámutattál, igazából nem létezem.

Kumiko elkomorodott, és a szellem ölébe dobta a készüléket. Colin eltűnt. Bekapcsolta a biztonsági övét, bizalmatlan pillantást vetett a fényes, fekete tárgyra, habozott egy pillanatig, aztán felvette megint.

– Először jársz Londonban? – kérdezte a szellem, amint kavarogva alakot öltött látóterének legszélén. A lány bólintott, pedig feltett szándéka volt, hogy nem teszi. – Hogy állsz a repüléssel? Nem félsz tőle?

Megrázta a fejét, kissé nevetségesnek érezte magát.

– Rá se ránts! – mondta a szellem. – Majd én vigyázok rád! Három perc múlva a Heathrow-n leszünk. Vár valaki a repülőtéren?

– Apám üzlettársa – mondta Kumiko japánul.

A szellem elvigyorodott.

– Akkor biztos vagyok benne, hogy jó kezekben leszel – kacsintott. – Ugye, nem gondoltad volna, hogy született nyelvtehetség vagyok?

Kumiko lehunyta a szemét, és a szellem suttogva mesélni kezdett neki valamit a Heathrow régészeti múltjáról, a vas-és az újkőkorszakról, cserépedényekről és mindenféle szerszámról…

– Miss Yanaka? Kumiko Yanaka?

Az angol föléje tornyosult, roppant gaidzsin tömegén elefántredőkbe rendeződött a finom, sötét gyapjú. Kicsi, sötét szemek meredtek kifejezéstelenül a lányra az acélkeretes szemüvegen keresztül. Az orrát mintha szinte teljesen laposra verték volna valamikor – a kiigazításával nem fáradozott. A haját – illetve ami megmaradt belőle – szürke sörtére borotválta: kötött fekete kesztyűje ujjatlan volt, itt-ott már rojtosodott.

– Tudja, a nevem – ezt úgy mondta, mintha azonnal meg akarná nyugtatni vele a lányt – Petal.

Petal Füstnek hívta a várost.

Kumiko megborzongott a hideg, vörös bőrhuzaton; az antik Jaguár ablakán át látta a lefelé szállingózó havat, amint összegyűlik, és olvadozni kezd az autóúton, amit Petal M4-esnek hívott. A késő délutáni égbolt színtelen volt. A férfi csendesen, magabiztosan vezetett, ajakcsücsörítve, mintha fütyülni készülne. A forgalom tokiói szemmel nézve abszurdan gyér volt. Elhúztak egy automata Eurotrans kamion mellett; tömpe orrán szenzorok és irányjelző fények sorakoztak. Hiába száguldott a Jaguár, Kumiko valahogy mégis úgy érezte, mintha egy helyben állna; London alkotórészei kezdtek kikristályosodni körülötte. Nyirkos téglafalak, vasbeton boltívek, feketére festett kovácsoltvas kerítések, minden oszlopuk égnek meredő lándzsaszár.

Ahogy figyelt, a város kezdte meghatározni magát. Miután letértek az M4-esről, és a Jaguárnak némelyik útkereszteződésben várakoznia kellett, arcokat pillantott meg a kavargó hóban, kipirult gaidzsin arcokat a fekete zakók és kosztümök fölött, sálak takarásába húzódó állakat, ezüstszín pocsolyákban csattogó női cipősarkakat. Az üzletek és lakóházak sora azokra az aprólékos részletességgel megformált tartozékokra emlékeztette, amiket egy méregdrága játékvasút körül látott az Osaka-galérián, egy európai régiségekkel foglalkozó boltban.

Ez a hely nem olyan volt, mint Tokió, ahol a múltat – már ami megmaradt belőle – ideges gonddal őrizték. A történelem ott mérhető mennyiséggé vált, igazi ritkasággá, a kormányzat porciózta ki részletekben, s a törvény és a korporációs tőke őrködött a biztonságán. Itt a történelem alkotta a dolgok alapmintáját, mintha az egész város egyetlen kő-és téglatenyészet lenne, jelek és üzenetek megszámlálhatatlan földtani rétege, korszakról korszakra, amit az évszázadok során az áruforgalomnak és a nagyhatalmi gőgnek mára már értelmezhetetlenné vált DNS-e alakított ki.

– Sajnálhatja, hogy Swain nem tudott személyesen maga elé jönni – mondta a Petal nevű férfi.

Kumikónak nem annyira az akcentusával voltak gondjai, inkább a mondatfűzésével; először utasításnak értette a mentegetőzést. Fontolóra vette, ne folyamodjon-e a szellemhez, aztán elvetette az ötletet.

– Swain – kockáztatta meg. – Mr. Swain a házigazdám?

Petal szeme megkereste őt a visszapillantó tükörben.

– Roger Swain. Az édesapja nem közölte önnel?

– Nem.

– Vagy úgy! – Petal bólintott. – Mr. Yanaka ügyel a biztonságra ilyen esetekben, ez végül is érthető… Elvégre tekintélyes, befolyásos ember, satöbbi… – Hangosat sóhajtott. – Elnézést a fűtés miatt! A garázsban azt állították, hogy megjavították…

– Maga Mr. Swain egyik titkára? – Kumiko a hurkákba gyűrődött sörtés tarkóhoz beszélt a vastag, fekete öltöny gallérja fölött.

– A titkára? – Petal mintha elgondolkozott volna a válaszon. – Nem – válaszolta végül. – Titkár az nem vagyok. – Aztán bekanyarodott az egyik sarkon; csillogó fém védőtetők mellett húztak el a sűrűsödő esti gyalogosforgalomban. – Evett már, kisasszony? Adtak enni a repülőgépen?

– Nem voltam éhes. – Az anyja maszkja; megőrizni mindenáron!

– Nos, Swain bizonyára valami harapnivalóval várja. Rengeteg japcsi kaját eszik ez a Swain! – Különös, csettintő hangokat hallatott a nyelvével. Hátrapillantott a lányra.

Kumiko elnézett mellette, a szélvédővel csókolózó hópelyheket bámulta, az ablaktörlők könyörtelen lendüléseit.

Swain rezidenciája a Notting Hillen három egymásba kapcsolódó viktoriánus lakóházból állt, eldugva valahol a terek, épületsorok és sikátorok havas zűrzavarában.

Petal, kezében Kumiko két-két bőröndjével, elmagyarázta neki, hogy a 16. és a 18. számnak is a 17. szám alatt van a bejárata.

– Ott semmi értelme kopogni! – magyarázta, és ügyetlen mozdulatot tett nehéz bőröndöket tartó kezével a 16. szám ajtaja felé; rikító pirosra festették, fényezett sárgaréz szerelvények csillogtak rajta. – Semmi sincs mögötte, csak húsz hüvelyk vasbeton.

Kumiko végignézett a félhold alakú házsoron: csaknem ugyanolyannak tűnő homlokzatok néztek mindenütt az utca szelíd ívére. A hó most már sűrűbben hullott, a barátságtalan égbolt nátriumlámpák lazacszínével izzott. Az utca kihalt volt, a hótakaró friss, nyomok sehol sem látszottak rajta. A hideg, csípős levegőben volt valami idegen, valami tolakodó; mintha archaikus üzemanyagokat égettek volna nem messze tőlük. Petal cipője jókora, élesen kirajzolódó nyomokat hagyott. Fűzős, antilopbőr félcipőt viselt, keskeny orral és nagyon vastag, recézett, skarlátpiros sarokkal. Kumiko követte őt a 17. szám szürke lépcsősorára; fázni kezdett.

– Én vagyok – mondta a feketére festett ajtónak Petal –, eressz be!

Aztán felsóhajtott, mind a négy bőröndöt letette a hóba, jobb kezéről lehúzta az ujjatlan kesztyűt, és a tenyerét rányomta egy fényes, kör alakú acéllapra az egyik ajtópanelen. Kumiko mintha fojtott nyöszörgést hallott volna, valami szúnyogzümmögést, amely egyre élesedett, végül elenyészett – és az ajtó beleremegett a visszahúzódó mágnesreteszek tompa kattanásába.

– Maga Füstnek hívja – mondta a lány, amikor Petal a rézkilincs után nyúlt. – Mármint a várost…

A férfi megtorpant.

– Füstnek – mondta –, igen. – Kinyitotta az ajtót a melegre és a fényre. – Ez régi kifejezés már, egyfajta csúfnév.

Fölkapta a csomagokat, és beballagott az előszobába; kék szőnyeg, a falon fehérre festett faburkolat. Kumiko követte – az ajtó becsukódott mögöttük, a zárnyelvek a helyükre kattantak. A fehér faburkolat fölött egy festmény lógott mahagóni keretben: lovak a réten, élénk kis emberalakok vörös kabátban. Colinnak, a chipszellemnek itt kellene élnie, gondolta. Petal megint letette a bőröndöket. Összepréselt porhó hullott róluk a szőnyegre. A férfi kinyitott egy másik ajtót, ami egy aranyozott acélketrecre nyílt. Csörömpölve félrehúzta a rácsokat. Kumiko döbbenten meredt a ketrecre.

– A lift – mondta Petal. – A poggyászának nincs elég hely. Majd utána lejövök érte.

A lift nagyon réginek tűnt, mégis simán és olajozottan lendült mozgásba, amikor Petal tömpe mutatóujjával megérintett egy fehér porcelángombot. Kumiko kénytelen volt nagyon közel állni hozzá; nyirkos gyapjú illatát érezte, meg valami arcszeszét.

– A legfelső emeleten jelöltük ki a kisasszony szállását – mondta Petal, miközben végigvezette egy keskeny folyosón –, mert úgy gondoltuk, kedvére való lesz a csend. – Kinyitott egy ajtót, és intett a lánynak, hogy fáradjon be. – Remélem, megteszi… – Levette a szemüvegét, és energikusan megtörölte egy gyűrött szövetdarabbal. – Mindjárt hozom a csomagokat.

Miután elment, Kumiko lassan körbejárta a masszív, fekete márványkádat, amely az alacsony, zsúfolt szoba közepét foglalta el. Az éles szögben a mennyezet felé tartó falakat aranyozott keretű, itt-ott foltokkal pettyezett tükrök takarták. Két kis manzárdablak szegélyezte a legnagyobb ágyat, amit Kumiko valaha látott. Az ágy fölötti tükörbe apró, állítható fényforrásokat építettek, olyanokat, mint a repülőgépek olvasólámpái. Megállt a kád mellett, és megérintette az aranyburkolatú sirály ívesen hajló nyakát, ami a csap szerepét töltötte be. Két kiterjesztett szárnya volt a melegés a hidegvíz-szabályozó. A szobában csönd volt és meleg; egy pillanatra mintha megtelt volna az anyja jelenlétével, sajgó köd gyanánt.

Petal megköszörülte a torkát a küszöbön.

– Nos – mondta, miközben bebaktatott a poggyásszal –, akkor minden rendben? Megéhezett már? Nem? Amíg megszokja a környezetet, elmegyek… – Elrendezte az ágy mellett a bőröndöket. – Ha szeretne enni, csak szóljon! – Egy díszes, antik telefonkészülékre mutatott; a kagyló elefántcsontból és sárgarézből volt. – Csak beszéljen bele, tárcsáznia nem kell! Reggeli akkor van, amikor kedvet érez hozzá. Kérdezzen meg valakit, majd az megmutatja, hol tálalnak. Akkor találkozhat Swainnel is…

Petal visszatérésével az anyja eltűnt a szobából. Mikor a férfi jó éjszakát kívánt neki, és becsukta az ajtót, megpróbálta újra felidézni, de nem ment.

Hosszú ideig ott maradt a kád mellett, és a sirály nyakának hűvös fémborítását simogatta.

2

Kid Afrika

Kid Afrika november utolsó napján érkezett meg a Kutyamagányra, antik Dodge-át egy Cherry Chesterfield nevű fehér lány vezette.

Dörzsölt Henry és Kismadár éppen egy láncfűrészt bütykölt, ami egyébként a Bíró bal karja volt, mikor Kid Dodge-a megjelent; foltos légpárnaszoknyája barna szökőkutakat csapott fel a Kutyamagány egyenetlen acélsíkján összegyűlő rozsdás vízből.

Kismadár vette észre először. Kismadárnak jó szeme volt, meg egy tízszeres nagyítású látcsöve, amit a nyakába akasztva hordott a válogatott állatcsontok meg az ősrégi üvegzáró fémkupakok között. Dörzsölt felnézett a hidraulikus csuklóról, és látta, hogy Kismadár teljes kétméteres magasságában kiegyenesedik, majd látcsövét az üvegezetten acélrács felé fordítja, amely a Gyártelep déli falának túlnyomó részét alkotta. Kismadár sorvadásig sovány volt, már-már csontvázszerű; a két hátrazselézett barna hajszárny, amiről a nevét kapta, élesen kirajzolódott a sápadt égboltra. A tarkóját és oldalt a fejét kopaszra borotválta; a szárnyakkal és az áramvonalasított kacsafarokvarkoccsal úgy festett, mintha egy lefejezett barna sirályt hordana sapka helyett.

– Hú – mondta Kismadár –, baszod anyád!

– Mi a franc? – Kismadarat elég nehéz volt rábírni az összpontosításra, márpedig ehhez a munkához két pár kéz kellett.

– Az a nigger!

Dörzsölt felállt, és beletörölte a kezét a farmerébe, miközben Kismadár kipiszkálta a zöld Mech-5 mikroszoftot a füle mögötti aljzatból – és azonnal elfelejtette a Bíró láncfűrészének helyrepofozásához szükséges, nyolcfázisos szervokalibrációs eljárást.

– Ki vezet?

Afrika, ha csak tehette, sohasem ült maga a volánhoz.

– Nem látni… – Kismadár zörögve visszaejtette a látcsövet a csont-és bádogkollekció közé.

Dörzsölt csatlakozott hozzá az ablakban, és együtt figyelték a közeledő Dodge-ot. Kid Afrika nem sajnálta a sötét festék sprayt a légpárnás autó mattfekete karosszériájától, rendszeres időközönként nekiesett vele, s a zord összhatást nem tompították a masszív elülső lökhárítóra forrasztott krómlemezes koponyák sem. Volt idő, amikor az üreges acélkoponyák szemébe piros karácsonyi égőket szerelt; talán már nem törődik annyit az imázsával, mint régen.

Amikor az autó behúzott a Gyártelep mellé, Dörzsölt hallotta, hogy Kismadár visszacsoszog az árnyékok közé; nehéz bakancsa fülsértőn csikorgott a csillogó, hajszálvékony fémforgácsokon és a vastag porrétegen.

Dörzsölt egy poros ablaküvegszilánkon keresztül figyelte – utolsóként árválkodott a keretben –, amint a Dodge végre leereszkedik légpárnaszoknyáira a Gyártelep elé, csikorogva és gőzfelhőket okádva.

Valami megzördült mögötte a sötétben; azonnal tudta, hogy Kismadár a régi alkatrészállványnál van, és éppen a házilag barkácsolt hangtompítót csavarja föl a kínai gyártmányú gyorstüzelő puskára, amivel nyulakra szoktak vadászni.

– Madár – mondta Dörzsölt, és lehajította a csavarhúzóját a padlóra –, tisztában vagyok vele, hogy egy hülye kis jersey-i seggfej vagy, de az Úristen rohasszon meg téged, muszáj folyton emlékeztetni rá?!

– Nem bírom azt a niggert – mondta Kismadár az állvány mögül.

– Ja, és ha azt a niggert egyáltalán érdekelné a létezésed, ő se bírna téged. Ha tudná, hogy itt ácsorogsz azzal az ágyúval a mancsodban, keresztben nyomná le a torkodon.

Kismadár nem felelt. Egy csupa fehérek lakta jersey-i peremvárosban nőtt fel, ahol senki sem tudott szart se semmiről, és az emberek utáltak mindenkit, aki okosabb volt náluk.

– És én is segítenék neki! – Dörzsölt fölhúzta régi, barna dzsekijén a cipzárat, és kiballagott Kid Afrika légpárnásához.

A poros sofőrablak szisszenve leereszkedett, láthatóvá téve egy sápadt arcot, amit csaknem teljesen eltakart a hatalmas, borostyánszínű pilótaszemüveg. Dörzsölt bakancsa alatt papírvékonyságúra rozsdásodott, ősrégi vaskannák recsegtek. A sofőr lecibálta magáról a pilótaszemüveget, és ráhunyorgott; valami nő volt, de az a borostyánszínű vacak most meg a nyakában lógott, teljesen eltakarva a száját meg az állat. Kid ezek szerint a túloldalon ül, ami igazán kapóra fog jönni abban a valószínűtlen esetben, ha Kismadár mégis lövöldözni kezdene.

– Menj körbe! – mondta a lány.

Dörzsölt megkerülte a Dodge-ot, elhaladt a krómozott koponyák mellett, és hallotta azt az árulkodó kis neszt, ahogy Kid Afrika ablaka leereszkedett.

– Dörzsölt Henry – mondta Kid. A lehelete fehéren gőzölgött, ahogy találkozott a Gyártelep levegőjével. – Hello!

Dörzsölt lenézett a hosszúkás, barna arcba. Kid Afrikának nagy, mogyoróbarna szeme volt, ferdén vágott, mint egy macskáé, s hozzá ceruzavékony bajusza. A bőre úgy fénylett, akár a puhított bivalybőr.

– Hello, Kid! – Dörzsölt tömjénillatot érzett az autó belsejéből. – Hogy vagy?

– Nos – mondta Kid, és a szeme résnyire szűkült –, emlékszem, azt mondtad egyszer, ha ki tudnál segíteni bármiben…

– Ja! – vágta rá Dörzsölt, és bizseregni kezdett benne a feszültség. Kid Afrika egyszer megmentette a seggét Atlantic Cityben; lebeszélt róla néhány mérges testvért, hogy kipottyantsák őt egy kiégett felhőkarcoló negyvenharmadik emeleti erkélyéről. – Valaki ki akar dobni egy jó magas épületből?

– Dörzsölt – mondta Kid –, szeretnélek bemutatni valakinek.

– És akkor kvittek leszünk?

– Dörzsölt Henry, ez a csinos lány itten Miss Cherry Chesterfield, az ohiói Clevelandből! – Dörzsölt lehajolt, és megnézte magának a sofőrt. Hirtelenszőke, festett szemű. – Cherry, ez az én bizalmas jó barátom, Mr. Dörzsölt Henry! Mikor még fiatal volt és rossz ember, a Deacon Bluesban motorozott. Most, hogy megöregedett, de továbbra is rossz ember, elásta magát ebben a szar lyukban, és a művészetének él. Igazán tehetséges ember, tudod…

– Ő az, aki a robotokat építi – mondta a lány rágógumizva. – Mondtad.

– Bizony ám! – mondta Kid, és kinyitotta az ajtót. – Itt várjál, Cherry drága!

Kid hosszú vidrabőr kabátot viselt, az alja makulátlan, vasalt orrú cipőjét súrolta, mikor kilépett az autóból. Dörzsölt megpillantott valamit a Dodge hátuljában: sebészpólyák, infúziós csövek…

– Hé, Kid – mondta –, ott meg mit rejtegetsz?

Kid gyűrűdíszes keze a magasba lendült, hátrébb hessegetve Dörzsölt Henryt, miközben az autó ajtaja becsukódott, és Cherry Chesterfield megnyomta az ablakzáró gombot.

– Most beszélgetni fogunk egy kicsit, Dörzsölt…

– Nem hiszem, hogy túl sokat kérnék – mondta Kid Afrika, és nekitámaszkodott vidrabőr kabátjában egy nyersfém munkapadnak. – Cherrynek orvostechnikusi papírja van, és tudja, hogy meg fogja kapni a fizetségét. Klassz csaj, Dörzsölt!

És kacsintott.

– Kid…

Kid Afrika kocsijának a hátuljában ott volt ez a pali, aki tökre halottnak tűnt, kómában feküdt, vagy ilyesmi. Mindenféle pumpákra, csövekre, kábelekre volt rácsatlakoztatva, a tetejébe még valami szimstim-rendszerre is; és ezt az egészet energiatelepestül, mindenestül rászerelték egy ósdi, görgős, ötvözött acél hordágyra.

– Mi van? – Cherry, aki követte őket, miután Kid hátravitte Dörzsöltet, hogy megmutassa neki a fickót az autó hátuljában, tamáskodva meredt a hatalmas Bíróra, jobban mondva arra, ami megvolt belőle; a láncfűrészes kar továbbra is ott hevert a gépzsíros padlón, ahol Kismadárral hagyták. Ha tényleg orvostechnikusi papírjai vannak, gondolta Dörzsölt, az illető orvostechnikus valószínűleg még nem vette észre az eltűnésüket. Legalább négy bőrdzseki volt rajta, mindegyik jó pár számmal nagyobb a kelleténél.

– Dörzsölt igazi művész, már mondtam neked.

– Ez a pofa haldoklik. Húgyszaga van.

– Kijött a katéter – mondta Cherry. – És mire való ez az izé?

– Nem tarthatjuk itt, Kid, már majdnem kinyiffant. Ha ki akarod nyírni, vágd bele valami lyukba a Kutyamagányon!

– Nem haldoklik – mondta Kid Afrika. – Nem bántotta senki, nem beteg…

– Akkor meg mi a fasz baja van?

– Alámerült, bébi! Hosszú utazáson van. Békére és nyugalomra van szüksége.

Dörzsölt Kidről a Bíróra nézett, aztán vissza Kidre. Szerette volna már megszerelni azt a kart. Kid azt akarta, hogy Dörzsölt két, esetleg három hétig tartsa magánál a fickót; addig itt hagyná Cherryt, hogy vigyázzon rá.

– Kicsit nehéz a felfogásom. A haverod ez a pali, vagy mi?

Kid Afrika vállat vont a vidrabőr alatt.

– Akkor miért nem tartod magadnál?

– Nem elég csendes. Nem elég nyugodt.

– Kid – mondta Dörzsölt –, jövök neked eggyel, de ez nekem túl furcsa. Egyébként is melóznom kell, és egyébként is túl furcsa. És itt van Gentry is. Most Bostonban van, de holnap este visszajön, és neki nem fog tetszeni a dolog. Tudod, milyen izé tud lenni az emberekkel… És ez a kéró inkább az övé, tudod, hogy van ez…

– Már kilógattak a korláton, ember! – mondta Kid Afrika szomorúan. – Emlékszel?

– Hé, hát hogyne emlékeznék, én csak…

– Nem emlékszel elég jól – mondta Kid. – Oké, Cherry! Menjünk! Nem jó éjszaka mászkálni a Kutyamagányon.

Ellökte magát az acélpadtól.

– Nézd, Kid…

– Felejtsd el! A kibaszott nevedet sem tudtam odaát, Atlantic Cityben, csak nem akartam, hogy a fehér fiúból nyolcvan kiló takony legyen az utcán, emlékszel? Mivel akkor nem tudtam a nevedet, úgy sejtem, most se tudom.

– Kid…

– Igen?

– Oké. Marad a pali. Két hétig maximum. Szavadat adod, hogy visszajössz, és elviszed? És segítesz, hogy elrendezzem a dolgot Gentryvel?

– Mi kell neki?

– Drogok.

Mikor Kid Dodge-a belevágott a Kutyamagányt elborító pocsolyákba, Kismadár újra előkerült. Egy halom tömbbé zúzott autó mögül bújt elő; vetemedett, rozsdás fémlemezek, itt-ott még mindig látszik rajtuk a fényes zománc.

Dörzsölt egy ablakból figyelte, magasan fent a Gyártelepről. Az acélkeret négyzeteit innen-onnan összeszedett műanyag lapokkal töltötték ki, mindegyik más színű és vastagságú volt, úgyhogy ha Dörzsölt félrebillentette a fejét, kristályos meleg rózsaszín árnyalatban látta Kismadarat.

– Ki lakik itt? – kérdezte Cherry mögötte a szobából.

– Én – mondta Dörzsölt. – Kismadár, Gentry…

– Mármint ebben a szobában.

Dörzsölt megfordult, és látta, hogy a lány a hordágy és a rácsatlakoztatott gépek mellett áll.

– Te – válaszolta.

– Ez a te kéród? – Cherry a falakra ragasztott tervrajzokat nézegette, Dörzsölt első elképzeléseit a Bíróról, a két Felügyelőről, a Hullamorzsolóról meg a Boszorkáról.

– Ne is törődj vele!

– Nehogy a fejedbe végy valamit! – mondta a lány.

Dörzsölt ránézett. A szája sarkában gyulladt, pirosló sebhely volt, mintha elvakart volna egy pattanást. Platinaszőke haja szinte világított a szürke környezetben.

– Mondtam már, ne is törődj vele!

– Kid szerint van áramotok.

– Ja.

– Jobb lesz, ha rákapcsoljuk a hálózatra – mondta Cherry, és a hordágy felé fordult. – Nem fogyaszt sokat, de a telepek kezdenek lemerülni.

Dörzsölt átvágott a szobán, és a lány szemébe nézett.

– Jobb lesz, ha elárulsz nekem valamit – mondta. Nem voltak ínyére azok a csövek. Az egyikük a fickó orrlyukába futott, és ha belegondolt, öklendeznie kellett. – Ki ez a pali, és egész pontosan mi a faszt művel vele Kid Afrika?

– Semmit – mondta a lány, és néhány billentyű lenyomásával lehívott egy grafikont a biomonitorra, amit ezüstszínű ragasztószalaggal rögzítettek a hordágy végére. – Még tart a REM-fázis. Szerintem egész idő alatt álmodik… – A magatehetetlen férfi vadonatúj hálózsákban volt a hordágyra szíjazva. – Mindenesetre bárki is legyen, fizet érte Kidnek.

A fickó homlokára valóságos elektródahálózatot ragasztottak. A hordágy pereme mentén egyetlen fekete kábelt feszítettek ki, amelyik a bal fül mögötti aljzatba csatlakozott. Dörzsölt követte tekintetével egészen a vaskos, szürke tömbig, ami a hordágyra szerelt felépítmény központi egységének tűnt. Szimstim? Nem úgy néz ki. Valami cyber-téri rendszer? Gentry sokat tudott a cyber-térről, legalábbis folyton beszélt róla, de Dörzsölt még sosem hallott olyanról, hogy valaki eszméletlenül is becsatlakozva marad… Az emberek azért csatlakoznak be, hogy nyüzsögjenek. Fölrakják az elektródákat, és egyszeriben odakint találják magukat, ahol a világ összes adata felhalmozódik, mint valami gigászi neonvárosban, amiben kedvükre mászkálhatnak, vizuálisan fölfoghatják, értelmezhetik – mert máskülönben túl bonyolult lenne eljutni éppen ahhoz az adathoz, amire szükségük van. Ikonika – Gentry mindig így emlegette.

– Fizet Kidnek?

– Igen – mondta a lány.

– Miért?

– Hogy így tartsa. És elrejtse.

– Ki elől?

– Nem tudom. Nem mondta.

Az ezt követő csendben Dörzsölt tisztán hallotta a fekvő férfi reszelős lélegzetét.

3

Malibu

A háznak mindig is különös illata volt.

Hozzátartozott az időhöz, a sós levegőhöz és a drága házak entrópiás természetéhez, amiket túl közel építenek a tengerparthoz. Talán a rövid ideig, de gyakorta lakatlanul maradó helyeknek is jellegzetes tulajdonsága volt ez a szag, azoknak a házaknak, melyeket nyughatatlan lakóik érkezésekor és távozásakor nyitnak-zárnak. A lány maga elé képzelte az üres szobákat, ahogy rozsdafoltok virágzanak ki csendesen a krómfelületeken, az árnyékos sarkokban sápadt-fakó penészgombatelepek sarjadnak. Az építészek, mintha ezzel rótták volna le hódolatukat a dolgok örök körforgása előtt, nem idegenkedtek némi rozsdától; a teraszon a masszív acélkorlátokat csuklóvékonyságúra marta a hosszú évek sós permete.

A ház alapozása – akárcsak a szomszédaié – régóta tönkrement már, és ha a lány sétára indult a parton, képzelete nemegyszer különös régészeti fantáziálásokra ragadtatta. A sétákon társa is volt: egy fegyveres távvezérlésű robotgép, egy aprócska Dornier helikopter, amely azonnal kiemelkedett láthatatlan fészkéből a háztetőn, mihelyt a lány kitette a lábát a teraszra. Szinte nesztelenül lebegett, és úgy programozták be, hogy lehetőleg ne kerüljön a látóterébe. Volt abban valami csöndes sóvárgás, ahogy folyton követte őt; mintha valami drága karácsonyi ajándék lenne, amit a gazdája nem tud megbecsülni.

A lány tudta, hogy Hilton Swift figyeli őt a Dornier kameráin keresztül. A Sense/Net figyelmét nem sok minden kerülte el abból, ami a parti házban történt; egyhetes magánya során, amit sikerült kikövetelnie magának, folyamatos megfigyelés alatt állt. Őt azonban a szakmájában töltött évek teljesen immúnissá tették ezzel a zavaró kellemetlenséggel szemben.

Éjszaka néha bekapcsolta a tornác alá szerelt neonfényeket, megvilágítva a hatalmas, szürke homoki bolhák táncának hieroglifáit. Magát a tornácot sötétben hagyta, és a komor nappalit is mögötte. Egy dísztelen, fehér műanyag székben üldögélt, és a bolhák akrobatikus mutatványait figyelte. A neonfényben rezzenésnyi, alig látható árnyékokat vetettek, parányi fodrok villantak a homokban.

A tengerzúgás elnyelte, magába ölelte a lányt. Késő éjjel, mikor nyugovóra tért a két vendégszoba közül a kisebbikben, még az álmaiba is utat talált. Az erőszakos, idegen emlékekbe azonban soha.

Ösztönösen választotta a kisebbik szobát. A központi hálószoba régi fájdalmakkal volt aláaknázva.

Az orvosok a klinikán vegyi feszítővasakkal távolították el a függőséget az agya receptorhelyeiről.

Magának főzött a fehér falú konyhában: kenyeret pirított a mikrohullámú sütőben, és tasakszám öntötte a svájci leveskoncentrátumokat a rozsdamentes acélfazekakba. Tompán igyekezett visszajutni arra a névtelen, de egyre ismerősebb helyre, ahonnan a drogtervező mámorpora olyan ravasz módon kirekesztette.

– Életnek hívják – mondta a fehér konyhapultnak. És ezzel vajon mit kezdenének a Sense/Net házi pszichológusai, tűnődött, ha valami rejtett mikrofon fölveszi, és továbbítja nekik? Megkavarta a levest egy hosszú, rozsdamentes acél merőkanállal, és nézte, ahogy felszáll belőle a gőz. Sokat segít, ha az ember maga csinálja a dolgokat, nem hagyatkozik másokra, gondolta; a klinikán ragaszkodtak hozzá, hogy maga vesse meg az ágyát. Most maga merte ki a tányérjába a levest, és elkomorodott, mert eszébe jutott a kórház.

Egy hétre saját felelősségére felfüggesztette a kezelést. Az orvosok tiltakoztak. A detoxifikáció nagyszerűen halad, mondták, de a voltaképpeni terápiát még nem kezdték meg. Rámutattak, hogy mekkorák a visszaesési mutatók azoknál a pácienseknél, akik nem fejezik be a programot. Megmagyarázták, hogy a biztosítása érvényét veszti, ha kijelentkezik a kezelésről. A Sense/Net majd állja a számlát, mondta nekik, de ha nagyon akarják, ő is kifizetheti. Megmutatta a platina MitsuBank chipjét.

A Learje egy óra múlva érkezett. Utasította, hogy vigye a Los Angeles-i repülőtérre, odarendelt magának egy kocsit, és letiltotta az összes bejövő hívást.

– Ne haragudjon, Angela – mondta a repülő a Montego-öböl fölött, néhány másodperccel a felszállás után –, de Hilton Swift van a vonalban. Felülbírálta a maga utasításait.

– Angie – mondta Swift –, tudhatnád, hogy egy percre sem tévesztelek szem elől. Tudhatnád, Angie!

Odafordult, és a hangszóró fekete oválisára meredt. Sima, szürke műanyag lemezbe volt ágyazva, és a lány elképzelte, hogy Swift ott kuporog mögötte a Lear orr-részében, hosszú szúnyoglábát fájdalmas, groteszk pózba húzva.

– Tudom, Hilton – mondta. – Igazán kedves tőled, hogy felhívsz.

– Los Angelesbe fogsz menni, Angie.

– Igen. Ezt mondtam a gépnek is.

– Malibuba.

– Rendben.

– Piper Hill már úton van a repülőtérre.

– Kösz, Hilton, de nem akarom látni Pipert. Senkit sem akarok látni. Csak egy kocsit.

– Most senki sincs a házban, Angie.

– Nagyszerű! Éppen ezt szeretném, Hilton. Hogy senki se legyen ott. Csak a ház, üresen.

– Biztos vagy benne, hogy jó ötlet?

– Régóta nem volt már ilyen jó ötletem, Hilton…

Rövid szünet.

– Azt mondták, Angie, igazán jól haladtak, mármint a kezeléssel. De szerették volna, ha tovább maradsz.

– Egy hétre van szükségem – mondta a lány. – Egy hétre. Hét napra. Egyedül.

A házban töltött harmadik éjszaka után hajnalban ébredt, kávét főzött, felöltözött. Pára csíkozta a tornácra nyíló ablakot. Nyugodtan aludt; ha voltak is álmai, nem emlékezett rájuk. Mégis furcsán érezte magát aznap reggel, mintha vibrált volna belül, szinte szédült. Megállt a konyhában. A vastag, fehér gyapjúzoknin keresztül érezte a kerámiapadló hűvösét, ujjait a meleg csésze köré fonta.

Van itt valami. Kinyújtotta a karját, fölemelte a kávét, mint valami áldozókelyhet; a mozdulat egyszerre volt ösztönös és ironikus.

Utoljára három éve lovagolta meg őt egy loa; három éve nem is érintkezett velük. De most?

Legba? Vagy valaki más?

A sejtelmes jelenlét hirtelen meghátrált. A lány túl gyorsan tette le a csészét a konyhapultra – a kávé a kezére löttyent –, és futott, hogy cipőt meg kabátot húzzon. Egy zöld, gumitalpú cipőt a szekrényből, meg egy vastag, kék hegymászó dzsekit, amire nem emlékezett, és túl nagy volt ahhoz, hogy Bobbyé lehessen. Kisietett a házból, le a lépcsőn. Ügyet sem vetett a játék Dornier zümmögésére, amint az a levegőbe emelkedett mögötte, akár egy türelmes szitakötő. Északra nézett, a parti házak zilált sorára – a tetők zűrzavara egy riói nyomornegyedre emlékeztette –, aztán délnek fordult, a Lakótelep felé.

Aki eljött hozzá, az Mamman Brigitte volt, vagy más néven Grande Brigitte, akit egyesek Samedi báró asszonyának véltek, mások viszont úgy hívták őt: a Legöregebb Halott.

Angie bal oldalán a Lakótelep álomtömege terült el, formák és egyéniségek káosza. A Watts-tornyok törékenynek tűnő, neonkivilágítású utánzatai mellett neobrutalista bunkerek álltak, homlokzatukon bronz domborművekkel.

Ahogy elhaladt mellettük, a tükörsíkokon sorra felhőtorlaszok jelentek meg a hajnali Csendes-óceán egén.

Az elmúlt három évben gyakran előfordult vele, hogy úgy érezte, mintha áthágna egy láthatatlan válaszvonalat, a hit és a hiszékenység határát, amit egyszer már átlépett, csak éppen a másik irányban. Ilyenkor az a benyomása támadt, a loákkal töltött ideje álom volt csupán, vagy legfeljebb a kulturális rezonancia ragályos görcse, mely még abból az időből maradt vissza benne, amit Beauvoir New Jersey-i oumphorában töltött. Más szemmel kellene nézni a világot: nincsenek istenek, nincsenek lovasok.

Tovább sétált, kényelembe ringatta őt a föveny, a part-idő örökbe nyúló pillanata, a „most és mindig” érzés.

Az apja halott volt, lassan hét éve már, és Angela elég keveset tudott róla, az életéről. Hogy szolgált valakit vagy valamit, hogy a jutalma tudás volt, s hogy őt áldozta fel érte cserébe.

Néha úgy érezte, mintha egyszerre három élete lenne, és elszigeteli őket egymástól valami, amit nem képes megnevezni; sohasem reménykedhet hát a teljességben.

Először is ott voltak a gyermekkori emlékek a Maas-telepről, az arizonai fennsíkon, ahol megragadott egy homokkő karzatoszlopot az emeleti sétányon, arcát a szél ellen szegte, s úgy érezte, mintha az egész kősivatag az ő hajója volna, amit tovább kormányozhat a hegyek mögötti alkonyfények felé. Később el kellett repülnie onnan, a félelem kemény csomóvá gyűlt a torkában, és nem tudta felidézni magában az utolsó pillantást, amit az apja arcára vetett. Valószínűleg a nyitott hangárban történhetett. A többi sárkányrepülő nekifeszült a rögzítőkábeleknek a szélben, pedánsan felsorakozó szivárványmolyok. Az első élete aznap éjjel ért véget, az apjáéval együtt.

A második élete rövid volt, gyorsan pergő, és nagyon különös. Egy Turner nevű ember mentette ki Arizonából, aztán otthagyta Bobbyval, Beauvoirral meg a többiekkel. Nem nagyon emlékezett Turnerre, csak azt tudta, hogy magas, izmos férfi volt, szeme, akár az űzött vadé. New Yorkba vitte őt. Aztán Beauvoir Bobbyval együtt New Jerseybe ment vele. Itt, egy felhőkarcoló ötvenharmadik emeletén Beauvoir sok mindent megmagyarázott neki az álmaival kapcsolatban. Az álmok valódiak, mondta, s barna arca fénylett a verítéktől. Megtanította neki azoknak a nevét, akiket álmában látott. Megtanította neki, hogy minden álom egy közös óceánból táplálkozik, és megmutatta, hogy az ő álmai miért mások, és miért ugyanolyanok. Egyedül te tudsz egyszerre hajózni a régi tengeren és az újon – mondta.

New Jerseyben istenek lovagolták meg.

Megtanulta, hogyan engedje át magát a Lovasoknak. Látta, ahogy Linglessou loa megszállja Beauvoirt az oumphorban, látta, ahogy a férfi rángatózó lába megtöri a bonyolult ábrát, amit fehér lisztből mintáztak a padlóra. New Jerseyben megismerte az isteneket – és a szerelmet.

A loák vezérelték, mikor nekilátott Bobbyval, hogy megvesse az alapját a harmadik, jelenlegi életének. Illettek egymáshoz, Angie és Bobby; mindketten légüres térben születtek, Angie a Maas Biolabs tiszta, steril birodalmában, Bobby Barrytown szürke unalmában…

Grande Brigitte minden figyelmeztetés nélkül érintette meg. Megbotlott, majdnem térdre esett a fövenyen, ahogy a tenger moraja belefulladt az előtte megnyíló félhomályos tájba. A fehérre meszelt temetőfalak, a sírkövek, a szomorúfüzek. A gyertyák.

A legöregebb fűz alatt ezerszámra égtek, a göcsörtös gyökereket fehérre festette a dermedt viasz.

Ismersz engem, gyermek.

És Angie azonnal megérezte őt, és tudta, hogy ki az: Mamman Brigitte, Mademoiselle Brigitte, a Legöregebb Halott.

Nekem nincs kultuszom, gyermek, nincs külön oltárom.

Azon kapta magát, hogy megindul előre, a gyertyafénybe, s halk zúgás kél a fülében, mintha a szomorúfűz egyetlen hatalmas méhkas lenne.

A vérem a bosszú.

Angie-nek eszébe jutott a Bermudák éjszaka, a hurrikán; Bobbyval előretörtek egészen a magjáig. Grande Brigitte ilyen volt. A csönd, a fullasztó nyomás, a röpke pillanatokra megfékezett titáni erők. Semmit sem látott a szomorúfűz alatt. Csak a gyertyákat.

– A loák… nem tudom hívni őket. Éreztem valamit… jöttem, hogy utánanézzek…

Én szólítottalak a reposoiromhoz. Figyelj rám! Apád vévéket rótt a fejedbe: a húsba rótta őket, ami nem hús. Felszenteltek Ezili Fredanak. Legba bevezetett téged a világba, hogy őt szolgáljad. Mérget küldtek neked, gyermek, coup-poudre-t…

Angie-nek eleredt az orra vére.

– Mérget?

Apád vévéit megváltoztatták, egy részüket kitörölték, másokat újraróttak. Bár most már nem mérgezed tovább magad, a lovasok továbbra sem tudnak elérni. Én más rendbe tartozom.

Iszonyú fájdalom hasított a fejébe, a halántékában vér lüktetett…

– Kérlek…

Figyelj rám! Ellenségeid vannak. A vesztedre törnek. Sok minden forog kockán. Féld a mérget, gyermek!

Lenézett a kezére. A vér élénkpiros volt és valódi. A zúgás egyre hangosabb lett. Talán a fejében fészkelt.

– Kérlek! Segíts! Magyarázd meg…

Nem maradhatsz itt. Ez a halál.

És Angie térdre hullott a homokban, a hullámverés moraja összecsapott fölötte, a nap elvakította. A Dornier idegesen lebegett előtte, alig két méterre tőle. A fájdalom azonnal eltűnt. Véres kezét beletörölte a kék dzseki ujjába. A közvetítő kamerák zúgtak és forogtak.

– Minden rendben… – sikerült kinyögnie. – Orrvérzés. Csak egy kis orrvérzés… – A Dornier előreszökkent, aztán visszahátrált. – Most visszamegyek a házba. Nincs semmi bajom.

A gép olajozottan kisuhant a látóteréből.

Angie borzongva dörzsölgette a karját. Nem, nem szabad látniuk. Tudni fogják, hogy valami történt, de azt nem, hogy mi. Kényszerítette magát, hogy felálljon, sarkon fordult, és botladozva megindult a parton visszafelé, amerről jött. Közben átkutatta a hegymászódzseki zsebeit, hátha talál egy zsebkendőt, egy szövetdarabot, bármit, amivel letörölheti az arcáról a vért.

Mikor az ujjai rátaláltak a lapos kis csomag sarkára, rögtön tudta, mi az. Borzongva megtorpant. A drog. Ez lehetetlen! Pedig itt van. De hát kicsoda? Megfordult, és addig meredt a Dornier-re, amíg az félre nem lebbent.

A csomag. Elég egy hónapra.

Coup-poudre.

Féld a mérget, gyermek!

4

Kégli

Mona azt álmodta, hogy a színpadi ketrecben táncol valami clevelandi csehóban, meztelenül a forró, kék fényoszlopban, és a füsttengerből feléje meredő arcokban az éles megvilágítás kékre festi a szemek fehérjét. A kifejezésük ismerős volt: a férfiak mindig így bámulnak az emberre, ha táncol – mereven, erőlködve, és ugyanakkor mégis elzárkózva, úgyhogy a tekintetük semmit sem árul el róluk, az arcuk pedig hiába fürdik verítékben, csak távolról emlékeztet eleven szövetre.

Nem mintha törődött volna vele, hogy merednek rá, mikor ott volt a ketrecben, felpörögve, forrón és ütemben, három szám egymás után, a lövet mindjárt az egekbe repíti, új energia árad szét a testében, forog, szökken, lábujjhegyre áll…

Az egyikük bokán ragadta.

Megpróbált sikoltani, de nem sikerült. Legalábbis először, és amikor mégis, olyan érzése támadt, mintha valami megszakadt volna benne. Nagyon fájt, és a kék fény szertefoszlott, de a kéz ott maradt, szorosan markolta a bokáját.

Úgy ült föl hirtelen az ágyon, mint valami keljfeljancsi, birokra kelt a sötétséggel, kétségbeesetten tépte az arcába hulló hajfürtöket.

– Mi baj, bébi?

Eddy a homlokára tette a kezét, és visszalökte, bele a párna meleg mélyedésébe.

– Álom… – A kéz még mindig ott volt, és ő legszívesebben sikoltott volna. – Cigid van, Eddy?

A kéz eltűnt; öngyújtó kattanása, lobbanás, a sötétből kibontakozó férfiarc éles vonalai, amint Eddy meggyújtott egy cigarettát, és odaadta neki. Gyorsan felült, a térdét az álla alá húzta. A katonai pokróc úgy borult a lábára, mint valami sátor, így nem érezte – nem érezhette – a kéz érintését.

A szeméttelepről összeszedett műanyag szék törött lába figyelmeztető hangon megnyikordult, mikor Eddy hátradőlt, és rágyújtott a saját cigarettájára. „Törjél el – gondolta Mona –, pottyantsd a seggére! Legfeljebb begorombul majd, és megüt párszor…” Legalább sötét volt, nem látta a kéglit. Előfordult néha, hogy tök fáradtan zuhant be, és elfelejtette a szalaggal visszaragasztani a fekete plasztikfóliát; ilyenkor fejfájással ébredt, mozdulni is alig bírt, annyira nyomorultul érezte magát. A vakítón besütő nap pedig kegyetlenül kirajzolt neki minden apró részletet, és felmelegítette a levegőt, hadd nyüzsögjenek a legyek.

Persze, senki sem bántotta odaát Clevelandben. Aki elég zsibbadt lett volna hozzá, hogy átnyúljon azon a védőmezőn, az már nemigen bírt mozogni, néha még lélegezni sem. A fuvarok sem bántották, csak ha megegyeztek előtte Eddyvel, és különdíjat fizettek – és az is csak játék volt.

Bárhogy is akarták, végül egyfajta szertartássá vált a dolog, ami mintha kívül került volna a normális életen. És Mona rákapott, hogy megfigyelje őket, mikor a csúcsra jutnak. Ez nagyon érdekes volt, mert olyankor tényleg a felhőkben jártak, teljesen tehetetlenné váltak pár töredék másodpercre: mintha nem is lettek volna ott.

– Eddy, én begolyózok, ha sokat dekkolunk még itt!

Ennél kevesebbért is ütés járt, úgyhogy a térdéhez szorította az arcát, a durva szövésű pokrócra, és várt.

– Na, ja… – mondta Eddy. – Vissza akarsz menni a harcsafarmra? Vissza Clevelandbe?

– Értsd meg, nem bírom már…

– Holnap.

– Mi lesz holnap?

– Az elég hamar van neked? Holnap este, egy kibaszott magánröpcsivel? Egyenesen New Yorkba? Akkor abbahagyod nekem ezt a baszakodást?

– Kérlek, bébi – és Mona feléje nyújtotta a kezét –, vonattal is mehetünk…

Eddy félrelökte a kezét.

– Szar van neked az agyad helyén, hülye kurva!

Ha tovább panaszkodik a kégli miatt, ha valami olyat mer kiejteni a száján, hogy Eddy úgyse fog feltörni, hogy az összes nagy bulijából lófasz se jön össze, akkor a srác felkúrná magát, tudta, hogy felkúrná magát. Mint amikor hisztizni kezdett a bogarak miatt, a csótányok miatt, amiket itt pálmabogárnak hívnak, mert istenátka mutánsok voltak, legalább a felük. Valaki megpróbálta kiirtani őket valamivel, ami elbaszta a DNS-üket, úgyhogy az ember folyton ilyen döglődő csótányokat látott, hol túl sok, hol túl kevés lábbal meg fejjel. Egyszer látott egy olyat is, amelyik úgy nézett ki, mintha lenyelt volna egy keresztet, vagy valami ilyesmi, legalábbis a tora vagy potroha vagy micsodája úgy el volt torzulva, hogy Monát elfogta tőle a hányinger.

– Bébi – mondta Mona, és megpróbálta ellágyítani a hangját –, nem tehetek róla, de ez a kégli engem egyszerűen…

– Hooky Green’s – mondta Eddy, mintha meg se hallotta volna. – Fenn voltam a Hooky Green’sben, és összejöttem egy nagymenővel. Kiválasztott magának, tudod? Van szeme a tehetségre. – A lány szinte a bőrén érezte, hogy vigyorog a sötétben. – Londonból való, Angliából. Tehetségre vadászik. Besétált a Hooky’sba, és aszonta: „Te vagy az én emberem!”

– Új fuvar? – A Hooky Green’s volt az a hely, ahol Eddy szerint a dolgok zajlottak, egy csupa üveg felhőkarcoló negyvenharmadik emeletén. A belső falak legtöbbjét kiütötték, úgyhogy a táncparkett akkora lett, mint egy lakótömb, de Eddy elszokott a csehótól, amikor senki sem volt hajlandó különösebb figyelmet szentelni neki. Mona sosem látta magát Hookyt, a „tökös bunkó Hooky”-t, a visszavonult focistát, akié a csehó volt; a parkettet viszont frankónak találta a tánchoz.

– A kurva mindenit, ide figyelnél végre? Fuvar? Szart! Ez a pasas menő, ő a kapcsolatom, rajta van a létrán, és engem is fel fog húzni magával. És tudod, mit? Én meg magammal viszlek téged.

– De mit akar?

– Egy színésznőt. Egyfajta színésznőt. Meg egy okos srácot, aki gondoskodik a csajról, és megmutatja neki, hol a helye.

– Színésznő? Hely? Milyen hely?

Hallotta, hogy Eddy lehúzza a dzsekije cipzárját. Valami az ágyra hullott, közvetlenül a lába mellett.

– Két rongy.

Jézus, talán ez mégse tréfa! De ha nem, akkor meg mi a pokol?

– Mennyit kaszáltál ma éjjel, Mona?

– Kilencvenet. – Valójában százhúszat, de a maradékot el akarta tenni magának. Félt Eddytől, és általában nem merte átvágni, de most kellett neki a pénz a lövetre.

– Tartsd meg! Szerezz valami ruhát! De ne olyat, amiben melózni szoktál! Most senki se akarja, hogy a kis segged kilógjon a cuccból, ez másfajta buli.

– Mikor?

– Mondtam már, holnap. Istenhozzádot mondhatsz ennek a kurva kéglinek. Mikor ezt meghallotta, Mona legszívesebben visszatartotta volna a lélegzetét.

A szék megint megnyikordult.

– Kilencven, mi?

– Ja.

– Meséld el!

– Eddy, olyan fáradt vagyok…

– Nem – mondta Eddy.

De nem az igazságot szerette volna hallani, még csak nem is olyasmit, ami közel járt hozzá. Egy sztorit akart, egy sztorit, amit ő tanított meg neki. Nem azt akarta tudni, miről beszéltek (szinte mindig volt valami, amit rohadtul el szerettek volna mondani közben, és általában meg is tették), vagy hogy meddig szarakodtak a vérvizsgálati papírjaival, vagy hogy majdnem mindig elsütötték azt az idétlen viccet (amit az ember meggyógyítani már nem tud, azt lejegeli), vagy hogy mit kértek tőle az ágyban.

Eddy folyton arról a nagydarab fickóról akart hallani, aki úgy bánik Monával, mintha nem is érdekelné. Csak arra kellett vigyáznia, mikor elmesélte, nehogy túl keménynek tüntesse fel a fuvart, mert az sokkal többe került volna, mint amennyit valójában kapott. A fő dolog az volt, hogy az a képzeletbeli fuvar úgy bánt vele, mintha egy felszerelési tárgy lenne, amit kikölcsönzött fél órára. Nem mintha nem lettek volna ilyen tagok, de azok általában babaházakba jártak, vagy stimfilmeket néztek. Mona kuncsaftjai inkább beszélgetni akartak, megpróbálták meghívni utána egy szendvicsre, és ez a maga módján ugyanolyan rossz volt, de nem olyan rossz, mint amit Eddy szeretett volna hallani. És Eddynek arra volt szüksége, hogy Mona elmesélje neki, hogy mennyire nem akarta, de végül mégis azon kapta magát, hogy kívánja, rohadtul kívánja.

Kinyúlt a sötétben, és megérintette a pénzzel tömött borítékot.

A szék megint nyikordult egyet, így hát elmondta neki, hogy éppen a Buylow-ból jött kifelé, amikor lecsapott rá az a nagydarab pali, és megkérdezte tőle, hogy mennyi, amitől nagyon zavarba jött, de azért megmondta neki, és beleegyezett. Aztán elmentek a pofa kocsijához, ami nagy volt, régi, és valahogy nyirkos szagú (ezeket az aprólékos részleteket még a clevelandi napjaiból merítette), és ott a pasas egyszerűen lelökte az ülésre…

– A Buylow előtt?

– Nem, hátul.

Eddy sosem vádolta meg azzal, hogy az egészet csak kitalálja, bár Mona sejtette, hogy az alapokat tulajdonképpen ő tanította meg neki, és egyébként is mindig ugyanaz a sztori volt, csak kisebb dolgokban változtatott rajta. Mire a nagydarab pofa felhúzta a szoknyáját (a feketét, mondta, és a fehér cipőm volt rajtam) és kigombolta a nadrágját, Mona már hallotta Eddy övcsatjának a csörgését, ahogy lehámozta magáról a farmert. Miközben becsusszant mellé az ágyba, Mona azon tűnődött, egyáltalán fizikailag lehetséges-e az a póz, amit leír, de azért csak folytatta, és Eddyre mindenesetre hatott a dolog. Nem feledkezett meg róla, hogy mikor a pofa belehatolt, az nagyon fájt, pedig addigra már igazán benedvesedett. Mondta azt is, hogy a csuklóját szorongatta, de akkor már tényleg belezavarodott, hogy mi hol volt, csak arra emlékezett, hogy a segge fent a magasban. Eddy megérintette, simogatni kezdte a mellét meg a hasát, úgyhogy sietve rátért, milyen brutálisan bánt vele a fuvar, és hogy ő mit érzett közben.

Persze, valójában fogalma sem volt, mit is kellett volna éreznie közben. Tudta, hogy el lehet jutni egy olyan pontra, ahol fáj egy kicsit, de attól még nagyon jó, viszont tisztában volt azzal is, hogy Eddy nem erre gondol. Eddy azt akarta hallani, hogy rohadtul fájt, és szar érzés volt, de ennek ellenére élvezte. Ennek persze semmi értelme nem volt, de megtanulta, hogy úgy mesélje el, ahogy Eddynek tetszik.

Mert így vagy úgy, de működött a dolog. Eddy áthemperedett – a pokróc feltekeredett a hátára –, és befeküdt Mona lábai közé. A lány úgy vélte, hogy ilyenkor maga elé képzeli, amit mond, mintha egy képregényt nézne, amiben ő az az arctalan, nagydarab, erőszakos pofa. Közben megragadta Mona csuklóját, és lefeszítette az ágyra, a feje fölé, ahogy szerette.

Miután elkészült, összegömbölyödött mellette, és elaludt. Mona ébren feküdt a fülledt sötétségben, és egyre csak az utazás álma járt a fejében: fényes volt és csodálatos.

Istenem, add, hogy igaz legyen!

5

Portobello

Kumiko a hatalmas ágyban ébredt, és mozdulatlanul feküdt tovább, némán hallgatózva. Valahol a távolban tompán morajlott a folyamatos forgalom.

Hideg volt a szobában; magára kanyarította a rózsaszín düftint, mint valami sátrat, és kimászott az ágyból. A kis ablakokat fénylő dér lepte. Odament a kádhoz, és megrántotta a sirály egyik aranyozott szárnyát. A madár köhintett, gurgulázott, és nekilátott, hogy megtöltse a kádat. Kumiko, továbbra is a takaróba burkolózva, kinyitotta a bőröndjeit, és nekifogott, hogy kiválogassa aznapi ruháit, a kiválasztott darabokat gondosan az ágyra terítve.

Mikor a fürdővíz elkészült, a padlóra csúsztatta a düftintakarót, átmászott a márványperemen, és sztoikus nyugalommal beleereszkedett a fájdalmasan forró vízbe. A kádból felszálló gőz megolvasztotta a dérréteget, az ablakokon most nyirkos pára csörgött. Azon tűnődött, vajon minden angol hálószobában van-e ilyen kád. Módszeresen bedörzsölte magát egy ovális francia szappannal, amennyire tudott, megmosakodott, aztán beburkolózott egy hatalmas, fekete törölközőbe, és némi nehézség árán megtalálta a mosdókagylót, a vécét és a bidét. Egy nagyon kicsi helyiségben voltak eldugva, ami régebben talán ruhásszekrény lehetett: a falakat sötét furnérlemezek borították.

A színpadias külsejű telefon kétszer megcsörrent.

– Igen?

– Itt Petal! Mit szólna egy reggelihez? Roger is itt van. Alig várja, hogy találkozhasson magával.

– Köszönöm – mondta Kumiko. – Éppen öltözködöm.

Fölhúzta a legjobbik és legbuggyosabbik bőr nadrágszoknyáját, aztán belebújt egy bolyhos, kék pulóverbe, amelyik olyan bő volt, hogy akár Petal is belefért volna. Mikor kinyitotta a retiküljét, hogy elővegye a sminkkészletét, megpillantotta a Maas-Neotek készüléket. Az ujjai automatikusan rácsukódtak. Nem akarta megidézni Colint, de egyetlen érintés is elég volt: a fiú ott állt mellette, komikusan nyújtogatta a nyakát, és az alacsony, tükrös mennyezetet bámulta.

– Feltételezem, hogy nem Dorchesterben vagyunk…

– Itt én kérdezek – mondta Kumiko. – Mi ez a hely?

– Egy hálószoba – jött a válasz. – Elég kétes ízlésre valló berendezéssel.

– Válaszolj a kérdésemre, kérlek!

– Nos – mondta Colin, az ágyat és a kádat méregetve –, a bútorzatról ítélve valami bordély lehet. A legtöbb londoni épületről minden fontosabb történelmi adattal rendelkezem, de erről nincs semmi különös. 1848-ban építették. Nagyszerű példája az akkoriban egyeduralkodó klasszikus viktoriánus stílusnak. Ez a környék drága, de nem túl divatos, elsősorban bizonyos ügyvédi körökben népszerű. – Vállat vont.

Kumiko látta az ágy peremét fényezett lovaglócsizmáján keresztül. A retiküljébe ejtette a készüléket, és Colin eltűnt.

A lifttel elég könnyen elboldogult; a fehér falú előszobában a hangokat követte. Végig egy folyosón. Aztán befordult egy sarkon.

– Jó reggelt! – mondta Petal, és felemelte az ezüstbúrát egy tálról. Gőz szállt a magasba. – Itt a nehezen utolérhető Mr. Swain, magának Roger, és itt a reggelije.

– Hello! – mondta a férfi, és kinyújtott karral előrelépett. Fakó szempár a hosszúkás, erős csontú arcban. Sima, egérszínű haj, vízszintesen keresztbe fésülve a homlokon. Kumiko nem tudta megállapítani a korát: az arca fiatal volt, ám a szürke szemek sarkában mély ráncok húzódtak. Magas ember volt, karja és válla, akár egy atlétáé. – Isten hozta Londonban! – Megfogta Kumiko kezét, megszorította, majd eleresztette.

– Köszönöm!

Swain gallér nélküli inget viselt, halványkék alapon nagyon finom piros csíkokkal, a mandzsettákon egyszerű, dísztelen, színarany oválisokkal. Nem gombolta be végig, a nyakánál kilátszott a tetovált bőr sötét háromszöge.

– Ma reggel beszéltem az apjával, és közöltem vele, hogy biztonságban megérkezett.

– Maga rangbéli ember.

A fakó szemek résnyire szűkültek.

– Tessék?

– A sárkányok.

Petal felnevetett.

– Hadd egyen a kölyök! – mondta valaki. Női hang.

Kumiko odafordult, és megpillantotta a karcsú, sötét alakot a magas, osztott ívű ablakok előtt, az ablakokon túl pedig a hólepte, körülfalazott kertet. A nő szemét ezüst szemüveg takarta, amely visszatükrözte a szobát és a benne tartózkodókat.

– Egy másik vendégünk – mondta Petal.

– Sally – mondta a nő –, Sally Shears. Egyél, édesem! Ha ugyanúgy unatkozol, mint én, bizonyára van kedved sétálni egy kicsit… – Ahogy Kumiko nézte, a nő keze fölemelkedett, megérintette a szemüveget, mintha le akarná venni. – A Portobello Road csak pár háztömbnyire van innen. Szükségem van egy kis friss levegőre. – A két tükröző lencséhez mintha nem tartozott volna sem szár, sem keret.

– Roger – mondta Petal, miközben egy hatalmas villával rózsaszín szalonnaszeleteket szedett egy ezüsttálra –, gondolod, hogy Kumiko kisasszony biztonságban lesz a mi Sallynkkel?

– Ő igen, de én már kevésbé, amilyen hangulatban van most a hölgy – mondta Swain. – Attól félek, itt nem sok minden van, amivel el tudná foglalni magát – fordult Kumikóhoz, miközben az asztalhoz kísérte –, de igyekszünk minél kényelmesebbé tenni a londoni tartózkodását, és megszervezhetünk egy városnéző körutat is. Bár ez nem Tokió.

– Legalábbis egyelőre – mondta Petal, de Swain mintha nem hallotta volna.

– Köszönöm – mondta Kumiko, amikor Swain kihúzta neki a széket.

– Nagy megtiszteltetés ez számomra – mondta Swain. – Az apja hírneve és tekintélye…

– Hé – szólt közbe a nő –, a csaj fiatal még ehhez a lószarhoz! Kíméld meg tőle!

– Látja, Sally eléggé lehangolt – mondta Petal, és egy főtt tojást tett Kumiko tányérjára.

Sally Shears, mint kiderült, nem lehangolt volt. Alig tudta elfojtani a dühét, a lángoló harag ott izzott minden lépésében, ahogy fekete cipősarka mérges géppisztolysorozatként kopogott a jeges kövezeten.

Kumikónak ugyancsak igyekeznie kellett, hogy le ne maradjon, ahogy a nő eltávolodott Swain házától a szelíd ívű utcán; szemüvege hidegen csillogott a sápadt téli napsütésben. Szűk, sötétbarna szarvasbőr nadrágot és bő, fekete dzsekit viselt, felhajtott gallérral. Drága ruhák voltak, bár rövidre nyírt fekete hajával akár fiúnak is nézhették volna.

Kumiko félt, most először, mióta elhagyta Tokiót.

A nőben feszülő energia szinte tapintható volt, görcsbe gyűlő düh, amely bármelyik pillanatban elszabadulhat.

Kumiko a retiküljébe csúsztatta a kezét, és megszorította a Maas-Neotek készüléket. Colin azonnal ott termett mellette, sietősen ballagott, kezét a kabátja zsebébe dugta, csizmája nem hagyott nyomot a havon. Aztán elengedte a készüléket, és a fiú eltűnt, ám ő ismét biztonságban érezte magát. Nem kell attól félnie, hogy elmarad Sally Shears mellől, aki nehezen követhető iramot diktált; a szellem biztosan vissza tudná kalauzolni Swainhoz. És ha el akarok szökni, gondolta, segíteni fog nekem. A nő átcikázott az autók között egy kereszteződésben, hanyag mozdulattal elrántotta Kumikót egy vaskos, fekete Honda taxi elől, és valahogy sikerült belerúgnia a sárhányójába, amikor elhúzott mellettük.

– Iszol? – kérdezte aztán, a kezét Kumiko karján tartva.

Kumiko megrázta a fejét.

– Kérlek, fáj a karom!

Sally szorítása megenyhült, de ellentmondást nem tűrően beterelte Kumikót egy díszes, dérlepte üvegajtón, egy zsúfolt odúféleség lármájába és melegébe, amely sötét faburkolattal és kopottas, őzbarna velúrral volt kibélelve.

Hamarosan egymással szemben ültek egy kis márványasztalnál, amin egy Boss hamutál, egy korsó barna sör és egy narancslé mellett az a whiskyspohár árválkodott, amit Sally útban a pulttól idefelé ürített ki.

Kumiko látta, hogy az ezüstös lencsék varratnyom nélkül olvadnak össze a sápadt bőrrel a szemüregek körül.

Sally az üres whiskyspohárért nyúlt, megbillentette, de nem emelte fel az asztalról, és összevont szemöldökkel nézegette.

– Egyszer találkoztam az apáddal – mondta. – Akkoriban még nem állt olyan magasan a szamárlétrán. – Otthagyta a poharat, és a söröskorsó után nyúlt. – Swain azt mondja, félig gaidzsin vagy. Hogy az anyád dán volt. – Belekortyolt a sörbe. – Nem látszik rajtad.

– Megigazították a szememet.

– Jól mutat!

– Köszönöm. És a szemüveged – mondta Kumiko automatikusan – igazán csinos!

Sally vállat vont.

– Az öreged levitt már Chibába?

Kumiko a fejét rázta.

– Okos! Az ő helyében én se tenném… – Megint ivott a sörből. A körmének gyöngyházszíne és fénye volt, bizonyára akrilszármazék. – Beszéltek nekem az anyádról.

Kumiko lángoló képpel lesütötte a szemét.

– Nem ezért vagy itt. Nem tudtad? Az öreged nem az anyád miatt pakolt ide Swainhez. Háború van. Mióta megszülettem, nem voltak belharcok a jakuzák vezető köreiben, de most vannak. – Az üres korsó megcsendült, ahogy Sally letette. – Nem tarthat maga körül. Túl könnyen elkaphatnának. Egy olyan fickó viszont, mint Swain, a legszélén van a térképnek, már ami Yanaka vetélytársait illeti. Ezért kaptál hamis névre szóló útlevelet, ugye? Swain tartozik Yanakának. Úgyhogy te oké vagy, rendben?

Kumikónak forró könnyek szöktek a szemébe.

– Oké, szóval mégsem vagy oké! – A gyöngyházfényű körmök a márványlapon doboltak. – Anyád kinyírta magát, és te nem vagy oké. Bűnösnek érzed magad, mi?

Kumiko fölnézett az ikertükrökbe.

A Portobello ugyanúgy zsúfolva volt turistákkal, mint a Shindzsuku. Sally Shears ragaszkodott hozzá, hogy Kumiko megigya a narancslevet, ami időközben langyos lett és íztelen, aztán kivezette a forgalmas utcára. Kumikóval szorosan a nyomában, csattogva indult el a kövezeten; összehajtható acélasztalok mellett vonultak el, amikre tépett bársonyfüggönyökön ezernyi ezüst-, kristály-, réz-és porcelántárgy volt kirakva. Kumiko csak bámult, amikor Sally végigvonszolta őt egy sor koronázási dísztál meg pofaszakállas Churchill-teáskanna előtt.

– Ez mind gomi – kockáztatta meg Kumiko, amikor megálltak egy útkereszteződésnél. Hulladék. Tokióban a régi, hasznavehetetlen holmikat szemétnek tekintették.

Sally farkasmódra elvigyorodott.

– Ez Anglia. Itt a gomi az egyik legfőbb természeti erőforrás. A gomi meg a tehetség. És azt keresem én most. A tehetséget.

A tehetség palackzöld bársonyöltönyt és makulátlan antilopbőr félcipőt viselt. Sally egy másik pubban talált rá, amit Rózsa és Koronának hívtak. Tick néven mutatta be. Tick alig volt magasabb Kumikónál, és a hátával vagy a csípőjével valami nem stimmelhetett, mert ijesztő módon sántított, ami csak erősítette az aszimmetria általános benyomását. Fekete haját oldalt és a tarkóján leborotválta, a feje tetején azonban dús, göndör fürtökbe tornyozta. Sally bemutatta Kumikót.

– A barátnőm Japánból, úgyhogy ne nagyon nyúlkálj a mancsoddal!

Tick sápadtan elmosolyodott, és egy asztalhoz vezette őket.

– Hogy megy az üzlet, Tick?

– Jól – mondta a férfi kedvetlenül. – És mi van a nyugalomba vonulásoddal?

Sally leült egy kárpitozott padra, hátát a falnak vetette.

– Nos – mondta –, amolyan bekapcs-kikapcs, tudod, hogy van ez…

Kumiko ránézett. A harag elpárolgott belőle, vagy nagyon ügyesen leplezte.

Miközben leült, Kumiko a retiküljébe csúsztatta a kezét, és megtalálta a készüléket. Colin megjelent a padon Sally mellett.

– Igazán kedves tőled, hogy eszedbe jutottam – mondta Tick, és leült egy székre. – Utoljára tán két éve volt, ha jól emlékszem. – Felvonta a fél szemöldökét, és Kumiko felé biccentett.

– Oké a csaj. Ismered Swaint, Tick?

– Kösz, de csak hírből.

Colin derűs érdeklődéssel hallgatta az eszmecseréjüket, ide-oda fordítva a fejét, mintha teniszmérkőzést nézne. Kumikónak emlékeztetnie kellett rá magát, hogy csak ő láthatja.

– Azt szeretném, ha megpiszkálnád egy kicsit a kedvemért. De úgy, hogy ő ne tudjon róla.

Tick rámeredt. Arcának egész bal oldala összerándult egyetlen hatalmas kacsintásban.

– Nohát – mondta végül –, nem kívánsz ám sokat, kislány, ugye, tudod?

– Jó pénzért, Tick. A legjobbért.

– Valami speciálisat keresel, vagy csak tallózzak? Nem mintha a népek nem tudnák, hogy Swain a fő fiú a buliban. Nem igazán szeretném, ha rajtakapna a háza rendszerében…

– Gondolj a pénzre, Tick!

Két nagyon gyors pislantás.

– Roger megszorongatott, Tick. És vannak valakik, akik őt szorongatták meg. Nem tudom, mijük van róla, nem is törődöm vele. Amije neki van rólam, az pont elég. Tudni akarom, hogy ki, hol és mikor. Csapold meg a bejövő-kimenő forgalmat! Érintkezésben kell állnia valakivel, mert az alku folyton változik.

– Felismerem, ha meglátom?

– Csak kukkants be, Tick! Tedd meg a kedvemért!

Megint az a görcsös pislogás.

– Jól van akkor… Megy a kocsi. – A férfi idegesen dobolni kezdett az ujjaival az asztal peremén. – Meghívsz egy körre?

Colin az asztal túloldaláról Kumikóra nézett, és a szemét forgatta.

– Nem értem – mondta Kumiko, amikor Sally nyomába szegődött, visszafelé a Portobello Roadon. – Belekevertél egy komoly intrikába…

Sally felhajtotta a gallérját a szél ellen.

– De hiszen elárulhatlak! Az apám üzlettársa ellen ármánykodsz. Semmi okod, hogy megbízzál bennem.

– Neked se, hogy megbízzál bennem, édesem! Talán egyike vagyok azoknak a csúnya embereknek, akik miatt a papa annyira aggódik.

Kumiko fontolóra vette a lehetőséget.

– Tényleg?

– Nem. És ha te Swain téglája vagy, hát eléggé barokkos lett a stílusa az utóbbi időben. Ha az öreged téglája vagy, talán nincs is szükségem Tickre. De ha ez az egész buli a jakuzáké, mi értelme lenne blindre venni Rogert?

– Nem vagyok… tégla.

– Akkor igyekezzél az lenni. Ha Tokió a csöbör, könnyen meglehet, hogy egyenesen a vödörben landoltál.

– De miért keversz bele engem?

– Már belekeveredtél. Itt vagy. Majrézol?

– Nem – mondta Kumiko, és elhallgatott, azon tűnődve, hogy tényleg, miért nem fél?

Aznap késő délután, mikor magára maradt a tükörfalú manzárdszobában, Kumiko leült a hatalmas ágy szélére, és lehúzta nyirkos cipőjét. A retiküljéből elővette a Maas-Neotek készüléket.

– Kicsodák ezek? – kérdezte a szellemtől, aki a fekete márványkád szélén ülve jelent meg.

– A barátaid a pubban?

– Igen.

– Bűnözők. Azt tanácsolnám, próbálj meg más körökben forogni. A nő külföldi. Észak-amerikai. A férfi londoni, az East Endről. Ő nyilván adattolvaj. A rendőrségi nyilvántartásokhoz nem tudok hozzáférni, csak a történelmi jelentőségű bűnügyekkel kapcsolatban.

– Nem tudom, mit tegyek…

– Kapcsold át a készüléket!

– Micsoda?

– A hátulján. Látni fogsz rajta egy félkör alakú bemélyedést. Illeszd bele a körmödet, és fordítsd el…

Kinyílt egy apró rekesz. Mikrokapcsolók.

– Az A/B kapcsolót állítsd B-re! Használj valami hegyes tárgyat, de ne irónt!

– Micsodát?

– Tollat. A tinta meg a por eltömi a mikroalkatrészeket. Egy fogpiszkáló ideális lenne, így hangra reagáló automata felvevő lesz belőle.

– És aztán?

– Dugd el valahol odalent! Holnap visszajátsszuk…

6

Hajnalfény

Dörzsölt egy tépett, szürke habszivacson töltötte az éjszakát a Gyártelep földszintjén, egy munkapad alatt, egy zörgős buborékfóliába burkolózva, amely bűzlött a szabad monomerektől. Kid Afrikáról álmodott, meg a kocsijáról; és álmában egybemosódott a kettő, és Kid fogai kis krómozott koponyák voltak.

A csípős szél ébresztette, amely behordta a tél első havát a Gyártelep üresen tátongó ablakain.

Feküdt a földön, és a Bíró körfűrészének problémája járt a fejében, hogy a csuklóízület hajlamos tropára menni, ha valami nehezebbet kell átvágnia, mint egy farost lemez. Eredetileg különálló ujjakat tervezett a kézre, és mindegyiket egy-egy miniatűr elektromos láncfűrésszel szerelte volna fel, de ez az elgondolás több okból is kiábrándítónak bizonyult. Az elektromosság valahogy nem elégítette ki, nem volt eléggé fizikai. Levegővel kellett megoldani a dolgot, hatalmas sűrített levegős tartályokkal, vagy belső égésű motorral, ha megtalálja hozzá az alkatrészeket. Márpedig itt, a Kutyamagányon szinte mindenhez lehetett alkatrészt találni, ha elég mélyre ás az ember; ha pedig mégsem, a jersey-i rozsdaövezetben volt még fél tucat másik város, ahol hektárszám rohadtak a döglött masinák.

Kimászott a munkapad alól. A miniatűr plasztikbuborékokból álló, átlátszó takarót úgy húzta maga után, mint valami palástot. A hordágyon fekvő pasasra gondolt, fenn a szobájában, meg Cherryre, aki az ágyában aludt. Neki biztos nem merevedett el a nyaka. Kinyújtózkodott, és az arcán megrándult egy izom.

Gentry nemsokára megjön. Meg kell magyaráznia a dolgot Gentrynek, aki egyáltalán nem szerette az idegeneket.

Kismadár kávét főzött abban a helyiségben, amely a Gyártelep konyhájának szerepét töltötte be. A padlót felkunkorodó szélű műanyag lapok alkották, az egyik fal mellett tompa fényű csaptelepek sorakoztak, alattuk bádogtartályok. Az ablakokat átlátszó fóliák takarták, amik folyton lebegtek a huzatban, s tej színű félhomállyá szűrték a napfényt, amely a valóságosnál is hidegebbnek tüntette fel a helyiséget.

– A vízzel hogy állunk? – kérdezte Dörzsölt, mikor belépett a szobába.

Kismadár egyik feladata az volt, hogy minden reggel ellenőrizze a tetőn az esővízgyűjtő medencéket, és kihalássza a szélfútta leveleket meg az alkalmankénti döglött varjút. Aztán ellenőrizte a varratokat a szűrőkön, és ha szűkében voltak a víznek, leeresztett tíz friss gallont. A napnak a nagyobbik része eltelt vele, míg tíz gallon esővíz lecsorgott a szűrőrendszeren keresztül a központi gyűjtőtartályba. Gentry elsősorban azért tűrte meg Kismadarat, mert kötelességtudóan ellátta ezt a munkát, bár nyilván az is közrejátszott benne, hogy a fiú olyan visszahúzódó alkat volt. Kismadárnak sikerült szinte láthatatlanná varázsolnia magát, már ami Gentryt illeti.

– Mint a tenger – mondta Kismadár.

– Lehet itt zuhanyozni? – kérdezte Cherry, aki egy ócska műanyag ládán ült. A szeme karikás volt, mintha egész éjszaka nem aludt volna, de a sebhelyet eltakarta valami sminkkel.

– Nem – mondta Dörzsölt –, ebben az évszakban nem lehet.

– Sejtettem – mondta Cherry kedvetlenül, és megborzongott bőrdzseki-kollekciójában.

Dörzsölt kitöltötte magának a kávé maradékát, és odaállt a lány elé, miközben felhajtotta.

– Valami kín gyötör? – kérdezte Cherry.

– Ja. Te meg az a pali odafent. Hogyhogy lejöttél? Lejárt a szolgálat, vagy ilyesmi?

A lány egy fekete csipogót vett elő a legfelső dzseki zsebéből.

– Ha valami zűr van, ez majd szól.

– Jól aludtál?

– Ja, elég jól.

– Én nem. Mióta dolgozol Kid Afrikának, Cherry?

– Kábé egy hete.

– Tényleg orvostechnikus vagy?

A lány vállat vont a dzsekik alatt.

– Annyira igen, hogy gondját viseljem a Grófnak.

– A Grófnak?

– Ja, a Grófnak. Kid hívta így egyszer.

Kismadár megborzongott. Ma még nem esett neki a fejének a fodrászmütyürjeivel, úgyhogy a haja összevissza állt.

– Mi van – kockáztatta meg –, ha vámpír?

Cherry rámeredt.

– Viccelsz, ember?

Kismadár tágra nyílt szemmel, komoly képpel megrázta a fejét. Cherry Dörzsöltre nézett.

– Tiszta a haverod, vagy belőtte magát?

– Vámpírok nincsenek – mondta Dörzsölt Kismadárnak –, igaziból nincsenek, érted? Csak a stimfilmekben. A pali nem vámpír, oké?

Kismadár lassan bólintott, bár nem túl nagy meggyőződéssel, miközben a huzat nekifeszítette a fóliát a tejszínű félhomálynak.

Aznap reggel megpróbálta megbütykölni a Bírót, de Kismadár megint eltűnt valahová, és a hordágyon fekvő alak folyton betolakodott a gondolataiba. Túl hideg volt; le kell vezetnie egy kábelt Gentry területéről a Gyártelep emeletén, és beállítani pár hősugárzót. De ez azt jelenti, hogy alkudoznia kell Gentryvel az áram miatt. A lé Gentryé volt, mert Gentry értett hozzá, hogyan lehet kifacsarni a Fissziós Hatóságból.

Dörzsöltnek ez volt a harmadik tele a Gyártelepen, de Gentry már itt volt négy évvel azelőtt, amikor Dörzsölt rátalált erre a helyre. Mikor összeszerelték Gentry padlásterét. Dörzsölt örökölte azt a szobát, ahol most elszállásolta Cherryt meg azt az embert, akit Kid Afrika Grófnak hívott. Gentry azon az állásponton volt, hogy a Gyártelep az övé, mert ő jött ide először, és ő vezette be az áramot a hatóság tudta nélkül. Viszont Dörzsölt egy csomó olyan dolgot megbütykölt a Gyártelepen, amivel Gentrynek nem lett volna kedve szarakodni, és ha valami fontosabb dolog tropára ment, ha rövidre zártak az áramkörök, ha beadta a kulcsot a vízszűrő, akkor Dörzsölt fogta a cuccait, és helyrepofozta.

Gentry nem szerette az embereket. Képes volt napokat tölteni a deckjeivel, az FX-turbóival meg a holoprojektoraival, és csak akkor jött elő, ha megéhezett. Dörzsölt nem értette, mit akar elérni Gentry, de irigyelte szűk fókuszú megszállottságát. Gentrynek senki sem kaphatta marokra a tökét. Kid Afrika meg végképp nem, mert Gentry nem ment volna el Atlantic Citybe, hogy nyakig keveredjen a szarba, és Kid Afrika adósa legyen.

Kopogás nélkül nyitott be a szobájába; Cherry éppen szivaccsal mosta a fickó mellét, fehér, egyszer használatos kesztyűben. Felcipelte a butángázos tűzhelyet abból a helyiségből, amit főzésre használtak, és vizet melegített egy acél keverőedényben.

Dörzsölt megnézte magának a lány arcát: összpontosítástól összevont szemöldök, kissé szétnyíló ajkak, dohánytól sárga fogak. Utcai arc volt, tömegarc, amilyet bármilyen kricsmiben láthat az ember.

Cherry felnézett rá.

Dörzsölt leült az ágy szélére, a hálózsákjára. A lány reggel lehúzta a hálózsák cipzárját, és kiterítette az ágyra, mint valami takarót; a kopott végét begyűrte a habszivacs matrac alá.

– Beszélnünk kell, Cherry! Csak hogy értsük egymást, oké?

A lány kifacsarta a szivacsot az edény fölött.

– Hogy kerültél össze Kid Afrikával?

Cherry egy műanyag tasakba tette a szivacsot, azt pedig elrakta a fekete nejlonzsákba, amit Kid kocsijából hozott magával. Dörzsölt figyelte; egyetlen fölösleges mozdulata sem volt, nem gondolkozott el azon, amit csinált.

– Ismersz egy Moby Jane’s nevű csehót?

– Nem.

– Autós hely, nem messze az Interstate-től. A barátom a menedzsere volt, kábé egy hónapja, amikor összeköltöztem vele. Moby Jane iszonyú nagy, ott úszkál a klub hátuljában egy táptartályban, folyton szabad bázisokat pumpálnak a karjába, és rettentő ronda. Ahogy már mondtam, én odaköltöztem Spencer barátomhoz, az új menedzserhez, mert balhém volt Clevelandben a papírjaim miatt, és akkor éppen nem tudtam melózni.

– Miféle balhé?

– A szokásos, oké? Akarod hallani, vagy nem? Szóval, Spencer elmondja nekem, milyen szar állapotban van a tulaj, érted? Az utolsó dolog, amit az ottani népeknek tudnia kéne rólam, hogy orvostechnikus vagyok, különben folyton a szűrőket kéne cserélgetnem a tartályán, és szabad bázisokat pumpálnom egy kétszáz kilós, drogos idegroncsba. Úgyhogy pincér csaj vagyok, viszem a sört, pucolom az asztalokat. Oké a buli. Frankó a zenéjük. Elég durva hely, de nekem oké, mert a népek tudják, hogy Spencerrel vagyok. Csakhogy egy szép napon felébredek, és Spencer nincs sehol. Aztán kiderül, hogy lelépett egy rakás pénzzel. – Miközben beszélt, a fekvő férfi mellét törölgette egy steril, fehér gézlappal. – Úgyhogy megtáncoltatnak egy kicsit. – Felnézett Dörzsöltre, és vállat vont. – De aztán azt is elmondják, mit fognak velem csinálni. Hátrakötik a kezemet, beraknak a tartályba Moby Jane-hez, totálra felpörgetik, és elmesélik neki, hogy a barátom átvágta őt… – Az edénybe dobta a nyirkos gézlapot. – Úgyhogy bezárnak ebbe a szekrénybe, hadd gondoljam át, mi fog történni velem. De mikor az ajtót kinyitják, hát Kid Afrika az. Azelőtt sose láttam. Aszondja nekem: „Miss Chesterfield, okom van azt hinni, hogy maga nemrégiben még okleveles orvostechnikus volt.”

– Szóval, ajánlatot tett.

– Tett ám a lófaszt! Csak megnézte a papírjaimat, és szépen kihozott onnan. Nem volt ott egy árva lélek sem, pedig szombat délután volt. Kivitt a parkolóba, ott ez a járgány a többi között, elöl csupa koponya, mellette két nagydarab fekete srác. Szépen elhúzunk a táptartálytól, és nekem akkor tökmindegy, hová.

– A barátunk ott volt hátul?

– Nem. – Cherry lehántotta magáról a kesztyűt. – Én vezettem vissza Clevelandbe, az ő területére. Csupa nagy, régi ház, de a füvet sehol sem nyírják, mind elvadult. Ahová mentünk, azt kurvára őrizték, biztos az övé volt. Ez a pofa – és felhúzta a kék hálózsákon a cipzárt a férfi álláig –, ez benn van a hálószobában. Rögtön kezdenem kellett. Kid azt mondta, jól megfizet.

– És tudtad, hogy ki fog hozni ide, a Kutyamagányra?

– Nem. Szerintem ő se. Valami történt. Másnap beállít, és aszondja, megyünk. Valamitől bemajrézhatott. Akkor szólította így. Grófnak. Mert dühös volt, és szerintem majrés. Aszondja: „A Gróf és a kibaszott LF-je!”

– A micsodája?

– LF-je.

– Az meg mi?

– Azt hiszem, ez – mondta Cherry, és a férfi feje fölé szerelt dísztelen, szürke tömbre mutatott.

7

Az nincsen, az nem létezik

Elképzelte, hogy Swift várja a tornácon, abban a tweedöltönyben, amit télen szokott viselni Los Angelesben. A zakó és a mellény mintája más-más, halszálkás és kutyafogas, de mindkettőt ugyanabból a gyapjúból szőtték, a gyapjút pedig valószínűleg ugyanazon a hegyoldalon, ugyanarról a birkáról nyírták, és az egészet valahol Londonban szervezte meg egy bizottság, egy tágas szobában a Floral Streeti üzlet fölött, amit ő sohasem látott. Ők csíkozták az ingeit, ők rendelték meg a szövetet Párizsból, Charvet-től; ők készítették a nyakkendőit, a selymet Osakában szőtték, és persze nem hiányozhatott róla a Sense/Net-logó sem, diszkréten és elegánsan. És Swift valahogy mégis úgy nézett ki, mintha az édesanyja öltöztette volna.

A tornác üres volt. A Dornier ott lebegett fölötte, aztán ellibbent a fészke felé. Mamman Brigitte jelenléte még most sem tágított Angie-től.

A fehér falú konyhába ment, lesikálta arcáról és kezéről a rászáradt vért. Mikor belépett a nappaliba, úgy érezte, mintha most látná először. A kifakult padlót, a XVI. Lajos korabeli székek aranyozott vázát és vágott bársonykárpitozását, a kubista beütésű Valmier-t a falon. Akárcsak Hilton ruhatára, gondolta, tehetséges idegenek válogatták össze. Cipője nedves homoknyomokat hagyott a fakó padlón, mikor a lépcsőhöz ment.

Kelly Hickman, az öltöztetője járt néhányszor a házban, miközben ő a klinikán volt; a munkaruháit a fő hálószobában helyezte el. Kilenc bőrbevonatú, gépacél Hermés-bőrönd, dísztelenek és szögletesek, fényezett nyeregbőr koporsók. Az ő ruháit sosem hajtották össze, kiterítve tárolták, hajszálfinom selymek között.

Az ajtóban megállt, az üres ágyat nézte, meg a kilenc bőrkoporsót.

A fürdőszobába ment – üvegtömbök és fehér mozaikcsempék –, és magára zárta az ajtót. Kinyitott egy faliszekrényt, aztán egy másikat, ügyet sem vetve a takaros sorokban, érintetlenül álló tisztálkodószerekre, orvosságokra, kozmetikumokra. A töltőkészüléket a harmadik szekrényben találta meg, egy buboréktasakra való derma mellett. Közelebb hajolt, szemügyre vette a szürke műanyag csomagolást, a japán logót; félt megérinteni. A töltőkészülék újnak, használatlannak látszott. Szinte biztos volt benne, hogy nem ő vette, nem ő hagyta itt. Elővette a drogot a dzsekije zsebéből, és megvizsgálta, az ujjai között forgatta; figyelte, ahogy a lila színű por gondosan kimért dózisokban hullik a légmentesen leforrasztott kapszulák egyik oldaláról a másikra.

Látta magát, amint a csomagot a fehér márványpolcra teszi, föléje tartja a töltőkészüléket, kihúzza az egyik dermát a buborékjából, és óvatosan behelyezi. Látta a dióda vörös villanását, ahogy a töltőkészülék kivon egy dózist; látta önmagát, ahogy kiveszi a dermát, amely fehér plasztikpiócaként egyensúlyoz a mutatóujja hegyén, nedves belső oldalán pedig aprócska cseppekben csillog a betefenetilamin…

Elfordult, három lépéssel a vécéhez ment, és beleejtette a bontatlan csomagot a kagylóba. Úgy lebegett ott, mint egy játéktutaj, a drog teljesen száraz maradt. Teljesen. Reszkető kézzel keresett egy rozsdamentes acél körömreszelőt, és letérdelt a fehér csempére. Be kellett hunynia a szemét, amikor megfogta a csomagot, és a körömreszelő hegyét beledöfte a műanyag borításba a varratnál, majd elfordította. A reszelő csörrenve hullt a csempére, amikor megnyomta az öblítőgombot, és a csomag két fele eltűnt. Homlokát nekitámasztotta a hűvös zománcnak, aztán kényszerítette magát, hogy felálljon, a csaphoz menjen, és gondosan kezet mosson.

Mert vágyott rá, döbbenetesen vágyott rá, hogy lenyalogassa az ujjait.

Aznap később, a szürke fényű délutánon, talált egy bordázott műanyag szállítótartályt a garázsban. Fölvitte a hálószobába, és nekilátott, hogy bepakolja Bobby maradék holmiját. Nem volt sok: egy bőrnadrág, amit nem szeretett, pár ing, amit vagy kidobott, vagy megfeledkezett róluk, és a tikfa íróasztal legalsó fiókjában egy cyberdeck. Ono-Sendai volt, alig több egy játékszernél. Mellette fekete vezetékkötegek, egy olcsó stim-elektródakészlet, egy zsíros tapintású, leforrasztott kémcső sóoldattal.

Eszébe jutott a deck, amit Bobby használt, egy szürke Hosaka, gyári prototípus jelöletlen billentyűkkel. Cowboydeck volt; Bobby ragaszkodott hozzá, hogy mindenhová magával vigye, bár a vámellenőrzéseknél problémákat okozott. Miért vette meg vajon az Ono-Sendait? – tűnődött Angie. És miért hagyta itt? Az ágy szélén ült; kiszedte a decket a fiókból, és az ölébe vette.

Az apja réges-rég, még Arizonában figyelmeztette, hogy ha teheti, ne csatlakozzon be. „Neked nincs rá szükséged” – mondta. És nem is volt, mert Angie a cyber-térről álmodott, mintha a mátrix fénylő neonvonalai ott várakoznának a szemhéjai mögött.

Az nincsen, az nem létezik. Ezt tanították a gyerekeknek, amikor a cyber-térről beszéltek nekik. Emlékezett a mosolygó oktató órájára a Maas-Neotek-telep külön tantermében, a képernyőn váltakozó ábrákra: pilóták hatalmas sisakokban és ormótlannak tűnő kesztyűkben, ahogy a neuroelektronika primitív szintjét képviselő „virtuális valóság” technológia hatékonyabb összeköttetést biztosít nekik a repülőgépükkel; a párosan álló, miniatűr videoterminálok elárasztják központi idegrendszerüket a komputergenerált harci adatokkal; a vibrotaktilis feedback-kesztyűk által teremtett gombok, ravaszok és kapcsolók tapintásvilága… Ahogy a technológia fejlődött, a sisakok összezsugorodtak, a videoterminálok elsorvadtak…

Előrehajolt, megfogta az elektródakészletet, kiszabadította a vezetékeit a kuszaságból.

Az nincsen, az nem létezik.

Széthúzta az elasztikus fejpántot, és a halántékára illesztette az elektródákat – egyike volt ez a világ legáltalánosabb emberi mozdulatainak, bár ő ritkán végezte el. Megnyomta az Ono-Sendai teleptesztelő gombját. Zöld fény: mehet. Bekapcsolta a gépet, és a hálószoba eltűnt az érzékszervi alapzaj színtelen fala mögött. Fehér zörejek kavarogtak a fejében.

Ujjait a véletlen vezérelte, amikor rátaláltak egy billentyűre, és egyszerre csak átrepült az alapzaj falán, a cyber-tér fogalmi űrének zsúfolt pusztaságába; a mátrix ragyogó neonvonalai úgy futottak szét körülötte, mint egy óriás ketrec rácsai.

– Angela – mondta a ház; a hangja csendes volt, de határozott. – Hívása érkezett Hilton Swifttől…

– Felsőbb rendeletre? – Éppen főtt babot evett pirítóssal a konyhapultnál.

– Nem – mondta a ház bizalmasan.

– Változtass a hangnemen! – utasította Angie két kanál bab között. – Aggódj egy kicsit!

– Mr. Swift várja önt! – mondta a ház idegesen.

– Ez már jobb – mondta Angie, és a mosogatóba tette a tálat meg a tányért –, de én valami olyat szeretnék, ami közel jár az általános hisztériához…

– Fogadná végre azt a hívást?! – A hangban csak úgy vibrált a feszültség.

– Nem – mondta a lány –, de a hang, az tetszik, az maradhat.

Átsétált a nappaliba, és számolt magában. Tizenkettő, tizenhárom…

– Angela – szólt a ház szelíden –, hívása érkezett Hilton Swifttől…

– Felsőbb rendeletre – mondta Swift.

Angie megvetően cuppantott.

– Tudod, hogy méltányolom a magányodat, de aggódom miattad.

– Jól vagyok, Hilton. Nem kell aggódnod. Viszlát!

– Ma reggel megbotlottál a parton. Mintha elszédültél volna. Véreztél.

– Eleredt az orrom vére.

– Szeretnénk, ha alávetnéd magad még egy orvosi…

– Nagyszerű!

– Ma becsatlakoztál a mátrixba, Angie. A BAMT iparszektorban találtunk rád.

– Na és?

– Nem akarsz beszélni róla?

– Nincs mit mondanom. Csak körülnéztem. Tényleg tudni akarod? Összepakoltam pár holmit, amit Bobby itt hagyott. Direkt tetszett volna neked, Hilton! Megtaláltam a deckjét, és kipróbáltam. Lenyomtam egy billentyűt, körülnéztem, és kicsatlakoztam.

– Sajnálom, Angie!

– Mit?

– Hogy zavartalak. Hagylak is.

– Hilton, te tudod, hol van Bobby?

– Nem.

– Nehogy azt mondd nekem, hogy a Net biztonsági szolgálata nem figyelte!

– Azt mondom neked, hogy nem tudom, Angie! Ez az igazság!

– De ki tudnád deríteni, ha akarnád?

Újabb szünet.

– Nem tudom. Ha igen, nem vagyok benne biztos, hogy megtenném.

– Kösz! Viszlát, Hilton!

– Viszlát, Angie!

Aznap éjjel kiült a tornácra a sötétben, és a bolhák táncát nézte a fényárban úszó homokon. Brigitte-re gondolt és a figyelmeztetésére, a drogra a dzseki zsebében és a töltőkészülékre a faliszekrényben. A cyber-térre és a bezártság szomorú érzésére, ami az Ono-Sendaijal fogta el, oly messze a loák határtalan szabadságától.

És az idegen álmokra gondolt, az önmagukba forduló folyosókra, az ősrégi szőnyegek kifakult mintáira… Az öregemberre, a drágakőből metszett fejre, a feszült, sápadt arcra, a tükrökre a szeme helyén… És a szeles, sötét tengerpartra.

Nem ez a part volt, nem Malibu.

És valahol, egy sötét kaliforniai reggelen, pár órával virradat előtt, a folyosók, a galériák, az álomarcok, az emlékezetében őrzött beszélgetéstöredékek között, ahogy fölriadt a hálószoba ablakain túl gomolygó sápadt ködpászmákra, valamit kifeszített és visszahozott magával az álom fekete bástyái mögül.

Áthemperedett, kotorászni kezdett az éjjeliszekrény fiókjában, talált egy Porsche golyóstollat – egy rendezőasszisztenstől kapta ajándékba –, és fölfirkantotta kincsét egy olasz divatmagazin fényezett hátlapjára: T-A.

– Continuityt kérem! – mondta a háznak a harmadik csésze kávéja fölött.

– Hello, Angie! – mondta Continuity.

– Az az orbitális sorozat, amit két éve forgattunk… A belga pasas jachtján. – Belekortyolt a hűlő kávéba. – Hogy is hívták azt a helyet, ahová el akart vinni? Amiről Robin azt mondta, túl rázós?

– Szabadpart – mondta a szakértői rendszer.

– Ki forgatott ott?

– Tally Isham kilenc epizódot csinált Szabadparton.

– Neki nem volt túl rázós?

– Ez tizenöt éve történt. Akkor nagyon divatban volt az a hely.

– Szerezd meg nekem azokat az epizódokat!

– Máris megvan.

– Viszlát!

– Viszlát, Angie!

Continuity könyvet írt. Ezt Robin Lanier mondta neki. Megkérdezte tőle, miről fog szólni. Ez nem olyan egyszerű, felelte Robin. A könyv visszacsatlakozik önmagába, és folyamatosan változik; Continuity állandóan írja. Angie megkérdezte, miért. Robin azonban ekkorra már elvesztette az érdeklődését, mert Continuity egy MI, és az MI-k mind ilyesmiket csinálnak.

A Continuityval való beszélgetésnek ára volt; nem sokat kellett várnia Swift hívására.

– Angie, ami azt az orvosi…

– Még nem iktattad be az időrendembe? Vissza akarok menni dolgozni. Ma reggel felhívtam Continuityt. Egy orbitális sorozaton gondolkozom. Átnézem Tally néhány régi dolgát, talán támad pár ötletem.

Csend. Legszívesebben felnevetett volna. Swiftet elég nehéz volt elhallgattatni.

– Biztos vagy benne, Angie? Ez csodálatos, de valóban ez az, amit szeretnél?

– Sokkal jobban vagyok, Hilton! Nagyszerűen! Dolgozni akarok. A vakációnak vége. Küldd ide Porphyre-t, hozza rendbe a hajam, mielőtt bárkinek a szeme elé kerülök!

– Tudod, Angie – mondta Swift –, ez nagy boldogság mindannyiunknak.

– Hívd föl Porphyre-t! Intézd el azt a vizsgálatot! Coup-poudre. Ki volt az, Hilton? Talán te?

Igen, Hilton elvben meg tudta volna csinálni, gondolta fél órával később, miközben a ködös tornácon sétált fel-alá. A függősége nem veszélyeztette a Netet, nem befolyásolta az outputját. Fizikai mellékhatások nem voltak. Ha lettek volna, a Sense/Net eleve nem engedi, hogy rászokjon. A drogtervező, gondolta. Az a tervező tudja. És sosem fogja elmondani neki, még abban a valószínűtlen esetben sem, ha sikerülne kapcsolatba lépnie vele, ami szerfelett kétségesnek tűnt. És mi van, gondolta, kezét a rozsdás korláton nyugtatva, ha nem is ő volt a tervező? Ha azt a molekulát valaki más alkotta meg, ki tudja, mi célból?

– A fodrásza – mondta a ház.

Bement.

Porphyre már várt rá, tetőtől talpig halvány dzsörzében, a legújabb párizsi divat szerint. Arcát – sima volt és csillogó, akár a fényezett mahagóni – derűs mosoly hasította ketté, mikor megpillantotta.

– Nohát – tett neki szemrehányást. – Missy úgy néz ki, mint a házi szar!

Angie felnevetett. Porphyre kuncogott, a nyelvével csettintgetett, aztán közelebb jött, s hosszú ujjai tettetett undorral nyúltak Angie hajtincsei felé.

– Missy rossz kislány volt. Porphyre megmondta Missynek, hogy a drog csúnya dolog!

Angie felnézett rá. Porphyre ébenfekete bőrű férfi volt, nagyon magas, és – tudta róla – hihetetlenül erős. Akár egy szteroidokon nevelt véreb, mondta róla egyszer valaki. Szőrtelenített koponyájának furcsa szimmetriája nem a természet műve volt.

– Oké vagy? – kérdezte hirtelen a másik hangján; a vaskos néger szolganyelv semmivé enyészett, mintha valaki átfordított volna egy kapcsolót.

– Szuperül!

– Fájt?

– Aha. Fájt.

– Tudod – mondta Porphyre, s ujjával szelíden megérintette a lány állát –, senki nem bírta felfogni, mit zabálsz azon a szaron. Nem pörgetett fel…

– Nem az volt a dolga. Mint amikor az ember egyszerűen itt van, jelen van, csak éppen…

– Nem érzi annyira?

– Igen.

Porphyre lassan bólintott.

– Akkor igazán valami utolsó szar lehetett.

– Baszd meg! – mondta Angie. – Visszajöttem.

A szolgai mosoly visszatért.

– Menjünk, mossuk meg Missy haját!

– Tegnap mostam meg!

– Micsoda? Nem! Ilyet ne mondjon, Missy! – És gyengéden a lépcső felé noszogatta.

A fehér csempés fürdőszobában bemasszírozott valamit a fejbőrébe.

– Robint nem láttad az utóbbi időben?

Porphyre hideg vizet fröcskölt a hajára.

– Mistah Lanier Londonban van. Missy. Mistah Lanier és én pillanatnyilag nem vagyunk beszélő viszonyban. Üljön fel, Missy! – Fölemelte a szék támláját, és egy törülközőt kanyarított a lány nyaka köré.

– Miért nem? – Angie kezdett fölmelegedni a Net-pletykától, ami Porphyre másik specialitása volt.

– Mert – felelte a fodrász szántszándékkal színtelen hangon, miközben végigfuttatott egy fésűt a dús hajzuhatagban – igen csúnya dolgokat mondott Angela Mitchellről, miközben ő Jamaikában volt, hogy helyrehozza a kis buksiját.

Angie nem erre számított.

– Ilyet mondott volna Robin?

– Nemcsak mondta, Missy… – Porphyre belevágott a hajába az egyik ollóval, amely nála a professzionalizmus védjegyének számított; nem volt hajlandó lézerceruzát használni, és azt állította, soha életében nem érintett ilyen ördöngös szerszámot.

– Viccelsz, Porphyre?

– Nem. Persze nekem nem mondott volna ilyesmit, de Porphyre sokat hall, Porphyre mindent hall. Másnap reggel, hogy Missy megérkezett ide, elutazott Londonba.

– És mit hallottál, mit mondott?

Megint a hangnemváltás.

– Hogy bediliztél. Vagy poron élsz, vagy kipurcansz. Hogy hangokat hallasz. Hogy a Net pszichológusai tudják.

Hangok…

– Ezt ki mondta neked? – Angie megpróbált hátrafordulni a székben.

– Ne mozgassa a fejét, Missy! Így! – Porphyre újra munkához látott. – Nem árulhatom el. Bízzon bennem, Missy!

Porphyre távozása után több hívás is befutott. A forgatóstáb jelentkezett, mindenki szeretett volna beköszönni.

– Ma délután már ne kapcsolj több hívást! – mondta Angie a háznak. – Az emeleten leszek, megnézem a Tally-epizódokat.

Talált egy üveg Coronát a hűtő hátuljában, és fölvitte magával a fő hálószobába. A stimegység a tikfa íróasztalon stúdióminőségű elektródákkal volt felszerelve; mikor elutazott Jamaikába, még nem voltak itt. A Net technikusai időről időre kiegészítették a ház felszerelését. Belekortyolt a sörbe, letette az üveget a kisasztalra, és felhelyezte az elektródákat a homlokára.

– Oké – mondta –, ne kímélj! Tally-testben, Tally-bőrben…

Hogy sikerült pótolnom téged? – tűnődött. Valósággal megszállva tartotta a régi sztár jelenléte. Vajon én is ugyanilyen örömöt okozok az embereknek?

Tally-Angie egy indákkal beszőtt szakadékot néz, ami ugyanakkor egy széles sugárút, fölpillant az inverz horizontra, látja a távolban a teniszpályák téglalapjait. Szabadpart „napja” vakítóan ragyogó fényfonal a feje fölött…

– Tekerj előre! – mondta a háznak.

Olajozottan járó izmok, elmosódó vasbeton, Tally kerékpárja száguld az alacsony gravitációs velodrom falán…

– Tovább!

Vacsorajelenet, a vállakon bársonypántok feszülnek, a szemközt ülő fiatalember közelebb hajol az asztal felett, hogy bort töltsön neki…

– Tovább!

Puha lepedők, egy kéz a lába között, az üveglemezeken bíbor félhomály, vízfolyás moraja…

– Vissza! Az étteremre!

A poharába csörgedező vörösbor…

– Egy kicsit tovább! Állítsd meg! Itt!

Tally tekintete a fiú barnára sült csuklójára szegeződött, nem az üvegre.

– Grafikus outputot kérek a vizuális részről! – mondta, és lehúzta magáról az elektródákat. Felült, és ivott egy korty sört, ami furcsán keveredett Tally stimfilmre rögzített borának szellemízével.

Odalent a printer halkan felsípolt, ahogy végzett a nyomtatással. Kényszerítette magát, hogy lassan menjen le a lépcsőn, mikor azonban odaért a konyhába a printerhez, a kapott kép elkedvetlenítette.

– Ki tudod élesíteni? – kérdezte a háztól. – El akarom olvasni a feliratot a borosüveg címkéjén.

– Képkorrekció – mondta a ház. – Céltárgy nyolcvan fokkal elforgatva.

A printer halkan felzümmögött, ahogy kiköpte magából az új nyomtatványt. Mire a gép felsípolt, Angie megtalálta a kincsét, az álomemblémát barna tintával kirajzolva: T-A.

Saját szőlőjük volt, gondolta.

TESSIER-ASHPOOL RT. A betűtípus hivalkodó volt, kissé reszketeg.

– Elkaptalak! – suttogta Angie.

8

Texasi adó

Mona néhány szakadáson keresztül látta a napfényt a fekete műanyag fóliában, amit ragasztószalaggal erősítettek az ablakra. Annyira utálta a kéglit, hogy ha tehette, csak alva vagy belőve tartózkodott itt; most viszont ébren volt, és teljesen tiszta.

Csendesen kiszállt az ágyból, elhúzta a száját, amikor meztelen talpa súrolta a padlót, és babrálni kezdett a műanyag szandálokkal. Ez a hely koszos volt; az ember már attól is vérmérgezést kapott, ha nekitámaszkodott a falnak. Libabőrös lett, ha csak belegondolt. Az ilyesmi sosem aggasztotta igazán Eddyt, túlságosan belemerült a tervezgetéseibe, semhogy különösebb figyelmet szenteljen a környezetének. És valahogy mindig sikerült tisztán tartania magát, mint valami macskának. Igen, macska tiszta volt, fényezett körme alatt soha egyetlen piszokfolt. Mona úgy gondolta, az ő keresményének túlnyomó részét a ruházkodására költi, bár eszébe sem jutott, hogy megkérdőjelezze ennek a jogosságát. Tizenhat éves volt és ÁRTATlan, szegény kicsi Mona, és egy idősebb fuvar egyszer azt mondta neki, hogy ez egy számnak a címe: „ÁRTATlan tizenhat évesen”. Ez azt jelentette, hogy mikor megszületett, nem kapott ÁRTATot, Általános Regisztrációs Törzsadattárat, úgyhogy a legtöbb hivatalos rendszer egyszerűen nem vett tudomást a létezéséről. Tudta persze, hogy ha az embernek nincs törzsadattára, lehet igényelni, de valószínű volt, hogy ehhez be kell menni valami épületbe, és beszélni egy öltönyössel, ami elég messze állt Monának a kellemes időtöltésről alkotott elképzelésétől, sőt a mindennapos viselkedésétől is.

Alaposan begyakorolta, hogy öltözzön fel a kégliben, és sötétben is meg tudta csinálni. Fölhúzod a szandálokat – de előbb gyorsan összecsapod őket párszor, hogy ha valami mászkálna bennük, kihulljon –, aztán odamész az ablak mellé, ahol tudod, hogy egy habszivacs dobozon van egy göngyöleg régi fax. Letekersz egy méter faxot, talán másfél napi Asahi Shimbunt, összehajtod és kisimítod, majd lerakod a padlóra. Aztán ráállsz, előveszed a műanyag zsákot a doboz mellől, letekered róla a dróthuzalt, és megkeresed a ruhákat, amikre szükséged van. Ha kilépsz a szandálból, hogy felhúzd a nadrágot, tudni fogod, hogy friss faxpapíron állsz. Az már hit kérdése, hogy amíg felkapod magadra a farmert, és visszabújsz a szandálba, semmi nem téved rá a leterített faxra.

Aztán fölveszel egy blúzt vagy akármit, gondosan visszadrótozod a zsákot, és tűnsz innen a francba. Sminkeléshez, ha szükség van rá, ott a folyosó; a lerobbant lift mellett maradt még némi tükör, fölé egy fluoreszkáló Fuji-csíkot ragasztottak.

Aznap reggel a lift környéke bűzlött a húgytól, úgyhogy Mona úgy döntött, elhalasztja a sminkelést.

Az épületben soha nem látsz senkit, bár néha hallod őket: zene egy zárt ajtó mögül, vagy lépések egy sarok takarásából a folyosó túlsó végén, így van ez jól; Mona egyáltalán nem vágyott rá, hogy találkozzon a szomszédaival.

Leballagott a lépcsőn három emeletet, és a mélygarázs ásító sötétjébe ért. Zseblámpa volt a kezében, és hat kurta villantással megtalálta az utat az állott pocsolyák és a mennyezetről lógó döglött optikai kábelek között. Felsietett a vasbeton lépcsőn, ki a sikátorba. A sikátorban néha érezni lehetett a tengerpart illatát, ha a szél a megfelelő irányból fújt, ma viszont csak a szeméttől bűzlött. A ház oldala föléje magasodott, úgyhogy sietve eltávolodott tőle, hátha valami seggfej kihajít egy üveget vagy valami rosszabbat. Mikor kijutott a Sugárútra, lelassított, de nem túlzottan; nagyon jól tudta, mennyi dohány van a zsebében, és tele volt tervekkel, hogyan kéne elkölteni. Nem mászkálhat tovább ilyen szakadtan, amikor úgy néz ki, hogy Eddynek végre sikerül elhúznia innen a csíkot, vele együtt. Hol azt magyarázta magának, hogy biztos a buli, hogy gyakorlatilag már itt sincsenek, hol azon igyekezett, hogy ne tápláljon túl fellengzős reményeket. Ismerte Eddy biztos bulijait, s Florida is biztos buli volt. Hogy Florida jó meleg, a tengerpart csodálatos, és tele van pénzes szépfiúkkal, csudajó hely egy hónap melós vakációra, amiből azóta már a leghosszabb hónap lett, amire Mona vissza tudott emlékezni. Igaz, Floridában tényleg kibaszott meleg volt, mint valami szaunában. A tengerpart egy része magántulajdonban volt, a maradék agyonra volt szennyezve, a döglött halak hanyatt fordulva úsztak a hullámverésben. Hogy a magánstrandokon is ugyaneze a helyzet, azt nem tudták, azokból csak a szögesdrótot látták, meg a sortban és zsaruingben ácsorgó gorillákat. Eddy egészen izgatott lett, amikor meglátta az őrök fegyvereit, és aprólékos részletességgel leírta őket. Neki magának viszont nem volt pisztolya, már amennyire Mona tudta, és ezt nem is bánta. Az ember néha nem is érezte a döglött halak szagát, mert volt egy másik szag is, valami átható klórbűz, ami égette a szájpadlását, valami szar a tengerparti gyárakból. Ami pedig a szépfiúkat illeti, egytől egyig fuvarok voltak, és akik idelent nyüzsögtek, azok nem igazán ajánlgattak Monának dupla dohányt.

Az egyetlen dolog, amit Floridában szeretett, a drog volt: könnyen és olcsón hozzá lehetett jutni, és általában ipari minőség volt. Néha elképzelte, hogy az a parti szag milliónyi kokólabornak a bűze, mind valami hihetetlen koktélt kotyvasztanak, és az összes molekula itt locspocsol a tengervízben, az apró kis farkát csóválva, és alig várják már, hogy kikerüljenek az utcára.

Lefordult a Sugárútról, és elhaladt egy sor engedély nélkül üzemelő kajás bódé előtt. A gyomra korogni kezdett a szagokra, de ha nem volt muszáj, nem bízott az utcai kajában, és a sétányon hivatalos engedéllyel bíró bódék is voltak, ahol elfogadták a készpénzt. Valaki trombitán játszott a parkolónak kinevezett aszfaltmezőn, recsegő kubai szólót, ami visszaverődött a vasbeton falakról, eltorzult, haldokló hangjai belevesztek a piac reggeli lármájába. Egy ügynök-evangélista széttárta magasra emelt karját; a feje fölött a sápadt, elmosódott Jézus utánozta a mozdulatot. A projektor a dobozban volt, amin állt, de a hátára erősítve egy viharvert nejloncsomagot viselt, amiből két hangosbeszélő állt ki; úgy kandikáltak ki a válla mögül, mintha csupasz krómfejek lettek volna. Az evangélista komor képpel nézett föl Jézusra, és igazított valamit a derékövén. Jézus megvillant, bezöldült, és eltűnt. Mona felnevetett. A férfi szemében fennkölt harag villant, felvarrt arcán vadul rángatózott egy izom. Mona befordult balra, a gyümölcsárusok közé, akik piramisokba tornyozták a narancsot és a grapefruitot ütött-kopott fémkordéikon.

Belépett az alacsony mennyezetű, barlangszerű épületbe, amelynek fülkéiben, benyílóiban állandó üzlethelyiségek kaptak helyet: halat és félkész ételt árultak, olcsó háztartási cikkeket, a kifőzdék, lacikonyhák hosszú fémpultokon kínálták a meleg fogásokat. Itt, az árnyékban hűvösebb volt, és egy kicsit csendesebb. Mona talált egy készpénzes étkezdét hat üres asztallal, és leült az egyikhez. A kínai szakács spanyolul szólította meg; úgy rendelt, hogy rámutatott az ételre. A levest műanyag tálban kapta; a legkisebb címletű bankjegyével fizetett, és a kínai nyolc zsíros kartonkorongot adott vissza neki. Ha Eddy komolyan gondolja ezt az utazást, a korongok semmire se lesznek jók; ha Floridában maradnak, Mona bármikor szerezhet némi készpénzt. Megrázta a fejét. Menniük kell, menniük. Visszapöckölte a viharvert, sárga korongokat a festett farostlemez pult túloldalára.

– Tartsa meg!

A szakács tompa, kifejezéstelen képpel a markába söpörte őket; szája sarkában kék műanyag fogpiszkáló fityegett.

Mona evőpálcikákat választott magának a pulton álló pohárból, és kihalászott a tányérjából egy darab galuskát. A szakács fazekai és a hordozható tűzhely mögül egy öltönyös figyelte őt a szomszéd benyílóból. Egy öltönyös, aki megpróbált másnak kinézni, fehér sportingben és napszemüvegben. De a foga elárulta, meg a frizurája is, bár szakálla volt. Hanyagul nézegetett mindenfelé, mintha bevásárolni indulna, zsebre dugott kézzel, arcán szórakozottnak szánt mosollyal. Csinos fiú volt az öltönyös, már ami kilátszott belőle a szakáll meg a napszemüveg mögül. A mosolya viszont nem volt csinos: szögletesen csinálta, az összes foga kilátszott. Mona bizonytalanul fészkelődött a székén. A készpénzzel történő vásárlást nem tiltotta a törvény, de csak akkor nem, ha az embernek volt adóchipje meg minden ilyesmije. A lányt egyszerre csak kényelmetlenül érintette a dohány a zsebében. Úgy tett, mintha a lefóliázott élelmiszer-forgalmazói engedélyt tanulmányozná, amit a kínai a pultra ragasztott; mikor felpillantott, az öltönyös már nem volt ott.

Ötven ruppót költött ruhára. Tizennégy állványt nézett át négy üzletben, mielőtt döntött volna, a sétány teljes kínálatát. A boltosoknak nem tetszett, hogy annyi cuccot felpróbált, de életében nem volt még ennyi elkölteni való pénze. Délre végzett, és a floridai nap már tűzforróra hevítette az aszfaltot, amikor átvágott a parkolóhoz, két műanyag szatyorral a kezében. A szatyrok, akárcsak a ruhák, használtak voltak, az egyiken egy ginzai cipőbolt emblémája díszelgett, a másik mélyhűtött argentin élelmiszerrudakat hirdetett, amiket újrahasznosított moszatokból préseltek. Gondolatban már a vásárolt holmikat váltogatta és párosította, sorra véve a különféle kombinációkat.

A tér túloldalán az evangélista teljes hangerővel szónokolt, kezdett belelendülni a köpködő őrjöngésbe, a Jézus-hologram fehér leples karját rázta az égre, a sétányra, aztán megint az égre. „Örömmámor! – üvöltötte. – Örömmámor közelg!”

Mona befordult az első sarkon – automatikus reflex, hogy elkerülje azt az őrültet –, és azon kapta magát, hogy napszítta kartonasztalkák előtt lépked, amik zsúfolásig vannak olcsó indiai szimstim-készülékekkel, használt kazettákkal, halványkék polisztirol tömbökbe szurkált mikroszoft tüskékkel. Az egyik asztal mögé Angie Mitchell képét ragasztották ki; ezt a posztert Mona még sosem látta. Önkéntelenül igazított kicsit az arckifejezésén, hogy jobban hasonlítson Angie-re a poszteren. Nem vigyor, nem igazán. Egyfajta félmosoly, talán kissé szomorú. Mona nagyon kedvelte Angie-t. Főleg azért, mert – és ezt a fuvarok is sokszor mondták neki – hasonlított rá. Mintha Angie kishúga lenne. Csak éppen Monának piszébb volt az orra, Angie arcát pedig nem pettyeztek szeplők a járomcsont körül. Mona Angie-félmosolya egyre szélesebb lett, ahogy a festett szoba fényűzését nézte a szép poszteren. Úgy gondolta, valami kastély lehet; Angie valószínűleg ott él, és nagy csomó ember nyüzsög körülötte, akik megcsinálják a frizuráját és felakasztják a ruháit, mert Mona látta, hogy a falak nagy kövekből vannak, a tükrök kerete meg tömör aranyból, falevél-és angyalformára faragva. A feliratból a poszter alján valószínűleg kiderülne, hol van ez a kastély, de Mona nem tudott olvasni. Mindenesetre ott biztos nincsenek kibaszott csótányok, és Eddy sem, ebben biztos volt. Lenézett a stimkészülékekre, és egy pillanatra fontolóra vette, hogy elkölti a maradék pénzét. De stimfilmre már nem telne belőle, ráadásul ezek a vackok mind régiek voltak, egyikük-másikuk még nála is idősebb. Azzal a hogyishívjákkal, azzal a Tallyvel, aki akkor volt nagy sztár, mikor Mona tán a kilencedik évében járt…

Mikor visszaért, Eddy már várta. A ragasztószalagokat leszedte az ablakról, és a legyek vidáman zümmögtek. Eddy hanyatt feküdt az ágyon, cigizett, és a szakállas manus, aki figyelte a sétányon, ott ült a törött lábú széken, még mindig napszemüvegben.

Prior – azt mondta, így hívják, mintha nem is lenne keresztneve. Vagy Eddynek nem lenne vezetékneve. Hát vezetékneve Monának se volt, hacsak a Lisát nem számítjuk, az meg igazán úgy hangzott, mint egy második keresztnév.

Nem tudta hova tenni a pasast ott a kéglin. Talán azért, mert azt állította magáról, hogy angol. Mindenesetre nem igazán volt öltönyös, ahogy Mona a sétányon hitte; valami bulit kavart, csak az nem volt tiszta, mifélét. Folyton Monát nézte, végig rajta volt a szeme, mikor a lány bepakolta a cuccait a kék Lufthansa-bőröndbe, amit ő hozott magával, de nem tüzelt a szeme, mintha különösebben kívánná. Egyszerűen csak figyelt, figyelte a cigiző Eddyt, a napszemüvegével dobolt a térdén, hallgatta Eddy süket dumáját, és nem szólalt meg, ha nem volt muszáj. Ha mondott valamit, az általában mókás volt, de amilyen furcsán beszélt, nem volt könnyű eldönteni, mikor tréfál, és mikor nem. Miután összecsomagolt, Mona kicsit elszédült, mintha dilibogyót vett volna be, és még nem hatna igazán. A legyek az ablakkal baszakodtak, folyton nekimentek a porlepte üvegnek, de nem érdekelte. Ő már nincs itt, ő már elment. Felhúzta a cipzárt.

Esett, mikor a repülőtérre értek; a floridai zápor meleg, húgyszagú folyamban szakadt a láthatatlan égből. Mona sosem járt még repülőtéren, de a stimfilmekből ismerte őket.

Prior kocsija egy bérelt, fehér Datsun volt, ami magától ment, és kvadrofon zenét játszott nyolc mikrohangfalból. Otthagyta őket a poggyászuk mellett a csupasz vasbeton járdán, és elhajtott az esőben. Ha Priornak volt csomagja, nem hordta magával; Monának ott volt a Lufthansa bőröndje, Eddynek meg a klónozott krokodilbőr aktatáskái.

Mona eligazgatta a derekán az új blúzát, és azon tűnődött, illik-e hozzá a cipő, amit vett. Eddy élvezte a helyzetet, zsebre vágta a kezét, és ferdén tartotta a vállát, hogy mutassa: most valami fontosat csinál.

Monának eszébe jutott az első találkozásuk Clevelandben, amikor beugrott a tanyára, hogy megnézze a mopedet, amit a vénember el akart adni: egy háromkerekű Skodát, amit szinte teljesen megevett már a rozsda. Az öreg harcsát tenyésztett a mocskos udvart szegélyező vasbeton tartályokban. Mona a házban volt, amikor Eddy befutott, egy kamion hosszú, magas falú szállítórekeszét állították betontömbökre. Egyik oldalt ablakokat vágtak rajta, négyszögletes lyukakat, amikre aztán összekarcolt műanyag lemezeket erősítettek. Mona a tűzhelynél állt, körüllengte őt a száradni kiaggatott paradicsomok és hagymafüzérek illata, amikor hirtelen megérezte a férfi jelenlétét a szoba túloldalán, az izmait és a vállát, a fehéren csillogó fogsorát, a szégyenlősen a kezében tartott nejlonsapkát. Az ablakokat beragyogta a napsütés, megvilágította a csupasz és sivár kamionbelsőt, a padlót, amit mindig úgy söpört, ahogy az öregembernek kellett, most mégis mintha árnyék borult volna rá, vérpiros árnyék, amikor meghallotta a saját szíve kalapálását. Eddy közelebb jött, a sapkáját közben az üres farostlemez asztallapra lökte, és most már egyáltalán nem volt szégyenlős, inkább olyan, mint aki születése óta ide tartozik. Aztán odaért hozzá, felemelte a kezét – az egyik ujján vastag gyűrű csillogott –, és megsimogatta Mona dús, olajosan fénylő haját. Aztán benyitott az öreg, Mona elfordult, és úgy tett, mintha valami dolga lenne a tűzhelynél. Kávét, mondta az öreg, és Mona kiment vízért, megtöltötte a zománcozott fazekat a tetőtartály leeresztő csapjából, a víz gurgulázva csörgött át a szénszűrőn. Eddy és az öregember, ahogy az asztalnál ülnek, előttük a feketekávé… Eddy lába egyenesen kinyújtva az asztal alatt, izmos combján megfeszül a kopott farmer. Mosolyogva tárgyal az öregemberrel, alkudozik a Skodára. Hogy egész frankón megy, és meg is venné, ha az öregnek meglenne hozzá a műszakija. Az öregember feláll, beletúr egy fiókba. Eddy szeme megint Monára téved. A lány követte őket az udvarra, és figyelte, ahogy Eddy fellendül a repedezett vinilnyeregbe. A kipufogógáztól az öregember kutyái szűkölve kotródnak az udvar túlsó sarkába, az olcsó alkoholgőzök édeskés illata, az Eddy lábai között remegő karosszéria…

Most nézte őt, ahogy az aktatáskái mellett pózol, és így a távlatokból nézve elég nehezére esett megérteni, miért szökött meg vele másnap a Skoda nyergében, miért indult el vele Cleveland felé. A Skodának volt egy lepukkant kis rádiója, amit a motorzajtól nem lehetett hallani, de esténként mindig bekapcsolták az út menti füvön. A tuner jórészt tropára ment, úgyhogy csak egyetlen állomást lehetett vele fogni, valami szellemzenét egy magányos texasi adótoronyból. Egész éjszaka szállt az acélgitár panaszos siráma, mikor Mona benedvesedve nekifeszült Eddy combjának, és érezte a nyakán a merev, száraz fűszálak csiklandozását.

Prior betette a kék bőröndöt egy csíkos tetejű, fehér, motoros kocsiba, és Mona bemászott utána; a kubai sofőr fejhallgatójából vékony hangon csipogó spanyol szavak ütötték meg a fülét. Aztán Eddy felnyalábolta a krokodilbőr aktatáskákat, és ő is beszállt Priorral. Az esőfüggönyben kigördültek a kifutópályára.

A repülő nem olyan volt belülről, mint amilyeneket a stimfilmekben látott, nem hasonlított a hosszú, nagy rakás üléssel felszerelt, jómódú buszokra. Kicsi, fekete gép volt, éles metszésű, vézna szárnyakkal; úgy festett, mintha hunyorogna az ablakaival.

Felmászott valami fémhágcsón, és egy kis helyiségben találta magát, négy üléssel; a padlószőnyeg csupa szürke volt, a falak és a mennyezet is, egyáltalán, minden tisztának, hűvösnek és szürkének tetszett. Eddy bejött utána, és helyet foglalt, mintha minden nap csinálna ilyesmit, megigazította a nyakkendőjét, és kinyújtotta a lábát. Prior gombokat nyomogatott az ajtópanel mellett. Mikor a helyére siklott, sóhajtó nesz hallatszott.

Mona kinézett a keskeny, párás ablakon a nedves vasbetonon tükröződő reptéri fényekre.

Vonattal jött ide, gondolta, New Yorkból Atlantába, és aztán váltott.

A gép megremegett. Mona hallotta, ahogy a karosszéria csikorogva életre kel.

Két óra múlva riadt fel az elsötétített kabinban, a repülő bágyasztó zúgása álomba ringatta. Eddy aludt, a szája félig kinyílt. Talán Prior is aludt, talán csak a szemét tartotta lehunyva; Mona nem tudta megállapítani.

Álmában, amire reggel nem fog majd emlékezni, annak a texasi adónak a zenéjét hallotta, a fájdalmasan sajgó acélhúrok semmibe vesző hangjait.

9

Földalatti

Jubilee és Bakerloo, Circle és District. Kumiko a lefóliázott kis térképet nézegette, amit Petal adott neki, és megborzongott. A vasbeton platformból sugárzó hideg átsütött a cipője talpán.

– Kibaszottul régi – mondta Sally Shears szórakozottan; szemüvegében visszatükröződött a fehér kerámiacsempékkel borított, homorú fal.

– Elnézést?

– A metró… – Sally új, skót mintás kendőt hordott a nyakában, s a lehelete fehéren gőzölgött, miközben beszélt. – Tudod, mi zavar? Néha látni a melósokat, mikor új csempéket ragasztanak föl ezeken az állomásokon, de a régieket nem szedik le előtte. Vagy lyukat ütnek a falba, hogy hozzáférjenek a vezetékekhez, és az ember látja, hány réteg csempe van fölöttük…

– Igen?

– Mert egyre szűkebb lesz, oké? Mint az érelmeszesedésnél.

– Igen – mondta Kumiko tamáskodva. – Értem… Azok a fiúk, Sally, mit jelent az öltözékük, kérlek?

– Jackek. Jack Drakuláknak hívják magukat.

A négy Jack Drakula úgy gubbasztott a szemközti platformon, mint négy ázott tollú varjú. Dísztelen fekete esőkabátot és térdig fűzött, fekete katonai bakancsot viseltek. Az egyik elfordult, hogy mondjon valamit a másiknak; Kumiko látta, hogy a haját a tarkóján varkocsba fonta, és fekete gumiszalaggal kötötte hátra.

– Fellógatták – mondta Sally –, a háború után.

– Kit?

– Jack Drakulát. A háború után egy darabig divatba jöttek a nyilvános akasztások. Jackek… vigyázz velük! Mindenkit gyűlölnek, aki idegen…

Kumiko szerette volna megbeszélni a dolgot Colinnal, de a Maas-Neotek készüléket eldugta egy márvány mellszobor alá abban a szobában, ahol Petal a reggelit meg az ebédet szolgálta fel, és azután megérkezett a szerelvény is; egészen elámult az acélsíneken sikló kerekek archaikus dübörgésétől.

Sally Shears szemüvegében visszatükröződtek a londoni szeméthalmok, amiket évszázadról évszázadra gyarapítottak a gazdasági válságok, tűzvészek, háborúk.

Kumiko, akit már alaposan összezavart a három gyors egymásutánban lezajló és látszólag teljesen véletlenszerű átszállás, hagyta, hogy egyik taxiból a másikba hurcolják. Kiugrottak az egyik kocsiból, odamasíroztak a legközelebbi áruházhoz, aztán az első útjukba eső kijáraton távoztak, és beültek egy másik taxiba.

– Harrods – mondta egyszer Sally, mikor éppen egy díszes, márványoszlopos, kőlapokkal kifalazott csarnokon vágtak át gyors iramban. Kumiko pislogva meredt a többszintes márványpultokon közszemlére tett vastag, élénkvörös karajokra és rostélyosokra; biztos műanyagból vannak, mást nem tudott feltételezni. Aztán megint kint voltak az utcán, Sally bevágta magát a következő taxiba. – Covent Garden – mondta a sofőrnek.

– Bocsáss meg, Sally! Mit csinálunk?

– Tűnünk a véres francba!

Sally forró brandyt ivott egy apró kávéházban, a sétatér hóval csíkozott üvegteteje alatt. Kumiko csokoládét rendelt.

– Eltűntünk, Sally?

– Ja. Legalábbis remélem. – Ma öregebbnek néz ki, gondolta Kumiko, a feszültség – vagy talán a kimerültség – elmélyítette a ráncokat a szája körül.

– Sally, te voltaképpen mivel foglalkozol? A barátod azt kérdezte, nyugállományban vagy-e még…

– Üzletasszony vagyok.

– Ahogy az apám üzletember?

– Apád másfajta üzletember, édesem. Nem, nem úgy. Én ügynök vagyok. Főleg befektetésekkel foglalkozom.

– Mibe fektetsz be?

– Más ügynökökbe. – Vállat vont. – Mi az, ma elfogott a kíváncsiság? – Belekortyolt a brandyjébe.

– Azt tanácsoltad nekem, legyek tégla.

– Jó tanács. De ennél azért kicsit dörzsöltebben láss hozzá!

– Te itt laksz Londonban, Sally?

– Utazgatok.

– Swain is ilyen „ügynök”?

– Azt hiszi magáról. Neki a befolyás a biznisz, hogy mindig jó irányba bólintson. Errefelé ez kell is az üzlethez, de néha az idegeimre megy vele. – Felhajtotta a brandy maradékát, és megnyalta a szája szélét.

Kumiko megborzongott.

– Nem kell majréznod Swaintől. Yanaka reggelire megzabálja…

– Nem. Azokra a fiúkra gondoltam a földalattin. Olyan soványak…

– A Drakulák.

– Valami banda?

– Bosozuku – mondta Sally, elég jó kiejtéssel. – „Nomád törzs?” Mindenesetre olyanok, mint valami törzs. – Nem ez volt ugyan a megfelelő szó, de Kumiko úgy gondolta, érti a különbséget. – Azért soványak, mert szegények. – Intett a pincérnek, hogy hozzon még egy brandyt.

– Sally – mondta Kumiko –, mikor idejöttünk, az az útvonal, a metró meg a taxik… Ugye, azért csináltad, nehogy kövessenek minket?

– Soha semmi nem biztos.

– De mikor Tickkel találkoztunk, nem tettél semmilyen óvintézkedést. Akkor könnyen követhettek minket. Megbízod Ticket, hogy kémkedjen Swain ellen, de nem teszel semmi óvintézkedést. Idehozol engem, és előtte órákig keringünk a városban. Miért?

A pincér egy gőzölgő poharat tett Sally elé.

– Agyafúrt kis szivi vagy, ugye, édesem? – A nő hátradőlt, és belélegezte a brandy gőzét. – Bizony, így áll a helyzet, oké? Lehet, hogy Tickkel csak nyüzsögni akartam egy kicsit.

– De Tick nagyon aggódik, hogy Swain rajtakapja.

– Swain egy ujjal sem fog hozzányúlni, ha tudja, hogy nekem dolgozik.

– Miért?

– Mert tisztában van vele, hogy bármikor kinyírhatom. – Fölemelte a poharát, és egyszerre sokkal elégedettebbnek látszott.

– Megölnéd Swaint?

– Úgy ám! – Ivott.

– Akkor miért voltál ma ilyen óvatos?

– Mert időnként jó érzés mindent lerázni, kimászni a szar alól. Persze, jó esélyünk van rá, hogy nem sikerült. De talán mégis. Talán senki, de senki nem tudja, hogy itt vagyunk. Jó buli, mi? Benned is lehet poloska, erre nem gondoltál még? Talán a papád, a jaki hadúr, beléd ültetett egy frankó csipogót, hogy mindig tudja, merre kószál a kislánya. Ott az a szép kis fogsorod, talán apuci fogásza belebarmolt egy kis hardvert, miközben stimeztél. Jársz fogorvoshoz?

– Igen.

– Stimezel, miközben működik rajtad?

– Igen…

– Itt repül a kismadár! Talán a papa most is hallgatózik…

Kumiko majdnem kiborította, ami megmaradt a csokoládéjából.

– Hé! – A fényezett körmök rákoppintottak Kumiko csuklójára. – Emiatt ne aggódj! Nem küldött volna ide egy poloskával a bőröd alatt. Az ellenségei túl könnyen kiszagolhatnának. De érted, mire gondolok? Jó dolog kimászni a ganéból, vagy legalábbis megpróbálni. Hogy magunk legyünk, oké?

– Igen – mondta Kumiko zakatoló szívvel; a pánik most tetőzött. – Megölte anyámat! – bökte ki, aztán csokoládét hányt a kávéház szürke márványpadlójára.

Sally elvezette őt a Szent Pál-székesegyház oszlopai előtt, s nem szólt egy szót sem. A szégyenkező Kumiko széttagolt transzban járta az utcákat, agya véletlenszerűen regisztrálta az információkat: a Sally bőrkabátját szegélyező gyapjúcsík, egy galamb tollazatának olajos szivárványfénye, amint félretotyog az útjukból, piros buszok a Közlekedési Múzeumban – óriások játékszerei –, Sally az ujjait melengeti egy csésze gőzölgő tea körül.

Fázott. Most már mindig fázni fog. A város ősi csontjainak hideg nyirkossága, a Sumida jeges vize, amint az anyja tüdejébe tódul, a neondarvak dermesztő röpte.

Az anyja finom csontozatú, sötét bőrű asszony volt, dús hajzuhatagába arányló fémszemcsék vegyültek, mintha valami ritka trópusi fafajta lenne. Parfümök és meleg bőr szaga lengte körül. Az anyja manókról, tündérekről és Koppenhágáról mesélt neki, ami egy messzi-messzi város volt. Mikor Kumiko a tündérekről álmodott, az apja titkáraira hasonlítottak, karcsúak és komorak voltak, fekete öltönyben, szorosra húzott esernyővel. A tündérek sok furcsa dolgot műveltek az anyja meséiben, és a meséknek varázserejük volt, mert estéről estére változtak, az ember sohasem lehetett biztos benne, hogy aznap éppen hogyan fejeződnek be. Hercegnők is szerepeltek a mesékben, meg balerinák, és Kumiko tudta, hogy minden hercegnő és balerina egy kicsit az ő édesanyja.

A hercegnő-balerinák csodaszépek voltak, de szegények, szerelemből táncoltak a messzi város szívében, ahol művészek és fiatal költők udvaroltak nekik, egytől egyig jóképűek és nincstelenek. Hogy eltarthassák idős szüleiket, vagy beültethető szervet vásároljanak bajba jutott testvérüknek, a hercegnő-balerinák néha kénytelenek voltak nagyon messzire utazni, akár Tokióba is, hogy pénzért táncoljanak. Pénzért táncolni – legalábbis a mesék ezt sugallták – nem volt jó dolog.

Sally elvitte egy robatabárba Earls Courtban, és belediktált egy pohár szakét. A forró borban füstölt pontyuszony úszkált, ami meleg whiskybarnára színezte az italt. Robatát ettek a füstös grillsütőből, és Kumiko érezte, hogy a hideg visszakozik a csontjaiból, de a zsibbadtság nem. A bár belső díszítése erőteljesen hangsúlyozta a kulturális keveredést; valahogyan sikerült a hagyományos japán formavilágot tükröznie, ugyanakkor viszont úgy nézett ki, mintha Charles Rennie Mackintosh tervezte volna.

Nagyon furcsa nő volt ez a Sally Shears, furcsább az összes többi londoni gaidzsinnál. Most mindenfélét mesélt Kumikónak, különféle emberekről, akik egy olyan Japánban éltek, amit ő sohasem ismert: történeteket, amik meghatározták az apjának a világban elfoglalt helyét. Az oyabun – így hívta Kumiko apját. A Sally történeteiben alakot öltő világ alig tűnt valóságosabbnak az anyja tündérmeséinél, de Kumiko kezdte megérteni apja hatalmának alapját és kiterjedését.

– Kuromaku – mondta Sally. A szó fekete függönyt jelentett. – Kabuki eredetű, de fixert jelent, olyan embert, aki baráti szolgálatokkal kereskedik. A színfalak mögött, oké? Ilyen a te faterod. És ilyen Swain is. De Swain az öreged kobunja, legalábbis egy a sok közül. Oyabunkobun, szülő-gyermek. Roger részben innen szerzi a lét. És ezért vagy itt te is, mert Roger adósa az oyabunnak. Giri, érted?

– Swain rangbéli ember.

Sally a fejét rázta.

– Az öregedhez képest lószar, Kumi! Ha kénytelen volt Londonba paterolni téged, hogy biztonságban legyél, az azt jelenti, hogy komoly változásoknak nézünk elébe.

– Volt egy kis iszogatás? – kérdezte Petal, mikor beléptek a szobába. Szemüvegkerete Tiffany-fénnyel hunyorgott a pohárszékből sarjadó fára, amelynek bronzból volt a törzse, színes üvegből a virágai. Kumiko legszívesebben a Maas-Neotek készüléket rejtő márványfejre nézett volna, de türtőztette magát, és kifelé bámult a kertre. A hótakaró felvette a londoni égbolt színét.

– Hol van Swain? – kérdezte Sally.

– A főnök lelépett – felelte neki Petal.

Sally a pohárszékhez lépett, és egy nehéz ólomkristály kancsóból töltött magának egy pohár scotchot. Kumiko látta, hogy Petalnak megrándul az arca, mikor a kancsó éles csattanással visszazökkent a fényezett fára.

– Üzenet?

– Nem jött.

– Visszavárod ma éjjel?

– Nem mondhatnám. Kérsz valamit vacsorára?

– Nem.

– Én szeretnék egy szendvicset – mondta Kumiko.

Tizenöt perc múlva ott ült a hatalmas ágy közepén, az érintetlen szendviccsel a fekete márvány éjjeliszekrény lapján, a Maas-Neotek egységgel két csupasz lábfeje között. Mikor feljött, Sally Swain whiskyjét vedelte, és az ablakon keresztül a szürke kertre bámult. Kumiko megfogta a készüléket, és Colin remegve fókuszba állt az ágy lábánál.

– Amit én mondok, azt rajtad kívül senki sem hallja – szólt sietve, és az ajkához emelte a mutatóujját –, ami jó dolog, mert a szobát lehallgatják.

Kumiko már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, aztán csak bólintott.

– Nagyszerű – mondta Colin –, okos kislány! Két beszélgetésem van a számodra. Az egyik a házigazdád és az alvezére, a másik a házigazdád és Sally között. Az előbbi körülbelül tizenöt perccel azután kezdődött, hogy elrejtettél odalent. Hallgasd…

Kumiko lehunyta a szemét, és jég zörgését hallotta a whiskyspohárban.

– Hol a mi kis japcsink? – kérdezte Swain.

– Begubózott éjszakára – mondta Petal. – Magában beszél a csaj. Egyoldalú társalgás. Furcsa.

– Miről dumál?

– Tulajdonképpen semmiről. Vannak, akik hajlamosak az ilyesmire…

– Milyesmire?

– Hogy magukban beszéljenek. Szeretnéd hallani?

– Krisztusom, dehogyis! Hol a megnyerő modorú Miss Shears?

– Egészségügyi sétán.

– Ha legközelebb sétálgatni megy, hívd fel Bernie-t, szaglásszon utána…

– Bernie-t – nevetett föl Petal – utoljára egy kibaszott dobozban küldte vissza!

Swain is csatlakozott a nevetéshez.

– Nem is rossz buli, megszabadultunk Bernardtól, és egyúttal csillapítottuk a hírhedt borotvalány vérszomját… Tölts még két pohárral!

– Kösz, én nem kérek! Megyek, lefekszem, ha nincs szükséged rám…

– Nincs – mondta Swain.

– Szóval – mondta Colin; mikor kinyitotta a szemét, az ágy támláján ülve találta –, a szobádban egy hangra reagáló felvevőkészülék van elrejtve. Az alvezér visszajátszotta a szalagot, és hallotta, mikor beszéltél hozzám. A második felvételünk már jóval érdekesebb. A házigazdád a második whiskyjét szopogatja, erre beállít a mi Sallynk…

– Hello – hallotta Kumiko Swain hangát –, szívtál egy kis friss levegőt?

– Baszódj meg!

– Tudod – mondta Swain –, nem az én ötletem volt. Igazán megpróbálhatnád ezt észben tartani. Mondtam már, hogy nekem is elkapták a mogyoróimat.

– Tudod, Roger, néha kísértésbe esek, hogy higgyek neked.

– Próbáld ki! Megkönnyítené a dolgodat.

– Máskor viszont szeretném fültől fülig átvágni azt a kibaszott torkodat!

– Az a te problémád, kedvesem, hogy sosem tanultad meg megosztani a feladatokat. Még mindig személyesen akarsz elintézni mindent.

– Ide figyelj, seggfej, én tudom, honnét jöttél, hogy jutottál ide, és szart sem érdekel, milyen mélyen fúrod a nyelved Yanaka seggébe vagy bárki máséba! Sarakin! – Kumiko még sosem hallotta ezt a szót.

– Megint hallattak magukról – mondta Swain színtelen, társalkodó hangnemben. – A csaj még mindig a tengerparton van, de úgy tűnik, nemsokára kiröpül. Valószínűleg keletre. Vissza a régi kastélyodba. Azt hiszem, tényleg ez a legjobb lehetőség. Az a ház eszméletlen. Az egész telek alig hatszáz négyszögöl, de a biztonsági rendszere egy kisebb hadsereget is megállítana…

– Még most is azt akarod bebeszélni nekem, Roger, hogy ez az egész egy szimpla emberrablás? Hogy váltságdíjat akarnak követelni érte?

– Nem. Arról szó sem volt, hogy vissza is szolgáltatják.

– Akkor meg miért nem bérelik fel azt a hadsereget, mi? Ne legyen kisebb, mondjuk, legyen nagyobb! Toborozzanak zsoldosokat, oké? A trösztös fiúkat. Nem olyan kemény dió az a csaj, lefogadom, hogy bármelyik nagyvállalat jobban őrizteti a szaros tudósait. Használják a kibaszott profikat, engem meg hagyjanak békén, jó?

– Már századjára mondom neked, hogy nem ezt akarják. Te kellesz nekik.

– Roger, mijük van nekik rólad, he? Akarom mondani, tényleg nem tudod, hogy rólam mijük van?

– Nem, nem tudom. De az alapján, amivel engem fejbe kúrtak, megkockáztatnék egy feltételezést.

– Na?

– Minden.

Válasz nem volt.

– Van még valami – mondta Swain –, ezzel ma hozakodtak elő. Azt akarják, hogy úgy nézzen ki, mintha kiiktattuk volna.

– Mi?

– Azt akarják, hogy úgy nézzen ki, mintha kinyírtuk volna.

– Hogy a fészkes fenébe?

– Szerezni fognak egy testet.

– Feltételezem – mondta Colin –, hogy Sallynek nem volt több hozzáfűznivalója. Itt a felvétel vége.

10

Az Alak

Egy órán keresztül vacakolt a Bíró csuklócsapágyaival, aztán bekente őket gépzsírral. Már túl hideg volt a munkához. Föl kell fűtenie a helyiséget, ahol a többit tartotta, a Felügyelőket, a Hullamorzsolót meg a Boszorkát. Ez már önmagában is felrúgta volna Gentryvel való megállapodásának kényes egyensúlyát, ám teljesen eltörpült a probléma mellett, hogyan magyarázza meg neki a Kid Afrikával kötött alkut, illetve a két idegen jelenlétét a Gyártelepen. Gentryvel nem lehetett vitatkozni; a lé az övé volt, mert ő bűvölte ki a Fissziós Hatóságból. Ha Gentry nem ül minden hónapban a deckjéhez, és nem végzi el a szertartásos mozdulatokat, amik mindig meggyőzték a Hatóságot, hogy a Gyártelep valahol másutt van, ahol rendesen fizetik a számlát, nem lenne áramuk.

És Gentry egyébként is olyan furcsa, gondolta; ahogy felállt, és elővette a dzsekije zsebéből a Bíró távvezérlőjét, érezte, hogy megreccsen a térde. Gentry meg volt győződve róla, hogy a cyber-térnek Alakja van, mindent átfogó, totális formája. Ez volt a legfurcsább ötlet, amiről Dörzsölt valaha hallott, de Gentry a megszállottsággal határosan hitt benne, hogy az Alak mindent meghatároz. Az Alak volt Gentry Grálja, felkutatását szent küldetésének tekintette.

Dörzsölt egyszer lefuttatott a stimen egy ismeretterjesztő Net/Knowledge sorozatot az univerzum alakjáról. Úgy okoskodott, hogy ha az univerzum minden, akkor hogy lehetne neki alakja? Ha egy dolognak alakja van, akkor lennie kell körülötte valaminek, amiben az az alak létezik, nem? És ha az a valami tényleg valami, akkor annak is az univerzumhoz kell tartoznia. Pontosan ez a téma volt az, amiről nem volt tanácsos vitát kezdeni Gentryvel, mert Gentry csomóra tudta kötni az ember agyát. De Dörzsölt egyébként sem hitte, hogy a cyber-tér olyasvalami lenne, mint az univerzum; az csak egy módszer az adatok érzékletessé tételére. A Fissziós Hatóság mindig úgy nézett ki, mint egy nagy, piros, azték piramis, de nem volt muszáj úgy kinéznie; olyan alakja volt, amilyet az FH akart. A nagyobb cégeknek copyrightjuk volt róla, hogy fest a cuccuk. Akkor viszont hogy gondolhat valaki olyat, hogy az egész mátrixnak meghatározott alakja van? És miért lenne fontos, ha tényleg így volna?

Lenyomta a távvezérlő kapcsológombját; a Bíró, tőle tíz méterre, zúgni kezdett és megremegett.

Dörzsölt gyűlölte a Bírót. Az emberek sosem értették, miben áll a művészete. Hogy egyáltalán nem szerez neki örömöt, amikor megépíti ezeket a robotokat, amikor kitaszítja magából a Bírót, oda, ahol láthatja és nyomon követheti, s végül megszabadulhat az ötletétől – és ez korántsem ugyanaz, mintha szerette volna.

A fej nélküli Bíró közel négy méter magas volt, és vállban feleakkora széles: remegve állt, innen-onnan összeszerelt páncélja sajátos, egyedi rozsdaszínben fénylett, mint egy régi talicska nyele, amit ezernyi kéz koptatott az évek során. Ezt a hatást vegyszerekkel és gyakori csiszolással sikerült elérnie, és szinte mindenütt lekezelte vele a Bírót, legalábbis a régi, rozsdatemetőkből kiásott alkatrészeit; a körfűrészek hideg fogazatát és a tükörfényes ízületeket persze nem, de a Bíró többi része ilyen színű volt, patinás, mint valami nagyon régi szerszám, amit most is nap mint nap használnak.

Megbillentette a joysticket, és a Bíró tett egy lépést előre, aztán még egyet. A stabilizátorok tökéletesen működtek; a robot még fél karral is hátborzongató méltósággal mozgott, pont úgy rakta a lábát, ahogyan kellett.

Dörzsölt belevigyorgott a Gyártelep homályába, miközben a Bíró feléje dübörgött: egy-kettő, egy-kettő… Ha akart, a Bíró megépítésének minden apró részletére vissza tudott emlékezni, és néha meg is tette, csak hogy megnyugtassa magát, igenis képes rá.

Arra az időre nem emlékezett, amikor még nem tudott emlékezni, bár néha hajszál híján sikerült neki.

Ezért építette a Bírót, mert annak idején csinált valamit – nem túl vészeset, de rajtakapták, kétszer is –, és bíróság elé állították. Elítélték, és végrehajtották az ítéletet, aztán nem emlékezett semmire, egyáltalán semmire, ami öt percnél tovább tartott volna. Autókat lopott. Gazdag manusok autóit. Gondoskodtak róla, hogy soha ne felejthesse el, amit csinált.

Igazított egy kicsit a joysticken, megfordította a Bírót, és bemasírozott vele a szomszéd helyiségbe, végig egy nyirkos, vasbeton állványokkal szegélyezett folyosón, amikről hajdan fogókarok és ívforrasztók lógtak. Magasan a feje fölött, a félhomályban, a poros tartógerendák között döglött, fluoreszkáló szerelvénykötegek lógtak, amiken néha madarak raktak fészket.

Korszakov-módszer, így hívták az eljárást: babráltak valamit az idegsejtjeivel, hogy a rövid távú memória ne tudjon működni. Ahogy megcsinált valamit, azonnal el is felejtette; bár hallott róla, hogy az utóbbi időben nem szabnak ki ilyen ítéletet, legalábbis nagystílű autótolvajokra. Akik nem tapasztalták, azt hitték, nem nagy ügy – a hűvösön vagy, és még csak nem is emlékszel rá –, de valójában egészen másmilyen volt. Mikor kiszabadult, mikor vége lett… Három teljes év a félelem és a zűrzavar hosszú, bizonytalan láncolatában, és nem is azokkal az időszakokkal volt a gond, amikre emlékezett, hanem az átmenetekkel… Mikor vége lett, muszáj volt megépítenie a Boszorkát, a Hullamorzsolót, aztán a Felügyelőket, és most végül a Bírót.

Miközben felirányította a Bírót a vasbeton rámpán abba a helyiségbe, ahol a többiek várták, hallotta, hogy Gentry felpörgeti motorját a Kutyamagányon.

Gentryt zavarták az emberek, gondolta Dörzsölt, mikor elindult a lépcső felé, de ez fordítva is állt. Az idegenek megérezték az Alak lángolását Gentry homloka mögött; mindenben, amit tett, a rögeszméje vezérelte. Dörzsöltnek fogalma sem volt róla, hogy boldogul a Sprawlba tett kiruccanásai során; talán ugyanolyan dilis pasasokkal tárgyalt, amilyen ő volt, magányos farkasokkal a drog-és a szoftverpiac legszélén. A szexszel egyáltalán nem törődött, olyannyira, hogy Dörzsöltnek fogalma sem volt róla, mit csinálna, ha egyszer valahogy eszébe jutna.

A szexhiány volt a Kutyamagány legfőbb hátulütője, ami Dörzsöltet illeti, különösen télen. Nyáron néha talált magának egy lányt azokban a rozsdás kisvárosokban; ezért kirándult annak idején Atlantic Citybe, és ezért vált Kid lekötelezettjévé. Később bebeszélte magának, hogy az a legjobb megoldás, ha a munkájára összpontosít, ám miközben az ingatag acéllépcsőn kapaszkodott a Gentry szállásához vezető közlekedőhíd felé, rajtakapta magát, hogy azon morfondírozik, vajon hogy festhet Cherry Chesterfield az alatt a rengeteg bőrcucc alatt. A lány kezére gondolt, hogy milyen tiszta és gyors, de ettől felrémlett előtte a hordágyon fekvő eszméletlen pali képe, a cső, ami valami oldatot pumpál a bal orrlyukába, és Cherry, ahogy szivaccsal törölgeti az arcát. Elfintorodott.

– Hé, Gentry! – bömbölte bele a Gyártelep vassal erezett sötétjébe. – Jövök!

Három dolog nem volt szikár, keskeny és szoros Gentryn: a szeme, a szája és a haja. A szeme nagy volt és fakó, a beeső fénytől függően szürke vagy kék; az ajka telt és mozgékony. A haját tépett, szőke taréjba zselézte, ami ide-oda billent járás közben. Szikár volt, de nem girhes, mint Kismadár, akit a peremvárosi étrend meg a gyenge idegek sorvasztottak ösztövérré; Gentry egyszerűen sovány volt, a csontozatára szorosan tapadtak az izmok, háj egy deka sem látszott rajta. Szűk, erőszakos stílusú ruhákat viselt: fekete bőrcuccokat szurokfekete gyöngyökkel kivarrva, ami a Deacon Bluesszal töltött idejére emlékeztette Dörzsöltet. A gyöngyök miatt gondolta, hogy Gentry harminc körül járhat. Ő is harmincéves volt.

Mikor Dörzsölt belépett az ajtón a százwattos izzók éles fényébe, Gentry rámeredt, hogy minél ékesszólóbban érzékeltesse vele: ő is egy újabb akadály csupán, amelyik Gentry és az imádott Alak közé áll. Éppen két motorostáskát lökött a hosszú acélasztalra, amelyek elég nehéznek tűntek.

Dörzsölt rengeteget szerelt és forrasztott Gentrynek az első nyáron, amikor a Kutyamagányra érkezett. Levágta a tetőpaneleket, ahol szükség volt rá, támasztógerendákat állított fel, merev műanyag lemezekkel takarta el a lyukakat, az így létrehozott tetőablakokat pedig szilikonnal vonta be. Aztán jött Gentry maszkkal, szórópisztollyal és húsz gallon fehér latexfestékkel; a takarítást, a falak lesikálását kihagyta, csak vastag festékréteget fújt a rengeteg porra, mocsokra és száraz madárszarra. Gyakorlatilag a falra tapasztotta a sok szemetet, és addig működött a szórópisztollyal, amíg az egész többé-kevésbé fehér nem lett. Mindent befestett, a tetőablakokat kivéve, aztán Dörzsölt szépen beszerelte neki a cuccát, amit addig a Gyártelep földszintjén tartott: egy kisebb kamionra való komputert és cyberdecket, egy hatalmas, ósdi holovetítőt, ami alatt majdnem letört a darukar; effektgenerátorokat, több tucat bordázott műanyag dobozt, zsúfolásig tömve a legkülönfélébb módon rögzített fájlokkal, amiket Gentry az Alak kutatása során szedett össze; több száz méter optikai kábelt, fényes, új plasztiktárcsákra csévélve, amiket a még működő ipartelepekről lopkodott össze. És könyveket, régi könyveket, amelyek fedele vászonnal bevont kartonlemezekből készült. Dörzsöltnek addig fogalma sem volt róla, milyen nehezek. Szomorú illatuk volt azoknak a vén könyveknek.

– Megnőtt pár dekával a fogyasztásod, mióta elmentem – mondta Gentry, és kinyitotta az első motorostáskát. – Szereztél egy új hősugárzót?

Idegesen turkálni kezdett a táskában, mintha keresne valamit, amire szüksége van, de rossz helyre tette. Ám Dörzsölt tudta, hogy nem ez a baja: hiába ismerte a váratlan látogatót, zavarta a jelenléte ezen a helyen.

– Ja. A raktárban is be kell fűtenem. Különben túl hideg lesz, nem tudok melózni.

– Nem – mondta Gentry, és hirtelen felnézett –, nem hősugárzót raktál a szobádba. Nem stimmel a fogyasztás.

– Ja – vigyorodott el Dörzsölt, arra alapozva, hogy a vigyorgás ostobának tünteti fel Gentry előtt, és könnyebben meglágyíthatja.

– Mi az a „ja”, Dörzsölt Henry?

– Tényleg nem hősugárzó.

Gentry éles csattanással becsukta a motorostáskát.

– Ha nem mondod meg, mi az, kiiktatom az áramkörből.

– Tudod, Gentry, ha nem lennék itt, sokkal kevesebb időd jutna a… dolgaidra. – Dörzsölt jelentőségteljesen a nagy holovetítő felé bökött a fejével. – Az az igazság, két ember van nálam… – Látta, hogy Gentry megfeszül, fakó szeme tágra nyílik. – De nem fogod látni egyiküket sem, hallani se, semmi.

– Nem is – mondta Gentry fojtott hangon, miközben megkerülte az asztalt –, mert azonnal eltünteted innen őket, ugye?

– Legfeljebb két hét, Gentry.

– Kivágod őket. Most azonnal! – Gentry arca centiméterekre volt az övétől, orrát megcsapta a kimerültség savanyú bűze. – Vagy mész te is velük!

Dörzsölt tíz kilóval nehezebb volt Gentrynél, jórészt izomban, de sosem jutott eszébe, hogy megfenyegethetné. Gentry mintha egyáltalán nem törődött volna vele, hogy baja eshet, nem is érdekelte. Ez a maga módján épp elég ijesztő volt. Gentry egyszer pofon vágta, keményen, tiszta erőből, és Dörzsölt lenézett a markában szorongatott hatalmas, krómmal ötvözött csavarkulcsra; érthetetlen csalódottság fogta el.

Gentry kihúzta magát, reszketni kezdett. Dörzsölt meglehetősen biztos volt benne, hogy nem szokott aludni, ha Bostonból New Yorkba utazik. Egyébként a Gyártelepen sem aludt sokat. Mindig felpörögve érkezett meg, és az első nap volt a legrosszabb.

– Nézd! – mondta Dörzsölt olyan hangon, mintha egy sírással küszködő kisgyerekhez beszélne, és előhúzta a zsebéből a csomagot, Kid Afrika cuccát. Gentry elé tartotta az átlátszó, cipzáras műanyag tasakot, hogy jól lássa, mi van benne: kék dermák, rózsaszín tabletták, egy nagy adag randa külsejű ópium piros celofánba tekerve, köhögés elleni cukorkára emlékeztető lövetkristályok, plasztikinhalátorok, amikről késsel kaparták le a japán gyártócég nevét… – Afrika küldi – mondta Dörzsölt, és meglengette a csomagot.

– Afrika? – Gentry a tasakra nézett, aztán Dörzsöltre, végül megint a tasakra. – Ez Afrikából jött?

– Kid Afrika. Te nem ismered. Neked hagyta itt.

– Minek?

– Mert szüksége van rám, hogy elbújtassam egy rövid időre ezeket a barátait. Jövök neki eggyel, Gentry. Megmondtam neki, hogy nem szereted a népeket a kéródon. Hogy zavarnak. Ezért – hazudta Dörzsölt – azt mondta, itt hagy neked egy kis anyagot, hogy kárpótoljon a kellemetlenségekért.

Gentry elvette a tasakot, végighúzta az ujját a varraton, majd kinyitotta. Az ópiumot kivette belőle, és átnyújtotta Dörzsöltnek.

– Erre nincs szükségem.

Aztán kihalászta az egyik kék dermát, lehúzta róla a hátsó védőborítást, és óvatosan a helyére simította a jobb csuklója belső oldalán. Dörzsölt szótlanul állt, szórakozottan forgatta az ópiumot a hüvelyk-és a mutatóujja között; csak a celofán zörgött, miközben Gentry megkerülte a hosszú asztalt, és kinyitotta a motorostáskát. Vadonatúj fekete bőrkesztyűt húzott elő belőle.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha… találkozom ezekkel a vendégeiddel, Dörzsölt!

– Hogy? – pislogott döbbenten Dörzsölt. – Ja… De tényleg nem muszáj, akarom mondani, minek fáraszd magad…

– Nem – mondta Gentry, és egy kurta mozdulattal felhajtotta a gallérját. – Ragaszkodom hozzá!

Mikor lefelé ereszkedtek a lépcsőn, Dörzsöltnek eszébe jutott az ópium, és áthajította a korláton, a sötétbe. Utálta a drogokat.

– Cherry? – Elég ostobán érezte magát, Gentryvel a háta mögött, amint horzsoltra kopogja a bütykét a saját ajtaján. Válasz nem jött. Benyitott. Sejtelmes félhomály. Látta, hogy árnyékolta le a lány az egyik villanyégőt; kúp alakúra göngyölt egy megsárgult faxot, és egy darab dróttal a nyakára erősítette. A másik két izzót kicsavarta. Nem volt a szobában.

A hordágy viszont ott volt, és a pasas is, nyakig bebugyolálva a kék hálózsákba. Fölfalja, gondolta Dörzsölt, mikor a hordágyra szerelt holmikra nézett, a csövekre, a kábelekre, a vezetékekre, a folyadékos zacskókra. Nem, mondta magának, életben tartja, mint a kórházban. De a pillanatnyi benyomás nem illant el, megmaradt. Mi van, ha az életerejét szívja, és egy idő múlva üresre szipolyozza, mint valami velős csontot? Eszébe jutott Kismadár szövege a vámpírokról.

– Nos… – mondta Gentry, majd ellépett mellette, és a hordágy lábához állt. – Furcsa társaságban forogsz, Dörzsölt Henry! – Gentry körbejárta a hordágyat, elővigyázatosan fél méter távolságot tartva a bokája meg a fekvő alak között.

– Gentry, biztos vagy benne, hogy nem akarsz visszamenni? Ugye, az a derma… Talán túl sokat pumpáltál magadba.

– Igazán? – Gentry félrehajtotta a fejét, szeme izzott a halványsárga fényben. Kacsintott. – Miből gondolod?

– Hát… – Dörzsölt habozott. – Nem olyan vagy, mint szoktál lenni. Mármint általában.

– Úgy gondolod, hogy hangulatváltozáson estem át, Dörzsölt?

– Ja.

– Én kifejezetten élvezem a hangulatváltozásokat!

– Nem látom rajtad, hogy mosolyognál – mondta Cherry az ajtóból.

– Ez itt Gentry, Cherry. A Gyártelep az ő helye. Cherry, Clevelandből…

Ám Gentrynek már egy vékony, fekete ceruzalámpa volt a kesztyűs kezében; az eszméletlen fickó homlokára erősített elektródákat vizsgálgatta. Fölegyenesedett, a fénysugár megállapodott a dísztelen, feliratozatlan, szürke készüléken, aztán nyomon követte a fekete kábelt a beültetett aljzatig.

– Clevelandből – mondta végül Gentry, mintha valahol álmában hallotta volna a nevet. – Érdekes… – Megint felemelte a ceruzalámpát, és a nyakát nyújtogatva nézegette azt a pontot, ahol a kábel becsatlakozott a készülékbe. – És Cherry… Mondd csak, Cherry, ki ez? – És a fénysugár az elektródákkal borított, idegesítően mindennapos arcra esett.

– Gőzöm sincs – mondta Cherry. – Vidd azt az izét a szeméből! Elbaszhatja a REM-jét, vagy ilyesmi.

– És ez? – világította meg Gentry a szürke csomagot.

– Az LF, Kid hívta így. A palit Grófnak, ezt meg az LF-jének. – A lány a dzsekik alá nyúlt, és megvakarta a mellét.

– Nohát, ez esetben… – mondta Gentry, és hátrafordult. A ceruzalámpa kattanva kialudt, s a helyét átvette a megszállottság perzselő lángja a szemében, amit annyira felszított Kid Afrika dermája, hogy Dörzsölt egy pillanatra azt hitte, itt van az Alak, átsüt Gentry homlokán, és mindenki látja, csak maga Gentry nem – ez esetben bizonyára az, aminek mondta…

11

Odalenn

Mona a leszállásra ébredt.

Prior bólogatva hallgatta Eddyt, és időnként felvillantotta azt a szögletes mosolyát. Olyan volt, mintha a mosoly mindig ott bujkálna a szakálla mögött. Mindenesetre időközben átöltözött, úgyhogy biztos volt valami csomagja a gépen. Most egyszerű, szürke öltönyt viselt, és párhuzamos csíkozású nyakkendőt. Mint azok a fuvarok, akikkel Eddy hozta össze őt Clevelandben, csak valahogy másképp állt rajta az öltöny.

Egyszer látott egy igazi öltönyös fuvart, egy palit, aki a Holiday Innbe vitte. A kéglije közvetlenül a szálloda halljából nyílt. Ott állt a pasas alsógatyában, a teste csupa kéken izzó fénycsík, és önmagát nézte a három nagy képernyőn. A képernyőkön nem lehetett látni a kék csíkokat, mert mindegyiken más-más öltönyt viselt. És Monának a nyelvébe kellett harapnia, hogy visszatartsa a nevetését, mert a rendszerbe be volt építve egy kozmetikai program is, és egészen másnak mutatta a pasast a képernyőkön: kicsit megnyújtotta az arcát, határozottabbá tette az állát, de ő nem is vette észre. Aztán kiválasztott magának egy öltönyt, belebújt abba, amiben jött, és ennyi volt.

Eddy valamit magyarázott Priornak, valami zseniális húzást az egyik bulija tervezetében. Mona már megtanulta, hogy szűrje ki belőle a lényeget, de a hangnem akkor is lenyűgözte. Eddy mindig úgy beszélt, mintha tudná, hogy az emberek amúgy sem képesek felfogni azokat a kis trükköket, amikre ő olyan büszke, ezért lassan, szájbarágósan fogalmazott, mintha egy kiskölyöknek magyarázna, és folyton lehalkította a hangját, hogy türelmesnek tűnjön. Priort a jelek szerint nem zavarta, de Mona úgy érezte, a férfit kábé annyira érdekli Eddy dumája, mint egy nagy kalap szar.

Ásított egyet, kinyújtózkodott – a gép kétszer megugrott a kifutópálya vasbetonján, felbömbölt, és lassulni kezdett. Eddy egy pillanatra sem hagyta abba a dumát.

– Vár ránk a kocsi! – szakította félbe Prior.

– Hova megyünk? – kérdezte Mona, ügyet sem vetve Eddy rosszalló arckifejezésére.

Prior rámosolygott.

– A szállodánkba. – Kicsatolta a biztonsági övét. – Néhány napig ott leszünk. Attól félek, az időd legnagyobb részét a szobádban kell töltened.

– Így van megbeszélve – mondta Eddy, mintha az ő ötlete lett volna, hogy Mona maradjon a szobájában.

– Szereted a stimfilmeket, Mona? – kérdezte Prior, még mindig mosolyogva.

– Persze – felelte –, ki nem szereti?

– Van kedvenced, Mona? Kedvenc sztárod?

– Angie – mondta kissé ingerülten –, ugyan ki más?

A mosoly kiszélesedett.

– Jó. Megszerezzük neked az összes új filmjét.

Mona világegyeteme túlnyomórészt olyan dolgokból és helyekből állt, amiket ismert ugyan, de személyesen sosem látott, sosem keresett fel. A stimfilmekben a Sprawl északi központjának nem volt ilyen szaga. Valószínűleg kiszerkesztették, mint ahogy Angie-nek sem fájt soha a feje, és nem is menstruált. De a valóságban bűzlött. Akárcsak Cleveland, csak még jobban. Amikor kiszálltak a gépből, először azt hitte, csak a repülőtérnek van ilyen szaga, de mikor kocsiba ültek, hogy a szállodába hajtsanak, a bűz még jobban fokozódott. És pokoli hideg volt az utcán, a szél csípte-szaggatta csupasz bokáját.

A szálloda nagyobb volt, mint a Holiday Inn, de régebbi is, gondolta Mona. A hall sokkal zsúfoltabbnak tűnt, mint a stimfilmekben. de amerre csak nézett, mindenütt tiszta, kék szőnyegeket látott. Prior leültette egy orbitális műhold műsora elé, miközben Eddyvel a hosszú, fekete pulthoz mentek, és beszéltek egy sárgaréz névtáblát viselő nővel. Kicsit hülyén érezte magát, ahogy ott várt abban a fehér műanyag esőkabátban, amit Prior adott rá, mintha úgy ítélte volna, nincs elég jól öltözve. A hallban kavargó tömeg kábé egyharmad részt japcsikból állt, akiket turistáknak nézett. Úgy tűnt, mindnél van valami felvevőberendezés – videó-és holokamerák, és párnak az övén szimstim-egységek –, de máskülönben nem úgy festettek, mint akiknek nagy rakás pénzük lenne. Talán okosak, és nem mutatják, vonta le Mona a következtetést.

Látta, hogy Prior egy hitelchipet csúsztat oda a pulton a névtáblás nőnek, aki fogja, és végighúzza egy fémhasítékon.

Prior az ágyára tette a bőröndjét – egy széles, bézsszínű habszivacs tömbre –, és megnyomott egy panelt, mire a falakon szétfutottak a függönyök.

– Nem éppen a Ritz – mondta –, de azért igyekszünk minél kényelmesebb körülményeket teremteni.

Mona apró kis zajt hallatott. A Ritz egy hamburger-áruda volt Clevelandben, és nem értette, mi köze ehhez az egészhez.

– Nézd csak – mondta Prior –, a kedvenceid! – Az ágy kárpitozott háttámlája mellett állt. Egy stimegység volt beépítve oda, meg egy kis polc, fóliába csomagolt elektródákkal és vagy öt kazettával. – Angie legújabb stimfilmjei.

Mona azon töprengett, ki tehette oda azokat a kazettákat, és vajon azután történt-e, hogy Prior megkérdezte tőle, milyen stimfilmeket szeret. Rámosolygott a férfira, és az ablakhoz ment. A Sprawl ugyanúgy nézett ki, mint a stimfilmekben; az ablak olyan volt, akár valami holoképeslap: csupa híres épület, a nevüket nem ismerte, de tudta róluk, hogy híresek.

Szürke kupolák, fehér hóval kirajzolt körvonalak, mögöttük a szürke égbolt.

– Örülsz, bébi? – kérdezte Eddy. Odalépett mögé, és a kezét a vállára tette.

– Van itt zuhany?

Prior felnevetett. Mona kisiklott Eddy markából, és bevitte a bőröndjét a fürdőszobába. Az ajtót becsukta, és kulcsra zárta. Hallotta, hogy Prior megint nevet, Eddy meg rázendít a süket dumájára. Leült a vécéfedélre, kinyitotta a bőröndöt, és előásta a sminkkészletet, amiben a löveteket tartotta. Négy kristálya maradt. Ez elégnek tűnt. Napi három elég volt, de ha lement kettőre, azt is kibírta. Dilibogyót nem nagyon szedett, legalábbis nem minden nap, csak az utóbbi időben, de az azért volt, mert Florida kezdett az idegeire menni.

Na, kezdődhet a lazulás, határozta el magát, és kiütögetett egy kristályt a fiolából, amely sárga cukorkára emlékeztetett; össze kellett törni, aztán porítani két nejlon között. Ilyenkor amolyan kórházszaga volt.

Mire végzett a zuhanyozással, mindketten elmentek. Addig maradt benn, amíg meg nem unta, az pedig elég hosszú ideig tartott. Floridában általában a közfürdők meg a buszállomások nyilvános zuhanyozóit használta, azt a zsetonnal működő fajtát. Sejtette, hogy ebbe be van építve valami mütyür, ami számolja az elhasznált litereket, és ráterheli az ember számlájára; a Holiday Innben legalábbis így működött. A műanyag zuhanyozórózsa fölött nagy, fehér szűrő volt, a csempézett falon pedig jókora matrica, egy szemmel meg egy könnycseppel, ami nyilván azt jelentette, hogy mosdásra jó a víz, de a szembe ne kerüljön, mint amikor fürdőmedencében úszik az ember. A falból egy sor krómozott csaptelep állt ki, és ha Mona megnyomta az alattuk lévő gombot, sampont, zuhanyozózselét, folyékony szappant és fürdőbalzsamot adagoltak. Ilyenkor a gomb mellett kigyulladt egy kis piros fény, a cuccok árát ráterhelték Mona számlájára. Illetve Prioréra. Örült, hogy a férfiak elmentek, mert amikor tiszta volt, szeretett magára maradni, és felpörögni egy kicsit. Nem sok alkalma volt egyedül lenni, legfeljebb az utcán, az meg nem számít. Mikor az ablakhoz ment, nedves lábnyomokat hagyott a bézsszínű szőnyegen. Egy nagy törülközőbe burkolózott, aminek a színe illett az ágyhoz meg a szőnyeghez, és a bolyhos részébe egy szó volt belenyomva, nyilván a szálloda neve.

A hoteltől alig egy háztömbnyire egy régimódi épület emelkedett; az oldaléleit lefaragták, hogy egyfajta mesterséges hegyet csináljanak belőle, sziklákkal és fűvel, meg egy vízeséssel, ami időközönként megakadt a köveken, aztán tovább zuhogott lefelé. Elmosolyodott, ha belegondolt, vajon miért vacakolhattak vele annyit. Ahol sziklákat ért, a vízből párafelhő szállt fel. Persze, nem zuhoghat az utcára, gondolta Mona, az biztos sokba kerülne. Valószínű, hogy visszapumpálják, és újra felhasználják, amolyan végtelen körforgásban.

Valami szürke izé mozdította meg a fejét odaát, elfordította nagy, göcsörtös szarvát, mintha őt nézné. Mona hátrált egy lépést a szőnyegen, és pislogott. Valami birkaféle, de biztos távvezérelt, hologram vagy ilyesmi. Az állat megcsóválta a fejét, és legelni kezdett. Mona felkacagott.

Érezte a lövet zsibongását a bokájában és a lapockáján – bizonytalan, hűs bizsergés –, és a kórházszagot is a szájpadlásán.

Az előbb megijedt, de most már nem félt.

Prior csúnyán mosolyog, de ő is csak stróman, bérelt öltöny. Ha van pénze, az valaki másé. És nem majrézott már Eddytől sem; majdhogynem aggódott érte most, hogy láthatta, mire tartják.

Nem lényeg, gondolta, legalább nem tenyészt már harcsákat Clevelandben, és többé Floridába se fogja visszahurcolni senki.

Eszébe jutott az alkohollal üzemelő tűzhely, a hideg téli reggelek, a bő, szürke kabátjában gubbasztó öregember. Télen még egy réteg fóliát ragasztott az ablakokra. Ilyenkor a tűzhely az egész kamionbelsőt be tudta fűteni, mert a falak polisztirol lapokkal voltak bevonva, fölötte pedig farostlemezzel. Ahol a lemezek alól kikandikált a polisztirol, ujjal ki lehetett csipegetni, lyukakat fúrni bele; ha az öregember rajtakapta Monát, mindig kiabált. A halakat melegen tartani hideg időben már nehezebb feladat volt: fel kellett pumpálni a vizet a tetőre, ahol a napelemek voltak, azokba az átlátszó műanyag csövekbe. De a tartályok szélén rothadó avar segített; ha Mona szákkal kiemelt egy halat, a víz mindig gőzölgött. Az öregember elcserélte a halat más élelmiszerekre, amit a környékbeliek termesztettek, alkoholra – részben a tűzhelybe, részben inni –, kávébabra és mindenféle hulladékra, amit a halakkal etetett meg.

Nem volt az apja, és ezt elég gyakran emlegette Monának, azon ritka alkalmakkor, amikor egyáltalán beszélt. Ettől függetlenül a lány néha arra gyanakodott, hogy mégis az. Mikor először kérdezte meg tőle, hány éves, az öreg azt mondta neki, hogy hat; innentől számította az életkorát.

Hallotta, hogy a háta mögött kinyílik az ajtó, és sarkon fordult. Prior volt az, kezében aranyozott műanyag kulcs, szakállas arcán az elmaradhatatlan mosoly.

– Mona – mondta, és belépett –, ez itt Gerald!

Magas kínai, szürke öltöny, szürkülő haj. Gerald szelíden elmosolyodott, beoldalazott a szobába Prior mellett, és egyenesen ahhoz a fiókos izéhez ment, szemben az ággyal. Letette rá fekete aktatáskáját, és egy kattintással kinyitotta.

– Gerald a barátunk. Orvos. Meg kell néznie téged.

– Mona – mondta Gerald, és elővett valamit a táskából –, hány éves vagy?

– Tizenhat – felelte Prior. – Igaz, Mona?

– Tizenhat – mondta Gerald. Amit a kezében tartott, az leginkább egy fekete pilótaszemüvegre emlékeztetett, egy csomó dróttal és vezetékkel. – Ez egy kicsit rázós, nem? – Priorra nézett.

Prior mosolygott.

– Tíz évvel fiatalabb a kelleténél?

– Majdnem – mondta Prior. – Nem törekszünk tökéletességre.

Gerald a lányra pillantott.

– Hát azt nem is fogják megkapni… – Föltette a szemüveget, és megnyomott rajta valamit; a jobb lencse mögött fény gyulladt. – Bár bizonyos fokig persze megfelel. – A fény Mona felé fordult.

– Egy egyszerű kozmetikai beavatkozásról van szó, Mona.

– Hol van Eddy? – kérdezte Mona, mikor Gerald közelebb lépett.

– A bárban. Ide hívjam? – Prior felvette a telefonkagylót, de rögtön le is tette anélkül, hogy beleszólt volna.

– Mi ez? – A lány elhátrált Geraldtól.

– Orvosi vizsgálat – mondta Gerald. – Nem fog fájni. – Mona keze rátalált az ablakpárkányra; a háta nekiszorult a hideg üvegnek. – Valaki alkalmazni akar téged, és nagyon jól fizet; előtte szeretne megbizonyosodni róla, hogy egészséges vagy-e. – A fény Mona bal szemébe villant. – Valami serkentőszert vett be – mondta a kínai Priornak, egészen más hangon. – Próbálj nem pislogni, Mona! – A fénysugár a jobb szemére irányult. – Mi volt az, Mona? Mennyit vettél be belőle?

– Lövet. – Elhúzódott a fénytől.

Gerald hűvös ujjai megragadták az állát, és visszafordították a fejét.

– Mennyit?

– Egy kristályt…

A fény kialudt. A kínai simára borotvált arca nagyon közel volt; a szemüvegen különféle lencsék, hasítékok, fekete fémkorongok.

– Képtelenség megállapítani a tisztasági fokát – mondta Gerald.

– Tök tiszta volt! – vágta rá Mona, és kuncogott.

A férfi eleresztette az állát, és rámosolygott.

– Nem gond – mondta. – Kinyitnád a szádat, kérlek?

– A számat?

– Meg akarom nézni a fogaidat.

Mona Priorra nézett.

– Szerencséjük van – mondta Gerald Priornak, miután azzal a kis fénysugárral bevilágított a lány szájába. – Elég jó állapotban van, és közelít a célkonfigurációhoz. Tömések, koronák.

– Tudtuk, hogy számíthatunk magára, Gerald.

Gerald levette a szemüveget, és Priorra nézett. Aztán visszatért a fekete táskához, és eltette a műszerét.

– A szeme is szerencsés. Nagyon hasonlít. Csak egy kis színezékanyagot kell majd befecskendezni. – Fóliatasakot vett elő a táskából, feltépte, felhúzta a jobb kezére a halvány műtőskesztyűt. – Tedd le a törülközőt, Mona! Helyezd magad kényelembe!

A lány előbb Priorra, aztán Geraldra nézett.

– Akarjátok látni a papírjaimat, a vérvizsgálat eredményét, meg a többit?

– Nem – mondta Gerald –, nem szükségesek.

Mona kinézett az ablakon, hátha megpillantja a hosszú szarvút, de az állat eltűnt, és az égbolt sokkal sötétebbnek látszott.

Letekerte magáról a törülközőt, a padlóra lökte, aztán hanyatt feküdt a bézsszínű habszivacson.

Majdnem ugyanolyan volt, mint amivel a pénzét kereste; még csak nem is tartott olyan sokáig.

Ahogy a fürdőszobában ült, térdén a nyitott sminkkészlettel, és éppen a második kristályt morzsolta szét, úgy érezte, joga van felháborodni.

Először is Eddy lelép nélküle, aztán Prior beállít ezzel a furcsa orvos fazonnal, utána azt mondja neki, hogy Eddy másik szobában fog aludni. Odaát Floridában néha szeretett ellógni Eddytől, de itt más volt a helyzet. Nem akart egyedül maradni, és annyira bemajrézott, hogy még kulcsot se mert kérni Priortól. Neki persze volt kulcsa, bármikor besétálhatott a szobájába a seggfej haverjával. Miféle buli ez?

És az a dolog a műanyag esőkabáttal, az is bántotta a csőrét. A kibaszott eldobható műanyag esőkabáttal!

Elrendezte a porított lövetet a nejlonlapok között, óvatosan belerázogatta a szipuba, mély lélegzetet vett, az ajkához emelte a szopókát, és elszállt. A sárga porfelhő elborította a nyálkahártyákat a torkában, valószínűleg a tüdejébe is jutott belőle. Hallotta, hogy az káros az egészségre.

Semmi terve nem volt, amikor bevonult a fürdőszobába, csak hogy kiüsse magát, de ahogy a tarkója bizseregni kezdett, azon kapta magát, hogy a szálloda körüli utcák járnak az eszében, ami keveset idefelé jövet látott belőlük. Klubok, bárok, üzletek, ruhákkal telezsúfolt kirakatok. Zene. Most igazán oké lenne egy kis zene meg egy kis tömeg. A tömegbe beleveszhet az ember, megfeledkezik magáról, egyszerűen csak van. Az ajtót nem zárták be, tudta, már próbát tett vele. Ha kívülről becsukná, akkor viszont bezáródna mögötte, és kulcsa nem volt. De itt lakott, úgyhogy Priornak be kellett jelentenie őt a recepción. Eszébe jutott, hogy lemegy, és kér egy kulcsot a pult mögött álló nőtől, de zavarta a gondolat. Ismerte a pultjuk mögött ácsorgó öltönyösöket, meg ahogy bámulni tudnak az emberre. Nem, döntött, a legjobb az lesz, ha itt marad, és végignézi azokat az új Angie-stimfilmeket.

Tíz perc múlva kifelé tartott a hallból nyíló oldalbejáraton, a feje zsongott a lövettől.

Odakint szitált az eső, talán bepárásodott felül a kupola. A hallban ímmel-ámmal vette föl a fehér esőkabátot – Prior csak tudja, mit csinál –, idekint viszont örült neki. Egy csordulásig tömött kukából kimarkolt egy köteg faxot, és a feje fölé tartotta, nehogy elázzon a frizurája. Korántsem volt olyan hideg, mint amikor befutottak, de ezt se bánta. Az új ruhái közül egyiket sem lehetett volna melegnek nevezni.

Végignézett az utcán, hogy eldöntse, merre induljon. Fél tucat tök ugyanolyan szállodabejáratot látott, egy sor pedálos taxit, esővíztől csillogó kis üzleteket. És embereket, rengeteg embert, akárcsak Cleveland belvárosában, csakhogy ezek itt menő ruhákban jártak, és úgy mozogtak, mintha felpörögtek volna, mind siettek valahová. „Ússz az árral!” – gondolta, ahogy a lövet édes második hulláma a magasba dobta, és gondolkodás nélkül elvegyült a kisemberek tengerében. Új cipője csattogott a járdán, a faxköteget a feje fölé tartotta, míg észre nem vette – újabb szerencse –, hogy az eső elállt.

Kedve lett volna néhány pillantást vetni az üzletek kirakatára, ahogy a tömeg elsodorta mellettük, de élvezte ezt a szakadatlan áramlást, és senki más sem állt meg. Megelégedett néhány oldalvást vetett, futó pillantással. A ruhák olyanok voltak, mint valami stimfilmben; Mona nem ismerte ezt a stílust.

„Itt kellett volna lennem – gondolta –, itt kellett volna lennem egész idő alatt.” Nem a harcsafarmon, nem Clevelandben, nem Floridában. Ez egy hely, egy igazi hely, bárki idejöhet, nem kell stimfilmen megvenni. Ami azt illeti, ezt a részét sosem látta a stimfilmekben: a közönséges embereket. Egy olyan sztárnak, mint Angie, ez nem tartozott hozzá az életéhez. Angie nagy kastélyokban van a többi stimsztárral, nem idelenn. De az istenit, szuper volt itt, az éjszakát neonreklámok világították be, mindenfelé emberek nyüzsögtek, elsiettek a csomó klassz cucc mellett, amit majd megvehetnek egyszer, ha rájuk mosolyog a szerencse.

Eddy nem szerette a Sprawlt. Legalábbis mindig azt mondta, hogy koszos, zsúfolt, drágák a lakások, túl kemények a zsaruk, túl nagy a versengés. Nem mintha egy percig is gondolkozott volna rajta, mikor Prior megtette az ajánlatát, emlékeztette magát Mona. Neki megvolt a maga külön elképzelése, miért utálja úgy Eddy ezt a helyet. Valószínűleg nagyon elbaszhatott itt valamit, totál Wilsont csinált magából. Vagy nem akart emlékezni rá, vagy kószált a Sprawlban pár pali, akik alaposan az eszébe juttatták volna, ha visszajön. Mona ezt onnan tudta, hogy Eddy mindig felkúrta magát, ha erről a helyről beszélt, ugyanúgy, mint amikor azokat a népeket emlegette, akik megmondták neki, hogy a bulijai szart se érnek. Az új haver, aki egyik este még olyan fenemód dörzsölt volt, másnap már kőseggű Wilson lett, tök hülye, semmi fantáziával.

Elsodródott egy nagy bolt mellett, aminek a kirakatába egy szuper külsejű stimkészülék volt kitéve, karcsú és mattfekete, föléje meg egy hatalmas holo Angie-ről, aki a szomorú félmosolyával nézte az előtte hömpölygő tömeget. Az éjszaka királynője, bizony.

Az emberfolyam örvényleni kezdett egy tér körül, négy sugárút találkozásánál, aminek a közepén egy szökőkút emelkedett. És mivel Monának valójában nem volt úti célja, pontosan ott lyukadt ki, mert a körülötte kavargó emberek megállás nélkül elkanyarodtak más irányba. Igaz, a téren is voltak emberek, néhányan közülük a szökőkutat körülvevő repedezett vasbeton peremen üldögéltek. A közepén egy márványszobor állt megviselten, simára kopottan. Valami kiskölyök egy nagy hal – talán egy delfin – hátán. Úgy tűnt, hogy a víz a delfin szájából szökik elő, amikor a kút üzemel, de most éppen le volt pukkanva. Az üldögélő emberek mögött Mona összegyűrt, átázott faxokat és fehér polisztirol csészéket látott lebegni a víz színén.

Aztán a tömeg mintha elolvadt volna a háta mögött – nyüzsgő, eleven testek homorú fala –, és a három ember, aki szembenézett vele a szökőkút felől, hirtelen kiélesedett, fókuszba állt, mint valami fénykép. Elhízott csaj feketére festett hajjal, a szája félig nyitva, mintha folyton úgy maradna, a cicije kitüremkedik a piros gumi melltartóból; szőke csaj hosszúkás arccal, vékony ajkán kék rúzs, madárkarom kezéből cigaretta sarjad; csupaszon hagyott karok a hidegben, a pasas rakodóizmai sziklaként feszülnek a szintetikus barnaság és a ronda sittes tetoválások alatt…

– Hé, te szajha! – kiáltott a kövér lány, egyfajta kárörömmel a hangjában. – Nem takarodsz el rögtön a placcomról!

A szőkeség ránézett Monára a fáradt szemével, halványan elmosolyodott, amolyan „bocs, de nem az én hibám” vigyorral, aztán elfordult.

A strici úgy pattant fel a szökőkút pereméről, mintha rugóra járna, de Mona már mozdult visszafelé, riadóztatta a szőke csaj arckifejezése. A fickó elkapta a karját, de az esőkabát műanyag varrata elszakadt, és Mona könyékkel utat tört magának, vissza a tömegbe. Aztán elszállt a lövettől, és mire magához tért, már legalább egy háztömbbel odébb járt, nekidőlt egy acél lámpaoszlopnak, zihált és köhögött.

De most a lövet mindent az ellenkezőjére változtatott – előfordult néha az ilyesmi –, úgyhogy minden ronda lett, undok és visszataszító. Az arcok a tömegben űzöttnek és éhesnek tűntek, mintha mindnek meglenne a maga külön megszállott szenvedélye. Az üzletek kirakatában villogó neonfények hideggé és kegyetlenné váltak, és az üveg mögött mintha csak azért lett volna ott az összes holmi, hogy kigúnyolja Monát: úgysem tudja megvenni őket. Valahonnan egy hang hallatszott, dühös, éles gyerekhang, amely végtelen, értelmetlen folyamban trágárságokat harsogott; mikor rádöbbent, hogy ő kiabál, gyorsan abbahagyta.

A bal karja fázott. Lenézett rá, és látta, hogy a ruhaujját letépték, oldalt pedig a varrás derékig felszakadt. Kibújt az esőkabátból, és a vállára terítette, mint valami palástot; így talán nem látszik azonnal.

Mikor a lövet által mindeddig késleltetett adrenalinhullám végigsöpört rajta, nekifeszítette a hátát a lámpaoszlopnak. A térde megroggyant, és egy pillanatra azt hitte, el fog ájulni, de aztán a lövet megint megtréfálta, és egyszerre csak ott kuporgott a nyári alkonyat fényében az öregember udvarán, előtte a repedezett, szürke földbe karcolt amőbajáték, de már nem foglalkozott vele, csak kuporgott tehetetlenül. Tekintete elsiklott a hatalmas táptartályok mellett, ahol szentjánosbogarak pislákoltak a rozsdás autóroncsot beszövő galagonyabokor fölött. Valahol a ház mögött fény égett, és érezte a kukoricakenyér meg a kávé illatát, amit az öreg addig főzött újra meg újra, amíg meg nem állt benne a kiskanál, ahogy mondani szokta. Ott volt a vénember is, az egyik könyvét olvasgatta, a töredezett, megsárgult lapokat. Egyetlen oldal sem volt szamárfüles, mert az összes könyvére kopott műanyag borítót húzott, és néha porrá omlottak a kezében, de ha rábukkant valamire, amit mindenáron meg szeretett volna őrizni, elővette a fiókból a kis zsebmásolóját, elemet rakott bele, és végigfuttatta az egész köteten. Mona szerette nézni, ahogy a másológép köpködi magából a friss kópiákat – furcsa szaguk volt, ami később elenyészett –, de az öregember sose engedte neki, hogy ő kezelje. Néha felolvasott Monának, kissé tétova hangon, mintha egy gitárt próbálna felhangolni, ami régen nem volt már a kezében. Nem meséket olvasott, nem voltak viccesek, és általában be sem fejeződtek. Inkább mintha ablakokat nyitott volna valami furcsaságra; sosem próbált megmagyarázni semmit, valószínűleg ő maga sem értette, talán senki az egész világon…

Aztán visszatért az utca, keményen és élesen.

Mona megdörzsölte a szemét, és felköhögött.

12

Itt kezdődik az Antarktisz

– Én készen állok – mondta Piper Hill csukott szemmel, aki lótuszülésre emlékeztető pózban ült a szőnyegen. – Érintsd meg a mintát a bal kezeddel! – A Piper füle mögé beültetett aljzatból nyolc vékony vezeték futott az Angie barnára sült combján nyugvó készülékig.

A bolyhos, fehér köntöst viselő Angie az ágya széléről figyelte a szőke technikusnőt; a fekete mintaegység úgy ölelte a homlokát, mint valami szorosra sodort kendő. Engedelmeskedett, s ujjaival könnyedén végigsimított a gyűrött ágyneműn: a nyersselyem paplanon, a fehérítetlen lepedőn.

– Nagyszerű! – mondta Piper, inkább magának, mint Angie-nek, és lenyomott valamit a billentyűzeten. – Még egyszer!

Angie vaskosabbnak érezte az ujjai alatt a szövetet.

– Még egyszer! – Újabb módosítás.

Most már ki tudta tapintani az egyes szálakat, érezte a különbséget a vászon és a nyersselyem között…

– Még egyszer!

Az idegei felsikoltottak, ahogy sajgó ujjai éles acélforgácsot, üvegtörmeléket tapintottak…

– Optimális – mondta Piper, és kinyitotta kék szemét. Kimonója ujjából apró elefántcsont fiolát vett elő, kihúzta a dugót, s odaadta Angie-nek.

Angie lehunyta a szemét, és óvatosan szimatolt. Semmi.

– Még egyszer!

Valami virág. Ibolya?

– Még egyszer!

Hányingert keltő, melegházi bűz árasztotta el a fejét.

– Szaglóérzék rendben – mondta Piper, ahogy a fullasztó szag elenyészett.

– Mert nem vettem ám észre! – Angie kinyitotta a szemét. Piper egy apró, kerek papírdarabot nyújtott oda neki. – De csak ha nem hal! – mondta Angie, és megnyálazta az ujját. Megérintette a papírkorongot, ujját a nyelvéhez emelte. Piper egyik tesztjének egyszer az volt az eredménye, hogy hónapokig rá se bírt nézni a tenger gyümölcseire.

– Nem hal – mondta Piper mosolyogva. A haját rövidre nyírva hordta, mint valami tömör kis sisakot, ami jól illett a két füle mögé beültetett aljzatok grafitcsillogásához. Szilikon Szent Johanna, mondta egyszer róla Porphyre; Piper teljes odaadással végezte a munkáját. Ő volt Angie személyes technikusa, állítólag a Net legjobb hibakeresője.

Karamell…

– Ki van még itt, Piper?

Miután elvégezte az Usher-tesztet, Piper éppen a vízhatlan nejlontasak cipzárját húzta rá a stimdeckjére.

Angie egy órája hallotta meg a helikopter érkezését, a nevetést, a lépteket a tornácon, miközben szabadulni igyekezett az álom karjaiból. Felhagyott a kísérletezéssel, feladta a szundikálást – ha ugyan szundikálásnak lehet nevezni, amikor az embert elárasztják egy idegen személyiség emlékképei, csordultig töltik, aztán elszivárognak a hozzáférhetetlen régiókba, bizonytalan utórezgéseket hagyva maguk után…

– Raebel – mondta Piper –, Lomas, Hickman, Ng, Porphyre, a Pápa.

– Robin?

– Ő nem.

– Continuity! – mondta Angie zuhanyozás közben.

– Jó reggelt, Angie!

– Szabadparti gyűrű. Kié?

– A jelenlegi társtulajdonosok, a Julianna-csoport és a Carribbana Orbital, Mustique II-re változtatták a gyűrű nevét.

– Akkor kinek a tulajdona volt, amikor Tally ott forgatott?

– A Tessier-Ashpool Rt.-é.

– Szeretnék többet tudni a Tessier-Ashpoolokról.

– Itt kezdődik az Antarktisz.

Angie a hangszóró fehér körívére meredt a gőzfelhőben.

– Mit mondtál?

– Itt kezdődik az Antarktisz. Hans Becker kétórás videotanulmánya a Tessier-Ashpool családról, Angie.

– Megvan neked?

– Persze. David Pope nemrégiben kérte ki. Mély benyomást tett rá.

– Igen? Kábé mikor?

– Múlt hétfőn.

– Akkor ma este meg tudom nézni.

– Persze. Ez minden?

– Igen.

– Viszlát, Angie!

David Pope. A Pápa. A rendezője. Porphyre szerint Robin azt mondja az embereknek, hogy Angie hangokat hall. Pope-nak is? Megérintett egy kerámiapanelt; a víz forróbbá vált. Miért érdeklik a Pápát a Tessier-Ashpoolok? Megint megnyomta a panelt, és felnyögött a hirtelen lehűlő vízsugarak tűszúrásai alatt.

Belül, kívül, a túlvilági táj alakjai gyorsan közelednek, túl gyorsan…

Porphyre az ablaknál pózolt, amikor Angie belépett a nappaliba: egy hamisítatlan maszáj harcos válltöméses, fekete kreppselyemben és fekete bőrszárongban. A többiek lelkes ujjongással köszöntötték. Porphyre megfordult, és elvigyorodott.

– Jó kis meglepetést okoztál nekünk! – mondta a világos díványon terpeszkedő Rick Raebel, szerkesztés és különleges effektek. – Hilton azt hitte, hosszabb szünetet fogsz tartani.

– A világ négy égtájáról szedtek össze minket, drágám – tette hozzá Kelly Hickman. – Én Brémában voltam, a Pápa meg fenn a kútban valami művészeti témában, ugye, David? – A rendezőre nézett, hogy jól mondja-e.

Pope, aki lovaglóülésben helyezkedett el az egyik XVI. Lajos korabeli széken, vaskos karját a törékeny támlán nyugtatva, fáradtan elmosolyodott; sötét haja keskeny arcába lógott. Amikor Angie időbeosztása lehetővé tette, Pope dokumentumfilmeket forgatott a Net/Knowledge-nek. Nem sokkal azután, hogy a Net alkalmazta, Angie névtelen szerepet kapott Pope egyik minimalista művészfilmjében: végtelen séta nyirkos, rózsaszín szaténdűnéken, a feje fölött a mesterséges acél égbolt. Három hónap múlva a karrierje meredeken ívelt fölfelé, a kazetta kalózváltozata klasszikus underground darab lett.

Karen Lomas, Angie dublőze, elmosolyodott a Pápa bal oldalán álló széken. Jobb oldalt Kelly Hickman, a kellékes üldögélt a fakófehér padlón Brian Ng, Piper vezető asszisztense mellett.

– Nos – mondta Angie –, megjöttem. Bocs, hogy felborítottam az időrendeteket, de ezt muszáj volt megcsinálni.

Csend lett. Az aranyozott székek vékony hangon nyikorogtak. Brian Ng köhintett.

– Csak örülünk neki, hogy itt vagy – mondta a konyha felől érkező Piper, mindkét kezében egy-egy csésze kávéval.

Megint ujjongani kezdtek, ezúttal némileg öntudatosabban, aztán jót nevettek.

– Hol van Robin? – kérdezte Angie.

– Mistah Lanier jelenleg Londonban tartózkodik – felelte Porphyre csípőre tett kézzel.

– Bármelyik percben megjöhet – jegyezte meg Pope szárazon; felállt, és elfogadott egy kávét Pipertől.

– Mit csináltál az orbitális pályán, David? – kérdezte Angie, és elvette a másik csészét.

– Magánosokat kerestem.

– Magányt?

– Magánosokat. Remetéket.

– Angie – mondta Hickman, és talpon termett –, látnod kell azt a szatén kisestélyit, amit Devicq küldött a múlt héten! És megvettem az összes Nakamura-úszódresszt…

– Igen, Kelly, de…

Ám Pope már oldalt fordult, és Raebellel tárgyalt valamiről.

– Hé – mondta Hickman, és csak úgy sugárzott a lelkesedéstől –, gyere már! Próbáljuk fel!

A Pápa a nap hátralévő részét főleg Piperrel, Karen Thomasszal és Raebellel töltötte. Meghányták-vetették az Usher-teszt eredményét, és elmerültek a végtelen részletekbe Angie visszailleszkedésével kapcsolatban, ahogy ők hívták a dolgot. Ebéd után Brian Ng elkísérte az orvosi vizsgálatra, amit egy magánklinikán tartottak, a Beverly Boulevard egyik tükördíszes zugában.

A nagyon rövid várakozás során a fehér falú, virágdíszes előtérben – ez biztos szertartásos ügy volt, mintha az orvosi vizsgálatok várakozás nélkül tökéletlenek és megbízhatatlanok volnának – Angie azon tűnődött, amin korábban is oly sokszor: miért nem tudják kimutatni egyetlenegy kórházban sem apja titokzatos örökségét, a fejébe rótt vévéket?

Az apja, Christopher Mitchell vezette azt a hibridizációs projektet, amelynek eredményeképpen a Maas Biolabs gyakorlatilag monopolhelyzetbe került az első biochipek előállítása terén. Turner, az ember, aki New Yorkba vitte, adott neki egy dossziéféleséget az apjáról, egy biosoftot, amit a Maas biztonsági szolgálatát koordináló MI állított össze. Az évek során négyszer töltötte be magának azt a dossziét; végül egy nagyon mámoros görögországi éjszakán a tengerbe hajította a biosoftot egy ír iparbáró jachtjáról, miután kiabálva veszekedtek Bobbyval. Már nem emlékezett, min vesztek össze, de arra a különös, szégyennel vegyes megkönnyebbülésre igen, amit akkor érzett, amikor az aszimmetrikus kis memóriacsomag csobbanva eltűnt a vízben.

Talán az apja úgy tervezte meg a művét, hogy egyszerűen lehetetlen volt érzékelni a neurotechnikusok műszereivel. Bobbynak erről is megvolt a maga elmélete, és Angie gyanította, hogy ez közelebb áll a valósághoz. Talán Legba. a loa, aki Beauvoir szerint korlátlanul hozzá tudott férni a cyber-téri mátrixhoz, módosítani tudta a szkennerekbe áramló adatfolyamot, láthatatlanná varázsolva ezzel a vévéket… Elvégre Legba indította el Angie pályafutását a szórakoztatóiparban, az ő műve volt, hogy sikerült felülmúlnia Tally Isham tizenöt éves megasztár karrierjét a Netnél.

De olyan régóta volt már, hogy a loák meglovagolták, és most Brigitte szerint újrarótták a fejében a vévéket…

– Hilton bábut csináltatott ma rólad Continuityvel – mondta neki várakozás közben Ng.

– Igen?

– Nyilvánosan bejelentette a döntésedet a jamaikai utazással kapcsolatban, dicsérte a klinika módszereit, felhívta a figyelmet a drogok veszélyességére, kijelentette, hogy újult lelkesedéssel látsz munkához, kifejezte a háládat a közönségnek, megemlítette a malibui partot…

Continuity ilyenkor videoképmásokat generált Angie-ről, és a stimfilmekből kigyűjtött sablonok alapján megelevenítette őket. Ha megnézte ezeket a felvételeket, enyhe, de nem túl kellemetlen szédülés fogta el; ez egyike volt azon kevés alkalmaknak, amikor közvetlenül fel tudta fogni saját hírnevét.

A zöld növények mögött felberregett egy elektronikus csengő.

Mikor visszatért a városból, kukták várták a tornácon; nyárson sült csirkét készítettek a vendégseregnek.

Végignyúlt egy heverőn a Valmier alatt, és hallgatta a hullámverést. Hallotta, hogy a konyhában Piper magyarázza Pope-nak az orvosi vizsgálat eredményeit. Igazából nem lett volna rá szükség – minden szempontból a lehető legtisztábbnak találták –, de Pope is, Piper is megszállottja volt a részleteknek.

Mikor Piper és Raebel szabadidőruhát húzott, és kimentek a tornácra, hogy megmelengessék a kezüket a parázs fölött, Angie magára maradt a nappaliban a rendezővel.

– El akartad mesélni nekem, David, hogy mit kerestél odafönt a kútban…

– Igazi remetéket. – A Pápa ujjaival borzas hajába túrt. – Még tavaly támadt egy ilyesféle ötletem, csak akkor még az afrikai zárt közösségekre gondoltam. Az volt a baj, hogy mikor felmentem, megtudtam, hogy aki ilyen messzire megy, aki valóban elszánja magát a remeteéletre az orbitális pályán, annak általában esze ágában sincs látogatókat fogadni.

– Forgattál? Interjúkat?

– Nem. Elő akartam ásni pár ilyen csodabogarat, és rábírni őket, hogy beszéljenek egy kicsit magukról.

– Sikerült?

– Nem. De hallottam pár sztorit. Iszonyú nagy sztorikat. Egy vontatópilóta szerint egy naftalinbűzös japán droggyárban elvadult gyerekek élnek. Egy egész új peremvidék alakult ki odakint, afféle Sargasso-tenger, szellemhajók, elveszett városok. Van ebben némi pátosz, ha belegondol az ember. Ezzel azt akarom mondani, hogy odafent a legkisebb morzsát is komputerrel állították orbitális pályára. Minden emberkéz műve, ismert, feltérképezett, még a tulajdonosok is be vannak jegyezve. Mintha mítoszok virágzanának ki egy autóparkolóban. De feltételezem, az embereknek szükségük van erre, nem?

– Igen – mondta Angie, és Legbára gondolt, Mamman Brigitte-re, az ezer gyertyára…

– Azt azért sajnálom – mondta a Pápa –, hogy Lady Jane-hez nem jutottam el. Elképesztő sztori. Tiszta gótikus.

– Lady Jane-hez?

– Tessier-Ashpoolhoz. Az ő családja építette a szabadparti gyűrűt. Orbitális pionírok. Continuitynek van róluk egy nagyszerű videója… Azt rebesgetik, meggyilkolta az apját. Ő a család utolsó sarja. Évekkel ezelőtt kifogytak már a pénzből. Mindent eladott, a saját szállását leválasztatta az orsó csúcsáról, és új pályára vontatta…

Angie felült a heverőn, a térdét felhúzta, és átkulcsolta a karjával. A bordáin veríték csorgott.

– Nem hallottad még a történetet?

– Nem – felelte Angie.

– Ez már önmagában is érdekes. Mutatja, mennyire értettek a ködösítéshez. Arra használták a pénzüket, hogy kimaradjanak a napi hírekből. Mikor Ashpool meghalt, az anya valószínűleg nagyon közel járt Josef Virek szintjéhez. És persze időközben csodálatosan titokzatosak lettek, tömegesen klónozni kezdték a gyerekeiket…

– Ez… ez iszonyú. És te… megpróbáltad megkeresni őt?

– Hát, érdeklődtem egy kicsit. Continuity megszerezte nekem azt a Becker-féle videót, és Lady Jane új pályája persze benne van a nyilvántartásban, de hívatlanul nem igazán célszerű odadugni az orrodat, igaz? És aztán Hilton felcsörgött, hogy visszahívjon dolgozni… Nem érzed jól magad?

– Igen, én… azt hiszem, most átöltözöm, felveszek valami melegebbet…

Vacsora után, miközben felszolgálták a kávét, Angie kimentette magát, és mindenkinek jó éjszakát kívánt. Porphyre követte őt a lépcső tövébe. Vacsora alatt végig a közelében maradt, mintha sejtette volna újabb elbizonytalanodását. Nem, gondolta, Angie, nem volt ez új dolog; a régi, az örökös, a mindig visszatérő. Mindaz, amitől a drog megszabadította.

– Missy, vigyázzon! – mondta Porphyre nagyon halkan, hogy a többiek ne hallják.

– Jól vagyok – felelte Angie. – Túl sok az ember körülöttem. Még nem szoktam hozzá.

Porphyre csak állt, és figyelte őt; a haldokló parázs fénye kirajzolta elegáns vonalú, finoman inhumán koponyáját, míg Angie sarkon nem fordult, és fel nem sietett a lépcsőn.

Egy óra múlva hallotta, hogy megérkezik értük a helikopter.

– Ház – szólalt meg –, most meg akarom nézni Continuity videóját!

Mikor a faliképernyő legöngyölődött, kinyitotta a hálószoba ajtaját, és egy pillanatra megállt a lépcső tetején, az üres ház zörejeit figyelve. Hullámverés, a mosogatógép zúgása, a tornácra néző ablakoknak feszülő, ütemes széllökések.

Visszafordult a képernyő felé, és megborzongott az arctól, amelyik szemcsés nagytotálban megjelent rajta: sötét szemek fölött ívelő madárszemöldökök, törékeny, kiálló járomcsontok, telt, elszánt ajak. A kamera gyors iramban közelített az archoz, beleveszett az egyik szem sötétjébe; a képernyő elfeketedett, aztán megjelent rajta egy fehér pont, egyre tágult, megnyúlt, s végül Szabadpart csúcsba futó orsójává változott. Német feliratok villogtak.

– Hans Becker – idézte a ház a Net könyvtárának bemutató kritikáját –, osztrák videoművész, akinek legjellemzőbb megkülönböztető jegye a térbelileg szigorúan körülhatárolt vizuális információmezők megszállott tanulmányozása. Módszerei a klasszikus montázstól az ipari kémkedésből kölcsönzött eljárásokon át, egészen a mélyűri imázstechnikákig és a kino-archeológiáig terjed. Pályafutása csúcsát egyelőre az Itt kezdődik az Antarktisszal, a Tessier-Ashpool család képi tanulmányozásával érte el. A rögeszmésen médiaellenes iparklán, amely orbitális otthona tökéletes elszigeteltségében működött, figyelemre méltó kihívást jelentett számára.

Ahogy az utolsó felirat eltűnt, a fehér orsó betöltötte a képernyőt. A közepén egy emberalak jelent meg: pillanatfelvétel egy bő ruhákat viselő fiatal nőről, elmosódott háttér előtt. MARIE-FRANCE TESSIER, MAROKKÓ.

Ez nem a nyitójelenetben látott arc volt, a rátörő emlékképek arca, de valahogy megelőlegezte azt, mintha valami rejtőző lárva húzódna meg a felszín alatt.

A kísérőzene atonális rostokat szőtt a statikus zörej rétegeibe, ahogy Marie-France képének a helyét egy keményített gallért viselő fiatalember semmitmondó, fekete-fehér portréja foglalta el. Kellemes, arányos arca volt, de valahogy nagyon kemény, és a tekintetéből végtelen unalom sugárzott. JOHN HARNESS ASHPOOL, OXFORD.

„Igen – gondolta Angie –, sokszor találkoztam már veled. Ismerem a történetedet, bár belenyúlnom nem szabad. De azt hiszem, tulajdonképpen nem igazán kedvelem magát, igaz, Mr. Ashpool?”

13

Közlekedőhíd

A közlekedőhíd nyikorgott és imbolygott. A hordágy szélesebb volt, mint a korlátok közötti tér, úgyhogy mellmagasságban kellett tartaniuk, miközben az acélpallón araszoltak. Gentry haladt az élen, aki kesztyűs kezével keményen markolta a fogantyúkat az alvó lába mellett. Dörzsöltnek jutott a hordágy nehezebbik vége, a fejjel, a telepekkel meg a szerelvényekkel; érezte, hogy Cherry ott csetlik-botlik mögötte. Rá akart szólni, hogy menjen vissza, hogy igazán nincs szükségük még az ő súlyára is a közlekedőhídon, de valahogy nem tudott.

Hiba volt, hogy odaadta Gentrynek a Kid Afrikától kapott drogokat. Nem tudta, mi volt a dermában, amit Gentry belőtt magának, azt meg végképp nem, hogy mi minden keringett Gentry véráramában, amikor megérkezett. Mindenesetre Gentry csont nélkül bepörgött, és most itt voltak ezen a kibaszott közlekedőhídon, húsz méterrel a Gyártelep vasbeton padlója fölött, és Dörzsölt legszívesebben elsírta volna magát elkeseredésében, üvölteni akart; legszívesebben szétvert volna valamit, bármit, de nem engedhette el a hordágyat.

És Gentry mosolya, a hordágy alsó végéhez ragasztószalagozott biokijelző fényében, ahogy még egy lépést tett háttal a közlekedőhídon…

– Ember – szólalt meg Cherry vékony, kislányos hangon –, ez aztán frankón el lett baszva…

Gentry türelmetlenül megrántotta a hordágyat, és Dörzsölt markából hajszál híján kicsúsztak a fogantyúk.

– Gentry – mondta Dörzsölt –, szerintem tényleg meg kéne gondolnod a dolgot!

Gentry lehúzta a kesztyűjét. Mindkét kezében egy-egy optikai csatlakozót tartott, és Dörzsölt látta, hogy a vékony fémrudak reszketnek a műanyag foglalatban.

– Tudod, Gentry, Kid Afrika igazi nehézfiú. Ha vele akarsz kicseszni, tuti, hogy rábaszol! – Ez szigorúan véve nem volt igaz, mert Kid Dörzsölt legjobb tudomása szerint túl okos volt ahhoz, hogy bosszúval meg más efféle haszontalanságokkal foglalkozzon. De ki a frász tudhatta volna egyáltalán, hogy kivel készül Gentry tengelyt akasztani?

– Nem cseszek ki senkivel – mondta Gentry, és közelebb lépett a hordágyhoz, kezében a csatlakozókkal.

– Ide figyelj, haver – mondta Cherry –, ha megszakítod az inputot, akár ki is nyírhatod a pasast. Az automatizált idegrendszere szépen fogja magát, és fejtetőre áll. Miért nem állítod meg – kérdezte Dörzsölttől –, miért nem vágod pofán, vagy ilyesmi?

Dörzsölt a szemét masszírozta.

– Mert… nem t’om. Mert ő… Nézd, Gentry, Cherry azt mondja, meg is ölheted a szegény fattyút, ha hozzápiszkálsz. Hallottad?

– „LF” – mondta Gentry –, azt hallottam.

A fogai közé vette a csatlakozókat, és nekilátott, hogy kipiszkálja az egyik vezetéket a díszítetlen, szürke tömbből az alvó fickó feje fölött. A keze már nem remegett.

– A kurva életbe! – mondta Cherry, és a körmét rágta. A vezeték kiszabadult. Gentry a másik kezével bedugta az üres aljzatba a csatlakozót, és egy csuklómozdulattal megszorította. Aztán elmosolyodott, a szájában a második csatlakozóval. – Baszd meg – mondta Cherry –, én tépek innen!

De maradt.

A férfi a hordágyon halkan felnyögött. A hangtól Dörzsölt karján felmeredt a szőr.

Kijött a második vezeték is. Gentry bedugta a másik csatlakozót, és csavarni kezdte, hogy megszorítsa.

Cherry gyorsan a hordágy végéhez ment, letérdelt, hogy ellenőrizze a kijelzőt.

– Ezt megérezte – mondta, és felnézett Gentryre –, de a kijelző szerint oké a pasi.

Gentry a konzoljához lépett. Dörzsölt figyelte, ahogy pozícióba állítja a csatlakozókat. Talán mégis kiforrja magát a dolog, gondolta; Gentry nemsokára ki fog dőlni, bár a hordágyat itt kell hagyniuk, míg elő nem keríti valahonnan Kismadarat, hogy segítsen neki meg Cherrynek visszacipelni a közlekedőhídon. De Gentry tökre begolyózott, valószínűleg meg kéne próbálni visszavenni tőle a drogokat, legalábbis egy részüket, hogy a dolgok visszazökkenjenek a rendes kerékvágásba…

– Nem gondolhatok másra – mondta Gentry –, mint hogy ez eleve elrendeltetett. Az eddigi munkám alakította így. Nem is próbálok úgy tenni, mintha érteném, hogyan, de vannak kérdések, amiket nem szabad feltennünk, igaz, Dörzsölt Henry? – Valamit begépelt az egyik billentyűzeten. – Belegondoltál már valaha, mi köze lehet a kóros paranoiának a vallásos megtérés jelenségéhez?

– Miről dumál? – kérdezte Cherry.

Dörzsölt komoran megrázta a fejét. Ha bármit mond, azzal csak tápot adna Gentry tébolyának. Gentry most a nagy holovetítőhöz lépett.

– Világok vannak a világokon belül – mondta. – Makrokozmosz, mikrokozmosz. Ma éjjel egy egész univerzumot hoztunk át a hídon, és ami fönt van, ugyanaz, mint ami lent van… Persze, nyilvánvaló volt, hogy léteznie kell valami ilyesminek, de nem is mertem remélni… – Félénken visszanézett rájuk fekete gyöngyökkel kivarrt válla fölött. – Most pedig – mondta – vetünk egy pillantást annak a kis világegyetemnek az alakjára, amelybe a vendégünk útra kelt. És abban, Dörzsölt Henry, meg fogjuk látni a…

Megnyomta a holovetítő kapcsológombját. És felüvöltött.

14

Játékszerek

– Ez is aranyos – mondta Petal, és megérintett egy rózsafa kockát, ami akkora volt, mint Kumiko feje. – Az angliai csata. – Fény derengett fölötte, és ahogy előrehajolt, Kumiko látta, hogy London szürke Petri-csészéje fölött apró repülőgépek köröznek, mint valami lassított felvételen. – A háborús filmek alapján készítették – mondta Petal –, pilótakamerákkal. – A lány a Temze-parti légelhárító ütegek már-már mikroszkopikus felvillanásait figyelte. – A centenáriumra gyártották.

Swain biliárdszobájában voltak, hátul a földszinten, a 16. számú ajtó mögött. Halvány dohszag terjengett benne, rég letűnt pubok emlékeként. Ez a helyiség mintha finom erőszakkal dacolt volna a Swain házában uralkodó általános renddel és fegyelemmel; kopott bőr huzattal bevont karosszékek álltak benne, nehéz, sötét bútordarabok, a biliárdasztal tompa zöldben csillogott… A fekete acélpolcok zsúfolásig voltak mindenféle játékszerrel; ezért hozta őt ide Petal tea előtt, kézzel varrott vakondbőr papucsában csoszogva, hátha valamelyik elszórakoztatja.

– Ez melyik háborúban volt?

– Az utolsó előttiben – mondta Petal, és egy hasonló, de nagyobb készülékhez lépett, ami két thaiföldi harcoslány hologramját idézte föl. Az egyik kérges talpa nekicsattant a másik sovány, barnára sült hasfalának; a rúgás fogadására készülő izmok megfeszültek. Petal megnyomott egy gombot, és a harci jelenet eltűnt.

Kumiko visszanézett az angliai csatára, a pislákolva égő háztömbökre.

– Mindenféle sportesemény – mondta Petal, és kinyitott egy számzáras disznóbőr aktatáskát, amelyben százával sorakoztak a felvételek.

Megmutogatott Kumikónak még fél tucat csecsebecsét, aztán megvakarta sörtés tarkóját, és keresett a videón egy japán hírcsatornát. Végül megtalálta, de az automata fordítóprogramot nem tudta beállítani. A lánnyal együtt nézte végig néhány reménybeli Ono-Sendai-alkalmazott felvételi szertartását; a jelöltek könnyekig meghatódva, szerényen visszahúzódva álldogáltak a háttérben.

– Mi ez az egész? – kérdezte.

– Kifejezést adnak a zaibatsu iránt táplált hűségüknek.

– Nagyszerű – mondta Petal. Meglegyintette a videót a tollseprűjével. – Mindjárt kész a tea.

Kiment a szobából. Kumiko levette a hangot. Sally Shears nem jelent meg a reggelizőasztalnál, mint ahogy Swain sem.

A mohazöld függönyök mögött megbújva egy sor csúcsíves ablak nyílt ugyanarra a kertre. Kumiko kinézett a behavazott napórára, aztán visszaejtette a félrehúzott függönyt. (A néma faliképernyőn találomra összeválogatott tokiói jelenetek villantak fel, fóliaruhás mentőorvosok próbáltak kifűrészelni ernyedt áldozatokat a felismerhetetlenségig összezúzódott acélroncsokból.) A túlsó falnál masszív Viktória-korabeli fiókos szekrény állt, fenyőtobozra emlékeztető lábakon. A megsárgult, faragott elefántcsont lappal keretezett kulcslyuk üres volt, és mikor Kumiko próbát tett az ajtóval, az nesztelenül kinyílt, régi polírozógyanták vegyszerillatát lehelve. Értetlenül meredt a szekrény hátlapjára akasztott fekete-fehér mandalára, míg rá nem döbbent, mi az: egy célba dobó tábla. A fényezett falemezt lyukak és horzsolások tarkították körülötte; ezek szerint egyes játékosok még a táblát sem találták el. A szekrény alsó részében néhány fiók kapott helyet, mindegyik kis sárgaréz gombbal és miniatűr, elefántcsonttal keretezett kulcslyukkal volt ellátva. Kumiko letérdelt a padlóra, egy pillantást vetett hátra, az ajtó felé (a képernyő egy shindzsukui táncdalénekes száját mutatta), aztán, amilyen halkan csak tudta, kihúzta a legfelső fiókot. Tele volt dobónyilakkal; egy részüket bőrtasakba csomagolták, a többit csak úgy belökték a fiókba. Visszatolta a fiókot, és kihúzta a bal keze felé esőt. Egy döglött molylepke meg egy rozsdás dugóhúzó. A felső kettő alatt egyetlen széles fiók nyílt; mikor kihúzta, félúton megakadt, és hangosat kattant.

Kumiko megint hátranézett (a Fuji Electric fénylő neonlogója, amint bevilágítja a Tokiói-öblöt), de Petal nem mutatkozott.

Néhány percet töltött azzal, hogy átlapozzon egy japán pornómagazint; a szöveg főleg a csomózás művészetével foglalkozott. Ezalatt egy porosnak látszó, fekete, viaszosvászon kabátot talált, meg egy szürke műanyag dobozt, amin dombornyomásos felirat díszelgett: WALTHER. Maga a pisztoly hűvös volt és nehéz; mikor kiemelte a habszivacs ágyból, Kumiko látta az arca tükörképét a kéken fénylő fémen. Még sosem volt lőfegyver a kezében. A szürke műanyag burkolattal borított tus hatalmasnak tűnt. Kumiko visszatette a dobozba, és átfutotta a többnyelvű használati utasítás japán verzióját. Légpisztoly volt, a cső alatti tolópumpával kellett feltölteni. Nagyon pici ólomgolyókat lőtt ki. Még egy játékszer. Visszarakta a dobozt a fiókba, és a helyére tolta.

A többi fiók üres volt. Kumiko becsukta a szekrény ajtaját, és visszatért az angliai csatához.

– Nem – mondta Petal –, sajnálom, de nem lehet.

Devon vajkrémet kent egy szelet pirítósra; a nehéz, Viktória-korabeli kés valóságos játékszernek tűnt hatalmas mancsában. – Kóstolja meg a vajat! – mondta. Lehajtotta roppant fejét, és kifejezéstelenül bámult Kumikóra a szemüvege fölött.

Kumiko letörölt a felső ajkáról egy darabka dzsemet a lenvászon asztalkendővel.

– Gondolja, hogy szökni próbálnék?

– Szökni? Szökni akar? – Petal lassan, megfontoltan rágcsálta a pirítósat, és kinézett a kertre, ahol kitartóan szállingózott a friss porhó.

– Nem – mondta Kumiko. – Nem szándékozom megszökni.

– Nagyszerű! – mondta Petal, és még egyet harapott a pirítósból.

– Veszélyben lennék kinn az utcán?

– Uramisten, dehogy! – felelte Petal egyfajta előre programozott derűvel. – Ugyanolyan biztonságban volna, mint itt a házban.

– Sétálni akarok.

– Nem lehet.

– Hiszen Sallyvel mindig elengednek.

– Igen – mondta Petal –, csakhogy őt nem ejtették a feje lágyára, a mi Sallynket, de nem ám!

– Ezt a nyelvjárást nem ismerem.

– Nem mehet ki egyedül, így szól a megállapodásunk az apjával, érti? Sallyvel bármikor, de ő most nincs itt. Persze, valószínűleg amúgy sem zaklatná senki, de minek kockáztassunk? Én, tudja, igazán örömmel elkísérném, csakhogy nekem itt kell maradnom a házban, hogy fogadjam a Swainnek szóló hívásokat. Úgyhogy nem tehetem. Igazán kár! – Úgy tűnt, őszintén sajnálja, így hát Kumiko fontolóra vette a visszavonulást. – Még egy pirítóst? – intett Petal a tányérja felé.

– Köszönöm, nem! – Kumiko letette az asztalkendőjét. – Igazán finom volt – fűzte hozzá.

– Legközelebb meg kell kóstolnia a vajat – mondta Petal. – A háború után hiánycikk volt. A szél erre fújta az esőfelhőket Németország felől, és gondok voltak a tehenekkel.

– Swain itthon van most, Petal?

– Nincs.

– Sosem látom.

– Folyton utazgat. Az üzlet. Sokfelé megfordul. De nemsokára befutnak majd a hívások, és akkor mind ide fognak járni.

– Kicsodák, Petal?

– Az üzletfelei.

– Kuromaku – mondta Kumiko.

– Tessék?

– Semmi, hagyja csak…

A délutánt egyedül töltötte a biliárdszobában, egy bőrhuzatú karosszékbe kuporodva. Figyelte, ahogy a hó betemeti a kertet, és felismerhetetlen, tejfehér alakzatot csinál a napórából. Elképzelte az édesanyját, sötét prémekbe burkolózva, egyedül a kerti hóesésben; a hercegnő-balerina, aki a Sumida éjsötét vizébe ölte magát.

Megborzongott. Felállt, megkerülte a biliárdasztalt, és a márványkandallóhoz ment, ahol gázláng sziszegett halkan a soha el nem égő széndarabok alatt.

15

Ezüstséta

Volt Monának egy barátnője Clevelandben, Lanette, aki sok mindenre megtanította. Hogyan kell kiugrani gyorsan a kocsiból, ha a fuvar rá akarja zárni az ajtókat, hogyan viselkedjen, ha vásárolni készül. Lanette valamivel idősebb volt nála, és főleg lövetet szedett; „hogy feldobódjak”, szokta mondani, mert szinte mindentől kipörgött, az analóg endorfinoktól a megbízható, tiszta, tennesseei-i ópiumig. Máskülönben csak a videó előtt ücsörögne napi tizenkét órán át, mondogatta, és minden szart megnézne, amit leadnak. Amikor frankón kipörög az ember, és a lövet a tetejébe még mozgékonnyá is teszi, mondogatta, az már valami. De Mona észrevette, hogy akik komolyan kipörögnek, azoknak rettentő sok idejébe kerül, hogy feldobódjanak. Azt pedig nem értette, miért nézne valaki videót, amikor a stimfilmhez is ugyanolyan könnyen hozzájuthat. (Lanette azt mondta, a szimstimtől csak ugyanazt a szart kapja, amiből szeretne kikeveredni.)

Azért jutott eszébe Lanette, mert Lanette néha tanácsokat adott neki, például elmagyarázta, hogyan tegye elviselhetővé a rossz éjszakákat. Ma Lanette azt mondaná, ugorjon be egy bárba, és keressen magának társaságot. Még maradt némi dohánya az utolsó Floridában töltött éjszakáról, úgyhogy csak azon múlt a dolog, talál-e magának egy olyan helyet, ahol a készpénzt is elfogadják.

Egyből ráhibázott, rögtön az első próbálkozásra. Jó jel. Lefelé egy keskeny vasbeton lépcsőn a társalgás füstös morajába; a háttérben Shabu „White Diamonds”-ának az ismerős, tompa lüktetése. Ide nem öltönyösök jártak, de nem is az a hely, amit a clevelandi stricik csehónak neveztek. Monának semmi kedve nem volt egy csehóban inni, legalábbis ma este.

Valaki éppen akkor állt fel a pult mellől, amikor Mona belépett, úgyhogy gyorsan becsusszant a helyére, és amikor leült, a műanyag szék még meleg volt alatta – a második jó előjel.

A csapos az ajkát csücsörítette és bólintott, mikor megmutatta neki az egyik bankjegyet a táskájából, így hát kért tőle egy pohár bourbont meg egy sört kísérőnek. Eddy is mindig ezt rendelte, ha maga fizetett. Ha valaki meghívta, akkor különféle koktélokat rendelt, amiket a csapos nem tudott kikeverni, aztán hosszan, türelmesen elmagyarázta neki, pontosan hogy is készítse el. Utána megitta, és azon baszakodott, hogy nyomába sem érhet azoknak a koktéloknak, amiket Los Angelesben vagy Szingapúrban vagy valami más hülye helyen kevernek, ahol – Mona tudta róla – soha életében nem járt.

Az itteni bourbon elég furcsa volt, kicsit savanyú, de amikor lecsusszant, igazán frankó. Ezt meg is mondta a csaposnak, aki megkérdezte, hol szokott bourbont inni. Közölte vele, hogy Clevelandben, és a pasas bólintott. Ott tiszta etilalkoholt szolgálnak fel valami szarral keverve, amitől állítólag bourbonízt kap. Mikor megkapta a visszajárót, rájött, hogy itt, a Sprawlban a bourbon drága dolog lehet. Mindenesetre elvégezte a dolgát, feldobódott tőle rendesen, úgyhogy felhajtotta a maradékot, és nekilátott a sörének.

Lanette szerette a bárokat, de sosem ivott, csak kólát vagy ilyesmit. Mona jól emlékezett arra a napra, amikor egyszerre két lövetet vett be – Lanette dupla pofonnak hívta az ilyet –, és meghallotta azt a hangot a fejében, ugyanolyan tisztán, mintha lenne vele valaki a szobában: gyorsan száguld, helyben áll. És Lanette, aki alig egy órája oldott fel egy csésze kínai teában három fekete Memphis gyufafejet, szintén belőtt magának egy fél kristályt. Aztán sétálni mentek, kósza kísértetként járták az eső áztatta utcákat, és Mona valami tökéletes harmóniát érzett közöttük, még a beszéd is fölösleges volt. És a hangnak igaza volt, mert a csúcsponton nem rázta ki a hideg, elmaradt az izomgörcs meg a vacogás. Csak azt érezte, hogy valami – talán maga Mona – szép csöndesen kifelé terjed a középpontból. Rátaláltak arra a parkra, az ezüstös tócsákkal tarkított gyepre, bejárták az összes ösvényt, és Mona el is nevezte magában ezt az élményt Ezüstsétának.

Nem sokkal ezután Lanette egyszerűen eltűnt, és senki sem látta többet. Egyesek azt mondták, Kaliforniába ment, mások meg azt, hogy Japánba. Akadtak olyanok is, akik szerint rábaszott, és kihajították egy ablakon, amit Eddy száraz kocsikáztatásnak hívott, de Mona most nem akart erre gondolni, így hát kihúzta magát, és körülnézett. Igen, ez frankó helynek tűnt, elég kicsinek ahhoz, hogy a népek összezsúfolódjanak, de ez néha kimondottan jó. Eddy műbalhésoknak hívta az ilyen embereket, akiknek van némi dohányuk, de úgy öltözködnek, mintha nem lenne, csakhogy a ruhájukon látni, hogy passzol rájuk, és újonnan vették.

A pult mögött, az italállvány fölé egy videoképernyő volt felszerelve, és Mona egyszerre csak Angie-t pillantotta meg; egyenesen a kamerába nézett, és mondott valamit, de a csapos az előbb levette a hangot, és nem lehetett hallani a tömeg lármájától. Aztán egy légifelvétel következett, valami tengerparti házsor, utána pedig megint Angie; nevetett, a haját rázta, azzal a különös, szomorú félmosollyal.

– Hé – mondta Mona a csaposnak –, itt van Angie!

– Kicsoda?

– Angie – mondta Mona, és a képernyőre bökött.

– Aha – felelte a csapos –, rákapott valami drogtervezői szarra, és kipurcant tőle, ezért elment Dél-Amerikába, vagy hova a francba, és leperkált az ottaniaknak pár milcsit, hogy kipucolják.

– Ő nem élhet szaron.

A csapos ránézett.

– Hogy az istenbe ne?

– De egyáltalán, hogy jutott eszébe? Elvégre ő Angie, nem?

– Benne van a pakliban.

– De nézz rá – tiltakozott Mona –, milyen klasszul fest… – Ám Angie már eltűnt, a helyét egy fekete teniszező vette át.

– Gondolod, hogy az ő? Az egy dumafej, kisanyám!

– Dumafej?

– Mint egy bábu – szólalt meg mögötte egy hang, és ahogy hátrafordult, Mona homokszín hajfürtöket pillantott meg, hanyag, ferde vigyort a fehér arcon. – Mint egy bábu – ismételte a férfi, fölemelte a kezét, és megmozgatta az ujjait –, érted?

Mona érezte, hogy a csapos otthagyja, odébbáll a pult mentén. A ferde vigyor szélesebbre váltott.

– Helyettesítés. Hogy Angie-nek ne kelljen folyton gürcölnie, érted?

Mona viszonozta a mosolyt. Aranyos fickó, okos, szürke szemekkel, és pontosan azzal a rejtett kisugárzással, amire a lánynak most szüksége volt. Nem öltönyös fuvar. Kicsit vézna, bár az ma este kimondottan az ínyére volna; azok a mókás, hanyag ráncok a szája körül nem illenek a ravaszul csillogó szeméhez.

– Michael.

– Ha?

– A nevem. Michael.

– Ó! Mona. Én Mona vagyok.

– Hová valósi vagy, Mona?

– Floridába.

És merje azt mondani Lanette, hogy nem elég tanulékony!

Eddy utálta a műbalhésokat, nem voltak vevők a bulijaira. Michaelt még inkább utálta volna, mert a palinak állása volt, meg manzárdlakása egy vállalati lakóházban. Ő legalábbis manzárdlakásnak hívta, de mikor ideértek, Monának palástolnia kellett a csalódottságát; jóval nagyobbnak képzelte a manzárdot. Az épület régi volt, valami kiszuperált gyár, vagy ilyesmi; a falak homokkal csiszolt téglából voltak, a mennyezet meg természetes fából. De az egész belső teret felosztották, csupa olyan kéglire, mint a Michaelé; nem sokkal volt nagyobb a hotelszobánál, egyik oldalt a háló, másik oldalt a főzőfülke meg a zuhanyozó. Igaz, a legfelső emeleten volt, úgyhogy a mennyezetet jórészt tetőablakok alkották – talán ezért hívták manzárdnak. A tetőablakok alá vízszintes, piros kartonernyő volt kifeszítve, bordákkal és merevítőlécekkel, mint valami nagy papírsárkány. Az egész hely kicsit zsúfoltnak tűnt, de a szerteszét heverő cuccok mind vadonatújak voltak: pár vézna kis drótvázas szék, fehérre mázolva, amiknek az ülőkéjét szorosan rájuk tekert, átlátszó műanyag huzalok alkották; egy rakás játékmodul, egy munkapad meg egy ezüstszínű bőrdívány.

A díványon kezdték, de Monát zavarta, hogy a bőre hozzátapadt, úgyhogy átmentek az ágyra, hátul a hálófülkében.

Ekkor látta meg a felvevőberendezést, a fehér polcokon sorakozó stim-vezetékeket. De az agya közben megint bekattant a lövettől, és ha már egyszer úgy döntött, hogy végigcsinálja, hát hadd menjen. Michael rácsatolta a nyakára a fekete gumipántot; az elektródákban végződő nyúlványok a tarkójára tapadtak. Vezeték nélküli cucc volt, s Mona tudta, hogy méregdrága.

Miközben Michael felvette a saját nyakpántját, és ellenőrizte a készüléket a polcon, a munkájáról beszélt, hogy egy memphisi cégnél dolgozik, amelyik új neveket talál ki a nagyvállalatoknak. Most éppen valami Cathode Cathay nevű céget kell átkeresztelnie. Irtó nagy szükségük van rá, mondta, és felnevetett, de aztán hozzátette, hogy egyáltalán nem könnyű a dolog. Mert a cégek olyan sokan vannak, hogy a jó neveket már mind felhasználták. Neki van egy számítógépe, amelyik tudja az összes nagyvállalat nevét, meg egy másik, amiben az elnevezéshez felhasználható szavakat tárolja, meg egy harmadik, amelyik ellenőrzi, hogy a kész szavak nem jelentenek-e faszfejt és más ilyesmit svédül vagy kínaiul. De az a cég, amelyiknél dolgozik, nem csak neveket árul, hanem valami imázs nevű izét is, úgyhogy Michaelnek meg kell beszélnie egy csomó más emberrel, hogy a név, amit kitalált, illik-e a csomagra.

Aztán szeretkeztek, és nem volt valami haj de nagy élmény. Mona már nem tartotta annyira mókásnak, mintha egy közönséges fuvarral kefélt volna. Ahogy ott feküdt, egyre csak az járt a fejében, hogy Michael az egészet fölveszi, és ha akarja, bármikor visszajátszhatja, és vajon hány csajjal csinálta már meg ezt?

Utána csak feküdt a férfi mellett, a lélegzését hallgatta, míg a lövet apró kis karikákat kezdett rajzolni a koponyája aljára, újra meg újra összefüggéstelen képsorok peregtek a szeme előtt: a műanyag zsák, amiben a cuccait tartotta Floridában, és dróttal fogatta össze a száját, a csótányok ellen; a farostlemez asztalnál ülő öregember, amint éppen krumplit hámoz egy konyhakéssel, aminek a pengéje már olyan keskenyre kopott a sok köszörüléstől, mint Mona hüvelykujja. Az a csehó Clevelandben, ami úgy nézett ki, mint valami garnélarák, csak éppen a teteje ívben behajlott a fémlemezek meg a rózsaszínre és narancssárgára festett műanyag lapok alatt. A prédikátor, akit akkor látott, mikor ruhát vásárolni ment, a sápadt, életlen Jézusával. Mikor a prédikátor volt soron, mindig kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, aztán mégse tette. Mona tudta, hogy a képek nem tűnnek el, csak ha felkel, és elfoglalja magát valami mással. Lemászott az ágyról, felállt, és nézte Michaelt a tetőablakokon beszűrődő szürke fényben. Örömmámor. Örömmámor közelg…

Mona kiment a szobába, és felvette a ruháját, mert fázott. Leült az ezüstszínű díványra. A piros kartonernyő rózsaszínűvé varázsolta a tetőablakok szürke fényét, mintha odakint kezdene világosodni. Mona azon töprengett, mennyibe kerülhet egy ilyen kégli.

Most, hogy nem látta Michaelt, alig emlékezett rá, hogy nézett ki. „Nohát – gondolta –, neki aztán nem lesznek ilyen gondjai, ő biztos emlékezni fog rám” – de ettől meg olyan érzés fogta el, mintha megütötték, megpofozták vagy megtépték volna. Talán az lett volna a legjobb, ha ott marad a szállodában, és berakja Angie stimfilmjeit.

A szürkés-rózsaszín fény betöltötte a szobát, pocsolyákba gyűlt, a szélein alvadni kezdett. Monának valahogy Lanette jutott eszébe a fényről, meg a sztori, hogy csúnyán rábaszott. Az emberek néha csúnyán rábasznak, ha elmennek mások kéglijébe, mert könnyű kilökni őket az ablakon, és a zsaruk az életben meg nem tudják, honnan pottyantak ki.

De nem akart erre gondolni, így hát kiment a konyhába, és megnézte a hűtőt meg a polcokat. A fagyasztóban talált egy zacskó kávébabot, de ilyenkor nem jó a kávé, mert összevesz a lövettel. Rengeteg kis befóliázott csomag volt a frigóban, japán felirattal: félkész kaják. Levett a polcról egy doboz filteres teát, és felnyitotta a hűtőben talált vizespalackot. A vizet kiöntötte egy fazékba, és addig vacakolt a tűzhellyel, amíg sikerült bekapcsolnia. A főzőlapok a fekete pultra nyomtatott fehér karikák voltak; rá kellett rakni a fazekat a karikára, aztán megérinteni a mellette lévő piros pontot. Mikor a víz felforrt, beledobott egy teafiltert, és lehúzta a főzőlapról.

A fazék fölé hajolt, belélegezte a jázminillatú gőzöket.

Eddy arcát sose szokta elfelejteni, ha éppen nem volt vele. Talán nem egy nagy szám a fiú, de akárhogy is legyen, ott van mellette. Kell lennie egy arcnak az ember körül, ami nem változik folyton. De Eddyvel együtt az is eszébe jutott, hogy talán tényleg nem volt olyan jó ötlet ez a kiruccanás. Nemsokára jön a lepukkanás, és addigra ki kell gondolnia, hogy jusson vissza a szállodába. Hirtelen úgy tűnt, mintha minden túl bonyolult lenne, túl sok mindent kéne csinálnia, és a dolgok valahogy nem akartak összeállni. És igen, ez volt a lepukkanás: amikor rád jön a majré amiatt, hogy mi a francot csinálj magaddal.

Mindenesetre úgy gondolta, Prior nem fogja megengedni, hogy Eddy megüsse, mert bármit is akar tőle, a külsejével van kapcsolatban. Megfordult, hogy keressen magának egy csuprot.

Prior állt előtte fekete öltönyben. Mona hallotta, hogy a torka valami furcsa kis hangot ad ki, teljesen magától.

Régebben is látott már mindenféle dolgot, amikor lepukkant a lövettől; ha elég szigorúan nézett rájuk, mindig eltűntek. Kipróbálta Priorral is, de nem jött össze.

A pasas ott állt, a kezében valami műanyag pisztolyszerűséggel; nem szegezte Monára, csak szorongatta a kezében. Olyasféle kesztyűt viselt, mint amit Gerald, amikor megvizsgálta. Úgy tűnt, nem haragszik, de nem is mosolygott. És hosszú ideig nem mondott semmit, mint ahogy Mona sem.

– Ki van még itt? – Úgy kérdezte, mintha valami fogadáson lenne.

– Michael.

– Hol?

Mona a hálófülke felé mutatott.

– Vedd fel a cipőd!

A lány eloldalazott mellette, ki a konyhából, és automatikusan lehajolt, hogy felvegye a szőnyegről a fehérneműjét. A cipőjét a dívány mellett hagyta.

Prior követte, és nézte, ahogy felhúzza a cipőjét. A pisztoly még mindig ott volt a kezében. A szabad kezével levette Michael bőrdzsekijét a dívány támlájáról, és odalökte Monának.

– Vedd föl! – mondta. Mona engedelmeskedett, és zsebre gyűrte a fehérneműjét.

Prior felkapta a földről a szakadt fehér esőkabátot, gombóccá gyűrte, és zsebre vágta.

Michael horkolt. Talán nemsokára felébred, és visszajátssza az egészet. Amilyen frankó cuccot tartott a polcán, nem igazán volt szüksége senki másra.

A folyosóra érve Mona figyelte, ahogy Prior bezárja maga mögött az ajtót egy szürke dobozzal. A pisztoly eltűnt, bár nem látta, hogy elrakta volna. A dobozból egy piros flexirúd állt ki, a végén egy közönségesnek látszó mágneses kulccsal.

Hideg volt odakint az utcán. Prior lekísérte a sarokig, és kinyitotta előtte egy kis fehér, háromkerekű járgány ajtaját. Mona beszállt. Prior a volán mögé ült és lehúzta a kesztyűt. Beindította a kocsit, s Mona látta a felszálló port egy cégközpont felhőkarcolójának rézszínű tükörlapjaiban.

– Azt fogja hinni, hogy elloptam – mondta, és lenézett a dzsekire.

Aztán a lövet kijátszotta az utolsó lapját, és neuronok dübörgő lavinája indult meg Mona szinapszisain; Clevelandben sétált, esett az eső, és nagyon jól érezte magát.

Ezüst.

16

Rostok a rétegekben

Én vagyok az ideális néződ, Hans – gondolta, mikor másodszor játszotta le a videofilmet. Figyelmesebbet ugyan hol találnál? És elkaptad őt, Hans! Tudom, mert álmomban az ő emlékeit látom. Úgy ám, nagyon közel jutottál!

Igen, elkaptad őket. Az utazás kifelé, a falak felhúzása, a hosszú spirál befelé. Megszállottjai voltak a falaknak, igaz? A vér, a család labirintusának. Az útvesztő kint lebegett az űrben, és az sugárzott belőle: mi vagyunk idebenn, odakint valami más, és mi örökre itt fogunk maradni. És a sötétség is megvolt már kezdettől fogva… Ismételten rátaláltál Marie-France szemében. Megragadtad, mikor lassan rázoomoltál a kamerával, a koponya árnyas körpályáira szegezted. Marie-France Tessier már a kezdeti időkben is úgy rendezte a dolgokat, hogy minél kevesebb felvétel készüljön róla. Azzal az anyaggal dolgoztál, amihez hozzá tudtál férni. Igazításokat eszközöltél a képén, elforgattad a fény és az árnyék síkjai között, modelleket generáltál, neonrácsokkal térképezted föl a koponyáját. Speciális programokkal öregítetted az arcát, amik a statisztikai modelleken alapultak, animációs rendszereket használtál, hogy életre keltsd az érett nőt, Marie-France-t. Elképesztően sok, mégis véges számú pontra redukáltad a képmását, és összekeverted őket, új formákat mintáztál belőlük, és kiválasztottad azokat, amik mintha beszéltek volna hozzád… És azután áttértél a többiekre, Ashpoolra meg a lányra, akiknek az arca keretet ad a művednek; az első és az utolsó látványra.

A második lejátszás szilárddá és kötötté varázsolta Angie gondolataiban a Tessier-Ashpoolok történetét, lehetővé tette számára, hogy elrendezze Becker szilánkjait egy idővonalon, amely Tessier és Ashpool házasságával vette kezdetét; ezt az egybekelést akkoriban főként a vállalati pénzvilág sajtója méltatta. Mindketten egy-egy szerénynek cseppet sem nevezhető üzletbirodalom örökösei voltak. A Tessier család vagyona kilenc sarkalatos szabadalom kizárólagos tulajdonosi jogán alapult a biokémia terén, Ashpoolé pedig a nagy melbourne-i tervezőcégen, ami az apja nevét viselte. Az újságírók szemében inkább fúzió volt ez, mint házasság, bár az eredményül kapott vállalati entitást a legtöbben otrombának ítélték, torz kimérának, két teljesen másfajta fejjel.

Ám akkoriban már látni lehetett Ashpool fényképein, ahogy eltűnik az unalom, s helyébe könyörtelen, elszánt céltudatosság lép. Az eredmény nem volt túl hízelgő, sőt inkább ijesztő: a kemény, jóvágású férfiarc még jobban megkeményedett, eltökéltsége irgalmatlanná vált.

A Marie-France Tessier-vel kötött házasságát követő első évben Ashpool eladta cégállománya kilencven százalékát, felszabadult tőkéjét orbitális ingatlanokba és űrkompszerelvényekbe fektette, az eleven egyesülés gyümölcsét pedig – két gyermeket – béranyák hozták a világra Marie-France biarritzi villájában.

Tessier és Ashpool fölemelkedett az orbitális szigetvilágba, és ott egy olyan ekliptikát talált, amit csak gyéren népesítettek be a katonai űrállomások és a nagy kartellek első automatizált gyártelepei. Itt aztán építkezni kezdtek. Kombinált tőkéjük az első években igen alacsony szinten állt; az Ono-Sendai hasonló összeget ruházott be egyetlen processziós modulba, a multinacionális háttértámogatással finanszírozott orbitális félvezető projektben. Marie-France azonban váratlanul merész vállalkozói szellemről tett tanúságot, és jövedelmező adatvédelmi szolgáltatásokat ajánlott a nemzetközi bankközösség kétes hírnévnek örvendő szektorainak. Ezáltal kapcsolatba került magukkal a bankokkal és a klienseikkel. Ashpool hatalmas hiteleket vett föl, és a betonfal, amit később Szabadpartnak fognak hívni, egyre növekedett, ívesen önmagába fordult, s bekebelezte alkotóit.

Mikor kitört a háború, a Tessier-Ashpooloknak ez a fal nyújtott menedéket. Látták felvillanni és elhamvadni Bonnt, majd nem sokkal utána Belgrádot. Az orsó építése kisebb fennakadásokkal ugyan, de folytatódott az alatt a három hét alatt; később, a rákövetkező kábult és kaotikus évtizedben olykor komolyabb nehézségekkel kellett szembenézniük.

A két gyermek, Jean és Jane, most már ott volt velük. A biarritzi villát eladták, hogy finanszírozni tudják egy kriogenikus tárolóhelyiség építését új otthonukban, a Villa Straylightban. A hűtőkamra első lakói klónozott embriók voltak, tíz pár: 2Jean és 2Jane, 3Jean és 3Jane…

Számos törvény tiltotta és szabályozta az egyéni génállomány mesterséges úton történő reprodukálását, ugyanakkor viszont számos vitatott kérdés merült föl a konkrét jogalkalmazás terén…

Angie megállította a filmet, és utasította a házat, hogy játssza le újra az előző képsorokat. Fotók egy másik kriogenikus hűtőkamráról, amit ugyanaz a svájci cég épített, mint a Tessier-Ashpoolokét. Becker feltételezte, hogy a két létesítmény hasonlít egymásra, és Angie tudta, hogy igaza volt: azok a kör alakú, krómmal keretezett, fekete üvegajtók központi helyet foglaltak el az idegen emlékekben, erőteljesen totemikus felhanggal.

A film megint előrepörgött: zéró gravitációs munkálatok az orsó belső felületére tervezett építményeken, a Lado-Acheson napelemes energiarendszer installációja, az atmoszféra és a rotációs nehézségi erő stabilizálása… Becker a bőség zavarával küszködött, több órányi lelkendező, szervilis hangvételű dokumentációból válogathatott. A reakciója egy vad, elsöprő erejű montázs volt, amely valósággal lecsikarta az eredeti anyagról a felszínes lirizálást; elszigetelt munkások feszült, elcsigázott arcát vágta be a kaptárszerű nyüzsgést ábrázoló jelenetek közé a roppant gépezetek körül. Szabadpart gyorsított felvételen zöldült és virágzott ki, mesterséges hajnalok és szintetikus naplementék gyors egymásutánjában; buja, elszigetelt világ, amit tavak türkizkék ékkövei pettyeznek. Tessier és Ashpool előjött a nyitóceremóniára a Villa Straylightból, titkos tanyájukról az orsó csúcsán, s érdektelen unalommal bámulták az általuk teremtett tájat. Itt Becker visszavett az iramból, és megint elmerült az aprólékos, megszállott elemzésben. Ez volt az utolsó alkalom, hogy Marie-France a kamerák előtt mutatkozott; Becker elnyújtott, elgyötört fúgában derítette föl az arca síkjait, az asszony képének mozgása finom összhangban volt az érzéki háttérzenével, amely kígyóként tekergőzve merült fel és bukott alá a filmet kísérő statikus zörej folyamatos hullámaiba.

Angie megint megállította a filmet, kikelt az ágyból, az ablakhoz ment. Különös diadalmámort érzett, váratlan erőt és belső egységet. Hét évvel korábban, New Jerseyben egyszer már átélte ezt az érzést; akkor tudta meg, hogy mások is ismerik álombéli látogatóit, loáknak hívják őket, Isteni Lovasoknak, neveket adnak nekik, megidézik őket, és szívességekről alkudoznak velük.

Persze, akkor sem volt minden egyértelmű és érthető. Bobby szerint az a Linglessou, aki meglovagolta Beauvoirt az oumphorban, és a mátrix Linglessouja két különálló entitás, sőt, az előbbinek egyáltalán nincs is saját személyisége.

– Évezredek óta csinálják már – mondta –, táncolnak, dobolnak és behülyülnek tőle, de a cyber-térben ezek a dolgok csak hét-nyolc éve jelentek meg.

Bobby hitt a régi cowboyoknak, akiket mindig meghívott egy italra a Gentleman Loserben, ha Angie karrierje a Sprawlba vetette őket; márpedig ők makacsul azt bizonygatták, hogy a loák csak nemrég jelentek meg a rendszerben. A régi cowboyok nosztalgiával emlékeztek vissza azokra az időkre, amikor még csak a tehetségen és az idegeken múlt, hogy egy konzolzsoké sokra viszi-e; bár Beauvoir azt mondta volna, hogy a loákkal való tárgyaláshoz ugyanezekre a tulajdonságokra van szükség.

– De hozzám eljöttek – szállt vitába Angie. – Nekem nem kellett deck.

– Mert te egy eleven decket hordasz a fejedben. Apád műve…

Bobby elmagyarázta neki, hogy a régi cowboyok között általános egyetértés uralkodik, miszerint egy bizonyos napon a dolgok megváltoztak, de hogy hol és mikor, abban nem tudnak megállapodni.

A Változás Napja, így hívták, és Bobby egyszer elvitte Angie-t álruhában a Gentleman Loserbe, hogy hallgassa meg, miket mesélnek; a Net biztonsági szolgálatának ideges alkalmazottjai végig a nyomukban voltak, de az ajtón nem engedték be őket. Angie-re akkor nem annyira a szövegük tett nagy hatást, hanem az, hogy a biztonságiak zokszó nélkül engedelmeskedtek nekik. A Gentleman Loser a cowboyok bárja volt, mióta a háborúban megszületett az új technológia, és az egész Sprawlban nem lehetett még egy olyan helyet találni, amit ilyen nagy számban látogatott volna a bűnözővilág krémje – ámbár amikor Angie ott járt, ehhez az elitizmushoz már régóta hozzátartozott az a kimondatlan szabály, hogy a törzsvendégek mind nyugalomba vonultak. A forró gyerekek már nem nyüzsögtek a Loserben, de akadtak közülük, akik időnként megjelentek – hallgatni és tanulni.

Most, a malibui ház hálószobájában Angie-nek eszébe jutott, mi mindenről beszéltek, a sztorik a Változás Napjáról, és tudta, hogy énjének egy része megpróbálja fedésbe hozni ezeket a történeteket, ezeket az emlékeket a saját múltjával meg a Tessier-Ashpoolokéval.

3Jane volt a rost, a Tessier-Ashpool házaspár a réteg. A születési dátuma hivatalosan ugyanaz volt, mint tizenkilenc testvérklónjának. Becker hangvétele még fűtöttebbé és mániákusabbá vált, amikor 3Jane császármetszés útján napvilágot látott a Villa Straylight műtőjében; őt is béranya hordta ki. A kritikusok mind egyetértettek: 3Jane volt Becker ösztönző tényezője. 3Jane születése után a dokumentumfilm fókusza finoman áthelyeződött, intenzitása megváltozott, a megszállottság sejtelme fokozódott – ami nem egy kritikus véleménye szerint a bűntudat kifejeződése volt.

3Jane lett a fókusz, a perverz aranytelér a család gránittömbjében. Nem, gondolta Angie, inkább ezüst: sápadt és holdkóros. Miközben egy kínai turista fényképét elemezte 3Jane-ről és két lánytestvéréről egy szabadparti szálloda úszómedencéje mellett, Becker ismételten visszatért 3Jane szemére, keskeny kulcscsontjára, törékeny csuklóira. Fizikailag a nővérek azonosak, 3Jane-t azonban valami informálja, és ennek a homályos természetű információnak a megragadása lett Becker művének központi témája.

Szabadpart prosperál, ahogy a szigetvilág egyre terjeszkedik. Bankközpont, bordély, adattár, semleges terep a hadakozó mamutvállalatoknak: az orsó egyre összetettebb szerepet játszik az orbitális történelemben, miközben a Tessier-Ashpool Rt. újabb fal mögé vonul vissza, amit ezúttal leányvállalatokból épít. Marie-France neve rövid időre felmerül egy genfi szabadalmi perrel kapcsolatban, amely a mesterséges intelligenciák létrehozása terén elért eredményekre vonatkozik, és első ízben derül fény rá, milyen hatalmas beruházásokat eszközölt a Tessier-Ashpool Rt. ezen a kutatási területen. A család ismét tanúbizonyságot tesz különleges képességéről, hogyan tűnjön el a nyilvánosság elől, majd újabb homályos időszak következik, ami Marie-France halálával ér véget.

Egyes makacs pletykák gyilkosságot emlegetnek, ám az ügy kivizsgálására tett minden kísérlet zátonyra fut a család vagyonán és elszigeteltségén, politikai és pénzügyi kapcsolataik elképesztően messzire terjedő hálózatán.

Mikor másodjára nézte meg Becker filmjét, Angie már tudta, ki ölte meg Marie-France Tessiert.

Reggel kávét főzött magának a sötét konyhában, aztán leült egy székre, és a tengerparti föveny halovány csíkját nézte.

– Continuity!

– Hello, Angie!

– Tudod, hogyan lehet elérni Hans Beckert?

– Megvan a párizsi ügynökének a telefonszáma.

– Csinált valamit az Antarktisz óta?

– Tudomásom szerint nem.

– És azt egész pontosan mikor forgatta?

– Öt éve.

– Köszönöm.

– Örülök, hogy segíthettem, Angie!

– Viszlát!

– Viszlát, Angie!

Vajon Becker azt feltételezte, hogy Ashpool későbbi haláláért 3Jane a felelős? Mintha ezt sugallta volna a maga homályos módján. Roger szerint ez a feltevés része a legendának.

– Continuity!

– Hello, Angie!

– A konzolzsokék folklórja, Continuity. Mit tudsz róla? És ezzel vajon mit fog kezdeni Swift? – tűnődött el futólag.

– Mit akarsz tudni, Angie?

– A Változás Napja.

– A mítoszvariáns általában két változatban fordul elő. Az egyik változat feltételezi, hogy a cyber-mátrixot olyan entitások lakják – esetleg látogatják –, akiknek a jellemzői megfelelnek a „rejtett népnek”, ennek az ősi archetípusnak. A másik variáns mindentudást, mindenhatóságot és felfoghatatlanságot tételez fel magáról a mátrixról.

– Hogy a mátrix isteni lényegű?

– Bizonyos értelemben igen, bár a mítoszvariáns keretein belül maradva, helyesebb lenne azt mondani, hogy a mátrixnak van istene, mivel e feltételezett lény mindentudása és mindenhatósága a mátrixra korlátozódik.

– Ha korlátai vannak, akkor nem lehet mindenható.

– Pontosan. Igen érdekes, hogy a mítoszvariáns nem tekinti halhatatlannak ezt a lényt, ellentétben a legtöbb, egyetlen istent posztuláló hitrendszerrel, legalábbis a te kultúrád által elfogadott értelemben nem. A cyber-tér az emberi tevékenység eredményeként létezik, amennyiben egyáltalán létezőnek lehet nevezni.

– Akárcsak te.

– Igen.

Angie átsétált a nappaliba, ahol a XVI. Lajos korabeli székek lecsupaszított vázaknak tűntek a hajnali fényben; lábaik, akár az aranyozott csontok.

– Ha létezne egy ilyen lény – mondta –, te is a része lennél, ugye?

– Igen.

– Tudnál róla?

– Nem szükségképpen.

– Tudsz róla?

– Nem.

– Kizárod a lehetőségét?

– Nem.

– Nem gondolod, hogy ez egy furcsa beszélgetés, Continuity? – Angie arcán könnyek peregtek, bár nem emlékezett rá, hogy sírva fakadt volna.

– Nem.

– Azok a történetek a… – habozott, mert majdnem kimondta, hogy loákról – a mátrixban honoló dolgokról hogy egyeztethetők össze ezzel a legfelsőbb lény eszmével?

– Sehogy. Mindkettő a Változás Napjának egy-egy változata. Egyik mítoszvariáns sem túlságosan régi.

– Mikoriak?

– Körülbelül tizenöt évesek.

17

Városi nyüzsgés

Mikor felébredt, Sally hűvös tenyere simult a szájára, a másik kezével pedig csendre intette.

A kis lámpák, amik az aranyfoltos tükrök keretébe voltak szerelve, mind égtek. Az egyik bőröndje kinyitva hevert a hatalmas ágyon, mellette egy takaros kis ruhahalom.

Sally az ajkához illesztette a mutatóujját, aztán a bőrönd meg a ruhák felé bökött.

Kumiko kicsusszant a düftinpaplan alól, és belebújt egy melegítőbe, mert fázott. Megint Sallyre nézett, és fontolóra vette, hogy megszólaljon-e. Bármi is ez az egész, Petal rögtön megjelenne, ha kiejtene valamit a száján. Sally ugyanúgy volt öltözve, ahogy Kumiko utoljára látta, gyapjúkabátban, a nyakában skót mintás kendővel. Megismételte a gesztust: „Csomagolj!”

Kumiko gyorsan felöltözött, aztán nekilátott, hogy bepakolja a maradék ruhákat a bőröndbe. Sally közben nesztelenül körbejárta a szobát: fiókokat húzott ki és tolt vissza a helyükre. Megtalálta Kumiko útlevelét, egy aranykrizantémmal díszített, fekete műanyag tömböt, és a lány nyakába akasztotta a fekete nejlonzsinórnál fogva. Aztán eltűnt a spanyolfallal elválasztott fülkében, és az antilopbőr tasakkal a kezében tért vissza, amiben Kumiko a toalettholmiját tartotta.

Mikor Kumiko becsukta a bőröndöt, az elefántcsont-sárgaréz telefon felberregett.

Sally nem törődött vele, felkapta az ágyról a bőröndöt, kézen fogta Kumikót, és kihúzta maga után a sötét folyosóra. Aztán elengedte a kezét, és becsukta maga mögött az ajtót. A telefon csengését mintha elvágták volna, áthatolhatatlan sötétség szakadt rájuk. Kumiko hagyta magát a liftbe kalauzolni – ráismert az olaj és a bútorfényező szagáról, a fémrács csörömpöléséről.

Aztán megindultak lefelé.

Petal a ragyogó fehér falú előszobában várta őket, hatalmas, kifakult mintájú flanelköntösbe burkolózva. Kopott papucsát viselte, a lába nagyon fehér volt a köntös szegélye alatt. A kezében pisztoly volt, vaskos, lapos holmi, a színe mattfekete.

– A rohadt kurva életbe – mondta szelíden, mikor meglátta őket –, ezt meg mire véljem?

– A lány velem jön – mondta Sally.

– Ez – felelte lassan Petal – teljességgel kizárt!

– Kumi – mondta Sally; a kezét Kumiko vállára tette, és kifelé noszogatta a liftből –, vár a kocsi…

– Ezt nem teheted! – mondta Petal, de Kumiko érezte a zavarodottságát, az elbizonytalanodását.

– Akkor lőj le, Petal, baszd meg!

Petal leeresztette a pisztolyt.

– Ha elviszed a lányt, Swain fog lelőni engem.

– Ha ő lenne itt, ugyanúgy nem tudna csinálni semmit, igaz?

– Kérlek – mondta Petal –, ne!

– Semmi baja nem lesz, ne aggódj! Nyisd ki az ajtót!

– Sally – kérdezte Kumiko –, hová megyünk?

– A Sprawlba.

És megint felébredt, ezúttal a szuperszonikus hajtómű lágy vibrálására, Sally gyapjúkabátja alatt kuporogva. Emlékezett a házsor előtt várakozó hatalmas, lapos autóra; Tick verítékben fürdő arcára a szélvédő mögött; Sallyre, ahogy kinyitja az ajtót, és betuszkolja; Tick halk, folyamatos káromkodására, ahogy a kocsi gyorsulni kezd; az abroncsok panaszos csikorgására, mikor túl éles szögben fordult be a Kensington Park Roadra; Sallyre, ahogy odaszól neki, hogy lassítson, majd a kocsi vezeti magát.

És csak itt, az autóban jutott eszébe, hogy a Maas-Neotek készüléket visszatette a rejtekhelyére a márvány mellszobor alatt – Colin Londonban maradt, a hetyke magabiztosságával meg a vadászkabátjával, aminek a könyöke ugyanúgy ki volt kopva, mint Petal vakondbőr papucsa – most valóban szellemmé, emlékmássá változott.

– Negyven perc – szólalt meg Sally a mellette lévő ülésen. – Jó, hogy aludtál egy kicsit. Nemsokára hozzák a reggelit. Emlékszel még, milyen név szerepel az útleveledben? Frankó! Most pedig ne kérdezz semmit, amíg meg nem ittam a kávémat, oké?

Kumiko ezernyi stimfilmből ismerte a Sprawlt; a japán populáris kultúrának jellemző vonása volt, hogy valósággal lenyűgözték a hatalmas városkonglomerátumok.

Angliáról volt néhány előzetes elképzelése, amikor megérkezett oda: egy-két híres épület homályos képe, elmosódott benyomások egy olyan társadalomról, amit az övé hajlamos volt ósdinak és pangásban lévőnek tekinteni. (Az anyja meséiben a hercegnő-balerina mindig rádöbbent, hogy az angolok hiába becsülik nagyra, nem tudják megfizetni a táncát.) Amit Londonból mindeddig látott, az ellentmondott a várakozásainak: a városban feszülő energiák, a világra gyakorolt, szemlátomást nagy befolyása, a széles bevásárlóutcák ginzaszerű forgalma.

A Sprawlról sok előzetes feltételezése volt, és a legtöbb az érkezésétől számított pár órán belül semmivé enyészett.

Mikor azonban Sally mellett álldogált a várakozó utasok hosszú sorában, a hatalmas, visszhangos vámcsarnokban, melynek tartópillérei odafent a sötétségbe vesztek, amivel csak a halványan fénylő világítógömbök dacoltak szabályos térközönként – és noha tél volt, minden gömböt rovarok fellege vett körül, mintha az épületnek saját klímája lenne –, nos, ekkor a stimfilmek Sprawlját képzelte maga elé, Angela Mitchell és Robin Lanier felgyorsított életének érzéki, fülledt-zsongó hátterét.

Átestek a vámvizsgálaton – ami a várakozók végtelenbe nyúló sora ellenére csak annyiból állt, hogy végig kellett húznia az útlevelét egy zsírosnak látszó fémhasítékon –, és egy zsúfolt vasbeton hangárba jutottak, ahol sofőr nélküli poggyásztargoncák araszoltak lassan a kavargó tömegben, amely tarajos hullámokat vetve keresett közlekedőeszközt magának.

Valaki elvette a bőröndjét. Lenyúlt, és olyan magától értetődő könnyedséggel és magabiztossággal vette ki a kezéből, ami azt sugallta, hogy neki ez a dolga, hogy mindennapos munkáját végző alkalmazott, mint azok a fiatal nők, akik meghajlással búcsúztatják a vendéget a tokiói üzletek ajtajában. És Sally megrúgta az illetőt. A térdhajlatába rúgott, olajozottan körbefordulva a sarkán, mint a thaiföldi harcoslányok Swain biliárdszobájában, majd kiragadta a kezéből a bőröndöt, még mielőtt a férfi tarkója tisztán hallható reccsenéssel a koszos betonpadlónak csattant volna.

Aztán Sally odébb húzta Kumikót, a tömeg összezárult a fekvő alak fölött, és a hirtelen, hanyag erőszak mintha álommá fakult volna; de mégsem, mert Sally mosolygott, most először, mióta elhagyták Londont.

Kumiko most már teljesen elveszettnek érezte magát. Figyelte, ahogy Sally szemlét tart a rendelkezésre álló járművek fölött, gyorsan lekenyerez egy egyenruhás diszpécsert, elijeszt az útból három másik fuvarra váró utast, végül betuszkolja őt egy himlőhelyes, ferde állású légpárnásba, amire függőleges, fekete-sárga csíkokat festettek. Az utastér sivár volt, és igencsak kényelmetlennek tűnt. A sofőr, ha ugyan volt, láthatatlan maradt az összekarcolt műanyag páncéllemez mögött. Ahol a lemez találkozott az autótetővel, videokamera lencséje kandikált ki egy kör alakú nyíláson, és valaki elnagyolt figurát rajzolt oda: egy férfialakot, aminek a kamera volt a fallosza. Mikor Sally beszállt, és becsapta az ajtót maga után, a hangszóróból valami recsegés hallatszott, amit Kumiko az angol nyelv egyik helyi dialektusának vélt.

– Manhattan – mondta Sally. A kabátja zsebéből elővett egy bankjegyet, és meglengette a kamera előtt.

A hangszóró kérdő hangnemben megreccsent.

– A belvárosba. Majd megmondom, ha ott leszünk.

A taxi légpárnaszoknyája felfúvódott, az utastérben kialudt a fény, és már úton is voltak.

18

Sittidő

Gentry padlásszobájában volt. Látta, hogy Cherry Gentryt ápolja. Cherry hátranézett rá a válla fölött Gentry ágya széléről.

– Hogy érzed magad, Dörzsölt?

– Oké… rendben vagyok.

– Emlékszel rá, hogy az előbb is megkérdeztem?

A férfi arcába bámult, akit Kid Afrika Grófnak nevezett. Cherry a hordágy szerelvényeivel vacakolt, egy átlátszó műanyag zacskót akart rögzíteni, amiben zabkása színű folyadék lötyögött.

– Hogy vagy, Dörzsölt?

– Frankón!

– Egy szart vagy te frankón! Folyton…

Gentry szobájának a padlóján ült. Az arca nedves volt. Cherry szorosan mellette térdelt, a kezét a vállán nyugtatta.

– A sitten csinálták?

Bólintott.

– Vegyszeres büntetőkúra?

– Ja…

– Indukált Korszakov?

Dörzsölt…

– Epizódok? – kérdezte Cherry. Dörzsölt a padlón ült Gentry padlásszobájában. Hol van Gentry? – Csak ilyen epizódokra emlékszel? A rövid távú memóriád befuccsol?

Honnan tudja? Hol van Gentry?

– Mi a kiváltó ok?

– Mi váltja ki a tüneteket, Dörzsölt? Mi pörget át a sittidőbe?

A földön feküdt Gentry szobájában, és Cherry gyakorlatilag rajta ült.

– A stressz – mondta, és azon csodálkozott, honnan tudja ezt a csaj. – Hol van Gentry?

– Lefektettem.

– Miért?

– Összeesett. Mikor meglátta azt az izét…

– Milyen izét?

Cherry egy rózsaszín dermát simított a csuklójára.

– Durva egy anyag – mondta. – Talán kizökkent belőle…

– Miből?

A lány sóhajtott.

– Ne is törődj vele!

Az ágyban ébredt, Cherry Chesterfield mellett. Minden ruhája rajta volt, csak a dzsekije meg a cipője nem. Ágaskodó pénisze az övcsatja mögé szorult, és a bőrnadrágon keresztül nekifeszült Cherry fenekének.

– Verd ki a fejedből!

Téli fény szüremlett be a viharvert ablakon, és mikor Dörzsölt megszólalt, gőzölgött a lehelete.

– Mi történt? Miért van ilyen hideg a szobában? – Eszébe jutott Gentry sikolya, amikor az a valami meglódult feléje…

Hirtelen felült.

– Nyugi! – mondta a lány, és a hátára hemperedett. – Feküdj vissza! Gőzöm sincs, mi indít be…

– Mire gondolsz?

– Feküdj vissza! Takarózz be! Meg akarsz fagyni?

Engedelmeskedett. A lány fél könyékre támaszkodott, és fürkész pillantást vetett rá.

– Lesitteltek, ugye? Kemoterápiás büntetőeljárás.

– Ja… Honnan tudod?

– Te mondtad. Tegnap éjjel. Meg azt is, hogy a stressztől visszaeshetsz. Pontosan ez történt. Az a vacak el akarta kapni a haverodat, te a kapcsolóhoz ugrottál, és kinyírtad a holovetítőt. A haverod elesett, beverte a fejét. Vele foglalkoztam, amikor észrevettem, milyen furcsán viselkedsz. Úgy becsültem, kábé ötperces összefüggő emlékeid lehetnek. Akkor is előfordul, ha sokkot kap az ember, vagy légnyomás éri…

– Hol van? Hol van Gentry?

– Alszik a kéróján, teletömtem nyugibogyóval. Ahogy kinézett, úgy gondoltam, ráférne egy nap pihenés. Legalább addig sincs útban.

Dörzsölt lehunyta a szemét, és megint maga előtt látta azt a szürke valamit, ami el akarta kapni Gentryt. Emberszerű volt, legalábbis nagyjából, vagy inkább, mint egy majom. Egyáltalán nem emlékeztetett azokra a bonyolult geometriai ábrákra, amiket Gentry hozott össze a cuccával, mikor az Alakra vadászott.

– Azt hiszem, kiment a biztosíték – mondta Cherry. – Itt kábé hat órája aludt ki a fény.

Dörzsölt kinyitotta a szemét. A hideg. Gentry nem zongorázta be a kódokat a konzolon. Felnyögött.

Cherryt a konyhában hagyta, hogy kávét főzzön a butángázos tűzhelyen, ő meg elindult megkeresni Kismadarat. A füstszag után ment. Kismadár tüzet rakott egy acéltartályban, és köréje tekeredve aludt el, mint valami kutya.

– Hé – mondta Dörzsölt, és megbökte a srácot a cipője orrával –, kelj fel! Balhé van!

– Kifogyott a kibaszott lé… – motyogta Kismadár, és felült zsíros nejlon hálózsákjában, ami a sok kosztól pontosan ugyanolyan színű volt, mint a Gyártelep padlója.

– Észrevettem. Ez az egyes számú probléma. A kettes számú az, hogy szükségünk van egy furgonra, légpárnásra vagy ilyesmire. El kell vinnünk innen azt a pasast. Nem jön össze Gentryvel.

– De Gentry az egyetlen, aki vissza tudja hozni a lét! – tápászkodott fel dideregve Kismadár.

– Gentry alszik. Kinek van itt furgonja?

– Marvie-nak meg a haverjainak – mondta Kismadár, és görcsös köhögőroham fogta el.

– Vidd el Gentry robogóját! Majd a furgonnal visszahozod. Most azonnal!

Kismadár magához tért kicsit a köhögésből.

– Ez komoly?

– El tudod vezetni, nem?

– Ja, de Gentry teljesen ki lesz…

– Az az én gondom. Tudod, hol tartja a tartalék kulcsát?

– Izé… igen – mondta Kismadár félénken. – Figyelj csak – kockáztatta meg –, mi van, ha Marvie meg a haverjai nem akarják ideadni nekem a furgont?

– Add oda nekik ezt! – mondta Dörzsölt, és a dzsekije zsebéből előhalászta a drogokkal megtömött tasakot. Cherry magához vette, mikor bekötözte Gentry fejét. – És az összeset odaadod nekik, érted? Mert rá fogok kérdezni.

Az ágy szélén kuporogtak Dörzsölt szobájában, szorosan egymás mellé húzódva, és éppen kávét ittak, amikor felsípolt Cherry csipogója. Dörzsölt mindent elmondott neki a Korszakov-módszerről, amit csak tudott, mert a lány megkérdezte. Korábban soha senkinek nem beszélt erről, és muris volt, hogy voltaképpen alig tudott róla valamit. Beszélt a lánynak a régebbi rohamairól, aztán megpróbálta elmagyarázni, hogyan működik ez a rendszer a sitten. Az volt benne a trükk, hogy az embernek egészen addig megmaradt a hosszú távú memóriája, amíg be nem adták neki a szert, így aztán szépen betanították valamire, és amikor nekilátott legürcölni az idejét, nem felejtette el, hogyan kell csinálni. Főleg olyan melót bíztak rá, mint a robotokra. Dörzsöltet például miniatűr fogaskerék-áttételek összeszerelésére képezték ki; mikor már öt perc alatt össze tudott rakni egyet, mehetett a buli.

– Semmi mást nem csináltak veled? – kérdezte Cherry.

– Csak azokat a fogaskerék-áttételeket.

– Nem arra gondoltam. Agyzárlat, vagy ilyesmi…

Dörzsölt ránézett. A sebhely az ajkán már majdnem begyógyult.

– Ha igen, nem mondták meg – felelte.

Ekkor szólalt meg a csipogó a lány egyik bőrdzsekijében.

– Valami nem stimmel – mondta Cherry, és felállt.

Gentryt a hordágy mellett térdelve találták; valami feketét tartott a kezében. Cherry kikapta a markából, mielőtt megmoccanhatott volna. Gentry ott maradt, ahol volt, s pislogva nézett fel a lányra.

– Téged aztán nem könnyű lecsendesíteni, haver! – Cherry odanyújtotta Dörzsöltnek a fekete szerkentyűt. Egy retinális kamera.

– Ki kell derítenünk, ki ez – mondta Gentry. A hangja kásás volt a nyugtatóktól, amiket Cherry adott be neki, de Dörzsölt érezte, hogy most nem izzik benne a téboly parazsa.

– A francokat – mondta Cherry –, még azt se tudod, hogy egy éve ugyanezeket a szemeket hordta-e!

Gentry megérintette a kötést a halántékán.

– Ti is láttátok, ugye?

– Ja – mondta Cherry –, Dörzsölt kikapcsolta.

– Egyszerű sokkhatás – mondta Gentry. – Nem gondoltam volna, hogy… Igazából nem volt veszélyes. Nem készültem fel eléggé…

– Egy rakás szar volt a kibaszott koponyádban! – mondta Cherry.

Gentry bizonytalanul talpra állt.

– Eltűnik innen – mondta Dörzsölt. – Elküldtem Madarat egy furgonért. Nem tetszik nekem ez a sok szar!

Cherry rámeredt.

– Hova tűnik el? Vele kell mennem. Ez a munkám.

– Tudok egy helyet – hazudta Dörzsölt. – Nincs áram, Gentry.

– Nem viszed sehová – mondta Gentry.

– Nem ám a lófaszt!

– Nem! – Gentry kissé megingott. – Marad a pasas. A csatlakozók a helyükön vannak. Nem fogom még egyszer piszkálni. Cherry is maradhat.

– Azt hiszem, meg kéne magyaráznod ezt a szarságot, Gentry – mondta Dörzsölt.

– Először is – mondta Gentry, és a szürke műanyag tömbre mutatott a Gróf feje fölött –, ez nem „LF”, ez egy aleph.

19

Kés alatt

Megint a szálloda, belezökken a kiégett lövet diktálta halálmenetbe. Prior az előcsarnokba kíséri, a japán turisták már felkeltek, és a fáradtnak tűnő idegenvezetők körül gyülekeznek. Jobb-bal, jobb-bal, jobb lábat a bal után, a feje nehéz, olyan nehéz, mintha valaki lyukat fúrt volna a tetejébe, aztán beleöntött volna negyed kiló folyékony ólmot, és a fogai mintha valaki máshoz tartoznának, túl nagyok; mikor lecsapott rá a megnövekedett gravitáció, nekiesett a lift falának.

– Hol van Eddy?

– Eddy elment, Mona…

Elkerekedő szemekkel nézett rá, és látta, hogy visszamosolyog a rohadt fattyú.

– Micsoda?

– Eddyt kifizettük. Kompenzáltuk. Úton van Makaóba egy tekintélyes hitelchippel. Kedves kis játékbarlang.

– Kompenzálták?

– A befektetéséért. Az idejéért. Érted.

– Az idejéért?

Az ajtók szisszenve kinyílnak a kék szőnyeges folyosóra. És valami átzuhan rajta, valami hideg; Eddy utálta a szerencsejátékokat.

– Most nekünk dolgozol, Mona. Nem szeretnénk, ha megint fognád magad, és lelépnél.

„Pedig megtetted – gondolta Mona –, elengedtél. És tudtad, hogy hol keress…”

Eddy elment…

Nem emlékezett rá, mikor aludt el. Még mindig az új ruháját viselte, Michael dzsekijét felhúzta a vállára, mint valami takarót. A szeme sarkából látta a hegyoldalas épületet, még a fejét sem kellett elfordítania, de a hosszú szarvú eltűnt.

Az Angie-stimfilmeket műanyag tokban tárolták. Találomra kiválasztott egyet, a körmével felhasította a csomagolást, belökte a kazettát a hasítékba, és felrakta az elektródákat. Nem gondolkozott; a kezei maguktól is tudták, mi a dolguk, két barátságos állat, amik sose bántanák őt. Az egyikük megnyomta a PLAY gombot, és Mona elmerült az Angie-világban, ami patyolattiszta volt, mint a jobbfajta drogok. Lassú szaxofonzene, egy limuzinban ül valamelyik európai nagyvárosban, az utcák mind körülötte forognak, a sofőr nélküli autó körül, csupa széles sugárút, hajnaltiszták és szinte néptelenek; puha prém simogatja a vállát, és a kocsi csak gurul tovább egy sík szántóföldek között húzódó nyílegyenes országúton, amit tökéletesen egyforma fák szegélyeznek.

Kanyar, gumik csikorognak a salakon, egy széles, napsütötte rámpán jut a parkba, ahol ezüstként csillog a harmat a fűszálakon, itt egy acélőz, ott egy nedves, fehér márványszobor… A ház hatalmas volt és régi, soha nem látott még hasonlót, de az autó elhaladt mellette, aztán elhagyott néhány kisebb épületet, végül egy széles, sík mező széléhez ért.

Itt sárkányrepülők voltak kikötve: törékenynek tűnő polikarbon vázakra kifeszített, áttetsző membránok. Lágyan rezegtek a hajnali szellőben. Lanier mellettük várta őt, a jóképű, mosolygós Robin viseltes fekete melegítőben, aki szinte minden stimfilmben Angie partnerét játszotta.

És most kiszállt a kocsiból, egyenesen nekivágott a mezőnek; nevetett, mikor sarka a puha gyepbe süppedt. A kezébe kapta a cipőit, úgy szaladt oda Robinhoz, aki mosolyogva zárta a karjába, és az illata, a szeme…

Kellemes, rózsaszín örvény, a szerkesztők tánca – összetömörítették a hosszadalmas folyamatot, míg a szereplők becsatolják magukat az ezüstös vezérsínen billegő sárkányrepülőkre –, és máris a mező fölött lebegtek, most emelkedni kezdtek, oldalt fordultak, hogy kedvezőbb irányból kapják a szelet, és aztán fölfelé, fölfelé, míg a hatalmas ház szögletes kavics csupán a zöld forgatagban, amit egy kanyargó folyam tompa csillogása szel ketté…

…és Prior keze a STOP gombon, az ágy mellé tolt tálalókocsi felől ételszag rántja görcsbe a gyomrát, minden tagjában ott sajog a kiégett lövet tompa, émelyítő fájdalma.

– Egyél – mondta Prior –, nemsokára indulunk! – Leemelte az egyik tálról a fémbúrát. – Klubszendvics – mondta –, kávé, sütemény. Orvosi rendelésre. A klinikán nem ehetsz majd egy darabig…

– Klinikán?

– Gerald kórházában. Baltimore-ban.

– Miért?

– Gerald plasztikai sebész. Egy kis munka vár rád. Később majd vissza lehet csinálni, ha akarod, de szerintem elégedett leszel az eredménnyel. Nagyon elégedett… – A szokásos mosoly. – Mondták már neked, mennyire hasonlítasz Angie-re, Mona?

Ránézett, nem szólt semmit. Sikerült felülnie, és meginni fél csésze vizezett feketekávét. A szendvicsre rá se bírt nézni, de az egyik süteményt megette. Fűrészpor íze volt.

Baltimore. Nem tudta pontosan, hol lehet.

És valahol egy sárkányrepülő lebeg örökkön-örökké a szelíd, zöldellő táj felett, drága prém simogatja a vállát, és ott van Angie is, még mindig nevet…

Egy óra múlva a hallban, mikor Prior rendezte a számlát, egy robotizált poggyászkocsin megpillantotta Eddy fekete krokodilbőr aktatáskáit, és akkor már biztosan tudta, hogy Eddy halott.

Gerald negyedik emeleti irodájának ajtaján egy névtábla lógott, nagy, régimódi betűkkel. Egy részesbérlői negyedben voltak, azon a helyen, amit Prior Baltimore-nak hívott. Az épület az a fajta volt, amikor a kivitelezők felhúzzák a vázat, a bérlő cégek pedig beszerelik a saját moduljaikat és csatlakozóikat. Akár egy sokszintű kamiontelep; mindenütt huzalkötegek, optikai kábelek, csatorna-és vízvezetékek kígyóztak.

– Mi van a táblán? – kérdezte Priortól.

– „Gerald Chin, fogász”.

– Azt mondtad, plasztikai sebész.

– Az is.

– Miért nem megyünk be egyszerűen egy butikba, mint mindenki más?

Prior nem válaszolt.

Mona egyelőre nem sok mindent érzett, és énjének egy része tudta, hogy korántsem fél annyira, mint kellene. Persze, nincs kizárva, hogy ez még jól is jön neki, mert ha nagyon bemajrézik, semmit nem tud majd csinálni, márpedig ő határozottan ki akart szállni a buliból, akármi is legyen a háttérben. Idefelé jövet fölfedezte azt a gombócot Michael dzsekijének egyik zsebében. Tíz percébe telt, mire rájött, hogy egy sokkolórúd, amilyet az ideges öltönyösök hordanak magukkal. Tapintásról ítélve egy dugóhúzó nyelére hasonlított, amiből szár helyett két tompa fémszarv állt ki. Valószínűleg váltóárammal működött; csak remélhette, hogy Michael nem hagyta lemerülni a telepeket. Úgy okoskodott, hogy Prior nem tudhat róla. A sokkolórúd használata a legtöbb helyen engedélyezett volt, mert állítólag nem lehetett vele maradandó károsodást okozni, de Lanette ismert egyszer egy lányt, akit alaposan megdolgoztak vele, és utána nem is lett jobban soha.

Ha Prior nem tudja, hogy egy sokkolórúd van a zsebében, az azt jelenti, hogy nem tud mindent. Mona lefogadta volna, hogy Prior szerint ő pont az ellenkezőjét hiszi. De azt sem tudta, mennyire utálja Eddy a szerencsejátékokat.

Eddyvel kapcsolatban sem érzett semmi különösebbet, legfeljebb annyit, hogy most már meg volt győződve a haláláról. Bármennyit fizetnének neki, azok nélkül a táskák nélkül nem menne sehová. Még ha az összes régi ruháját újra akarná cserélni, a vásárláshoz akkor is fel kellene öltöznie. Eddyt minden másnál jobban foglalkoztatta az öltözködés. És azok a krokodilbőr táskák különösen a szívéhez nőttek; egy szállodai tolvajtól szerezte őket Orlandóban, és gyakorlatilag az otthont pótolták a szemében. És most, hogy belegondolt, Eddy egyébként sem lépett volna olajra egy rakás dohány kedvéért, hisz amire a világon legjobban vágyott, az az volt, hogy egyszer végre bevegyék egy nagy buliba. Úgy hitte, utána komolyan vennék őt az emberek.

Nos, valaki végre komolyan vette őt, gondolta Mona, miközben Prior becipelte a bőröndjét Gerald klinikájára. De nem úgy, ahogy ő azt elképzelte.

Körülnézett. Húszéves műanyag bútorok, szimstim-sztárokról szóló magazinok kötegszám, csupa japcsi ákombákommal. Mint egy clevelandi fodrászüzlet. Senki nem volt a helyiségben, senki sem állt a recepciós pult mögött.

Aztán kinyílt egy fehérre mázolt ajtó, és Gerald lépett be rajta, ugyanolyan zörgős fóliaköpenyben, mint amit a mentősök viselnek az utcai baleseteknél.

– Zárja be az ajtót! – mondta Priornak a kék papírmaszkon keresztül, ami eltakarta az orrát, a száját és az állát. – Hello, Mona! Ha befáradnál… – A fehér ajtó felé intett.

Mona már görcsösen markolta a sokkolórudat, de nem tudta, hogy kell bekapcsolni. Követte Geraldot. Prior zárta a sort.

– Foglalj helyet! – mondta Gerald. Mona leült egy zománcozott, fehér székre. Gerald közelebb jött, a szemébe nézett. – Pihenned kell, Mona. Kimerült vagy.

A sokkolórúd fogóján talált egy bordázott kapcsolót. Átkattintsa? Előre? Hátra? Gerald egy nagy fehér dobozhoz ment, amin fiókok voltak, és elővett valamit.

– Nézd csak – mondta, és megemelte a kis csőféleséget, aminek írás volt az egyik oldalán –, ez majd segíteni fog…

Alig érezte az apró, összpontosított spriccentést; a csőspray borításán volt egy fekete pont, és ahogy a tekintete fókuszba állt rajta, hirtelen növekedni kezdett…

Emlékezett, mikor az öregember megmutatta neki, hogyan kell megölni a harcsákat. A harcsák koponyáján volt egy bőrrel benőtt lyuk; fogsz valami merevet és vékonyat, mondjuk, egy drótot, de egy szál is megteszi a cirokseprűből, és csak becsúsztatod…

Emlékezett arra a szürke clevelandi hétköznapra, mikor munkába indulás előtt Lanette-nél ücsörgött, és egy magazint lapozgatott. Talált egy képet Angie-ről, amint jóízűen kacag egy étteremben pár másik emberrel. Mindenki csinos volt, ráadásul úgy tűnt, mintha ragyognának, a fotón ugyan nem, de azért valahogy mégis érezni lehetett. „Nézd – mondta Lanette-nek, és megmutatta neki a fényképet – micsoda ragyogás!” „Pénznek hívják…” – mondta Lanette.

Pénznek hívják. Csak becsúsztatod…

20

Hilton Swift

Bejelentés nélkül érkezett, mint mindig, és egyedül; a Net helikoptere úgy szállt le, mint valami magányos darázs, a rotorok fölkavarták a nyirkos homokon száradó hínárfonatokat.

Angie a rozsdamarta korlát mellől figyelte, ahogy leugrik; volt valami kisfiús, már-már esetlen ebben a nyilvánvaló igyekezetben. Hosszú, barna tweedzakót viselt, elöl kigombolva, úgyhogy látni lehetett élénk csíkos inge makulátlanul tiszta elejét. A légáramlat felborzolta barnásszőke haját, meglebegtette a Sense/Net-emblémás nyakkendőt. Robinnak igaza van, gondolta: szakasztott, mintha az anyja öltöztetné.

Talán szándékosan csinálja, tűnődött magában, miközben Swift közeledett hozzá a parton, színlelt naivitás. Eszébe jutott, mikor Porphyre egyszer azt hangoztatta, hogy a nagyvállalatok most már teljesen függetlenül működnek az igazgatótanácsot alkotó emberi lények döntéseitől. Ez Angie számára egészen nyilvánvalónak tűnt, ám a fekete fodrász megmakacsolta magát, és kijelentette, hogy Angie képtelen megérteni az ő kiinduló tézisét. Swift volt a Sense/Net legfontosabb emberi döntéshozója.

Mikor eszébe jutott Porphyre, elmosolyodott a gondolatra; Swift ezt üdvözlésnek fogta fel, és visszavigyorgott rá.

Swift meghívta ebédelni San Franciscóba; a helikopter nagyon gyors, mondta. Angie válaszként ragaszkodott hozzá, hogy vendégül lássa egy tál svájci porlevesre, és a mikrohullámú sütőben felmelegített neki egy adag fagyasztott rozskását.

Figyelte, ahogy eszik, és közben azon tűnődött, milyen lehet a szexuális élete. Swift a harmincas évei végén járt, valahogy azonban sikerült olyan benyomást keltenie, mint egy rendkívül okos tinédzsernek, aki valamilyen oknál fogva még nem jutott el a pubertáskorba. A pletykák a legkülönfélébb szexuális preferenciákat tételezték fel róla, köztük olyanokat is, amik – Angie szilárdan meg volt győződve róla – soha nem is léteztek. Ő egyiket sem találta valószínűnek. Azóta ismerte Swiftet, hogy belépett a Sense/Nethez; akkoriban stabil pozíciója volt a produkciós részleg felső vezetésében, egyike volt a csúcsembereknek Tally Isham csoportjában, és azonnal komoly érdeklődést tanúsított Angie iránt. Így utólag visszagondolva, a lány feltételezte, hogy Legba vezérelte őt az útjába. A karrierje nyilvánvalóan felívelőben volt, bár Angie ezt akkor még nem látta, teljesen elvakította őt a stimfilmvilág csillogása és szakadatlan zsongása.

Bobby azonnal megutálta Swiftet, szinte sütött belőle a barrytowniak belénevelt ellenségessége minden felsőbb hatóság iránt, de általában sikeresen palástolta ezt az érzést, hogy ne gördítsen akadályokat Angie pályafutása elé. Az ellenszenv kölcsönös volt, Swift szembetűnő megkönnyebbüléssel fogadta szakításuk hírét és Bobby távozását.

– Hilton – mondta Angie, és töltött neki egy csésze herbateát; tudta róla, hogy kávé helyett ezt szokta inni –, mi tartja Robint Londonban?

Swift fölnézett a gőzölgő csészéről.

– Azt hiszem, magánügy. Talán új barátot talált.

Hilton szemében Bobby mindig Angie barátja volt. Robin barátai általában fiatal, izmos fiúk voltak; Angie stimfilmjeiben a Robinnal forgatott erotikus jeleneteket mindig a Continuity által szolgáltatott nyersanyagból vágták össze, és Raebel meg a különleges effekt-team alaposan megdolgozta őket. A lánynak eszébe jutott az az egyetlen éjszaka, amit együtt töltöttek egy szélfútta szirten álló házban, Dél-Madagaszkáron, valamint Robin passzivitása és türelme. Soha nem próbálkoztak még egyszer, és Angie gyanította, hogy a férfi attól tart, a kettejük között esetleg kialakuló intim viszony aláásná a stimfilmeket tápláló tökéletes illúziókat.

– Mi volt a véleménye arról, hogy bevonultam a klinikára, Hilton? Neked elmondta?

– Azt hiszem, nagyra becsült érte.

– Valaki nemrég azt mondta nekem, hogy őrültnek nevezett az emberek előtt.

Swift feltűrte csíkos ingujját, és meglazította a nyakkendőjét.

– Nem hinném, hogy Robin ilyesmire gondol, az meg egyenesen lehetetlen, hogy hangoztassa is. Én tudom, milyen véleménnyel van rólad. Tudod, milyenek a pletykák itt, a Neten belül…

– Hilton, hol van Bobby?

Barna szemek, szünet.

– Hát még sincs vége, Angie?

– Hilton, te tudod. Neked tudnod kell. Tudod, hogy hol van. Mondd meg!

– Elvesztettük.

– Elvesztettétek?

– A nyomát, a biztonsági szolgálat. Persze, igazad van: miután szakított veled, egyetlen pillanatra sem tévesztettük szem elől. Visszabújt a régi bőrébe. – Hangjából egyfajta elégtétel csendült ki.

– És milyen az a régi bőr?

– Sosem kérdeztem, mi hozott össze titeket – mondta Swift. – A biztonságiak persze ellenőrizték mindkettőtöket. Piti bűnöző volt…

A lány felnevetett.

– Még csak az sem…

– Szokatlanul jó képviselőid voltak, Angie, kezdő létedre. Ugye, tudod, hogy az ügynökeid ragaszkodtak hozzá, hogy a szerződésben feltételként szerepeljen Bobby Newmark foglalkoztatása is?

– Hallottam én már ennél furcsább szerződési záradékokról is, Hilton!

– És úgy szerepelt a stáblistán, mint a… társad.

– A „barátom”.

Csak nem pirult el ettől Swift? Elkapta a pillantását, lenézett a kezére.

– Miután itt hagyott téged, Mexikóba ment, Mexikóvárosba. A biztonságiak persze figyelték; nem szeretünk szem elől téveszteni senkit, aki ilyen sokat tud a sztárjaink magánéletéről. Mexikóváros nagyon… bonyolult hely… Tudjuk, hogy a jelek szerint megpróbálta folytatni a régi… pályafutását.

– A cyber-térben nyüzsgött?

Swift újra a szemébe nézett.

– Befolyásos embereket keresett föl, jól ismert bűnözőket.

– És? Folytasd!

– Aztán… eltűnt. Nyoma veszett. Van fogalmad róla, milyen Mexikóváros a nyomorszint alatt?

– És ő nyomorgott?

– Függőségbe került. A legmegbízhatóbb forrásaink szerint.

– Függőségbe? Mitől?

– Nem tudom.

– Continuity?

Swift kicsi híján leöntötte magát teával.

– Hello, Angie!

– Bobby, Continuity! Bobby Newmark, a barátom. – Szúrós pillantás Swift felé. – Mexikóvárosba ment. Hilton azt állítja, ott függőségbe került. Valami drog, Continuity?

– Sajnálom, Angie. Ez zárolt adat.

– Hilton…

– Continuity… – kezdte a férfi, és felköhögött.

– Hello, Hilton!

– Felsőbb utasítás, Continuity. Rendelkezünk ezzel az információval?

– A biztonsági források szerint Newmark függősége neuroelektronikus természetű.

– Nem értem.

– Mint azok az… izé… „drótfejűek” – sietett a segítségére Swift.

Angie hirtelen vágyat érzett, hogy elmondja neki azt a dolgot a droggal, a töltőkészülékkel.

Pszt, gyermek! A feje hirtelen megtelt a méhek zümmögésével, fokozódó nyomást érzett a halántékában.

– Angie? Mi az? – Swift félig már fölállt a székről, aggódva nyúlt utána.

– Semmi. Kicsit… felkavart a dolog. Bocsánat! Az idegeim. Nem a te hibád. Csak azt akartam mondani, hogy megtaláltam Bobby cyberdeckjét. De ezt már úgyis tudod, nem?

– Hozhatok neked valamit? Vizet?

– Nem, köszönöm, de ha nem zavar, ledőlnék egy percre. De maradj itt, kérlek! Van néhány ötletem egy orbitális sorozatról, és szükségem lenne a tanácsaidra…

– Persze. Szundikálj egy kicsit, én addig sétálok egyet a parton, és utána beszélgetünk.

A hálószoba ablakából figyelte Swiftet; nézte, ahogy barna alakja távolodik a Lakótelep irányába, a türelmes kis Dornier kíséretében.

Úgy nézett ki a néptelen tengerparton, mint valami kisgyerek; legalább olyan elveszettnek látszott, mint amilyennek Angie érezte magát.

21

Az aleph

Ahogy fölkelt a nap, s a százwattos égők áram híján továbbra sem gyulladtak ki, Gentry szobája újfajta fénnyel telt meg. A téli napsütés meglágyította a konzolok és a holovetítő körvonalait, kontúrokat varázsolt az ősrégi könyvekre, amik a nyugati fal mentén sorakoztak a súlyuk alatt roskadozó, farostlemez polcokon. Gentry fel-alá járkált beszéd közben, s amikor megpördült fekete csizmasarkán, szőke kakastaréja mindig hullámzásnak indult; mintha az izgatottsága elnyomta volna Cherry altató dermáinak utóhatásait. Cherry az ágy szélén ült, és Gentryt figyelte, de időnként egy-egy pillantást vetett a villogó kijelzőre a hordágy szerelvényei között, hogy nem merültek-e még le a telepek. Dörzsölt egy ütött-kopott széken ült, amit a Kutyamagány roncsai közül bányászott elő. Hiányzó ülőpárnáját egy elrongyolódott ruhákkal kitömött, átlátszó műanyag zsákkal pótolta.

Dörzsölt nagy megkönnyebbülésére Gentry ezúttal nagyvonalúan átsiklott az egész Alak-ügy fölött, és rögtön belevágott az aleph-izéről alkotott elméletébe. Miután beindult, Gentry – mint általában – csupa olyan szót és kifejezést használt, amit Dörzsölt nem igazán értett, de tapasztalatból tudta, hogy ilyenkor jobb nem félbeszakítani; a trükk abban állt, hogy a szónoklat egészéből kellett kihámozni valamiféle értelmet, amit pedig nem értett az ember, azzal nem kellett foglalkozni.

Gentry szerint a Grófot valami olyasmihez csatlakoztatták, ami egy baszottul nagy mikroszofttal egyenértékű; úgy gondolta, hogy az a szürke tömb egyetlen hatalmas biochip. Ha ez igaz, annak a vacaknak gyakorlatilag végtelen a tárolókapacitása; hihetetlenül sokba kerülhetett, míg elkészítették. Gentry azt mondta, elég furcsa, hogy valaki ilyesmit épít, bár egyes híresztelések szerint igenis léteznek ilyen konstrukciók, és használják is őket, elsősorban hatalmas mennyiségű bizalmas adat tárolására. Mivel nincs csatlakoztatva a globális mátrixhoz, az adatállomány immúnis minden támadásra a cyber-téren keresztül. A probléma persze az, hogy nem lehet hozzáférni a mátrixban; tulajdonképpen csupa döglött adat.

– Bármi lehet benne – mondta Gentry, és egy pillanatra szünetet tartott, hogy lenézzen az eszméletlen férfi arcára. Aztán megpördült a sarkán, és folytatta a járkálást. – Egy egész világ. Világok. Tetszőleges számú mesterséges személyiség…

– Mintha egy stimfilmben élne? – kérdezte Cherry. – Ezért vannak mindig REM-agyhullámai?

– Nem – mondta Gentry –, ez nem szimstim. Teljesen interaktív. És itt van még a lépték kérdése. Ha ez valóban egy aleph osztályú bioszoft, akkor gyakorlatilag bármit tárolhatnak benne. Bizonyos értelemben, a fickónak saját univerzuma van…

– Mikor Kid Afrikával tárgyaltam, az az érzésem támadt – mondta Cherry –, hogy ez a pasas fizet neki, hogy így maradjon. Ahogy a drótfejűek csinálják, de mégis másképp. A drótfejűek REM-je egyébként sem ilyen…

– De mikor megpróbáltad kihozni a te cuccodra – kockáztatta meg Dörzsölt –, ez az… izé jelentkezett. – Látta, hogy Gentry válla megfeszül a fekete gyöngyökkel kivarrt bőr alatt.

– Igen – mondta Gentry –, most pedig rendeznem kell a számlánkat a Fissziós Hatósággal. – Az acélasztal alatt tartott szünetmentes tápegységekre mutatott. – Hozzátok ide őket!

– Ja – mondta Cherry –, épp ideje! Szétfagy a seggem!

Otthagyták Gentryt a cyberdeck fölé hajolva, és visszamentek Dörzsölt szobájába. Cherry ragaszkodott hozzá, hogy Gentry elektromos takaróját kapcsolják rá az egyik tápegységre, és ráterítette a hordágyon fekvő alakra. A butángázos tűzhelyen maradt még egy kis hideg kávé; Dörzsölt felhajtotta, arra sem véve a fáradságot, hogy megmelegítse, miközben Cherry a Kutyamagány hófoltos síkját bámulta az ablakból.

– Hogy lett ez ilyen? – kérdezte.

– Gentry szerint száz éve egy csomó hulladékot temettek el ide. Aztán az egészet letakarták egy réteg termőfölddel, de nem nőtt rajta semmi. A hulladék nagy része mérgező volt. Az eső lemosta a földréteget. Gondolom, feladták, és idehordták a többi szemetet is. Az itteni vizet nem lehet meginni, tele van toxinokkal meg minden szarral.

– Mi van a nyulakkal, amiket a Madár gyerek szokott lőni?

– Azok innen nyugatra élnek. A Kutyamagányon egy sincs belőlük. Még patkányok se. Különben ha valami húst szerzel a környéken, okosabb, ha vacsora előtt vegyelemzed.

– Madarak viszont vannak.

– Csak fészkelni jönnek ide, kajálni máshol kajálnak.

– Mi van veled meg Gentryvel? – Még mindig kifelé bámult az ablakon.

– Mire gondolsz?

– Először azt hittem, talán buzik vagytok, így együtt, ugye…

– Nem.

– De úgy tűnik, mintha valahogy szükségetek lenne egymásra…

– Ez a hely az övé, a Gyártelep. Megengedte, hogy itt lakjak. Nekem… muszáj itt élnem. A meló miatt.

– Hogy olyan izéket csinálj, amilyenek odalent vannak?

A sárga faxba csavart égő kigyulladt, a hősugárzóban felizzott a föltekercselt szilikonhuzal.

– Nohát – mondta Cherry; lekuporodott a hősugárzó elé, és sorra egymás után lehúzta a dzsekik cipzárját –, lehet, hogy a haverod hülye, de most nagyon jót tett velem!

Gentry a régi irodai székben ült, mikor Dörzsölt benyitott a padlásszobába, és a kis felhajtható monitort nézte a deckjén.

– Robert Newmark – mondta.

– Mi a franc?

– Retinális azonosítás. Ez a fazon vagy Robert Newmark, vagy valaki, aki megvette a szemeit.

– Ezt meg hogy tudtad meg? – Dörzsölt előrehajolt, és a képernyőre nézett; azonosítószámok és születési adatok villóztak rajta hosszú oszlopokban.

Gentry eleresztette a kérdést a füle mellett.

– Látod, ez az! Rászállsz valamire, hajtod egy darabig, aztán valami egészen másba botlasz.

– Hogyhogy?

– Valaki tudni szeretné, hogy ki érdeklődik Mr. Newmark felől.

– Kicsoda?

– Gőzöm sincs… – Gentry a combján feszülő fekete bőrön dobolt az ujjaival. – Nézd ezt a szart: semmi az égvilágon! Született Barrytownban. Anyja neve Marsha Newmark. Megvan az ÁRTATja, de valaki egész biztosan hozzápiszkált. – Hátralökte a széket a görgőkön, és megfordult, hogy lássa a Gróf mozdulatlan arcát. – Na, mi van, Newmark? Ez az igazi neved? – Fölállt, és a holovetítőhöz ment.

– Ne! – mondta Dörzsölt.

Gentry megnyomta a holovetítő kapcsológombját.

És a szürke valami megint itt volt egy pillanatra, ezúttal azonban a félgömb alakú display közepe felé ugrott, összezsugorodott, és eltűnt. Nem. Még itt volt: apró szürke golyóbis a derengő projekciós mező kellős közepén.

Gentry arcára visszatért az őrült mosoly.

– Nagyszerű – mondta.

– Mi nagyszerű?

– Látom már, mi ez. Egyfajta jég. Biztonsági program.

– Az a majom?

– Valami fattyúnak van humorérzéke. Ha a majom nem ijeszt el, borsószemmé változik… – Az asztalhoz lépett, és kotorászni kezdett az egyik motorostáskában. – Nem hiszem, hogy ezt egy közvetlen érzékszervi kapcsolatnál is össze tudják hozni. – Valami volt a kezében. Egy elektródakészlet.

– Gentry, ne csináld! Nézz rá a szegény seggfejre!

– Nem én fogom csinálni – mondta Gentry. – Hanem te!

22

Üresség és szellemek

Ahogy kifelé bámult a taxi koszfoltos ablakán, Kumiko azon kapta magát, hogy hiányzik neki Colin, hiányoznak az ironikus megjegyzései; aztán eszébe jutott, hogy ebben a környezetben nem sok hasznát venné. Vajon a Maas-Neotek a Sprawlhoz is készített egy hasonló egységet? – tűnődött. És ha igen, az a kísértet milyen alakot öltene?

– Sally – szólalt meg, körülbelül félórás út után a New York-i forgalomban –, miért engedett el veled Petal?

– Mert volt esze.

– És az apám?

– Apád föl fogja kúrni magát.

– Tessék?

– Dühös lesz. Ha rájön. De az még nem olyan biztos. Nem sokáig maradunk itt.

– Miért jöttünk ide?

– Beszélnem kell valakivel.

– De miért vagyok itt én?

– Nem tetszik?

Kumiko habozott.

– De igen.

– Frankó! – Sally fészkelődött kicsit a kopott huzatú ülésen. – Petalnak muszáj volt elengednie minket. Mert csak úgy akadályozhatta volna meg, ha bántja valamelyikünket. Illetve, talán nem is bánt. Inkább megsért. Téged Swain lehűthetett volna, aztán később bocsánatot kér, s ha úgy hozza a sors, megmondja apádnak, hogy a te érdekedben történt, de ha engem hűt le, arra nagyon rábaszna, érted? Mikor megláttam odalent Petalt a pisztollyal, rögtön tudtam, hogy el fog engedni minket. A szobád dugig van poloskákkal. Különben az egész kibaszott ház is. Mikor összeszedtem a cuccodat, működésbe hoztam a mozgásérzékelőket. Persze számítottam rá. Petal tudta, hogy én vagyok az. Ezért csengett a telefon: tudatta velem, hogy rájött.

– Nem értem.

– Egyfajta udvariasság, hogy tudjam, vár ránk odalenn. Időt adott, hogy gondolkozzak. De nem volt más választása, és ezt nagyon jól tudta. Swaint ugye kényszerítik, hogy megtegyen valamit, és Petal tisztában van ezzel. Swain legalábbis azt mondja, hogy kényszerből csinálja. Engem aztán tuti, hogy kényszerítenek. Na, én ekkor szépen elfilózok azon, hogy mennyire van szüksége rám Swainnek. Kurvára. Mert hagyja, hogy szépen elsétáljak az oyabun lányával, akit egészen a Notting Hillig pateroltak, hogy biztonságban legyen. Van valami, amitől még jobban be van szarva, mint a papádtól. Vagy valami, ami gazdagabb embert tud csinálni belőle a papádnál. Mindenesetre azzal, hogy magammal hoztalak, kiegyenlítettem a számlát. Fogalmazhatunk úgy, hogy visszavágtam. Baj?

– Szóval, téged megfenyegettek?

– Valaki rohadt sokat tud a régi dolgaimról…

– És Tick azonosította neked ezt az illetőt?

– Ja. Bár szerintem amúgy is tudtam már, ki az. Baszottul jó lenne, ha tévednék.

A Sally által kiválasztott szálloda homlokzatát rozsdás acélpanelek alkották. Minden panelt csillogó krómretesszel biztosítottak. Kumiko még Tokióból ismerte ezt a stílust, és kicsit régimódinak tartotta.

A szobájuk tágas volt és szürke, ennek az egyetlen színnek tucatnyi árnyalatával, és Sally egyenesen az ágyhoz ment, miután bezárta maguk mögött az ajtót, aztán ledobta a dzsekijét, és végigvetette magát rajta.

– Nincs csomagod – mondta Kumiko.

Sally felült, és nekilátott, hogy lehúzza a cipőjét.

– Majd megveszem, amire szükségem van. Fáradt vagy?

– Nem.

– Én igen. – Lehúzta magáról a fekete pulóvert. A melle kicsi volt, barnásrózsaszín bimbókkal; a bal mellbimbójától lefelé csúf forradás húzódott, és eltűnt a farmernadrág öve alatt.

– Megsérültél? – kérdezte Kumiko, s a szeme megakadt a sebhelyen.

Sally lenézett.

– Ja.

– Miért nem hozattad rendbe?

– Néha nem árt, ha nem felejti el az ember.

– Hogy megsérült?

– Hogy hülye volt.

Szürke szürke hátán. Kumiko nem tudott elaludni, fel-alá járkált a szürke szőnyegen. Volt valami vámpírszerű a szobában, gondolta, valami közös vonás benne és a milliónyi hasonló helyiségben, mintha a tökéletes anonimitás elszívná a személyiségét, melynek töredékei futó képek és benyomások alakjában villannak föl előtte: veszekedő szülei harsány hangja, az apja szolgálatában álló fekete öltönyös titkárok…

Sally aludt, az arca maszkká simult. Az ablakból nyíló kilátás semmit nem mondott Kumikonak: csak egy város, ami nem hasonlított sem Tokióra, sem Londonra, hatalmas, általános zűrzavar, az évszázad városi valóságának paradigmája.

Talán Kumiko is elszunnyadt, bár később nem volt benne biztos. Figyelte, ahogy Sally tisztálkodószereket és fehérneműt vásárol; a rendelést az ágy mellett álló videóba gépelte be. A kért áruk azalatt érkeztek meg, amíg Kumiko zuhanyozott.

– Oké – mondta Sally az ajtó túloldalán –, törülközz meg, öltözz fel, és indulunk a pasashoz!

– Milyen pasashoz? – kérdezte Kumiko, de Sally valószínűleg nem hallotta.

Gomi.

Tokió szárazföldi területének harmincöt százaléka gomira épült, azokra a földsávokra, amiket évszázados szisztematikus hulladéklerakással hódítottak el az öböltől. Japánban a gomi erőforrásnak számított, amit menedzselni kell, összegyűjteni, átválogatni, gondosan elhelyezni.

London viszonya a gomihoz áttételesebb volt, összetettebb. Kumiko szemében a város nagy része gomi volt, csupa olyan struktúra, amiket a folyton új építési területekre szomjúhozó japán gazdaság már rég elemésztett volna mérhetetlen mohóságában. Ám ezek a struktúrák – még Kumiko számára is – az idő szövedékét jelképezték, minden falat kezek nemzedékei húztak fel a folyamatos újjáépítés forgatagában. Az angolok megbecsülték a gomijukat, és tiszteletüknek oly módon adtak kifejezést, amit Kumiko csak most kezdett érteni: benne éltek.

A gomi a Sprawlban valami más volt: tápanyagban gazdag televény, rothadó massza, amelyből acél-és polimerpenész sarjadt szerteágazón. A várostervezés látszólag teljes hiánya már önmagában elegendő volt, hogy elszédítse, olyannyira szöges ellentétben állt kultúrája értékrendjével, amelyben a rendelkezésre álló földterületek hatékony kihasználása igen előkelő helyet foglalt el.

A taxiban, a repülőtértől a szállodához vezető úton már felfigyelt erre a rothadásra: egész romba dőlt háztömböket látott a kocsiból, törött üvegű ablakok ásítottak a szeméttel elárasztott mellékutcák fölött. És mindenfelől arcok meredtek a páncélozott légpárnás autóra, ahogy türelmesen suhant a hotel felé.

Most Sally hirtelen visszalökte őt ennek a furcsa helynek az érthetetlen zűrzavarába, a kaotikus bomlásba, amelyben a tokióiaknál sokkalta magasabb felhőkarcolók gyökereztek, vállalati obeliszkek, amik az egymást átfedő kupolák kormos csipkedíszét fenyegették.

Kétszer szálltak át másik taxiba, miután elindultak a szállodából – a sofőr nem volt hajlandó továbbvinni őket –, végül gyalog vágtak neki az utcáknak, elvegyültek a ferde árnyékok szabdalta, kora esti tömegben. Az idő hűvös volt, de nem olyan hideg, mint Londonban, és Kumikónak eszébe jutottak a virágok az Ueno-parkban.

Először egy jókora, kissé viharvertnek tűnő bárban álltak meg, amit Gentleman Losernek hívtak. Itt Sally sietős, halk szóváltásba bonyolódott a csapossal.

Rendelés nélkül távoztak.

– Szellemek – mondta Sally, és befordult egy sarkon, Kumikóval a nyomában. Mióta elhagyták a legutóbbi pár háztömböt, az utcák egyre néptelenebbek lettek, az épületek sötétebbek, lepusztultabbak.

– Tessék?

– Engem egy csomó régi szellem vár itt, legalábbis elméletileg.

– Ismered ezt a helyet?

– Persze. Ugyanúgy néz ki, csak másképp, érted?

– Nem…

– Egy szép napon majd érteni fogod. Ha megtaláljuk, akit keresek, jó kislány leszel. Akkor beszélsz, ha szólnak hozzád, egyébként tartod a szád.

– Kit keresünk?

– A pasast. Illetve, ami megmaradt belőle…

Fél háztömbbel odébb, egy zord, üres utcán – Kumiko még sosem látott üres utcát, csak azt a házsort, ahol Swain lakott, az éjféli hótakaróba burkolózva – Sally megállt egy teljesen mindennaposnak látszó, ősrégi üzlethelyiség előtt; a két kirakatot belülről vastag, háborítatlan porréteg ezüstözte be. Kumiko bekukucskált, és üvegcsövekből összeállított betűket vett észre egy kivilágítatlan neonreklámon: METRÓ, aztán egy hosszabb szó. A két kirakat között nyíló ajtó hornyolt acéllemezzel volt megerősítve; itt-ott rozsdás csapszegek álltak ki belőle, amikről galvanizált borotvahuzalok lógtak ernyedten.

Sally szembefordult az ajtóval, kihúzta magát, és olajozott egymásutánban néhány apró, gyors mozdulatot tett.

Kumiko tágra nyílt szemmel meredt rá, mikor megismételte a mozdulatsort.

– Sally…

– Kuss! – vágott a szavába Sally. – Mondtam, hogy pofa be, oké?

– Igen? – A hang alig volt több suttogásnál, nem lehetett megállapítani, honnan jön.

– Mondtam már neked – mondta Sally.

– Nincs buli.

– Beszélni akarok vele! – mondta Sally. A hangja óvatos volt, de határozott.

– Meghalt.

– Tudom.

Csend támadt, és Kumikónak halk nesz ütötte meg a fülét, ami akár a szél is lehetett, a hideg, salakos szél, amint az épületek tetején csikorog, magasan a fejük fölött.

– Nincs itt – mondta a hang, és mintha távolodott volna. – A sarkon túl, fél háztömbnyire, baloldalt a sikátorban.

Kumiko sohasem fogja elfelejteni a sikátort: a nyálkától csillogó, sötét téglafalakat, az ellenzős ventilátorokat, amiken pormacskák tépett, fekete szalagjai lebegtek; a sárga villanyégőt a rozsdás acélötvözet ketrecben, az üres üvegeknek a falak tövében sarjadó gombatelepét; a gyűrött faxokból és fehér csomagolóhabból összeügyeskedett, ember nagyságú hálófészkeket, Sally cipősarkának kopogását.

Az égő halvány fénykörén túl sötétség uralkodott, bár a nedves téglákon megcsillanó egyik fénypászma egy harmadik falra esett a sikátor végében – zsákutca –, és Kumiko habozott, megrémítették a hirtelen támadó visszhangok, a különös kaparászás, a víz ütemes csöpögése…

Sally felemelte a kezét. A vakító, keskeny fénysugár éles kontúrú kört rajzolt az összefirkált téglafalra, aztán lassan lejjebb ereszkedett.

Egészen addig, amíg meg nem akadt azon a valamin a fal tövében, a tompa fényű, felül lekerekített fémtárgyon, amit Kumiko először egy újabb ventilátornak hitt. Fehér gyertyacsonkok sorakoztak körülötte, egy víztiszta folyadékkal teli műanyag palack, néhány csomag cigaretta, mellettük pár szál a földre szórva, és egy bonyolult, többkarú figura, amit mintha fehér krétaporral rajzoltak volna a kőre.

Sally előrelépett, keményen markolva a ceruzalámpát, és Kumiko látta, hogy a páncélozott fémtartályt masszív szegecsekkel erősítették a téglákhoz.

– Finn?

Sebes, rózsaszín fényvillanások egy vízszintes hasítékból.

– Hé, Finn, ember… – Sally hangjába – lehetséges ez? – bizonytalan remegés vegyült.

– Moll… – Rekedt csikorgás, mintha eltörött volna a hangszóró. – Minek ez a lámpa? Kiszereltetted magad? Vagy öregkorodra már nem látsz olyan jól a sötétben?

– A barátnőm miatt.

Valami mozdult a hasíték mögött – beteges, undok színe volt, akár az izzó cigarettahamunak a déli napsütésben –, és Kumiko arca egy pillanatra vakító fénybe borult.

– Aha – recsegte a hang –, ő kicsoda?

– Yanaka lánya.

– Ne baszd meg!

Sally leeresztette a ceruzalámpát; a fénykéve a gyertyákra esett, a palackra, az átázott, szürke cigarettákra, a tollas karú, fehér totemalakra.

– Vegyetek az adományaimból! – mondta a hang. – Az ott fél liter Moszkovszkaja. A vudurajz lisztből van. Nem igazán buli, a nagymenők kokainnal csinálják.

– Jézusom! – mondta Sally; a hangja furcsán távolinak tűnt, ahogy lekuporodott. – Nem hiszem el!

Kumiko figyelte, ahogy fölveszi a flaskát, és beleszimatol.

– Igyad csak! Jó pia! Legalábbis merem remélni, hogy az. Az orákulumot senki sem próbálja meg átbaszni, ha tudja, mi a jó neki.

– Finn – mondta Sally, aztán megbillentette a palackot, nagyot húzott belőle, majd megtörölte a száját a keze fejével –, te tisztára begolyóztál…

– Nincs nekem olyan szerencsém. Egy ilyen kibaszott szerelvényben még ahhoz is igyekeznem kell, hogy egy kis képzelőerőm legyen, a behülyülésről nem is beszélve.

Kumiko közelebb ment, aztán leült Sally mellé.

– Agykonstrukció, mesterséges személyiség? – Sally lerakta a vodkás üveget, és fehér körme hegyével belepiszkált a nyirkos lisztbe.

– Aha. Láttál már ilyet. Valós idejű memória, ha akarod, csatlakozás a cyber-térbe, ha akarod. Ezt az orákulumbulit azért csinálom, hogy benne maradjak a dolgok sűrűjében, tudod? – A fémdolog különös zajokat adott ki: nevetett. – Szerelmi, bánatod van? A rossz kislány nem ért meg? – Megint ez a nevetéshang, akár a statikus zörejek gyöngyözése. – Voltaképpen inkább üzleti tanácsadó vagyok. A cuccokat a helybéli kölykök hordják ide, így valahogy misztikusabb. És időnként betoppan egy szkeptikus, valami szomorú seggfej, aki azt hiszi, hogy begyűjtheti az adományaimat… – Hajszálvékony, skarlátvörös fénysugár villant a hasítékból, és valahol Kumiko jobb oldalán felrobbant egy üveg. – No, beszélj, mi szél hozott erre, Moll? Téged meg – és a rózsaszín fény megint átsöpört Kumiko arcán – Yanaka lányát…

– A Straylight-buli – mondta Sally.

– Régen volt, Moll…

– Rám szállt, Finn! Tizennégy éve már, és az a hülye kurva rászállt a seggemre…

– Talán nincs jobb dolga. Tudod, milyenek ezek a gazdagok…

– Nem tudod, merre van Case, Finn? Talán őt is el akarja kapni…

– Case kiszállt. Miután szakítottatok, lezavart pár nagy balhét, aztán leszarta az egészet, és kiszállt. Ha te is ezt csináltad volna, akkor most talán nem jegelnéd a mókuskádat egy kibaszott sikátorban, igaz? Mikor utoljára hallottam róla, négy kölyke volt…

Miközben a fürkész rózsaszín parázs hipnotikus villogását figyelte, Kumiko lassan kezdte érteni, mi az, amivel Sally beszélget. Az apja dolgozószobájában is voltak hasonlók, négy lakkozott, fekete kocka egy alacsony fenyőfa polcon. Mindegyik kocka fölött egy szertartásos arckép lógott. A portrék fekete-fehér fotók voltak négy férfiről, sötét öltönyben és nyakkendőben, négy nagyon zord külsejű úriemberről, ugyanolyan kis fémjelvényekkel a zakójuk hajtókáján, amilyeneket néha az apja is szokott hordani. Bár az anyja azt mondta neki, hogy a kockákba kísértetek vannak bebörtönözve, az apja gonosz őseinek a szellemei, Kumiko inkább érdekesnek, mint ijesztőnek találta őket. Ha tényleg szellemeket zártak beléjük, okoskodott, azok elég kis szellemek lehetnek, mert a kockák alig voltak nagyobbak egy gyermekfejnél.

Az apja néha meditált a kockák előtt, olyan pózban térdelve a dísztelen tatamin, ami mélységes tiszteletet sugallt. Sokszor látta őt így, de annak először tízéves korában volt a tanúja, hogy az apja beszél a kockákhoz. És az egyik válaszolt. A kérdés semmit nem mondott neki, a válasz még kevesebbet, ám a szellem hűvös, kimért hangjától mozdulatlanná dermedt, ott, ahol volt, egy papírajtó mögött kuporogva, és az apja jót nevetett, amikor rátalált. Nem tett neki szemrehányást, hanem elmagyarázta, hogy a kockákban a régebbi vállalatigazgatók és vezető funkcionáriusok személyiségét tárolja. A lelküket? – kérdezte Kumiko. Nem, mondta az apja, és elmosolyodott, aztán hozzátette, hogy a különbség elég nehezen megragadható.

– Nincs saját tudatuk. Ha kérdezik őket, válaszolnak, megközelítőleg úgy, ahogy a mintául szolgáló ember tenné. Ha szellemek, akkor szellemek a hologramok is.

Miután Sally kiokította a jakuzák történelméről és szervezeti felépítéséről az Earls Court-i robatabárban, Kumiko arra a következtetésre jutott, hogy azok az emberek a fényképeken, akikről személyiségfelvételek készültek, régi oyabunok lehettek.

Hasonló dolog lehet ez a valami is a páncélozott tartályban, gondolta, bár talán összetettebb, ahogy Colin is egy összetettebb változata volt annak a Michelin idegenvezetőnek, akit az apja titkárai használtak, mikor bevásárolni mentek vele a Shindzsukura. Sally Finn-nek hívta, és nyilvánvaló volt, hogy ez a Finn egy régi barátja vagy üzlettársa lehetett.

Vajon föl szokott ébredni, töprengett Kumiko, ha üres a sikátor? Nyomon követi lézerszemével a néma éjféli hóesést?

– Európa… – kezdte Sally. – Mikor otthagytam Case-t, körbejártam egy kicsit. Rengeteg pénzem volt, amit a bulival kerestünk, legalábbis akkor rengetegnek tűnt. A Tessier-Ashpoolok MI-je egy svájci bankon keresztül fizette ki. Minden nyomát kitörölte, hogy valaha is fent jártunk volna a kútban; de tényleg mindent, ha ellenőrizni akarnád az álneveket, amiket a JAL-siklón használtunk, egyszerűen nem találnád meg őket. Case utánaszaglászott, mikor visszatértünk Tokióba, beásta magát a legkülönfélébb adatbankokba; olyan volt, mintha meg se történt volna az egész. Nem értettem, hogy a fenébe tudta ezt megcsinálni, MI ide vagy oda, de hát senki sem értette igazán, hogy mi is történt odafent, miután Case belovagolt azon a kínai jégtörőn a központi jegükbe.

– Utána nem próbált érintkezésbe lépni veletek?

– Nem tudok róla. Case-nek az volt a véleménye, hogy eltűnt; mármint nem úgy, hanem beleolvadt a mindenségbe, eggyé vált az egész mátrixszal. Mintha már nem a cyber-térben létezne, hanem ő maga lenne a cyber-tér. És ha nem akarja mutogatni magát, te hiába tudod, hogy ott van, sohasem leszel képes bebizonyítani, egyszerűen nem megy… És én, én nem akartam tudni róla. Szóval, én azt mondtam, hogy bármi is volt, kész, vége, lezártuk. Armitage meghalt, Riviera meghalt, Ashpool meghalt, az a rasta vontatópilóta meg, aki kihozott minket onnan, visszament a Sion-halmazra, és azóta már valószínűleg leírta az egészet, mint egy különösen hülye gandzsaálmot… Case-t a Tokyo Hyattben hagytam ott, azóta nem láttam…

– Miért?

– Ki tudja? Nem nagy durranás. Fiatal voltam, úgy éreztem, vége…

– De a nőt fenn hagytátok a kútban. A Straylightban.

– Ráhibáztál. És tudod, ez néha eszembe is jutott. Mikor leléptünk, úgy tűnt, Finn, hogy a csaj nem is törődik az egésszel. Pedig kinyírtam az apukáját, aki halálos beteg volt és tök dilinyós, Case pedig feltörte a központi jegüket, és rászabadította az MI-jüket a mátrixra… Szóval, felvettem a listámra, érted? Ha egy nap nagy szarba pottyansz, ha valaki nagyon baszakodik veled, szépen átnézed a listát.

– És rögtön kiszúrtad őt?

– Nem. Elég hosszú listám van.

Case, akiről Kumiko gyanította, hogy több volt Sally egyik partnerénél, nem szerepelt többet a történetben.

Miközben Kumiko hallgatta, ahogy Sally Finn kedvéért tömören összefoglalja az elmúlt tizennégy év történetét, azon kapta magát, hogy olyannak képzeli Sallyt, mint a hagyományos, romantikus videók bishonen hősét: titokzatosnak, elegánsnak és halálosnak. Bár elég nehezen tudta követni Sally tárgyilagos beszámolóját az életéről, az elszórt utalásokkal a számára ismeretlen helyekre és dolgokra, könnyű volt elképzelni a nőt, amint könnyed csuklómozdulatokkal aratja egyre-másra a bishonenektől elvárt diadalokat. De nem, gondolta, amikor Sally rátért a „hamburgi rossz évére”, és a hangjában hirtelen harag lobbant – régi harag, több mint tíz éve kihűlt már –, hiba lenne ennek a nőnek a személyiségét japán fogalmak szerint értelmezni. Nem volt ő ronin, vándorló szamuráj; Sally és Finn az üzletről beszéltek.

A hallottakból Kumiko kihámozta, hogy az a bizonyos hamburgi rossz év akkor következett be, miután hatalmas vagyont szerzett valahonnan, és az utolsó jenig el is tékozolta. A pénz az ő része volt a „fenti buliból”; Finn Straylightnak nevezte azt a helyet, ahol valami hihetetlen dolgot csináltak ketten, ő meg Case. Közben viszont Sally szerzett magának egy ellenséget.

– Hamburg – szakította félbe a nőt Finn. – Hallottam pár sztorit Hamburgról…

– A dohány elúszott. Tudod, hogy van az ember a nagy pénzekkel, mikor még fiatal… Szóval, leégtem, és ez kicsit olyan volt, mintha a dolgok kezdenének visszazökkenni a normál kerékvágásba. De ott voltak ezek a frankfurti népek… Tartoztam nekik, és azt akarták, hogy dolgozzam le az adósságomat.

– Hogy?

– Embereket tüntettek el.

– Tehát?

– Tehát kiszálltam. Amilyen hamar csak tudtam. Londonba mentem…

Talán, gondolta Kumiko, Sally régebben tényleg ronin-szerű alkat volt, büszke és magányos, egyfajta szamuráj. Londonban viszont valami más lett belőle: üzletasszony. Nem részletezte, miből élt, de fokozatosan fedezőemberré vált: tőkét hajtott fel különféle üzleti tranzakciókhoz. (Mi lehet az a „hitelküszöb”? És az „adatlebegtetés”?)

– Igen – mondta Finn –, frankón csináltad. Részesedést szereztél magadnak valami német kaszinóban.

– Aix-la-Chapelle-ben. Benne voltam az igazgatótanácsban. Néha most is benne vagyok, attól függ, melyik útlevelemet használom.

– Megállapodtál? – Megint az a nevetés.

– Ja.

– Nem sokat hallottam rólad ideát.

– Kaszinót vezettem. Ennyi. Klasszul megvoltam.

– Díjverekedő voltál. „Misty Steele”, implant-kategóriás pehelysúly. Nyolc meccs, ötre még fogadtam is. Vérre mentek, édesem. Ami illegális.

– Hobbi.

– Frankó kis hobbi! Láttam a videókat. Az a burmai csaj tisztára széthasított, élőben, színesben…

Kumikónak eszébe jutott a hosszú forradás.

– Abbahagytam. Öt éve, de már akkor is öt évet késtem vele.

– Nem voltál rossz, de „Misty Steele”… Jézusom!

– Ne basztass már! Nem én találtam ki.

– Aha. Akkor most beszélj nekünk a barátnőnkről odafent! Hogy lépett érintkezésbe veled?

– Swain. Roger Swain. Elküldi az egyik gorilláját a kaszinóba, egy Prior nevű önjelölt nehézfiút. Kábé egy hónapja.

– Swain, a fixer? Londonból?

– Bizony ám! Szóval, ez a Prior ajándékot hoz nekem, kábé egy méter kiprintelt szöveget. Egy listát. Nevekkel, adatokkal, helyszínekkel.

– Nagy szar?

– Minden. Olyasmi is, amit már majdnem elfelejtettem.

– A Straylight-buli?

– Minden. Úgyhogy csomagolok, irány London, ott meg ez a szarfaszú, ez a Swain. Bocs, nem az ő hibája, de el kellett kapnia. Merthogy őt meg valaki más baszogatja. Őt is fejbe kurták egy méternyi szöveggel! – Kumiko hallotta Sally cipősarkának csikorgását a kövezeten.

– Mit akar?

– Szállítást, melegen. Feldobott név.

– Miért pont te?

– Ne izélj, Finn, azért jöttem, hogy ezt megkérdezzem tőled!

– Swain mondta neked, hogy 3Jane a góré?

– Nem. A londoni konzolcowboyom.

Kumikónak sajogni kezdett a térde.

– A csaj. Őt hol szedted össze?

– Swain kéglijén. Yanaka nem akarta, hogy Tokióban maradjon. Swain girivel tartozik neki.

– Mindenesetre tiszta, nincsenek implantjai. Kevés hírem van Tokióból, de úgy tűnik, Yanakának ugyancsak meggyűlt a baja a vetélytársaival…

Kumiko megborzongott a sötétben.

– És a szállítás, a feldobott név? – folytatta Finn.

Kumiko érezte, hogy Sally tétovázik.

– Angela Mitchell.

A rózsaszín metronóm némán lengett, bal-jobb, jobb-bal…

– Hideg van itt, Finn!

– Ja. Bárcsak érezném! Kiruccantam egy kicsit a kedvedért. A Memory Lane-re. Tudod, honnan jött ez az Angie?

– Nem.

– Orákulum vagyok, édesem, nem nyilvános adattár… Az apját Christopher Mitchellnek hívták. Ő volt a főmanus a Maas Biolabsnál a biochipkutatásban. A csaj Arizonában nőtt fel, egy hermetikusan elzárt laborközpontban, mint a többi vállalati gyerek. Kábé hét éve történt ott valami. Az utcai szóbeszéd szerint a Hosaka felbérelt egy csapat profit, hogy segítsenek Mitchellnek látványosat fordítani a pályafutásán. A faxokban az áll, hogy több megatonnás robbanás történt a Maas-birtokon, de sugárzást sehol sem mértek. A Hosaka zsoldosait sem találták meg soha. A Maas bejelentette, hogy Mitchell meghalt, öngyilkosságot követett el.

– Ez az adattár. Mit tud az orákulum?

– Pletykákat. Semmi összefüggőt. Az utca szerint a csaj egy-két nappal az arizonai robbanás után itt bukkant fel a Sprawlban, és összeállt néhány nagyon furcsa fazonnal, akik New Jerseyben működtek.

– Mit működtek?

– Kereskedtek. Főleg szoftverrel. Vettek, eladtak. Néha vásároltak tőlem is…

– Mennyire voltak furcsák?

– Vudu. Meg voltak győződve róla, hogy a mátrix tele van mambókkal meg mindenféle szarral. Tudod mit, Moll?

– Na?

– Igazuk volt.

23

Tükröm, tükröm

Úgy tért magához, mintha valaki hirtelen bekapcsolta volna.

Nem nyitotta ki a szemét. Hallotta átszűrődni a beszélgetésüket a szomszéd szobából. Szinte minden porcikája fájt, de nem készült ki annyira, mint a lövettől szokott. A drog utóhatása teljesen eltűnt; talán elnyomták azzal a vacakkal, amit beadtak neki, azzal a sprayvel.

A mellét papírborítás takarta; mintha nagyobb lett volna a szokottnál, a bimbók pedig teltek és érzékenyek voltak. Az arcán vékony fájdalomráncok vibráltak, a szeme sarkában tompán sajgott valami, a szájpadlása lángolt, mintha dörzspapírt nyelt volna, és vér ízét érezte a nyelvén.

– Nem akarok beleszólni a dolgaikba – mondta éppen Gerald a vízcsobogás és a fémcsörömpölés közepette, mintha mosogatna, vagy ilyesmi –, de nagyot tévednek, ha azt hiszik, hogy bárkit átejthetnek vele, aki csak egy kicsit is gyanakszik. Nagyon felszínes munka. – Prior mondott valamit, amit Mona nem értett. – Felszíneset mondtam, nem hitványát. Ez minőségi munka, az utolsó vágásig. Még huszonnégy óra a serkentő dermákon, és meg se látszik majd rajta, hogy itt járt. De arra ügyeljen, hogy rendszeresen szedje az antibiotikumokat, és próbálja meg leszoktatni a stimulánsokról! Az immunrendszere nem az igazi. – Aztán megint Prior beszélt, ám Mona ezúttal sem tudta kivenni a szavakat.

Kinyitotta a szemét, de csak a mennyezetet látta, a fehér hangszigetelő paneleket. Balra fordította a fejét. Fehér műanyag fal, egy olyan műablakkal; tengerparti táj magas frekvenciájú animációja, pálmafákkal és hullámokkal. Ha az ember elég sokáig figyelte, rájött, hogy mindig ugyanaz a hullám törik meg a fövenyen, örök körforgásban. Csakhogy ez az ablak elromlott, vagy nagyon régi volt, a hullámok mintha tétováztak volna, és az alkonyi fény vibrált, akár egy zárlatos neoncső.

Mi lehet a jobb oldalon? Megint elfordult, a nyakát dörzsölte a kemény habszivacs párnára terített átizzadt papír…

És az arc, ami véraláfutásos szemekkel nézett rá a másik ágyról, aminek az orrát átlátszó műanyag és mikroporózus sebtapasz takarta, a járomcsontok környékén pedig valami kocsonyás, barna kenőcsöt mázoltak rajta szét…

Angie. Angie arca volt, és a tönkrement ablak pulzáló napsütése keretezte.

– A csontozathoz nem kellett hozzányúlni – mondta Gerald, óvatosan meglazítva a sebtapaszt, ami a kis műanyag merevítőt rögzítette Mona orrsövényén.

– Ez volt a szép benne. Az orrba beültettünk egy kis porcállományt, az orrlyukon keresztül, aztán rátértünk a fogakra. Mosoly. Csodálatos. Elvégeztük a mellbővítést, felpolcoltuk a bimbókat mesterséges tenyészetből vett barlangos szövetekkel, végül jött a szemszínezés… – Lecsippentette a merevítőt. – Még huszonnégy óráig nem nyúlhatsz hozzá.

– Így szereztem a véraláfutásokat?

– Nem. Az a porcátültetés másodlagos traumája. – Gerald ujjai hűvösen, precízen simogatták az arcát. – Holnapra nyoma se lesz.

Gerald jó fej volt. Három dermát adott neki, két kéket meg egy rózsaszínt, simákat és kényelmeseket. Prior határozottan nem volt jó fej, de ő elment, vagy legalábbis nem mutatkozott. És igazán frankó volt hallgatni, ahogy Gerald a nyugodt hangján elmagyarázza neki a dolgokat. És látni a tükörben a bizonyítékot.

– A szeplők – mondta Mona, mert azok eltűntek.

– Harmadfokú bőrradír és szövettenyészetek. Vissza fognak térni, minél többet leszel a napon, annál hamarabb…

– Olyan szép ez a nő… – Mona elfordította a fejét.

– Te vagy az, Mona. Te vagy az a nő.

A lány az arcot nézte a tükörben, és megpróbálkozott azzal a híres mosollyal.

Talán Gerald mégsem volt jó fej.

Miután visszakísérte a keskeny, fehér ágyba, és lefektette pihenni, Mona felemelte a karját, és a három dermára nézett. Émelygés. Lebegés.

Becsúsztatta a körmét a rózsaszín derma alá, lefeszegette, felragasztotta a fehér falra, és jó erősen megnyomta a hüvelykujjával. Egyetlen csepp szalmaszínű folyadék buggyant ki belőle. Gondosan lehámozta a falról, és visszatette a karjára. A kékekben tejfehér folyadék volt. Azokat is visszarakta. Lehet, hogy Gerald észre fogja venni, de tudni akarta, mit csinálnak vele.

A tükörbe nézett. Gerald azt mondta, később vissza tudja csinálni az egészet, ha Mona akarja, de honnan emlékezne rá, hogy nézett ki azelőtt? Talán lefényképezte, vagy ilyesmi. Most, hogy belegondolt, talán senki sincsen, aki emlékezne rá, milyen volt korábban. Valószínűleg Michael stimfelvétele lenne az egyetlen használható nyom, de nem tudta a pali címét, sőt a családnevét sem. Furcsa érzés volt, mintha a régi énje leugrott volna sétálni egyet, és egyszerűen felszívódott. Ám aztán becsukta a szemét, és tudta, hogy ő Mona, mindig is az volt, és nem sokat változott, legalábbis a szemhéja mögött.

Lanette azt állította, nem számít, mennyire alakíttatod át magad. Lanette egyszer azt mondta neki, hogy az ő eredeti arcának, amivel született, már a tíz százaléka sincs meg. Nem mintha látszott volna, legfeljebb abból, hogy a szemöldöke fekete volt, nem kellett folyton bajlódnia a sminkkel. Mona úgy gondolta, talán nem igazán végeztek jó munkát Lanette-en, és valószínűleg ki lehetett olvasni a tekintetéből, mert Lanette azt mondta neki:

– Látnod kellett volna azelőtt, édesem!

De most itt feküdt ezen a furcsa, cingár ágyon Baltimore-ban, és csak annyit tudott Baltimore-ról, hogy az utcáról behallatszik a sziréna vijjogása, és Gerald légkondicionálója egyenletesen zúg a szoba felső sarkában.

Aztán ebből valahogy alvás lett – nem tudta, milyen sokáig –, és egyszerre csak Prior állt mellette, a keze a karján, és azt kérdezte tőle, nem éhes-e.

Figyelte, ahogy Prior leborotválja a szakállát. Egy rozsdamentes acél mosogatókagyló fölött csinálta a műtőben. Előbb visszanyírta egy krómozott ollóval, aztán fehér, eldobható műanyag borotvát vett elő Gerald egyik dobozából. Furcsa volt nézni, ahogy lassan napvilágot lát az arca. Mona más arcra számított, sokkal idősebbre. De a szája változatlan maradt.

– Sokáig leszünk még itt, Prior?

A borotválkozáshoz levetette az ingét; a vállát és a felsőkarját tetoválások borították, csupa oroszlánfejű sárkány.

– Ne is törődj vele! – mondta.

– Unalmas.

– Majd hozunk neked pár stimfilmet. – Most az álla alatt húzta le a szőrt.

– Milyen Baltimore?

– Rohadt egy hely, mint a többi.

– És Anglia?

– Az is rohadt. – Letörölte az arcát egy vastag köteg itatóspapírral.

– Talán kimehetnénk rákot enni. Gerald azt mondta, itt sok rákot fognak.

– Igen – felelte a férfi. – Hozok majd neked.

– Nem viszel magaddal?

Prior egy acél szemetestartályba dobta az itatóspapírt.

– Nem, még megpróbálnál elszökni.

Mona az ágy meg a fal közé csúsztatta a kezét, és rátalált a szellőzőnyílásra, ahová a sokkolórudat dugta. A ruhája egy fehér műanyag zsákban volt. Gerald nagyjából óránként bejött hozzá a friss dermákkal; amint elment, Mona kipiszkálta őket a karjából. Úgy okoskodott, ha rá tudja venni Priort, hogy vigye el enni valahová, az étteremben olajra léphet. De Prior nem harapott rá.

Az étteremben talán még egy zsarut is találna, mert most már úgy gondolta, tudja, milyen balhéba csöppent.

Koppintás. Lanette mesélt neki róla. Hogy vannak férfiak, akik fizetnek azért, hogy fiatal lányokat átszabjanak valaki másnak a képére, aztán megölik őket. Ehhez persze gazdagnak kell lenniük, nagyon gazdagnak. Persze, nem Prior az, hanem akinek dolgozik. Lanette azt mondta, ezek a pasasok néha azt akarják, hogy a lány úgy nézzen ki, mint a feleségük. Mona akkor nem igazán hitt neki. Lanette alkalomadtán csak azért mesélt mindenféle rémséget, mert jó buli megijedni, amikor az ember tudja magáról, hogy biztonságban van, és Lanette egyébként is sok sztorit tudott mindenféle furcsa fickókról. Azt mondta, az öltönyösök a legfurcsábbak, a nagy öltönyösök odafenn a nagy cégeknél, mert ők nem engedhetik meg maguknak, hogy munka közben kirúgjanak a hámból. Amikor viszont nem dolgoznak, mondta Lanette, akkor épp ellenkezőleg: mindent megengedhetnek maguknak. Miért ne lenne valahol egy nagy öltönyös, aki így akarja megkapni Angie-t? Igaz, rengeteg csaj szabatta át magát, hogy úgy nézzen ki, mint ő, de ezek többnyire szánalmasak voltak. Dilinyós rajongók, és Mona még egyetlenegyet sem látott, aki igazán hasonlított volna Angie-re, legalábbis nem annyira, hogy össze lehetett volna vele téveszteni. De talán van valaki odafönt, aki kemény pénzeket penget ki azért, hogy szerezzenek neki egy lányt, aki pont úgy fest, mint Angie. És egyébként is, ha nem koppintás, akkor micsoda?

Prior a kék ingét gombolgatta. Aztán az ágyhoz lépett, és lehúzta a takarót, hogy megnézze Mona mellét. Mintha egy kocsit bámulna, vagy ilyesmi. Mona felrántotta a takarót.

– Hozom a rákot.

Prior felvette a zakóját, és kiment. Mona hallotta, hogy távoztában még odaszól valamit Geraldnak. Gerald dugta be a fejét az ajtón.

– Hogy érzed magad, Mona?

– Éhesen.

– Eleget pihentél?

– Ja…

Mikor megint magára maradt, az oldalára fordult, és tanulmányozni kezdte a falitükörben az arcát, Angie arcát. A véraláfutások már majdnem teljesen eltűntek. Gerald miniatűr elektródákra emlékeztető vacakokat ragasztott az arcára, és becsatlakoztatta őket egy készülékbe. Azt mondta, így sokkal gyorsabban fog gyógyulni.

Most már nem öntötte el a mámoros öröm, amikor meglátta Angie arcát a tükörben. A fogak klasszak; azokat mindenképpen megtartja. Ami a többit illeti, abban még nem volt egészen biztos.

Talán az lenne a legjobb, ha fölkelne, felöltözne, elindulna az ajtó felé. Ha Gerald megpróbálná megállítani, ott a sokkolórúd. Aztán eszébe jutott, milyen váratlanul bukkant fel Prior Michael lakásán, mintha valaki végig figyelte és követte volna. Talán most is figyelik odakintről. Gerald kéglijének a jelek szerint nem voltak ablakai – mármint igaziak –, ha megszökik innen, csak az ajtón át távozhat.

És már rohadtul vágyott egy jó kis lövetre, de Gerald észrevenné, bármilyen keveset is venne be. Tudta, hogy itt van a készlete, abban a zsákban az ágya alatt. Talán ha bekapna egy kristállyal, gondolta, akkor rászánná magát, hogy csináljon valamit. De az is lehet, hogy hülyeség volna; be kellett vallania, hogy amit felpörögve csinált, nem mindig vált be, bár persze közben mindig úgy érezte, hogy nem követhet el hibát.

Egyébként is éhes, és igazán kár, hogy Gerald nem tart itt semmi zenét vagy ilyesmit, úgyhogy talán az lesz a legjobb, ha megvárja azt a rákot…

24

Egy magányos helyen

És ott állt Gentry, a szeme mélyén lángoló Alakkal, a kezében tartotta az elektródákat a csupasz villanykörték harsány fényében, és egyre csak azt magyarázta Dörzsöltnek, miért kell ennek így lennie, miért Dörzsöltnek kell feltenni az elektródákat, és becsatlakozni abba a valamibe, amit a szürke tömb továbbít a hordágyon fekvő, mozdulatlan alak idegvégződéseihez.

Dörzsölt a fejét rázta, mert eszébe jutott, hogyan került annak idején a Kutyamagányra. És Gentry hadarni kezdett, mert ellenkezésnek fogta fel a gesztust.

Gentry azt mondta, hogy Dörzsöltnek be kell lépnie, legalább pár másodpercre, amíg ő elcsípi az adatfolyamot, és összeállít egy makroformot. Dörzsölt ehhez nem ért, mondta Gentry, ha meg tudná csinálni, akkor ő csatlakozna be; nem az adatokra kíváncsi ő, hanem az általános körvonalakra, mert azt hiszi, az elvezethetné az Alakhoz, a Nagy Alakhoz, amit oly sokáig hajszolt hiába.

Dörzsölt emlékezett, hogy gyalog vágott neki a Kutyamagánynak. Félt tőle, hogy rátörnek a Korszakov-rohamok, hogy elfelejti, hol van, és rákkeltő vizet iszik a rozsdamezőn éktelenkedő nyálkás, vörös pocsolyákból. Vörös hordalék és döglött madarak, amint kiterjesztett szárnnyal lebegnek a víz színén. A tennesseei-i kamionsofőr azt mondta neki, ha az országúttól egyenesen nyugatnak tart, egy óra alatt egy kétsávos aszfaltúthoz ér, és onnan már stoppal eljuthat Clevelandbe. Valahogy mégis az az érzése támadt, már régebb óta gyalogol egy óránál, és nem volt benne biztos, merre van nyugat. A hideg futkározott a hátán ettől a helytől, ettől a varas-gennyes szeméthalomtól, amit mintha egy óriás taposott volna laposra. Egyszer megpillantott valakit egy távoli, alacsony dombháton, és integetett neki. Az alak eltűnt, de ő arrafelé vette az útját – már nem bajlódott azzal, hogy kikerülje a pocsolyákat, egyszerűen átgázolt rajtuk –, aztán elérte a dombhátat, és látta, hogy egy utasszállító gép csonkolt szárnyú törzse az, félig eltemetve a rozsdás kannák alatt. Felkapaszkodott a lejtőn, egy ösvényen, amit emberi lábak tapostak a horpadt kannák közé, és egy négyszögletes nyíláshoz ért, ami annak idején vészkijárat lehetett. Bedugta rajta a fejét, és apró fejek százait pillantotta meg a homorú mennyezeten lógva. Mozdulatlanná dermedt, bizonytalanul hunyorgott a hirtelen félhomályban, míg végre felfogta a látványt. Műanyag babák rózsaszín fejei: nejlonhajukat hátul kontyba kötötték, a kontyot sűrű, fekete szurokba mártották, és úgy himbálóztak a mennyezet alatt, akár az érett gyümölcsök. Más semmi, csak néhány foszlott, mocskos, zöld habszivacs lap, és Dörzsölt tudta, hogy nem akar itt maradni, nem akarja megismerni ennek a helynek a lakóját.

Utána délnek fordult, csak úgy találomra, és rábukkant a Gyártelepre.

– Soha nem lesz még egy ilyen lehetőségem – mondta Gentry. Dörzsölt az arcába nézett: feszült rajta a bőr, a szemek kétségbeesetten tágra nyíltak. – Soha nem fogom meglátni…

És Dörzsöltnek eszébe jutott, amikor Gentry megütötte, ő pedig lenézett a kezében tartott csavarkulcsra, és úgy érezte, hogy… Nos, Cherry tévedett velük kapcsolatban, de volt közöttük valami más, nem is tudta, hogyan nevezze. A baljával kikapta az elektródakészletet Gentry kezéből, a jobbal pedig keményen mellbe taszította.

– Kussolj! Kussolj már, baszd meg!

Gentry nekiesett az acélasztal peremének.

Dörzsölt halkan szidta őt, miközben esetlenül felhelyezte a dermális elektródák finom szövevényét a homlokára meg a halántékára.

Becsatlakozva.

A cipője talpa kavicson csikorgott.

Kinyitotta a szemét, és lenézett; a kaviccsal felszórt kocsifeljáró fehéren csillogott a reggeli napsütésben, tisztábban, mint a Kutyamagányon bármi. Fölnézett, és látta, hogy valamivel odébb elkanyarodik; a kanyaron túl zöld gyep, lombos fák, illetve egy ház palalemezes nyeregtetője, ami akkora volt, mint a fél Gyártelep. Szobrok álltak körülötte a magas, harmatos fűben. Egy vasból megmintázott őz meg egy fehér kőből kifaragott férfitorzó, aminek nem volt se keze, se lába. Madarak trilláztak a fákon; más hangot nem hallott.

Elindult a kocsifeljárón a szürke falú ház felé, mert mást nemigen tudott volna csinálni. Mikor az út végéhez ért, kisebb épületeket pillantott meg a ház mögött, meg egy széles, sík, füves mezőt, ahol sárkányrepülők voltak kikötve a szél ellen.

Tündérmese, gondolta, mikor felnézett az udvarház széles kőhomlokzatára, az ólomkristály ablakokra; mint valami videó, amit kölyökkorában látott. Tényleg vannak emberek, akik ilyen helyeken élnek? De ez a hely nem igazi, emlékeztette magát, csak annak látszik.

– Gentry – mondta –, szedd ki innen a seggem, oké? – A keze fejét vizsgálgatta. Forradások, a pórusokba ivódott kosz, zsíros, fekete félholdak a töredezett körmök alatt. Beszívták a gépzsírt, az meg megpuhította őket, úgyhogy könnyen letörtek.

Kezdte hülyén érezni magát, hogy csak álldogál itt. Talán valaki figyeli a házból.

– Baszd meg! – mondta, és nekivágott a széles, kövezett sétánynak, önkéntelenül is kihívó, hivalkodó léptekkel, kidüllesztett mellkassal, ahogy a Deacon Bluesban tanulta.

Az ajtó középső paneljére valami vacakot erősítettek: egy kicsi, kecses kezet, ami egy biliárdgolyó nagyságú gömböt markolt, öntöttvasból. A csuklója forgócsapos volt, hogy be lehessen zörgetni vele. Dörzsölt megtette. Keményen.

Kétszer, aztán még kétszer. Semmi nem történt. A kilincs sárgarézből volt, a virágminta csaknem simára kopott rajta az évek során. Könnyen fordult. Dörzsölt kinyitotta az ajtót.

Pislogva meredt a színek és formák tobzódó egyvelegére: sötét, polírozott fafelületek, fekete és fehér márvány, szőnyegek ezernyi lágy színben, templomi üvegablakokként ragyogva, fényezett ezüst, tükrök… Elvigyorodott a szelíd sokk hatására, pillantását egyik új látvány a másik után vonzotta magára. Mennyi gyönyörű holmi, és csupa olyan, aminek a nevét se tudja…

– Keresel valakit, faszfej?

A férfi a hatalmas kandalló előtt állt, szűk, fekete farmernadrágban és fehér pólóban. Mezítláb volt, és a jobbjában gömbölyded talpas poharat tartott, félig teli valami melegbarna folyadékkal. Dörzsölt hunyorogva meredt rá.

– A kurva mindenit – mondta –, te ő vagy…

A férfi meglötyögtette a barna folyadékot a poharában, és belekortyolt.

– Számítottam rá, hogy Afrika végül megpróbálkozik valami hasonlóval – mondta –, de te nem úgy nézel ki, öregem, mintha ő bérelt volna fel.

– Te vagy a Gróf.

– Ja – felelte –, én vagyok a Gróf. És te ki a fasz vagy?

– Dörzsölt. Dörzsölt Henry.

A férfi felkacagott.

– Kérsz egy kis konyakot, Dörzsölt Henry? – A poharából egy fényezett fából készült bútordarab felé intett, amin díszes palackok sorakoztak; mindegyiknek apró ezüsttáblácska lógott láncon a nyakában.

Dörzsölt megrázta a fejét. Az idegen vállat vont.

– Amúgy sem lehet berúgni tőle… Bocs, hogy ezt mondom, Dörzsölt, de te úgy nézel ki, mint egy nagy rakás szar! Helyesen találgatok, ha azt mondom, hogy nem Kid Afrika tervébe tartozol? És ha igazam van, akkor viszont mi a jó büdös francot keresel itt?

– Gentry küldött.

– Ki az a Gentry?

– Te vagy az a fazon a hordágyon, ugye?

– Én vagyok az a fazon a hordágyon. Pontosan hol van most az a hordágy, Dörzsölt?

– Gentrynél.

– És az hol van?

– A Gyártelepen.

– És az hol van?

– A Kutyamagányon.

– És hogy a picsába kerültem én oda, bárhol is legyen az?

– Kid Afrika, ő hozott oda téged. Azzal a Cherry nevű csajjal, érted? Tudod, jöttem neki eggyel, és ő azt kérte, bújtassalak el titeket egy darabig, téged meg Cherryt, aki vigyáz rád.

– Az előbb Grófnak szólítottál. Dörzsölt…

– Cherry mondta, hogy Kid hívott egyszer így.

– Mondd csak, Dörzsölt, nem tűnt egy kicsit aggodalmasnak Kid, amikor odavitt engem?

– Cherry szerint tökre be volt majrézva, még odaát Clevelandben.

– Hát, ebben biztos vagyok… Ki ez a Gentry? A haverod?

– Övé a Gyártelep. Én is ott lakom…

– Ez a Gentry egy cowboy, Dörzsölt? Egy konzolzsoké? Arra gondolok, ugye, hogy ha ideküldött, akkor konyítania kell valamit a technikához, nem?

Most Dörzsöltön volt a sor, hogy vállat vonjon.

– Gentry, ő olyan izé… olyan művészféle. Elméletei vannak. Nehéz megmagyarázni. Rákötött pár vezetéket arra a vacakra a hordágyon, ahová be vagy csatlakozva. Először a holovetítőre próbálta lehozni a képet, de akkor csak az a majom-dolog jelentkezett, az a jég, vagy micsoda, úgyhogy rábeszélt engem, hogy…

– Jézusom… Mindegy, hagyd a fenébe! Ez a gyártelep, amiről beszélsz, kint van valahol a francban? Viszonylag elszigetelt fekvésű?

Dörzsölt bólintott.

– És ez a Cherry, ő valami hivatásos ápolónő?

– Ja. Azt mondja, orvostechnikusi végzettsége van.

– És senki nem keresett még ott engem?

– Nem.

– Az frankó, Dörzsölt! Mert ha bárki keresne, azon a hazug fattyú geciláda Kid Afrika barátomon kívül, kurva nagy szarba csöppennétek!

– Tényleg?

– Tényleg. Figyelj ide, oké? Azt akarom, hogy erre mindenképpen emlékezz! Ha bármelyik nagyvállalat felbukkan ennek a ti gyártelepeteknek a környékén, egyetlen esélyetek van, hogy ép bőrrel megússzatok a dolgot: ha becsatlakoztattok a mátrixba. Felfogtad?

– Hogy lett belőled Gróf? Mármint egyáltalán, mit jelent ez?

– Bobby. A nevem Bobby. Régebben Grófnak hívtak, ennyi az egész. Emlékezni fogsz arra, amit mondtam neked?

Dörzsölt megint bólintott.

– Jó. – A Gróf letette a poharát arra az izére, a csicsás üvegek mellé. – Hallgasd csak! – mondta. A nyitott ajtó irányából kavicson csikorgó gumiabroncsok zaja hallatszott. – Tudod, ki ez, Dörzsölt? Angela Mitchell.

Dörzsölt odafordult. Bobby Gróf a kocsifeljárót figyelte.

– Angie Mitchell? A stimsztár? Ő is benne van ebben a vacakban?

– Bizonyos értelemben, Dörzsölt, bizonyos értelemben…

Dörzsölt látta megállni a hosszú, fekete autót.

– Hé – kezdte –, Gróf, illetve Bobby –, mi a…

– Nyugi – mondta Gentry –, csak dőlj hátra! Nyugi! Nyugi…

25

Vissza keletre

Miközben Kelly meg az asszisztensei összeválogatták a ruhatárát az utazáshoz, Angie úgy érezte, mintha maga a ház is készülődne körülötte, türelmetlenül várná azt a kurta időszakot, amikor senki nem lakik benne, senki sem zaklatja.

Hallotta a hangjukat, a nevetésüket a nappaliban ülve. Az egyik asszisztens egy lány volt, kék polikarbon robotvázban, ami olyan könnyedén emelgette a ruháit tartalmazó Hermés bőröndöket, mintha súlytalan polisztirol tömbök lennének; az otrombának tűnő szerkezet szinte nesztelenül billegett le a lépcsőn ormótlan dinoszauruszlábain, csak az elektronikus vezérlőmű zúgott halkan. Kék csontváz, bőrrel bevont koporsók.

Porphyre állt az ajtóban.

– Missy elkészült? – Hosszú, bő kabátot viselt, hártyavékony, fekete bőrből; fekete kapcsos cipője sarkán strasszdíszes sarkantyú csillogott.

– Porphyre – mondta Angie –, civilben vagy. New Yorkban nagy belépőnk lesz.

– A kamerák Missyre kíváncsiak.

– Igen – mondta Angie –, a visszailleszkedésemre.

– Porphyre majd a háttérben marad.

– Még sosem hallottam olyat, hogy bármikor előretolakodtál volna. De tényleg!

A fodrász elvigyorodott, kivillantva plasztikázott, áramvonalas fogsorát; valami avantgárd fogász víziója, hogy milyen fogai lennének egy fürgébb, elegánsabb emberfajnak.

– Danielle Stark is velünk utazik. – Angie hallotta a közeledő helikopter zúgását. – Los Angelesben vár minket, a repülőtéren.

– Majd megfojtjuk – mondta Porphyre bizalmasan, miközben fölsegítette rá a Kelly által kiválasztott ezüstróka bundát. – Ha megígérjük neki, hogy az újságíróknak később azt fogjuk mondani, szexuális indítékból tettük, szerintem még bele is egyezne…

– Szörnyű vagy!

– Danielle a szörnyű, Missy!

– Nézd csak, ki beszél!

– Igaz – mondta a fodrász, s a szeme résnyire szűkült –, de a lelkemből gyermeki ártatlanság sugárzik!

A helikopter megérkezett.

Danielle Stark, a Vogue-Nippon és a Vogue-Europe főmunkatársa, a pletykák szerint a nyolcvanas évei vége felé járt. Ha ez igaz, gondolta Angie, lopva fölmérve magának az újságírónő alakját, miközben beszálltak a Learbe, akkor Danielle Porphyre-vel vetekedhet az általános sebészi átalakítások terén. Külsőre harminc-egynéhány évesnek tűnt, majd kicsattant az egészségtől, és egyetlen látható implantot viselt: egy halványkék, Zeiss gyártmányú szempárt. Egy fiatal francia divatriporter egyszer „elegánsan régimódinak” titulálta; a Net-legenda szerint az az újságíró soha többé nem kapott munkát.

És Angie tudta, hogy Danielle nemsokára drogokról akar majd beszélgetni vele, tervezői drogokról, s búzavirágkék iskoláslányszeme elkerekedve bámulja őt, miközben a mögötte megbúvó számító agy minden egyes szavát kielemzi és elraktározza…

Porphyre szigorú pillantásának tüzében Danielle-nek egészen addig sikerült visszafognia magát, amíg már jócskán benn jártak a utahi légtérben.

– Azt reméltem – kezdte óvatosan –, hogy nem nekem kell felhoznom a témát.

– Danielle – csapta össze a kezét Angie –, ne haragudj! Igazán udvariatlanság volt tőlem!

Megérintett egy recézett gombot a Hosaka gyártmányú fedélzeti konyhán. A gép halkan felzúgott, és a futószalagon kis tálkák jelentek meg, teafűben füstölt kacsasülttel, osztrigás-borsos pirítós szeletekkel, harcsafilével, szezámmagos süteménnyel megrakva. Porphyre elértette Angie célzását, és valahonnan elővarázsolt egy üveg hűtött Chablist – Angie most már emlékezett, ez volt Danielle kedvence. Ezek szerint valaki másnak – Swiftnek? – is eszébe jutott.

– Drogok – mondta Danielle tizenöt perc múlva, az utolsó falat kacsasült után.

– Ne aggódjon – biztosította Porphyre –, New Yorkban bármit elő tudunk majd teremteni önnek.

Danielle elmosolyodott.

– Maga igazán szórakoztató! Gondolta volna, hogy van egy másolatom a születési anyakönyvi kivonatáról? Még az igazi nevét is tudom… – Jelentőségteljes pillantást vetett rá, továbbra is mosolyogva.

– „Pálcikák és kavicsok” – mondta a fodrász, színültig töltve Danielle poharát.

– Érdekes kifejezést használ a veleszületett rendellenességekre – kortyolt bele a borba Danielle.

– Veleszületett rendellenességek, nemi rendellenességek… Mindenki annyit változik manapság, nem igaz? Ki vágja a haját, kedvesem? – Előrehajolt. – Önben egyedül az a jó, Danielle, hogy magához képest a többi firkász legalább körvonalakban emberi lénynek tűnik.

Danielle elmosolyodott.

Maga az interjú elég simán ment. Danielle túl ravasz beszélgetőpartner volt ahhoz, hogy a szúrásaival átlépje a fájdalomküszöböt, és komolyabb ellenállást gerjesszen. Amikor azonban az ujja hegyével megdörzsölte a halántékát, és megnyomott egy szubdermális kapcsolót, amivel üzembe helyezte a beültetett felvevőkészüléket, Angie megfeszült, és felkészült a döntő rohamra.

– Köszönöm – mondta Danielle –, az utazás hátralévő része rögzítetlen marad.

– Miért nem iszik még egy-két üveggel, és lazít egy kicsit? – kérdezte Porphyre.

– Amit én nem értek, kedvesem – mondta Danielle, ügyet se vetve rá –, hogy egyáltalán miért vette magának a fáradságot…

– Mihez, Danielle?

– Hogy egyáltalán befeküdjön arra az unalmas klinikára. Azt mondta, a munkáját nem befolyásolta. És azt is mondta, hogy a szer nem „pörgette fel”, legalábbis nem a megszokott értelemben – kuncogott. – Mégis konokul állítja, hogy nagyfokú függőséget alakított ki magában. Miért döntött úgy, hogy abbahagyja?

– Rettenetesen drága mulatság volt…

– A maga esetében, drágám, ez merőben elméleti kérdés.

„Igaz – gondolta Angie –, bár egyheti adagom nagyjából annyiba került, mint a te egész éves kereseted…”

– Gondolom, kezdtem már unni, hogy fizetnem kell azért, hogy normálisan érezzem magam. Legalábbis megközelítőleg normálisan.

– Nem alakult ki tűréshatár?

– Nem.

– Milyen különös!

– Nem igazán. Ezek a tervezők olyan anyagokat kotyvasztanak össze, amik állítólag mentesek a szokásos hátulütőktől.

– Aha. De mi van az új hátulütőkkel, a szokatlanokkal? – Danielle bort töltött magának. – Persze, a fülembe jutott a történetnek egy másik változata is.

– Valóban?

– Hát persze. Mi volt az, ki csinálta, maga miért hagyta abba…

– Igen?

– Antipszichotikus szer volt, amit a Sense/Net laboratóriumaiban dolgoztak ki. És maga, kedvesem, azért szokott le róla, mert jobban szeretne őrült maradni.

Porphyre gyengéden kivette a poharat Danielle kezéből, ahogy az elnehezedett szemhéjak rácsukódtak a sugárzóan kék szemekre.

– Tente-tente, kisbaba… – mondta.

Danielle lehunyta a szemét, és halkan horkolni kezdett.

– Porphyre, mi a…?

– Altatót tettem a borába – mondta a fodrász. – Fogalma se lesz róla, Missy. Nem fog emlékezni semmire, amit nem rögzített… – Szélesen elvigyorodott. – Ugye, nem akartad ennek a hülye kurvának a locsogását hallgatni, míg meg nem érkezünk New Yorkba?

– De tudni fogja, Porphyre!

– Nem, nem fogja tudni. Majd azt mondjuk neki, hogy három üveggel nyomott le egymaga, és összehányta a mosdót. És úgy is fogja érezni magát… – kuncogott.

Danielle Stark még mindig horkolt, most már igencsak hangosan, az egyik lehajtható ágyon fekve a kabin hátuljában.

– Porphyre – mondta Angie –, gondolod, hogy igaza volt?

A fodrász ráemelte fénylő, inhumán pillantását.

– A tudomásod nélkül?

– Hát, nem is tudom…

Porphyre felsóhajtott.

– Missy túl sokat aggódik. Missy már tiszta, már szabad. Örüljön neki!

– Tényleg hallok hangokat, Porphyre!

– Ezzel mindannyian így vagyunk, Missy.

– Nem – mondta Angie –, nem úgy, ahogy én. Mit tudsz az afrikai hitvilágról, Porphyre?

A fodrász elvigyorodott.

– Nem vagyok afrikai.

– De gyerekkorodban…

– Gyerekkoromban – mondta Porphyre – fehér voltam.

– Ó…

A férfi felnevetett.

– Hitvilág, Missy?

– Mielőtt állást kaptam a Netnél, volt néhány barátom New Jerseyben. Feketék voltak, és… vallásosak.

Porphyre megint elvigyorodott, és a szemét forgatta.

– Vudu jelek, Missy? Csirkecsontok és kakasvér?

– Tudod, hogy nem így működik.

– És ha igen?

– Ne játssz velem, Porphyre! Szükségem van rád.

– Itt vagyok. És igen, tudom, mire gondol Missy. Olyan hangokat hall?

– Csak hallottam. Miután szedni kezdtem a port, eltűntek…

– És most?

– Már nem hallom őket.

Mivel a pillanat varázsa elmúlt, Angie most már nem akart beszélni a fodrásznak Grande Brigitte-ről és a drogról a dzseki zsebében.

– Jó – mondta Porphyre. – Ez jó, Missy.

A Lear Ohio fölött ereszkedni kezdett. Porphyre kifelé bámult az ablakon, mozdulatlan-mereven, mint valami kőszobor. Angie az egyre közeledő felhőtájat nézte odalent, és eszébe jutottak gyermekkori fantáziajátékai a repülőgépeken, amikor kiküldött az ablakon egy képzeletbeli Angie-t, hadd kóboroljon a varázslatosan megszilárdult felhőszakadékok és a fodros hegyormok között. Azok a repülők valószínűleg a Maas-Neotek gépparkjába tartoztak. A Maas sugárhajtású gépeiről a Net Learjeire tért át. Az utasszállító gépeket csak mint forgatási helyszíneket ismerte; egyszer New Yorkból Párizsba utazott a JAL által újra üzembe állított Concorde szűzrepülésén, Robinnal meg a Net válogatott csapatával.

Ereszkedtek. Vajon már New Jersey fölött járnak? A Beauvoir lakótömbjének tetőjátszóterein zsivajgó gyerekek hallják a Lear hajtóműveinek dübörgését? Átsöpör utazásának távoli zaja Bobby gyermekkorának bérházain? Milyen elképzelhetetlenül összetett ez a világ, milyen hihetetlenül bonyolultan működik, ha a Sense/Net repülője apró csontocskákat hoz mozgásba ismeretlen, tudatlan gyermekek fülében…

– Porphyre tud bizonyos dolgokat – mondta a fodrász nagyon halkan. – De Porphyre-nek időre van szüksége, hogy gondolkozzon, Missy…

A gép sebessége tovább csökkent, leszálláshoz készülődött.

26

Kuromaku

És Sally hallgatott, az egész hosszú úton visszafelé a szállodába, a hideg utcákon és a taxiban.

Sallyt és Swaint megzsarolta Sally régi ellensége „odafent a kútban”. Sallyt kényszeríteni akarta, hogy rabolja el neki Angela Mitchellt. A gondolat, hogy valaki elrabolja a Sense/Net ünnepelt sztárját, különösképp valótlannak tetszett Kumiko számára, mintha valaki egy mitológiai alak meggyilkolását tervezné.

Finn utalt rá, hogy valami titokzatos módon maga Angie is belekeveredett az ügybe, de olyan szavakat és kifejezéseket használt, amiket Kumiko nem értett. Beszélt valamiről a cyber-térben; hogy egyes emberek paktumot kötöttek egy bizonyos dologgal – vagy dolgokkal – odaát. Finn ismert egy fiút, aki Angie kedvese lett, de hát Angie-nek nem Robin Lanier volt a szeretője? Az anyja annak idején megengedte Kumikónak, hogy megnézzen néhány stimfilmet Angie-vel és Robinnal. A fiú cowboy volt, adattolvaj, akárcsak Tick Londonban…

És mi van az ellenséggel, a zsarolóval? Őrült, mondta Finn. És az őrültsége véget vetett a családja pályafutásának. Egyedül élt ősi otthonában, a Straylight nevű házban. Mivel érdemelte ki Sally ennek a nőnek a haragját? Tényleg megölte az apját? És kik voltak a többiek? A többiek, akik meghaltak? Kumiko már elfelejtette a gaidzsin neveket…

És Sally vajon megtudta, amit akart, amiért meglátogatta Finnt a Sprawlban? Kumiko türelmesen várt, hátha a páncélozott szentély megteszi a végső kinyilatkoztatást, ám a beszélgetés lassan jelentéktelenné satnyult, elcsökevényesedett, belefulladt a gaidzsinok körülményes, tréfálkozó búcsúszertartásába.

A szálloda halljában Petal várta őket egy kék velúr karosszékben. Utazóruhában volt, roppant testtömegét háromrészes szürke gyapjúöltöny tartotta kordában. Mikor beléptek, úgy emelkedett ki a fotelből, mint valami luftballon, tekintete – mint mindig – szelíden csillogott az acélkeretes szemüveg mögött.

– Hello! – mondta, és köhintett. – Swain küldött utánatok. Csak a lány miatt, ugye…

– Vidd vissza! – mondta Sally. – Most! Ma!

– Sally! Ne! – Ám Sally keze már harapófogóként kulcsolódott a felső karjára, és az elsötétített társalgó bejárata felé húzta, ami a hallra nyílt.

– Itt várj! – reccsent rá Sally Petalra. – Ide figyelj! – mondta aztán Kumikónak, és berántotta egy sarok mögé, az árnyékok takarásába. – Vissza fogsz menni. Nem maradhatsz velem.

– De nekem nem tetszik az a hely! Én nem szeretem se Swaint, se a házát, én… én…

– Petal oké – mondta Sally. Közelebb hajolt hozzá, és gyorsan beszélt, szinte hadarva. – Az az érzésem, megbízhatsz benne. Swain, nos, hát ő tudod, milyen, de az apád embere. Bármi történjen is, azt hiszem, vigyázni fog rád. De ha a dolgok rosszra fordulnának, igazán rosszra, akkor menj abba a pubba, ahol találkoztunk Tickkel. A Rózsa és Korona. Emlékszel?

Kumiko bólintott, s könnyek szöktek a szemébe.

– Ha Tick nincs ott, egy Bevan nevű csapost keress, és hivatkozz rám!

– Sally, én…

– Fasza csaj vagy! – mondta Sally, és hirtelen megcsókolta; az egyik szemüveglencséje egy pillanatra súrolta Kumiko arcát, merev volt és hideg, ijesztően hideg. – Én, bébi… én leléptem!

És meg is tette, beleveszett a társalgó halk csilingelésébe, Petal pedig megköszörülte a torkát a bejáratnál.

A repülőút vissza Londonba olyan volt, mint egy nagyon hosszú metróutazás. Petal azzal töltötte az idejét, hogy szavakat irkált be betűnként valami ostoba rejtvénybe egy angol faxban, halkan horkantgatva. Kumiko végül elszunnyadt, és az anyjával álmodott…

– Működik a fűtés – mondta Petal, útban Swain házához a Heathrow-ról. Kellemetlenül meleg volt a Jaguárban, egyfajta száraz hőség, ami cserzett bőr szagát árasztotta, és Kumikónak sajgott tőle az arcürege. Nem törődött Petallal, kifelé bámult a hamuszín hajnali fénybe, az olvadozó hó alól kicsillanó fekete háztetőkre, a kémények sorára.

– Nem fog haragudni magára, tudja… – mondta Petal. – Csak különleges felelősség terheli…

– Giri.

– Izé… igen. Szóval, felelős magáért, tudja… Sally sosem volt könnyű eset, de arra igazán nem számítottunk, hogy…

– Most nincs kedvem beszélgetni, köszönöm.

Apró, aggódó szemek a visszapillantó tükörben.

A félholdas ívű házsor mindkét oldalán kocsik parkoltak, hosszú, ezüstszürke autók, árnyékolt ablakokkal.

– Rengeteg látogatónk volt ezen a héten – mondta Petal, miközben leállította a kocsit a 17. szám előtt. Kiszállt, kinyitotta Kumikónak az ajtót.

A lány kábán követte, át az utcán, fel a szürke lépcsőn, egészen a fekete ajtóig, amit egy szűk, sötét öltönyt viselő, vörös képű férfi nyitott ki. Petal úgy lépett el mellette, mintha ott se volna.

– Csak ne olyan sietve, testvér! – mondta Vörösképű. – Swain azonnal látni akarja a csajt…

Petal megtorpant a férfi szavaira; felhorkant, váratlan gyorsasággal sarkon fordult, és galléron ragadta.

– A jövőben leszel szíves egy kis kibaszott tiszteletet tanúsítani… – mondta, és bár a hangját nem emelte fel, most valahogy egyáltalán nem tűnt unottnak és szelídnek. Kumiko hallotta a szakadó varratok recsegését.

– Bocs, testvér! – Vörösképű arca kifejezéstelen maradt. – Azt az utasítást kaptam, hogy szóljak neked.

– Akkor jöjjön! – mondta Petal Kumikónak, eleresztve a sötét gyapjúszövetet. – Swain csak üdvözölni szeretné.

Swaint egy három méter hosszú, tölgyfa ebédlőasztalnál ülve találták, ugyanabban a szobában, ahol Kumiko először látta őt; a rangját jelző tetovált sárkányokat fehér puplining és csíkos nyakkendő takarta. Swain pillantása találkozott Kumikóéval, ahogy beléptek; hosszúkás, csontos arcára zöld búrás, sárgaréz olvasólámpa vetett árnyékot, amely az asztalon állt, egy kis komputerkonzol meg egy vaskos faxköteg szomszédságában.

– Nagyszerű – mondta –, és milyen volt a Sprawl?

– Nagyon fáradt vagyok, Mr. Swain. Szeretnék visszavonulni a szobámba.

– Igazán örülünk, hogy visszatért közénk, Kumiko kisasszony! A Sprawl veszedelmes hely. És Sally ottani barátai valószínűleg nem olyasfajta emberek, akiknek a társaságában az apja szívesen látná magát.

– Most már fölmehetek a szobámba?

– Találkozott Sally barátaival, Kumiko kisasszony?

– Nem.

– Valóban? Mit csináltak odaát?

– Semmit.

– Nem szabadna haragudnia ránk, Kumiko kisasszony. Azért van itt, hogy megvédjük.

– Köszönöm. Most már fölmehetek a szobámba?

– Természetesen. Bizonyára nagyon elfáradt.

Petal felkísérte a szobájába, vitte a bőröndjét; a szürke öltöny összegyűrődött és beráncosodott a hosszú repülőúton. Kumiko vigyázott, nehogy felnézzen, amikor elhaladtak a vakon bámuló márvány mellszobor előtt – talán még nem találták meg a Maas-Neotek készüléket, bár fogalma sem volt, hogyan fogja visszaszerezni, amíg Swain és Petal is a szobában tartózkodik.

Újfajta mozgolódást érzett a házban, sietőset és fojtottat: hangok, léptek, a lift csörömpölése, zubogás a csövekben, ahogy valaki fürdőt készít magának.

A hatalmas ágy szélén ült, és a fekete márványkádat bámulta. A New Yorkban látottak utórezgései mintha még ott vibráltak volna a látómezeje szélén; ha lehunyta a szemét, megint a sikátorban találta magát, Sally mellett kuporogva. Sally, aki elküldte őt. Aki nem nézett vissza rá. Sally, akinek a neve régebben Molly volt, vagy Misty, vagy mindkettő. Ismét csak a méltatlanság érzése. Sumida, az anyja lebegő holtteste a fekete vízben. Az apja. Sally.

Néhány perccel később a kíváncsiság fölülkerekedett a szégyenérzetén; fölkelt, megfésülte a haját, a lábára vastag, cipzáros, bordázott műanyag talpú zoknicipőt húzott, és nagyon halkan kiosont a folyosóra. Mikor a lift megérkezett, cigarettabűz áradt belőle.

Vörösképű az előszoba kék szőnyegén járkált fel-alá, mikor Kumiko kilépett a liftből; vaskos mancsát szűk, fekete zakójának a zsebébe dugta.

– Izé… – mondta, és felvonta a szemöldökét – szükséged van valamire, kicsi?

– Éhes vagyok – mondta Kumiko japánul. – A konyhába megyek.

– Izé… – mondta a férfi; kihúzta a kezét a zsebéből, és megigazította magán a zakót – beszélsz angolul?

– Nem – vágta rá Kumiko, és egyenesen elsietett mellette, végig a folyosón, aztán befordult a sarkon.

– Izé… – mondta mögötte Vörösképű, most már idegesebben, de a lány már a fehér mellszobor alatt kotorászott a kezével.

Sikerült a zsebébe csúsztatnia a készüléket, mire a férfi befordult a sarkon. Vörösképű automatikusan szemrevételezte a szobát, karját lazán az oldala mellett lógatva; a testtartásáról Kumikónak hirtelen az apja titkárai jutottak az eszébe.

– Éhes vagyok – mondta angolul.

Öt perc múlva egy hatalmas és határozottan angolos külsejű naranccsal tért vissza a szobájába; a britek a jelek szerint nem helyeztek különösebb hangsúlyt a gyümölcsök szimmetriájára. Becsukta maga mögött az ajtót, letette a narancsot a fekete kád széles, lapos peremére, és előhúzta a zsebéből a Maas-Neotek egységet.

– Gyorsan – mondta Colin, félresimítva egy hajfürtöt a homlokából, ahogy a képe fókuszba állt –, nyisd ki, és állítsd vissza A helyzetbe az A/B kapcsolót! Az új vezetés fogadott egy technikust, aki körbejárja a házat, és poloskákra vadászik. Ha átkapcsolod, a műszerek nem regisztrálják lehallgató berendezésként.

Kumiko engedelmeskedett; ezúttal egy hajtűt használt.

– Mit akarsz azzal mondani – kérdezte aztán, szavakat formálva magában, de nem ejtve ki őket –, hogy „új vezetés”?

– Nem vetted észre? A személyzet most már legalább tizenkét főből áll, a látogatókat nem is számítva. Illetve nem is annyira új vezetésről van itt szó, inkább a régi állapotokban beálló változásról. Ez a Mr. Swain rendkívül társaságkedvelő alak a maga titkolózó módján. Rögzítettem egy beszélgetést Swain és a Különleges Szolgálat helyettes vezetője között, amiért szerintem jó néhány ember ölni tudna, nem utolsósorban az említett derék tisztviselő.

– Különleges Szolgálat?

– A titkosrendőrség. Rohadt furcsa társaságot tart ez a Swain: Bucky-fazonok, az East End-i nyomornegyedek cárjai, rangidős rendőrtisztek…

– Bucky-fazonok?

– A Buckingham-palotából valók. És akkor még nem is említettem a City bankárait, a szimstim-sztárt, a felkapott kerítőnők és drogkereskedők falkáját…

– Szimstim-sztárt?

– Laniert, Robin Laniert.

– Robin Lanier? Itt járt?

– A meggondolatlan távozásodat követő reggelen.

Kumiko az átlátszó, zöld szempárba nézett.

– Igazat mondasz?

– Igen.

– Mindig?

– Amennyire tőlem telik, igen.

– Mi vagy te?

– Egy Maas-Neotek biochipen tárolt, személyiségalapú segély-és tanácsadó program az Egyesült Királyságba látogató japán turistáknak – felelte Colin, és rákacsintott.

– Miért kacsintottál?

– Mit gondolsz, miért?

– Válaszolj a kérdésemre! – Kumiko kiáltása visszhangot vert a tükrös falú szobában.

A szellem az ajkához emelte karcsú mutatóujját.

– Igen, valami más is vagyok. Túl nagy kezdeményezőkészséget tanúsítok egy egyszerű idegenvezető programhoz képest. Bár a modell, amire alapoztak, igazi csúcstechnika, rendkívül összetett. Azt viszont nem mondhatom meg neked pontosan, hogy mi vagyok, mivel magam sem tudom.

– Nem tudod? – Megint szubvokálisan, óvatosan.

– Pedig mindenféle dolgot tudok – mondta Colin, és az egyik manzárdablakhoz lépett. – Tudom, hogy a Middle Temple Hall egyik tálalóasztalát állítólag az Aranyszarvas fájából ácsolták; hogy százhuszonnyolc lépcsőt kell megmászni a Tower Bridge gyalogjáróján; hogy a Wood Streeten, nem messze a Cheap-side-tól áll egy platánfa, amiről azt állítják, hogy ennek a lombjai között énekelt édesen Wordsworth rigója… – Hirtelen megpördült, szembenézett Kumikóval. – De nincs igazuk, mert a jelenlegi fát 1998-ban klónozták az eredeti példányból. Látod, mindezt tudom, és még sok mást is, nagyon sokat. Például megtaníthatnálak a snooker alapjaira. Ez vagyok én, vagyis inkább ennek szántak eredetileg. De egyúttal valami más is vagyok, és ennek valószínűleg köze lehet hozzád. Nem tudom, micsoda. Igazán nem tudom.

– Az apámtól kaptalak ajándékba. Kapcsolatba léptél vele az utóbbi időben?

– Tudomásom szerint nem.

– Nem közölted vele, hogy távoztam a házból?

– Nem érted – mondta Colin. – Amíg pár perce működésbe nem hoztál, nem is tudtam arról, hogy elmentél innen.

– De hiszen hangfelvételeket rögzítettél…

– Igen, de nem voltam tudatában. Csak akkor vagyok „itt”, amikor bekapcsolsz. Ilyenkor kiértékelem a rendelkezésemre álló adatokat… Egyvalamiben azonban meglehetősen biztos lehetsz: ebből a házból semmilyen jelzést nem lehet leadni, amit Swain szaglászai ne érzékelnének azonnal.

– Lehetséges, hogy több is van belőled, például egy másik készülékben, vagy ilyesmi?

– Érdekes ötlet, de nem, hacsak nem történt valahol titokban forradalmi változás a jelenkori technológiában. Én már így is az adott lehetőségek határán mozgok, a hardverem méreteit tekintve. Ezt az általános háttér-információs adattáramból tudom.

Kumiko lenézett a kezében szorongatott készülékre.

– Lanier – mondta. – Hallani szeretném.

– Délelőtt 10 óra 25 perc 16 másodperc – mondta Colin.

Kumiko feje megtelt testetlen hangokkal…

PETAL: Ha lenne szíves követni, uram…

SWAIN: Jöjjön a biliárdszobába!

HARMADIK HANG: Remélem, jó oka volt erre, Swain! A kocsiban a Net három embere ül. A címe bekerült a biztonsági szolgálat adatbázisába, és ott is fog maradni ítéletnapig.

PETAL: Igazán szép darab, uram, mármint a Daimler… Lesegíthetem a kabátját?

HARMADIK HANG: Mi történt, Swain? Miért nem találkozhattunk a Brown’s-ban?

SWAIN: Vegye le a kabátját, Robin! A nő lelépett.

HARMADIK HANG: Lelépett?

SWAIN: A Sprawlba. Ma, kora reggel.

HARMADIK HANG: Hiszen még nincs itt az idő…

SWAIN: Gondolja, hogy én küldtem oda?

A férfi válasza elmosódott volt, kivehetetlen, beleveszett a csukódó ajtó zörejébe.

– Ez Lanier volt? – kérdezte Kumiko hangtalanul.

– Igen – mondta Colin. – Petal név szerint említette egy korábbi beszélgetésben. Swain és Lanier huszonöt percet töltött egymás társaságában.

Kilincszörgés, mozgás.

SWAIN: A kurva életbe, dehogyis az én emberem! Figyelmeztettem magát, Lanier, megmondtam, hogy szóljon nekik. Ez a nő született gyilkos, valószínűleg pszichopata…

LANIER: És a maga problémája, nem az enyém. Magának szüksége van az ő információikra és az én együttműködésemre.

SWAIN: És mi a maga problémája, Lanier? Miért szállt be a balhéba? Csak hogy eltakarítsa az útból Mitchellt?

LANIER: Hol a kabátom?

SWAIN: Petal, Mr. Lanier rohadt kabátját!

PETAL: Uram!

LANIER: Az a benyomásom, hogy ezt a maga borotvalányát ugyanúgy el akarják kapni, mint Angie-t. Egyértelműen része az alkunak. Őt is elviszik majd.

SWAIN: Sok szerencsét hozzá! Már pozícióban van a Sprawlban. Fél órája beszéltem vele telefonon. Össze fogom hozni a megbízottammal odaát, azzal az emberrel, aki megszerezte a… lányt. Maga is Amerikába utazik?

LANIER: Még ma este.

SWAIN: Nos, ez esetben aggodalomra semmi ok.

LANIER: Viszontlátásra, Swain!

PETAL: Szemét egy alak ez a fattyú!

SWAIN: Nem tetszik ez nekem, igazán nem tetszik…

PETAL: Az infók viszont tetszenek, nem?

SWAIN: Nem panaszkodhatom, de miből gondolod, hogy Sally is kell nekik?

PETAL: Krisztus tudja! Vigyék csak, ha bírják…

SWAIN: Ők. Nem szeretem az ilyen „őket”…

PETAL: Lehet, hogy nem fognak ugrálni örömükben, ha megtudják, hogy a saját szakállára ruccant át a tengerentúlra, méghozzá Yanaka lányával…

SWAIN: Szerintem se. De Yanaka kisasszonyt visszahozzuk. Megmondom Sallynek, hogy Prior Baltimore-ban van, a lányt igazítja formára…

PETAL: Ronda egy ügy…

SWAIN: Hozz egy kanna kávét a dolgozószobámba!

Csukott szemmel feküdt az ágyon, a fejében Colin felvételei peregtek; közvetlen input a hallóidegekbe. Swain a jelek szerint tárgyalásai nagy részét a biliárdszobában bonyolította le, ami azt jelentette, hogy Kumiko a vendégek érkezését és távozását hallotta, a beszélgetések elejét és végét. Két férfi, egyikük valószínűleg Vörösképű, végeérhetetlen társalgást folytatott az agárversenyekről és a holnapi futam fogadási esélyeiről. Kumiko különleges érdeklődéssel hallgatta, amikor Swain és a Különleges Szolgálat embere (Swain KSz-nek hívta) közvetlenül a márvány mellszobor előtt beszélt meg egy ügyet; a tisztviselő éppen távozni készült. Ezt a felvételt vagy fél tucatszor megszakította, hogy rákérdezzen bizonyos dolgokra. Colin nem tudott konkrétumokkal szolgálni, de jó érzékkel találgatott.

– Ez egy nagyon korrupt ország – mondta végül Kumiko, mélyen megrendülve.

– Talán nem korruptabb a te hazádnál – felelte Colin.

– De mivel fizet Swain ezeknek az embereknek?

– Információval. Azt mondanám, hogy a mi Mr. Swainünk az utóbbi időben egy rendkívül magas fokú információforrásnak jutott a birtokába, és most azon buzgólkodik, hogy a tudását hatalomra váltsa. Annak alapján, amit hallottunk, megkockáztatnám a kijelentést, hogy már jó ideje ilyesmivel foglalkozik. A legszembeszökőbb azonban az, hogy felfelé tör, egyre befolyásosabb lesz. A közvetett bizonyítékokból ítélve, most jóval fontosabb ember, mint egy hete volt. Nem szabad persze figyelmen kívül hagyni a személyzeti állomány bővítését sem…

– Figyelmeztetnem kell a… barátnőmet.

– Shearst? Mire?

– Amit Lanier mondott. Hogy őt is el akarják vinni, Angela Mitchell-lel együtt.

– Hol van most?

– A Sprawlban. Egy szállodában…

– Hívd fel! De ne innen! Van pénzed?

– Egy MitsuBank chip.

– Az sajnos nem jó a mi készülékeinkbe. Apró?

Kumiko fölkelt az ágyról, és gondosan átválogatta a retikülje alján felgyülemlett furcsa angol pénzérméket.

– Tessék – mondta, magasba emelve egy vastag, aranyozott érmét –, tíz font!

– Két ilyenre lenne szükséged egy helyi híváshoz.

Kumiko visszadobta a retiküljébe a rézpénzt.

– Nem, Colin. Nem telefonálok. Tudok egy jobb módszert. El akarok menni innen. Most. Ma. Segítesz?

– Hogyne – mondta Colin –, bár azt tanácsolom, ne tedd!

– De én megteszem.

– Rendben. Mi a terved?

– Azt fogom mondani nekik – mosolyodott el Kumiko –, hogy szeretnék bevásárolni.

27

Rossz lány

Mona később úgy gondolta, a nő valamikor éjfél után jelenhetett meg, mert az egész azután történt, hogy Prior visszajött a rákokkal, a második adaggal. Ezek a baltimore-i rákok tényleg nagyon finomak voltak, és amikor elmúlt a lövet hatása, Mona mindig nagyon megéhezett, ezért rádumálta Priort, hogy hozzon neki még párat. Gerald folyton bejárkált, hogy kicserélje a dermákat a karján; Mona ilyenkor megajándékozta a legjobb hülyegyerek mosolyával, aztán ha elment, kinyomogatta a dermákból a folyadékot, és gondosan visszarakta őket. Végül Gerald azt mondta, aludjon egy kicsit, szüksége van rá; eloltotta a villanyt, és az ál-ablakot a legalacsonyabb fokozatra állította, vérvörös alkonyatra.

Miután megint magára maradt, Mona becsúsztatta a kezét az ágy és a fal közé, és megtalálta a szellőzőnyílásban a sokkolórudat.

Elaludt, pedig nem akarta. Az ablak vörös ragyogása a naplementékre emlékeztette Miamiban, és valószínűleg Eddyvel álmodott, vagy legalábbis a Hooky Green’sszel. Ott táncolt valakivel a negyvenharmadik emeleten, mert amikor a csattanás fölébresztette, nem volt benne biztos, hol van, de a fejében nagyon tisztán látta a Hooky Green’s alaprajzát, hogy merre lehet elpucolni, és azonnal tudta, hogy le kell lépnie, mert valami balhé van…

Már félig kint volt az ágyból, amikor Prior átrepült az ajtón; tényleg átrepült rajta, mert még csukva volt, amikor nekicsattant. Monának háttal zuhant be a szobába, az ajtóból meg csak szilánkok és farostlemez darabok maradtak.

Mona tágra nyílt szemmel nézte, ahogy Prior a falhoz vágódik, aztán elterül a padlón, és nem mozdul többé. Az ajtóban valaki más is állt, a szomszéd szobából átszüremlő fény élesen kirajzolta a körvonalait, de Mona semmit sem látott az arcából, csak két vörös parazsat, ahol az ál-naplemente fénye ívesen visszatükröződött.

Gyorsan visszahúzta a lábát az ágyba, a falhoz lapult, a keze becsusszant a…

– Ne mozdulj, hülye kurva! – Volt valami igazán ijesztő ebben a hangban, talán az, hogy olyan kibaszottul vidáman csengett, mintha az, ahogy áthajította Priort azon a rohadt ajtón, egyfajta fenyegetés lett volna. – Komolyan mondom, hogy ne mozdulj…

És a nő három sebes lépéssel átvágott a szobán, már olyan közel volt, hogy Mona érezte a bőrdzsekiből áradó hideget.

– Oké – mondta Mona –, oké…

Aztán kezek ragadták meg, gyorsan, nagyon gyorsan, és egyszerre csak hanyatt feküdt. A válla a habszivacsba süppedt, és valami – a sokkolórúd – ott volt közvetlenül az orra előtt.

– Hol szerezted ezt a kis játékszert?

– Ó – mondta Mona, mintha látta már volna valahol, de aztán megfeledkezett róla –, benne volt a barátom dzsekijében! Kölcsönvettem a dzsekit, és…

Mona szíve vadul kalapált. Valami nem stimmelt azzal a szemüveggel…

– A szarfaszú tudta, hogy nálad van ez a vacak?

– Kicsoda?

– Prior – mondta a nő; eleresztette, és sarkon fordult. Aztán belerúgott Priorba, előbb csak egyszer, utána többször is, keményen, módszeresen. – Nem – mondta, és ugyanolyan hirtelen abbahagyta, ahogy elkezdte –, nem hiszem, hogy Prior tudta volna.

Ekkor Gerald jelent meg a küszöbön, mintha mi sem történt volna. Bánatosan meredt arra a kevésre, ami megmaradt az ajtóból a keretben, a hüvelykujját végighúzta egy szilánkosan törött lemezdarabon.

– Kávét, Molly?

– Kettőt, Gerald! – mondta a nő, a sokkolórudat vizsgálgatva. – Az enyémet feketén.

Mona belekortyolt a kávéjába, és szemügyre vette a nő ruháját meg a frizuráját, miközben arra vártak, hogy Prior magához térjen. Legalábbis úgy tűnt, hogy azt csinálják. Gerald megint felszívódott.

A nő nem hasonlított senkire, akit Mona valaha látott; nem tudta elhelyezni a divattérképen, csak annyit sütött ki róla, hogy pénze biztos van. A haját európai módra hordta, Mona látott már ilyet egy magazinban. Meglehetősen biztos volt benne, hogy ebben a szezonban sehol sem divat, de jól ment a szemüveghez, ami egyébként implant volt, közvetlenül a bőrbe ültetve. Mona látott már ilyet egy clevelandi taxisofőrön. A nő rövid dzsekit viselt, mély sötétbarna színben, Mona ízléséhez képest kicsit túl egyszerűt, de szemlátomást újat, széles, fehér, birkabőr gallérral, ami alatt valami furcsa zöld izé takarta a mellét meg a hasát – páncélféleségnek tűnt, és valószínűleg az is volt –, alul pedig mohazöld, vastag, puha nadrágot, szarvasbőrből vagy valami hasonlóból. Mona az összes cucca közül ezt találta a legbaróbbnak, még ő is elhordta volna, csak a csizma rontotta el az összhatást, ez a térdig érő, fekete csizma, amilyet a motorosbandák tagjai viselnek: vastag, sárga gumitalp, szorítószíjak a rüsztön, krómozott csatok mindenütt, és vasalt orr, ami fülsértőn csattog minden lépésnél. És azt a burgundivörös körömlakkot vajon hol szerezte? Mona nem hitte volna, hogy gyártják még egyáltalán.

– Mi a francot bámulsz?

– Izé… a csizmádat.

– És?

– Nem passzol a gatyódhoz.

– Azért vettem fel, hogy kirugdossam vele a szart Priorból.

Prior felnyögött a padlón, és hányni próbált. Mona émelyegni kezdett a látványtól, és azt mondta, kimegy a mosdóba.

– Meg ne próbálj lelépni! – A nő mintha Priort figyelte volna a fehér porceláncsésze pereme fölött, de azzal a szemüveggel nehéz volt megmondani.

Mona a vécé lehajtott műanyag fedelén ült, a piperetasakjával az ölében. Sietett, gyorsan akarta összehozni; nem morzsolta össze eléggé a kristályt, úgyhogy kaparta a szájpadlását, de ahogy Lanette szokta mondani, az embernek nincs mindig ideje az apróságokra. És egyébként is, a dolgok jobbra fordultak, nem? Gerald fürdőszobájában volt egy kis zuhany, de úgy festett, mint amit jó ideje nem használtak már. Mona megnézte alaposabban: a lefolyó körül szürke penész tenyészett, és itt-ott furcsa foltokat látott, talán száradt vért.

Mikor visszajött, a nő éppen talpra rángatta Priort, és elindult vele egy másik szobába. Mona látta, hogy Prior zokniban van, nem cipőben; valószínűleg feltett lábbal szunyókált, mikor meglepték. Kék ingét vérfoltok rondították össze, és az arca csupa zúzódás volt.

Bedurrant a lövet, úgyhogy Mona csak egyfajta szelíd, ártatlan kíváncsiságot érzett.

– Mit csinálsz?

– Azt hiszem, fel kell ébresztenem – mondta a nő, mintha a metrón lenne, és egy másik utashoz beszélne, nehogy rossz állomáson szálljon le. Mona követte őt abba a szobába, ahol Gerald dolgozott: és minden tiszta és kórházfehér volt. Figyelte, ahogy a nő belöki Priort egy ülőalkalmatosságba, ami leginkább egy fodrászszékre hasonlított, a sok karral, gombbal, szíjjal meg micsodával. Nem mintha olyan erős lenne, gondolta Mona, inkább csak tudja, hogy kell bánni a holt teherrel. Prior feje félrebillent, ahogy a nő becsatolt a mellén egy széles, fekete szíjat. Mona már kezdte sajnálni, de aztán eszébe jutott Eddy.

– Mi az? – A nő vizet csorgatott egy fehér műanyag tartályba a krómozott csaptelepből.

Mona próbálta kimondani, de a lövet megőrjítette a szívét, s az eszeveszetten kalapálni kezdett. Megölte Eddyt – próbálta kimondani, de egy hang sem jött ki a torkán. Aztán valahogy mégis sikerülhetett, mert a nő azt mondta:

– Ja, ilyesmiket szokott csinálni a fattyú… ha hagyják. – Leöntötte Priort, a víz a férfi arcába fröccsent, végig lucskos lett tőle az inge; a szeme kinyílt, és a bal oldali tiszta vér volt. A sokkolórúd fémhorgai fehér szikrákat szórtak, amikor a nő az átázott ing kék szövetéhez érintette őket. Prior felüvöltött.

Geraldnak négykézlábra kellett állnia, hogy kirángassa az ágy alól. Hűvös, nagyon gyengéd keze volt. Mona nem emlékezett, hogy került oda, de most már minden elcsendesedett. Gerald szürke átmeneti kabátot és sötét szemüveget viselt.

– Most Mollyval fogsz menni, Mona – mondta.

A lány reszketni kezdett.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha adok neked valami nyugtatót.

Hátrahőkölt, kirántotta a karját Gerald szorításából.

– Nem! Hozzám ne nyúlj, a kurva életbe!

– Hagyd csak, Gerald! – mondta a nő az ajtóból. – Ideje indulni!

Gerald levette a szemüvegét.

– Nem hiszem, hogy tudod, mit csinálsz – mondta –, de azért sok szerencsét! – Visszatette a szemüveget.

– Köszi. Hiányolni fogod ezt a helyet?

– Nem. Amúgy is vissza akartam már vonulni.

– Akárcsak én – mondta a nő.

Aztán Gerald elment, Monának oda sem biccentett.

– Ruhád van? – kérdezte a nő Monától.

Öltözködés közben Mona rájött, hogy az új mellei fölött nem tudja begombolni a blúzát, úgyhogy nyitva hagyta; felvette fölé Michael dzsekijét, és az álláig húzta a cipzárt.

28

Társaság

Néha csak annyira volt szüksége, hogy megálljon, és felnézzen a Bíróra, vagy lekuporodjon a betonra a Boszorka mellett. Megakadályozta a memóriazavarokat. Nem a rohamokat, az igazi visszaeséseket, hanem azt a bizonytalan, rángatózó érzést, ahogy az emlékezetszalag ki-kiugrik a fejében, az apró, másodperces hiányok idegtépő zsongását… Úgyhogy most is ezt csinálta, és bejött, s egy idő után észrevette, hogy Cherry ott van mellette.

Gentry fent volt a padláson az alakkal, amit lementett magának; makroform csomópontnak hívta, és alig figyelt oda, amikor Dörzsölt megpróbált beszámolni neki a házról, az egész helyről meg Bobby Grófról. Így hát Dörzsölt leballagott ide, lekuporodott az egyik Felügyelő mellé a hideg sötétben, emlékezetébe idézte, mennyit dolgozott rajta a legkülönfélébb szerszámokkal, és hogy fényesített ki rajta minden egyes ízületet, és aztán Cherry kinyújtotta a karját, és megérintette az arcát hűvös kezével.

– Minden oké? – kérdezte. – Már azt hittem, megint rád jött…

– Nem. Csak néha le kell jönnöm ide.

– Becsatlakoztatott a Gróf dobozába, ugye?

– Bobby – mondta Dörzsölt –, Bobby az igazi neve. Láttam őt.

– Hol?

– Odabent. Egy egész külön világ. Van ott egy ház, amolyan kastélyféle, és abban él.

– Egyedül?

– Azt mondta, Angie Mitchell is ott van…

– Lehet, hogy bedilizett. Tényleg ott a csaj?

– Őt nem láttam. Csak egy kocsit, és Bobby azt mondta, az övé.

– Utoljára azt hallottam róla, valami detoxikáló sztárklinikán van Jamaikában.

Dörzsölt vállat vont.

– Nem t’om.

– Milyen a pasas?

– Fiatalabbnak nézett ki. Persze, mindenki szarul festene azokkal a csövekkel meg vacakokkal. Úgy gondolta, hogy Kid Afrika azért paterolta el ide, mert be volt szarva valamitől. Azt mondta, ha bárki keresné, azonnal csatlakoztassuk be a mátrixba.

– Minek?

– Nem t’om.

– Meg kellett volna kérdezned! – Dörzsölt megint vállat vont.

– Láttad valamerre Madarat?

– Nem.

– Már vissza kellett volna érnie…

Felállt.

Kismadár sötétedéskor futott be Gentry robogóján; sötét, hótól lucskos haja csak úgy lobogott mögötte, ahogy beszáguldott a Kutyamagányra. Dörzsölt elfintorodott; a motor rossz fokozatban volt. Kismadár vadul rázkódva felrobogott egy összepréselt olajoshordókból álló lejtőre, és beletaposott a fékbe, amikor gázt kellett volna adnia. Cherry felnyögött, amikor a motor és Kismadár elvált egymástól a levegőben; a robogó mintha ott maradt volna lebegve egy pillanatig, aztán nekirepült annak a kusza, összerozsdásodott lemezvas bozótnak, ami a Gyártelep egyik melléképülete volt, Kismadár pedig a földön hempergett.

Dörzsölt valahogy nem is hallotta a csattanást. Az egyik pillanatban még Cherry mellett állt az ajtótlan szerelőcsarnok menedékében – aztán a hófoltos rozsdamezőn szaladt a felbukott motoros felé, minden átmenet nélkül. Kismadár a hátán feküdt, a szája sarkán vér buggyant ki, de az arcát félig eltakarta a sok amulett meg mindenféle szemét, amit bőrszíjra fűzve viselt a nyakában.

– Ne nyúlj hozzá! – mondta Cherry. – Lehet, hogy bordatörés, vagy szétment benne valami…

A lány hangjára Kismadár kinyitotta a szemét. Csücsörített az ajkával, és vért meg egy darabka fogat köpött a földre.

– Ne mozogj! – mondta Cherry. Letérdelt mellé, és önkéntelenül pattogós, parancsoló hangnemre váltott, ahogy az orvostechnikusi főiskolán tanulta. – Megsérülhettél!

– B-baszd meg, kisanyám! – bökte ki nagy nehezen Kismadár, és Dörzsölt segítségével feltápászkodott.

– Jól van, seggfej – mondta Cherry –, vérfertőzés! Egy kalap szart se adok az életedért!

– Nem tudtam elhozni… – mondta Kismadár, és a keze fejével szétmázolta a vért a képén – a furgont…

– Azt látom – mondta Dörzsölt.

– Marvie-nek meg a haverjainak társasága van. Mint legyek a szaron. Egy halom légpárnás, egy kopter, meg minden. Nagy csomó pasas.

– Milyen pasasok?

– Mintha katonák lennének, de nem azok. A katonák csak hülyülnek, meg minden lószar, elsütnek pár durva viccet, ha senki nagyfejű nem látja őket. De ezek nem.

– Zsaruk? – Marvie meg a két féltestvére mutáns romnövényeket tenyésztettek egy tucat félig eltemetett vasúti tartálykocsiban; néha megpróbáltak primitív aminóvegyületeket összekotyvasztani, de a laborjuk folyton szétdurrant. Ők voltak a Gyártelep legközelebbi szomszédai. Hat kilométerre.

– Zsaruk? – Kismadár kiköpött még egy fogdarabkát, és vigyázva belekotort a szájába véres mutatóujjával. – Marvie-ék nem csinálnak semmi törvényelleneset. És a zsaruknak egyébként sincs pénzük ilyesmire: vadiúj légpárnások, vadiúj Honda… – Elvigyorodott az arcát borító vér-és nyálkulimász alatt. – Kidöngettem a Kutyamagányra, és faszául leráztam őket. Senki sincs ott, akivel érdemes lenne eldumálni, se nekem, se neked. Azt hiszem, frankón szétbasztam Gentry motorját, ugye?

– Rá se ránts! – mondta Dörzsölt. – Azt hiszem, most valami máson jár az esze.

– Az jó… – Kismadár eltántorgott a Gyártelep felé, majdnem összerogyott, aztán erőt vett magán, és ment tovább.

– Föl van pörögve – mondta Cherry. – Olyan forró, hogy szinte sistereg.

– Hé, Madár – kiáltotta Dörzsölt –, mit csináltál azzal a zacskó szarral, amit Marvie-nek kellett volna adnod?

Kismadár megingott, visszafordult.

– Elvesztettem… – Aztán eltűnt egy hornyolt acéllemez mögött.

– Talán csak kitalálta az egészet – mondta Cherry – azokról a pasasokról. Vagy vizionál.

– Nem hiszem – mondta Dörzsölt, és magával húzta az árnyékba a lányt, mikor a kivilágítatlan, fekete Honda ereszkedni kezdett a Gyártelep felé a téli félhomályból.

Hallotta, hogy a Honda már ötödször húz el a Gyártelep fölött, miközben földübörgött a remegő lépcsőn; a vaslemezekből összerótt tető belevibrált a rotorok zúgásába. Nos, gondolta, legalább Gentry fölneszel rá, hogy látogatóik vannak. Az imbolygó közlekedőhídon tíz hosszú, lassú lépéssel vágott át; kezdett eltűnődni azon, vajon vissza tudják-e cipelni rajta a Grófot meg a hordágyat egy újabb I-vas behegesztése nélkül.

Kopogtatás nélkül nyitott be a fényárban úszó padlásszobába. Gentry félrehajtott fejjel ült a munkapadnál, a műanyag tetőablakokat figyelte. A padon hardverdarabok és apró szerszámok hevertek.

– Helikopter – mondta Dörzsölt, zihálva a hosszú kapaszkodástól.

– Helikopter – helyeselt Gentry, és gondolataiba merülve bólintott; hullám futott végig a cingár kakastaréjon. – Mintha keresnének valamit.

– Azt hiszem, megtalálták.

– Talán a Fissziós Hatóságtól vannak.

– Madár embereket látott Marvie-éknál. Meg ezt a koptert. Nem is figyeltél rám, mikor megpróbáltam elmagyarázni, hogy mit mondott.

– Madár? – Gentry lenézett a kis, csillogó holmikra a munkapadon. Fölemelt két illesztéket, és összekattintotta őket.

– A Gróf! Azt mondta, hogy…

– Bobby Newmark – mondta Gentry –, igen. Most már sokkal többet tudok Bobby Newmarkról.

Cherry érkezett meg Dörzsölt mögött.

– Csinálni kéne valamit azzal a híddal – mondta, és azonnal a hordágyhoz sietett –, nagyon inog!

Lehajolt, hogy ellenőrizze a Gróf kijelzőit.

– Gyere csak, Dörzsölt! – mondta Gentry, és felállt. A holovetítőhöz lépett.

Dörzsölt követte, és a display fölött vibráló alakzatra nézett. A szürke házban látott szőnyegekre emlékeztette, azoknak volt ilyen mintája, csak ez hajszálvékony neonszálakból állt, és valami Möbius-szalaggá csavarodott; ha ránézett, belefájdult a feje. Elkapta róla a tekintetét.

– Ez az – kérdezte Gentrytől –, amit olyan régóta kerestél?

– Nem. Mondtam. Ez csak egy csomópont, egy makroform. Egy modell…

– Egy háza van odabent, olyan kastélyféleség, meg fű, fák és ég…

– Annál sokkal többje van neki. Egy egész világegyeteme. Amit láttál, az csak egy közönséges stimfilmből átvett konstrukció volt. Az aleph a cyber-teret alkotó adatok összességének a kivonatát tartalmazza. Mindenesetre ilyen közel még sosem jutottam… Azt nem mondta, miért van ott?

– Nem kérdeztem.

– Akkor vissza kell menned.

– Hé! Gentry! Figyelj ide! Az a kopter vissza fog jönni. És ha visszajön, két légpárnást hoz magával, zsúfolásig tömve olyan fazonokkal, akik Madár szerint katonáknak néznek ki. Nem minket akarnak elkapni, ember! Hanem őt.

– Talán az ő emberei. Talán a mi seggünket akarják.

– Nem. Megmondta nekem, ember! Hogy ha bárki keresné, nyakig ülünk a szarban, és azonnal be kell csatlakoztatnunk a mátrixba.

Gentry lenézett a kezében tartott kis kapcsolóműre.

– Beszélni fogunk vele, Dörzsölt. Vissza fogsz menni, s ezúttal én is elkísérlek.

29

Téli utazás

Petal végül beleegyezett, de csak azután, hogy Kumiko azt javasolta neki, hívja fel az apját, és kérjen tőle engedélyt. Erre boldogtalan képpel, csoszogva elindult, hogy megkeresse Swaint, és amikor nem kevésbé boldogtalan képpel visszatért, a válasz igen volt. Kumiko több réteg meleg ruhába bugyolálva várakozott a fehér falú előszobában, és a vadászjeleneteket tanulmányozta, miközben Petal zárt ajtók mögött leckéztette a vörös képű férfit, akinek a neve Dick volt. Kumiko nem tudta kivenni az egyes kifejezéseket, csak az intő hangú szónoklat fojtott szóáradatát. A Maas-Neotek egység a zsebében volt, de óvakodott tőle, hogy megérintse. Colin már kétszer is megpróbálta lebeszélni. Petal végzett az eligazítással, és Dick megjelent az előszobában, vékony, szigorú vonalú száját mosolyra húzva. Szűk, fekete öltönye alatt rózsaszín kasmírgarbót és vékony gyapjúkardigánt viselt. Fekete haját laposan hátrazselézte a koponyájára; sápadt arcán pár órás borosta sarjadt. Kumiko a tenyerébe szorította a zsebében tartott készüléket.

– Hello – mondta Dick, tetőtől talpig végigmérve a japán lányt –, hova lesz a séta?

– A Portobello Roadra – mondta Colin, hanyagul a falnak támaszkodva a kábátokkal telezsúfolt falifogas mellett.

Dick átnyúlt rajta, levett a fogasról egy sötét télikabátot, fölvette, begombolta. Aztán fölhúzott egy ormótlan, fekete bőrkesztyűt.

– A Portobello Roadra! – mondta Kumiko, és elengedte a készüléket.

– Mióta dolgozik Mr. Swainnek? – kérdezte, mikor nekivágtak a házsor előtt húzódó jeges járdának.

– Elég régóta – felelte Dick. – Vigyázzon, nehogy elcsússzon! Rohadt egy sarka van annak a vacaknak…

Kumiko magas sarkú francia lakkcipőben egyensúlyozott mellette. Mint azt előre látta, ebben a cipőben szinte képtelenség volt navigálni az üvegkemény, hullámos jégfelületeken. Belekapaszkodott Dick kezébe, közben tömör fémet tapintott a férfi tenyerében. A kesztyű súlyozott volt, az ujjak hajlékony karbonvázba illeszkedtek.

Dick hallgatott, amíg befordultak a keskeny utcára a házsor végén, mikor azonban kiértek a Portobello Roadra, megállt.

– Elnézést, kisasszony – mondta, s hangjába tétovázás lopózott –, de igaz, amit a fiúk mondanak?

– Fiúk? Tessék?

– Swain srácai, a régiek. Maga valóban annak a nagyfejűnek a lánya, a tokiói nagyfejűnek?

– Bocsánat – mondta Kumiko. – Nem értem.

– Yanaka. A maga neve Yanaka?

– Kumiko Yanaka, igen.

Dick kíváncsi pillantást vetett rá. Aztán aggodalom futott át az arcán, és óvatosan körülkémlelt.

– Úristen – mondta –, szóval igaz… – Zömök teste éber volt és feszült a szorosan begombolt télikabát alatt. – A főnök azt mondta, vásárolni akar.

– Igen, köszönöm.

– Hová vigyem?

– Ide – mondta Kumiko, és bevezette egy keskeny bolthajtás alá, amit mindkét oldalon vastagon szegélyezett az angol gomi.

A Shindzsukura vezetett bevásárlóexpedíciói nagy segítséget jelentettek neki. A módszerek, amiket az apja titkárainak a kínzására eszelt ki, most is nagyszerűen beváltak; folyton megkérte Dicket, hogy segítsen neki választani az Edward korabeli medálok és a színes üvegablak-töredékek között – csupa haszontalan kacat –, bár arra mindig ügyelt, hogy a végén csakis olyan árukat vásároljon, amik rettenetesen drágák, nagyon törékenyek, nehezek és terjedelmesek voltak. Egy örvendező, két nyelven beszélő bolti eladó nyolcvanezer fontot terhelt Kumiko MitsuBank chipjére. Kumiko becsúsztatta a kezét abba a zsebébe, ahol a Maas-Neotek készüléket tartotta.

– Páratlan darab – mondta az angol lány japánul, miközben becsomagolta Kumiko legújabb szerzeményét, egy griffmadár díszes műarany vázát.

– Kész borzadály! – jegyezte meg Colin japánul. – És ráadásul hamisítvány.

Hanyagul üldögélt egy Viktória korabeli lószőr szófán, lábát egy áramvonalas alumíniumangyalokkal alátámasztott Art Deco koktélállványon pihentetve.

Az eladólány mosolyogva Dick kezébe nyomta a becsomagolt vázát. Kumikónak ez volt a nyolcadik vásárlása, Dicknek pedig a tizenegyedik régiségboltja; lassan már úgy nézett ki, mint egy teherhordó villamos targonca.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha most cselekszel – tanácsolta Colin. – Dick barátunk most már bármikor felhívhatja Swaint, hogy küldjön egy kocsit, amivel hazafuvarozhatja a cuccokat.

– Akkor végeztünk volna? – kérdezte Dick, és reménykedve pislogott ki Kumiko csomagjai alól.

– Csak még egy boltot nézzünk meg, kérem… – mosolygott Kumiko.

– Jól van – mondta Dick letörten.

Ahogy Kumiko nyomába szegődve kullogott a kijárat felé, a lány beakasztotta bal cipője sarkát egy repedésbe a kövezeten, amit befelé jövet már kinézett magának.

– Jól van? – kérdezte a férfi, mikor látta, hogy megbotlik.

– Letört a cipősarkam… – Kumiko fél lábon visszaugrált a boltba, és letelepedett a lószőr szófára Colin mellé. Az eladólány buzgón sietett a segítségére.

– Csináld gyorsan – mondta Colin –, mielőtt a Dickie gyerek lerakja a málháját!

Kumiko lehúzta a cipzárt a törött sarkú cipőn, aztán a másikon is, és mindkettőt lerántotta a lábáról. A durva szövésű kínai selyemharisnya helyett, amit télen általában viselni szokott, most vékony, fekete zoknicipő volt rajta, recés gumitalppal. Majdnem sikerült átszaladnia Dick lába között, mikor megiramodott az ajtó felé, de ahogy elhúzott mellette, a vállával combon találta a férfit, és nekidöntötte egy csiszolt kristálypoharakkal megrakott állványnak.

És aztán szabad volt, elvegyült a Portobello Roadon tolongó turisták tömegében.

Nagyon fázott a lába, de a vékony gumitalp nagyszerűen megtapadt a járdán – kivéve a jeges részeket, emlékeztette magát, amikor másodszor kellett föltápászkodnia a földről, és ázott salak ragadt a tenyerére. Colin egy szűk, keskeny sikátorba vezette, amit megfeketedett téglafalak fogtak közre kétfelől…

Megmarkolta a készüléket.

– Most hová?

– Erre! – mondta Colin.

– A Rózsa és Koronába kell mennem – emlékeztette.

– Óvatosnak kell lenned. Dick azóta már riasztotta Swain embereit, nem is beszélve arról a hajszáról, amit a Különleges Szolgálat helyettese indíthat utánad, ha Swain barátja megkéri rá. Márpedig nem tudom elképzelni, miért ne kérné meg…

Egy mellékajtón lépett be a Rózsa és Koronába, Colinnal az oldalán; hálásan fogadta a kedélyes félhomályt meg a sugárzó meleget, ami a jelek szerint ezeknek a kényelmes ivóodúknak a szerves tartozéka volt. Elámult, mennyi puha kárpit van a falakon és az üléseken, mennyi vastag függöny tompítja a beszűrődő zajokat. Ha a színek és a szövetek kevésbé kopottasak, valahogy nem lenne ilyen melengető az összhatás. Gyanította, hogy a pubokban hatványozottan jut kifejezésre az angoloknak a gomihoz való viszonya.

Colin sürgetésére utat tört magának a bárpult előtt csoportosuló vendégek között, hátha meglátja valahol Ticket.

– Mit kérsz, kicsim?

Fölnézett a széles, szőke arcba a pult mögött; élénk színű rúzs, kipirosított arc.

– Elnézést – kezdte Kumiko –, Mr. Bevannel szeretnék beszélni…

– Egy pinttel adjál, Alice – mondta valaki, három tízfontos érmét csapva a pultra –, a csapoltból!

Alice megtöltött egy korsót világos sörrel. A hasas kriglit az összekarcolt pultra tette, a pénzt pedig besöpörte az emelvény takarásában csilingelő pénztárgép fiókjába.

– Valaki beszélni akar veled, Bevan – mondta Alice, mikor a férfi ajkához emelte az italát.

Kumiko felnézett a kipirult, ráncos arcba. A férfi felső ajka túl kurtának tűnt; Kumikónak egy nyúl jutott az eszébe róla, pedig Bevan nagydarab ember volt, majdnem akkora, mint Petal. A szeme is nyúlszem volt: kerek, barna, kevés fehérjével.

– Velem? – Az akcentusa Tickéhez hasonlított.

– Mondd neki, hogy igen! – szólalt meg Colin. – El sem tudja képzelni, miért keresi őt a törzskocsmájában egy zoknicipős japán kislány.

– Ticket keresem.

Bevan semleges pillantással nézett rá fölemelt korsójának pereme fölött.

– Sajnálom – mondta –, ilyen nevűt nem ismerek. – Ivott.

– Sally mondta, hogy magát keressem, ha Tick nincs itt. Sally Shears…

Bevan majdnem megfulladt a félrenyelt sörtől, most a szeme fehérje is kivillant. Köhögve letette a korsót a pultra, és zsebkendőt halászott elő a télikabátja zsebéből. Kifújta az orrát, és megtörölte a száját.

– Csak öttől leszek szolgálatban – mondta. – Legjobb lesz, ha hátramegyünk.

Alice fölemelte nekik a kapcsos bejárólapot; Bevan hatalmas tenyerének apró mozdulataival beterelte Kumikót, idegesen hátranézve a válla fölött. Egy szűk folyosóra kísérte, ami a bárpult mögötti térségből nyílt. A régi, egyenetlen falak téglából voltak, koszos zöld festékréteg takarta őket. Végül egy ütött-kopott acélkonténer mellett álltak meg, ami púpozottan meg volt rakva állott sörtől bűzlő, frottír törlőrongyokkal.

– Ha a bolondját járatod velem, csúnyán ráfázol, kislány! – mondta Bevan. – Mondd meg nekem szépen, hogy miért keresed ezt a Ticket!

– Sally veszélyben van. Meg kell találnom Ticket, hogy megmondjam neki.

– A rohadt kurva életbe – mondta a csapos –, képzeld magad az én helyzetembe…

Colin orrát fintorgatva meredt a lucskos rongyokkal megtömött konténerre.

– Mert? – kérdezte Kumiko.

– Ha csak egy hülye narkós vagy, és elküldelek ehhez a Tick nevű fickóhoz – feltéve persze, hogy ismerem –, ő viszont nyakig van valami komoly melóban, akkor kinyír, igaz? Ha viszont nem vagy narkós, és nem küldelek el, akkor ez a Sally nyír ki, érted?

Kumiko bólintott.

– Két malomkő között… – Ezt az ódon ízű kifejezést Sally szokta használni; Kumiko roppant költőinek találta.

– Aha – mondta Bevan, és nagyon furcsán nézett rá.

– Segítsen nekem! Sally nagyon nagy veszélyben forog!

Bevan göcsörtös ujjaival gyérülő, gyömbérszín hajába túrt.

– Segíteni fog nekem – hallotta önmagát Kumiko; érezte, ahogy az anyja hideg maszkja az arcára dermed. – Mondja meg, hol találom Ticket!

A csapos mintha megborzongott volna, bár a folyosón nagyon meleg volt, fülledt hőség, fertőtlenítőszer és keserű sör szagával vegyesen.

– Ismered Londont?

Colin kacsintott.

– Eligazodom – mondta Kumiko.

– Bevan – dugta be a fejét a lefüggönyözött bejárati nyíláson Alice –, a mocskok…

– Rendőrök – fordított Colin.

– Margate Road, SW2 – bökte ki Bevan –, a házszámot nem t’om, a telefonszámot se.

– Kérd meg, hogy kísérjen ki a hátsó ajtón – mondta Colin –, ezek nem közönséges rendőrök!

Kumiko sosem fogja elfelejteni a véget nem érő utazást a város földalattiján. Ahogy Colin elkalauzolta a Rózsa és Koronától a Holland Parkba, le a metróhoz, és közben elmagyarázta neki, hogy a MitsuBank chipje most már semmit sem ér; ha használja egy taxiban, vagy bármit vásárol vele, a tranzakció akkorát fog villanni a Különleges Szolgálat munkatársai előtt a cyber-térben, mint egy magnéziumfáklya. De el kell mennie Tickhez, mondta neki Kumiko, meg kell keresnie a Margate Roadot. Colin elkomorodott. Nem, felelte, várjuk meg, amíg besötétedik; Brixton ugyan nincs messze, de nappal az utcák túl veszélyesek, ha a rendőrség Swain oldalán van.

„De hol bújhatnék el?” – kérdezte Kumiko. Nagyon kevés pénze volt; a készpénznek, az érméknek és a bankjegyeknek még a gondolata is szokatlan és idegen volt számára.

„Itt!” – mondta neki Colin, mikor a Holland Parkban beszállt a gyorsliftbe.

– Egy metrójegy áráért.

Az ezüstös szerelvények tömzsi alakja.

A puha vén ülések, zöld-szürke huzattal.

És a meleg, a csodás meleg; megint egy biztonságos odú, itt a szüntelen mozgás világában…

30

A szállítás

A repülőtér beszippantotta a másnapossággal küszködő Danielle Starkot a riporterekkel, kamerákkal és szemimplantokkal szegélyezett, pasztellszín folyosóba, miközben Porphyre és a Net három biztonsági embere átvágott Angie-vel az újságírók mind szorosabbra húzódó gyűrűjén; ez amolyan előre koreografált szertartásnak számított, és több köze volt a színpadias fellépéshez, mint a valódi védelemhez. Akik itt jelen lehettek, azokat már mind ellenőrizte a biztonsági szolgálat meg a propagandaosztály.

Aztán Angie kettesben maradt Porphyre-vel a gyorsliftben, útban a helikopterállomás felé, amit a Net tartott fenn a fogadóépület tetején.

Ahogy az ajtók szisszenve kinyíltak a vakítóan megvilágított betonsík fölött száguldozó nyirkos széllökésekre, ahol újabb három biztonsági ember várta őket bő, narancssárgán foszforeszkáló zubbonyban, Angie-nek eszébe jutott, amikor először pillantotta meg a Sprawlt; akkor metrón érkezett, Washingtonból, Turner kíséretében.

Az egyik narancssárga zubbonyos a várakozó helikopterhez terelte őket a leszállópálya makulátlan betonján; hatalmas gép volt, egy dupla propelleres Fokker, fekete krómborítással. Porphyre ment előre a keskeny, mattfekete lépcsőn. Angie követte, és nem nézett hátra.

Most már volt valamije: egyfajta új elszántság. Elhatározta, hogy kapcsolatba lép Hans Beckerrel a párizsi ügynökön keresztül. Continuity tudta a telefonszámát. Ideje volt már, hogy történjen valami. És majd úgy rendezi a dolgot, hogy Robinnal is történjen valami; tudta, hogy a szállodában vár rá.

A helikopter jelezte, hogy kapcsolják be a biztonsági övet.

Mikor felemelkedtek, a hangszigetelt kabinban szinte tökéletes csend uralkodott, csak a csontjaikban érezték a lüktetést, és Angie-nek egy különös másodpercre úgy tűnt, mintha egyszerre át tudná tekinteni az egész életét, felfogná, megértené, és megbékélne vele. Igen, gondolta: ez az, amit a kavargó por olyan sokáig eltakart előle. A por, ami megváltás volt a fájdalomtól.

És a léleknek eltávozása – szólalt meg egy vashang a gyertyafényben és a méhkaszsongásban.

– Missy? – Porphyre a szomszéd ülésen, ahogy közelebb hajol…

– Csak álmodom…

Valami várta őt hosszú évekkel ezelőtt a Netben. Nem mint a loák, mint Legba meg a többiek, bár Legbáról tudta, hogy ő a Keresztutak Ura; a mágia, a kommunikáció atyja, a szintézis…

– Porphyre – kérdezte –, miért ment el Bobby?

A Sprawl kusza fénymezejét nézte, a vörös neonsugarakkal kirajzolt kupolákat, ám helyette az adatok végtelen síkját látta, amely mindig visszavonzotta Bobbyt az egyetlen játékhoz, amit érdemesnek ítélt a figyelmére.

– Ha Missy sem tudja – mondta a fodrász –, honnan tudná Porphyre?

– De sokat hallasz. Mindent. Az összes pletykát. Mindig is így volt…

– Miért most kérdi Missy?

– Most jött el az ideje…

– Porphyre tudja, mi mindent beszélnek az emberek, érti, Missy? A nem híres emberek a híres emberekről. Talán valaki azt állította, hogy hallotta, amit Bobby valaki másnak mondott, és lassan terjedni kezdett… Bobbyról azért volt érdemes beszélni, mert Missyvel volt, érti, Missy? És innen már ki is tudunk indulni, Missy, mert ugye ő ezt nemigen találhatta hízelgőnek? A történet szerint Bobby megindult fölfelé, de aztán megtalálta Missyt, és Missy sokkal gyorsabban tört sokkal magasabbra, mint ő a legmerészebb álmaiban elképzelte volna. Fölkerült ugyan, de fölvitték, érti, Missy? Oda, ahol az a pénz, amiről Barrytownban nem is álmodhatott, csak aprónak számít…

Angie bólintott; még mindig a Sprawlt nézte.

– Azt beszélték, külön tervei voltak, Missy. Valami űzte, valami hajtotta. És végül elkergette…

– Nem hittem, hogy valaha el fog hagyni – mondta Angie. – Amikor először a Sprawlba kerültem, olyan volt, mintha újjászülettem volna. Új élet. És ő is ott volt mellettem, rögtön az első éjszakán. Később, amikor Legba… amikor beléptem a Nethez…

– Amikor Angie lett belőled.

– Igen. És bármennyire is lefoglalt ez, tudtam, hogy ő mindig ott lesz. És azt is, hogy sohasem fogja teljesen lenyelni, és nekem szükségem volt a tudatra, hogy az ő számára ez az egész dolog üres felhajtás, szórakozás, amit bármikor abba lehet hagyni…

– A Net?

– Angie Mitchell. Bobby tudta, mi a különbség közte és köztem.

– Valóban?

– Talán ő volt a különbség…

Olyan magasan voltak a fénylő rácsvonalak fölött…

A Netnél töltött első napok óta a régi New Suzuki Envoy volt Angie kedvenc szállodája a Sprawlban.

Tizenegy emelet magasságig megtartotta az utcai homlokzatát, aztán hirtelen, szaggatott vonalban visszahúzódott – ezt följebb még kilencszer megismételte –, és átváltozott természetes hegyoldallá, amit a Madison Square-i telken végzett alapozás során kitermelt terméskőből építettek. Az eredeti tervek szerint ezt a meredek tájat a Hudson-völgy környékének természetes flórájával és az ennek megfelelő faunával kellett volna betelepíteni, de közbeszólt az első Manhattan-kupola megépítése, és a kivitelezők kénytelenek voltak felfogadni egy párizsi székhelyű ökotervező csoportot. A francia ökológusokat, akik az orbitális rendszereknél előforduló „tiszta” DNS-problémákhoz voltak szokva, teljesen kétségbe ejtette a Sprawl szennyező részecskékben gazdag atmoszférája, és inkább a génsebészeti beavatkozással létrehozott növények és a robotállatok mellett döntöttek, amilyeneket a gyerekparkokban látni, de Angie folyamatos támogatása végül kisegítette a kezdeti tőkehiányból a finanszírozókat. A Net kibérelte a legfelső öt szintet – itt rendezték be Angie állandó lakosztályát –, és az Envoy, ha kicsit késve is, de kezdett bizonyos fokú vonzerőt gyakorolni a művészekre és a szórakoztatóipar nagymoguljaira.

Angie most elmosolyodott, ahogy a helikopter elhúzott egy unott pofájú robotbirka mellett, ami úgy tett, mintha zuzmót majszolna a kivilágított vízesés tőszomszédságában. Mindig örömét lelte ennek a helynek az abszurditásában, s még Bobby is élvezte.

Az Envoy helikopter-állomására nézett; a felfűtött, reflektorfényben fürdő betonsíkon szinte világított a frissen festett Sense/Net-logó. Egy mesterséges sziklakiszögellés mellett magányos alak állt, narancssárgán foszforeszkáló zubbonyának csuklyáját a homlokába húzta.

– Robin is itt lesz, ugye, Porphyre?

– Mistah Lanier… – mondta a fodrász savanyúan.

Angie felsóhajtott.

A fekete krómozású Fokker simán, zökkenőmentesen landolt, csak a poharak csörrentek meg halkan a bárszekrényben, mikor a futómű megérintette az Envoy tetejét. A hajtóművek tompa zúgása elcsendesedett.

– Ami Robint illeti, Porphyre, az első lépést nekem kell megtennem. Ma este beszélni fogok vele. Egyedül. Addig is szeretném, ha elkerülnéd.

– Porphyre-nek örömére fog szolgálni, Missy – mondta a fodrász, ahogy a kabinajtó kinyílt mögöttük.

A következő pillanatban vadul kapott a biztonsági öv csatjához, tépte-szaggatta magáról; Angie még idejében fordult oda, hogy meglássa a nyílásban a narancssárga zubbonyt, a felemelt kart, a tükröző szemüveget. A pisztoly alig csapott annyi zajt, mint egy öngyújtó, de Porphyre görcsbe rándult, hosszú fekete kezével a torkához kapott, a biztonsági ember pedig becsapta maga mögött az ajtót, és Angie felé ugrott.

Erős ütést érzett a gyomrán, ahogy Porphyre ernyedten összecsuklott az ülésében; a szájából kikandikált nyelvének csúcsos, rózsaszín hegye. Ösztönösen végignézett magán, és valami ragacsosnak tűnő, áttetsző, zöld műanyag rombuszt vett észre az öve fekete krómcsatján.

Fölpillantott, egyenesen a hosszúkás, sápadt arcba, amit szorosra húzott, narancssárga nejloncsuklya keretezett. Saját döbbent arcát megkettőzve látta az ezüstlencsékben.

– Ivott ma?

– Micsoda?

– Ez itt! – Egy hüvelykujj, amint Porphyre felé bök. – Ivott szeszt?

– Igen… Korábban.

– A kurva anyját! – Női hang, ahogy az ismeretlen az eszméletlen fodrász felé fordul. – Elkábítottam. Nem akarom, hogy leálljon a légzőreflexe, tudod? – Angie figyelte, ahogy a nő kitapintja Porphyre pulzusát. – Azt hiszem, rendben lesz… – Tényleg vállat vont volna a narancssárga zubbony alatt?

– A biztonságiaktól?

– Mi? – Szemüveg villanása.

– A Net biztonsági embere vagy?

– Dehogy, baszd meg! Elrabollak!

– Engem?

– Miért, szerinted ki mást?

– Miért?

– Nem a szokásos okokból. Valaki be akar tenni neked. Nekem már betett. Jövő héten kellett volna leszállítsalak. Baszódjon meg! Egyébként is, beszélnünk kell.

– Beszélnünk? Egymással?

– Ismersz egy 3Jane nevű kurvát?

– Nem. Illetve igen, de…

– Később! Húzzuk el innen a belünket…

– Porphyre…

– Nemsokára felébred. Nézz rá, nem szeretnék itt lenni, mikor magához tér…

31

3Jane

Ha ez is Bobby nagy, szürke udvarházához tartozik, gondolta Dörzsölt, amikor kinyitotta a szemét, és megpillantotta a szűk folyosó kanyarulatát, akkor ez a hely furcsább, mint hitte volna. A levegő fülledt volt és áporodott; a mennyezeten húzódó zöld üvegsávból áradó fénytől olyan benyomást keltett, mintha víz alatt lennének. Az alagút valamiféle zománcmázas betonból volt. Dörzsölt úgy érezte magát benne, mintha tömlöcbe zárták volna.

– Talán a pincébe kerültünk, vagy ilyesmi – mondta. Ahogy megszólalt, a hangja élesen, fülsértőn visszaverődött a betonfalakról.

– Nem feltétlenül ugyanabba a konstrukcióba léptünk be, amit te láttál – mondta Gentry.

– Akkor meg mi ez? – Dörzsölt megérintette a betonfalat. Meleg volt.

– Tökmindegy – mondta Gentry.

Elindult abba az irányba, amerre néztek. A kanyaron túl a padló porcelánszilánkokból összerakott, egyenetlen mozaikká változott; a töredékek valami epokitfélébe voltak ágyazva, amin meg-megcsúszott a cipőtalpuk.

– Nézd ezt az izét…

A szilánkokon ezernyi különböző minta és szín csillogott, de ahogy lerakták őket, abban nem volt semmi rendszer; mintha csak úgy találomra szórták volna őket szét a padlón.

– Művészet… – Gentry vállat vont. – Valakinek a hobbija. Te aztán igazán megérthetnéd, Dörzsölt Henry!

Bárki is volt, aki ezt csinálta, a falakkal nem fárasztotta magát. Dörzsölt letérdelt, megtapintotta a padlót; érezte a törött cserepek durva peremét, a közéjük kötött műanyag üvegszerű simaságát.

– Mi a franc az, hogy hobbi?

– Mint azok a vacakok, amiket te szerelsz össze, Dörzsölt. A szemét alól kikotort játékszereid… – Gentry arcára kiült a feszült, őrült vigyor.

– Mit tudsz te erről? – kiáltotta Dörzsölt. – Az egész kibaszott életedet azzal töltöd, hogy megpróbálod kideríteni, milyen alakja van a cyber-térnek, ember, mikor valószínűleg nincs is alakja, és ha van, hát ki a lófasz törődik vele? – A Bíróban meg a többiekben nem volt semmi véletlenszerű. Az alkalmazott módszer ugyan véletlenszerű volt, de az eredménynek meg kellett felelnie valaminek odabent, amihez Dörzsölt Henry nem tudott hozzáférni közvetlenül.

– Gyere már! – mondta Gentry.

Dörzsölt ott maradt, ahol volt, fölnézett Gentry fakó szemébe, ami ebben a megvilágításban szürkének tűnt, a feszült, vibráló arcában. Miért állt össze egyáltalán Gentryvel?

Mert az embernek szüksége van valakire a Kutyamagányon. Nem csak az áram miatt; az egész „mert övé a kérő” szöveg valójában süket duma volt. Dörzsölt gyanította, hogy kell valaki, akihez néha beszélhet az ember. Kismadár nem felelt meg erre a célra, mert nem sok minden érdekelte, amit meg dumált, az csupa peremvárosi baromság volt. És bár Gentry sohasem ismerte el, Dörzsölt valahogy úgy érezte, hogy nagyon sok dologhoz ért.

– Ja – mondta Dörzsölt, és felállt –, menjünk!

Az alagút úgy tekergőzött, mint egy kibelezett kígyó. A mozaikpadlós részt jócskán elhagyták már, összevissza kanyarogtak, rövid csigalépcsőket másztak meg fölfelé és lefelé. Dörzsölt megpróbálta maga elé képzelni, milyen lehet az az épület, amelyik így néz ki belülről, de képtelen volt rá. Gentry fürgén lépkedett, szemét résnyire szűkítette, ajkát beharapta. Dörzsölt úgy érezte, a levegő egyre dohosabb lesz.

Megmásztak egy újabb lépcsőt, és egy hosszú, egyenes folyosóra jutottak, amely mindkét irányban ponttá szűkült a távolban. Szélesebbnek látszott a kanyargós alagutaknál, a talaja pedig puha és ruganyos volt a kis szőnyegek miatt, amiket a jelek szerint ezrével terítettek több egymást követő rétegben a vasbeton padlóra. Minden szőnyegnek más volt a színe és a mintája; főleg kék és piros, a legkülönfélébb árnyalatokban, de az összes minta ugyanolyan cikcakkos gyémántokból és háromszögekből állt. A dohszag itt áthatóbb volt; Dörzsölt úgy vélte, valószínűleg a szőnyegek miatt, mert rettenetesen réginek néztek ki. A legfelsők a folyosó közepe táján foltokban ki voltak kopva, egész az alapszálakig. Egy ösvény, mintha valaki évekig fel-le járkált volna a folyosón. Felül a világítósáv egyes szakaszai kialudtak, mások már csak halványan pislákoltak.

– Merre? – kérdezte Gentrytől.

Gentry lenézett maga elé, húsos alsó ajkát az ujjai közé csippentette.

– Erre!

– Miért?

– Mert olyan mindegy…

Dörzsöltnek belefáradt a lába a szőnyegeken való sétafikálásba. Vigyáznia kellett, nehogy a lábujja beleakadjon a lyukakba. Egyszer átlépett egy keskeny, hosszúkás üveglapot, ami a világítósávból hullott ki. Most már szabályos időközökben olyan falszakaszok mellett haladtak el, ahol mintha mellékjáratokat betonoztak volna be. Semmi nem látszott már ezeken a helyeken, csak egy halványan kivehető boltív körvonala kicsit világosabb, kicsit szemcsézettebb betonból.

– Gentry, ez biztos a föld alatt van, ugye? Pince, vagy valami hasonló…

De Gentry hirtelen hátralökte a karját, úgyhogy Dörzsölt nekiment, aztán csak álltak mindketten, és a lányt bámulták a folyosó végén, alig néhány méterre tőlük a szőnyeghullámokon.

Mondott valamit egy nyelven, amiről Dörzsölt gyanította, hogy francia lehet. A hangvétele könnyed volt, szinte társalkodó. Sápadt, finom csontú arc a fekete hajzuhatag alatt, erős, keskeny orr, széles száj.

Dörzsölt érezte, hogy Gentry karja megremeg a mellén.

– Semmi vész – mondta, megfogta Gentry karját, és félretolta. – Csak Bobbyt keressük…

– Mindenki Bobbyt keresi – felelte a lány angolul; Dörzsölt nem tudta azonosítani az akcentusát. – Én is. A testét. Nem láttátok a testét?

Hátrált egy lépést a másik irányba, mintha el akarna szaladni.

– Nem fogunk bántani – mondta Dörzsölt, és hirtelen tudatára ébredt a saját szagának, a farmerjébe meg a barna dzsekijébe ivódott zsírnak és kosznak; ami azt illeti, Gentry sem nézett ki biztatóbban.

– Nem, az szerintem sem valószínű – mondta a lány, s fehér fogsora megcsillant az áporodott, víz alatti fényben. – De azért azt hiszem, nem kedvellek titeket.

Dörzsölt szerette volna, ha Gentry mond valamit, de az teljesen megkukult.

– Ismered… ööö… Bobbyt? – kockáztatta meg a kérdést.

– Nagyon okos ember. Rettentően okos. Bár, ami azt illeti, őt sem kedvelem. – Valami bő, fekete ruhafélét viselt, ami a térdéig ért. Mezítláb volt. – De azért kell nekem… a teste.

Felkacagott.

Minden megváltozott.

– Gyümölcslét? – kérdezte Bobby Gróf, egy hosszúkás pohárral a kezében, amiben valami sárga folyadék lötyögött. A medence türkizkék vize visszatükrözte a napfény játékát odafent a pálmalombok között. Bobby meztelen volt, egy nagyon sötét napszemüvegtől eltekintve. – Mi baja a haverodnak?

– Semmi – hallotta Dörzsölt Gentry válaszát. – Egy darabig Korszakov-módszerrel kezelték. Az ilyen hirtelen átmenetektől összeszarja magát ijedtében.

Dörzsölt nagyon csendesen feküdt a vasvázas, fehér nyugágy kék párnáin; érezte, hogy a napsütés felhevíti zsíros farmerjét.

– Te vagy az a másik, akiről beszélt, ugye? – mondta Bobby. – A Gentle nevű? Akinek gyára van?

– Gentry.

– Te cowboy vagy – mosolyodott el Bobby. – Konzolzsoké. Cyber-téri fazon.

– Nem.

Bobby megdörzsölte az állát.

– Tudod, hogy itt borotválkoznom is kell? Ma reggel megvágtam magam, itt a nyoma… – Felhajtotta a narancslé felét, és megtörölte a száját a keze fejével. – Nem vagy zsoké? Akkor meg hogy kerültél ide?

Gentry lehúzta a gyöngyökkel kivarrt dzseki cipzárját, szabaddá téve csontfehér, szőrtelen mellkasát.

– Csinálj valamit a nappal! – mondta.

Alkonyat. Csak így. Egyetlen kattanás nélkül. Dörzsölt ajkáról nyögés szakadt fel. Rovarok kezdtek zümmögni a fehérre meszelt falon túl növő pálmafák körül. Dörzsölt Henryt kiverte a hideg veríték.

– Bocs, haver! – mondta neki Bobby. – Az a Korszakov-izé tényleg ronda egy szar lehet! De ez a hely, ez gyönyörű. Vallarta. Tally Ishamé volt. – Újra Gentryhez fordult. – Ha nem cowboy vagy, öreg, akkor mi a szomorú fasz?

– Olyan vagyok, mint te – mondta Gentry.

– Én cowboy vagyok! – Egy gyík iszkolt fel függőlegesen a falon Bobby feje mögött.

– Nem. Te nem azért vagy itt, hogy ellopj valamit, Newmark.

– Honnan tudod?

– Te azért vagy itt, hogy megtudj valamit…

– Ugyanaz.

– Nem. Régen cowboy voltál, de most már valami más vagy. Keresel valamit, de senki sincs, akitől ellophatnád. Ugyanazt keresem én is.

És Gentry magyarázni kezdett az Alakról, miközben a pálmafák árnyéka feketére alvadt tócsákba gyűlt a földön, hogy átlényegüljön mexikói éjszakává, Bobby Gróf pedig csak ült és hallgatta.

Mikor Gentry befejezte, Bobby hosszú ideig ült szótlanul a nyugágyán. Aztán azt mondta:

– Ja. Igazad van. Ha jobban belegondolok, én azt akarom kideríteni, hogy mi okozta a Változást.

– Előtte – mondta Gentry – a cyber-térnek nem volt Alakja.

– Hé – vágott közbe Dörzsölt –, mielőtt idekerültünk volna, valahol másutt voltunk! Hol a francban?

– Straylightban – mondta Bobby. – Fent a kútban. Orbitális pályán.

– Ki az a csaj?

– Milyen csaj?

– Sötét hajú. Vézna.

– Ó – mondta Bobby a sötétben –, az 3Jane volt! Találkoztatok vele?

– Furcsa lány – mondta Dörzsölt.

– Halott lány – felelte Bobby. – A személyiségmintáját láttátok. Az egész örökségét elkúrta, hogy megépíthesse ezt a vackot.

– És te… izé… most vele vagy? Itt?

– Gyűlöli a belemet. Tudjátok, elloptam a lélekfogóját. A mintáját még akkor rakta bele, amikor én leléptem Mexikóba, úgyhogy kezdettől fogva itt volt. A gond csak az, hogy közben meghalt. Mármint odakint. A kinti balhéit meg, az összes bulit és sunyizást, azóta ügyvédek, programok és strómanok irányítják… – Elvigyorodott. – Rohadtul ki van bukva rajta. Azok az emberek, akik megpróbálnak bejutni a kérótokba, hogy visszaszerezzék az alephet, valaki másnak dolgoznak, aki viszont egy igen ronda társaságnak az ügynöke, őket meg 3Jane bérelte föl még annak idején a keleti parton. De igen, néha leriszteltem vele, elcseréltünk egymással pár cuccot. Őrült a csaj, de nagyban játszik…

Még egy kattanás se.

Először azt hitte, visszatértek a szürke házba, ahol először találkozott Bobbyval, de ez a szoba kisebbnek tűnt, és másfélék voltak benne a szőnyegek meg a bútorok is, bár nem igazán tudta volna megmondani, hogy miben áll a különbség. Gazdag, de nem annyira hivalkodó. Csendes. Zöld üvegbúrás olvasólámpa ég egy hosszú tölgyfa asztalon.

Magas, keskeny ablakok, fehérre mázolt keretben, amely szabályos téglalapokra szabdalja mögöttük a szűzi fehérséget, és az a fehérség csak hó lehet… Dörzsölt felállt, puha függönyszövet súrolta az arcát; az ablakok egy körülfalazott, behavazott udvarra néztek.

– London – mondta Bobby. – Kénytelen volt ezt elcserélni velem arra a százszázalékos vudu szarra. Azt hitte, hogy nem akarnak közösködni vele. Persze, lófaszt se ért a cuccal. Kezdenek elhalványulni, összemosódni. Néha még kapcsolatba tud lépni velük az ember, de a személyiségeik összefolynak…

– Ez stimmel – mondta Gentry. – A Változás Napján jelentek meg, előtte nem léteztek. Erre már rájöttél. De azt még nem tudod, hogy mi történt, ugye?

– Nem. Csak azt, hogy hol. Straylightban. 3Jane mindent elmondott nekem, legalábbis, amit tud. Nem igazán érdekli. Az anyja összehozott két MI-t, igazi nehézsúlyúakat, még kurva régen. Aztán az anyja meghalt, az MI-k meg elunták magukat a vállalati magban odafent. Az egyikük elkezdett a saját szakállára működni. Egyesülni akart a másikkal…

– Megtette. Tessék, az első okod. Minden megváltozott.

– Ilyen egyszerűen? Honnan tudod?

– Mert én – mondta Gentry – más szemszögből nézem az egészet. Te az ok-okozati viszonyokkal játszol, én viszont a körvonalakat keresem, az időtengelyen kibontakozó alakzatokat. Te átkutattad az egész mátrixot, én viszont kívülről próbáltam vizsgálni, globális összefüggésben. Tudok pár olyasmit, amit te nem.

Bobby nem felelt. Dörzsölt elfordult az ablaktól, és meglátta a lányt – ugyanazt – a szoba túloldalán. Csak állt ott egyszerűen.

– Nem csak a Tessier-Ashpool MI-k kavartak – mondta Gentry. – Emberek jöttek föl a kúton, hogy feltörjék a T-A központi jegét. Magukkal hoztak egy kínai katonai jégtörőt.

– Case – mondta Bobby. – Egy Case nevű fazon. Ezt a részét ismerem az ügynek. Valami szinergisztikus hatás…

Dörzsölt a lányt nézte.

– És a részek összege nagyobb volt az egésznél? – Gentry mintha örült volna ennek. – Kibernetikus isten? Fény a vízen?

– Ja – mondta Bobby –, kábé ennyi.

– Ennél azért kicsit komplikáltabb a dolog – mondta Gentry, és felnevetett.

És a lány eltűnt. Semmi kattanás. Dörzsölt megborzongott.

32

Téli utazás (2)

Ahogy lassan besötétedett, a földalattin beköszöntött az esti csúcsforgalom, bár a tokióit persze nem közelítette meg; itt nem voltak shiroshi-szanok, hogy ajtócsukódás előtt betuszkolják a szerelvénybe az utolsó utasokat. Kumiko a Central Line egyik huzatos platformjáról nézte a téglavörös naplementét; Colin egy rossz italautomatának támaszkodott, repedezett, poros ablakokkal.

– Itt az idő – mondta –, és a fejedet tartsd lehajtva, amíg túl nem jutsz a Bond Streeten meg az Oxford Circusön!

– De ha majd elhagyom a rendszert, fizetnem kell?

– Elvileg igen, bár nem mindenki szokott fizetni – felelte a szellem, és hanyagul hátravetette a homlokába lógó hajfürtöt.

Kumiko megindult a lépcső felé; már nem volt szüksége kalauzolásra, hogy eltaláljon a szemközti platformra. A lába megint nagyon fázott, és eszébe jutott a prémszegélyes német csizma a ruhásszekrényében, Swain házában. Azért döntött a zoknicipő és a francia magas sarkú kombinációja mellett, hogy hamis biztonságba ringassa Dicket, és elaltassa benne a gyanút, hogy szökni készül. Most azonban, ahogy a hideg minden lépésnél a talpába mart, kezdte megbánni az ötletet.

A másik platformhoz vezető alagútban eleresztette a készüléket; Colin villant egyet, és eltűnt. A falakat viharvert fehér csempe borította, derékmagasságban zöld díszítősávval. Kivette a kezét a zsebéből, és menet közben végighúzta ujjait a zöld kerámialapokon, közben pedig Sally és Finn járt az eszében, meg az, hogy mennyire más szaga van a télnek a Sprawlban, amíg hirtelen eléje nem toppant az első Drakula, és egyszerre csak négy fekete esőkabát, négy csontsovány, csontfehér arc vette körül.

– Nohát – mondta az első –, milyen kis csinos!

Közvetlen közelről néztek farkasszemet, Kumiko és a Drakula; a leheletének dohányszaga volt. Az esti járókelők tömege, legnagyobbrészt sötét gyapjúkabátokba bugyolálva, megkerülte őket, és folytatta az útját.

– Hó – mondta a mellette álló Drakula –, nézd mán! E’ meg mi? – Kopott, fekete bőrkesztyűs kezével magasra emelte a Maas-Neotek egységet. – Öngyújtó, ügyi? Aggyá’ egy keszont, kis japcsi!

Kumiko ijedten borotvával felhasított zsebéhez kapott, de ujjai csak hűlt helyét találták a készüléknek.

– A cuccában van a keszon – mondta egy másik. – Segíts neki, Reg! Meglendült egy kéz; Kumiko retiküljének kettévált a bőrszíja.

Az első Drakula elkapta a retikült, gyakorlott mozdulattal köré tekerte a két darabban lógó tartószíjat, és eltüntette az esőkabát alatt.

– Ne!

– Nézd mán, a gatyájában tartja a keszont! – Harsány nevetés, ahogy Kumiko ügyetlenül felrángatta a hasáról a pulóverrétegeket. Lángoló fájdalom futott végig a bőrén, mikor két kézzel letépte róla a ragasztószalaggal felerősített pisztolyt, és nekiszegezte a készüléket szorongató fiú arcának.

Semmi nem történt.

Aztán a másik három eszeveszett tempóban megiramodott a lépcső felé az alagút végében, magasra fűzött fekete bakancsuk meg-megcsúszott az olvadó hóban, hosszú esőkabátjuk madárszárnyként lobogott mögöttük. Egy asszony felsikoltott.

És ők ketten még mindig mozdulatlanul álltak, Kumiko meg a Drakula; a pisztoly csöve a fiú bal arcát érintette. Kumiko keze remegni kezdett.

Egyenesen a Drakula szemébe nézett, az ősi iszonyattól elkerekedő, barna szempárba; a fiú az anyja maszkját látta rajta. Valami csattant a lábánál a betonon: Colin egysége.

– Fuss! – mondta Kumiko. A Drakula összerándult, kinyitotta a száját, fojtott, zokogó hangot hallatott, és elhátrált a pisztolycső elől. Kumiko lenézett, és egy kásás, szürke pocsolyában megpillantotta a Maas-Neotek készüléket. Mellette egy egyélű, ipari borotvapenge fénylő ezüstcsíkja hevert. Mikor fölvette az egységet, látta, hogy a burkolata megrepedt. Kirázta a hólét a repedésből, és keményen a markába szorította. Az alagút most már néptelen volt. Colin nem jelent meg. Swain Walther gyártmányú légpisztolyát nehéznek és ormótlannak érezte a kezében.

A fal egyik téglalap alakú benyílójához lépett, és begyömöszölte a pisztolyt egy zsíros polisztirol élelmiszertartály meg egy köteg takarosan félbehajtott fax közé. Elindult, aztán visszafordult, s elvett egy faxot.

Fel a lépcsőn.

A platformon valaki rámutatott, de ebben a pillanatban bedübörgött a szerelvény, antik ízű csörömpöléssel, és aztán az ajtók szisszenve becsukódtak mögötte.

Tartotta magát Colin utasításaihoz. White City, Shepherd’s Bush, Holland Park; mikor a szerelvény Notting Hillhez közelítve lelassított, az arca elé emelte a faxot – a király, aki nagyon öreg volt már, haldoklott –, és ott is tartotta, míg el nem hagyták a Bond Streetet. Az Oxford Circus-i állomás nagyon zsúfoltnak bizonyult, s Kumiko hálás volt az oltalmazó tömegért.

Colin azt mondta, hogy fizetés nélkül is el lehet hagyni az állomást. Kumiko némi megfontolás után arra a következtetésre jutott, hogy ez valóban így van, bár fürgeség és jó időzítés szükséges hozzá. Egyébként más lehetősége nem is volt; a retikülje a MitsuBank chippel és azzal a kevéske angol pénzzel a Jack Drakulákhoz került. Tíz percig figyelte, ahogy az utasok átadják sárga műanyag jegyüket az automata forgóoszlopoknak, aztán mély lélegzetet vett, és nekiiramodott. Másodpercek műve volt az egész; valaki felkiáltott mögötte, néhányan hangosan felkacagtak, és már futott is tovább.

A lépcsősor végén, a kapukon túl a Brixton Road várta, mint valami másodosztályú Shindzsuku, gőzölgő lacikonyhákkal szegélyezve.

33

Sztár

Mona a kocsiban várt, és nem tetszett neki a dolog. Egyébként sem szeretett várni, de a lövet most igazán megnehezítette neki. Folyton emlékeztetnie kellett magát, hogy ne csikorgassa a fogát, mert bármit is művelt vele Gerald, még mindig fájt. Most, hogy belegondolt, minden porcikája fájt. Talán mégsem volt olyan nagyszerű ötlet az a lövet.

A kocsi a nőé volt, akit Gerald Mollynak hívott. Olyan szabványos, szürke, japán járgány, mint amivel az öltönyösök szoktak furikázni; elég frankó, de semmi nagy felhajtás. Belül új szaga volt, és nagyon gyorsan ment, mikor leléptek Baltimore-ból. Volt komputere, de a nő maga vezette, egész úton vissza a Sprawlba. Most egy húszemeletes parkolóház tetején állt, ami közel lehetett ahhoz a szállodához, ahová Prior vitte, mert látni lehetett azt a dilis épületet a vízeséssel, ami úgy nézett ki, mint egy mesterséges hegy.

Elég kevés más kocsi volt idefent, és azt a párat is vastagon borította a hó, mintha régóta nem használták volna őket. Mona senkit sem látott az egész parkolóban, csak azt a két pasast a behajtórámpa melletti fülkében. Itt van millió ember között, a világ legnagyobb városában, és tökegyedül gubbaszt egy kocsi hátsó ülésén. És azt mondták neki, hogy várjon.

A nő nem beszélt sokat, miután leléptek Baltimore-ból, csak kérdéseket tett fel néha, és Monának a lövet miatt nem nagyon sikerült tartania a száját. Beszámolt neki Clevelandről és Floridáról, Eddyről és Priorról.

Aztán fölhajtottak ide, és megálltak.

Szóval, ez a Molly már legalább egy órája lelépett. Egy aktatáskát vitt magával. Mona csak annyit tudott kiszedni belőle, hogy már régóta ismerte Geraldot, és Prior erről nem tudott.

A kocsi lassan kezdett kihűlni, úgyhogy Mona átmászott az első ülésre, és bekapcsolta a fűtést. Nem működtethette folyamatosan, mert az lemerítené az akkut, és Molly azt mondta, hogy akkor nagyon nagy szarba kerülnének.

– Mert ha majd visszajövök, kurva gyorsan kell innen elpucolnunk!

Aztán megmutatta Monának, hol találja a hálózsákot a sofőrülés alatt.

Mona a legmagasabb fokozatra állította a fűtést, és a ventilátor elé tartotta a kezét. Aztán vacakolni kezdett a kis videokapcsolókkal a beépített képernyő alatt, és sikerült befognia egy hírcsatornát. Az angol király rosszul érezte magát, nagyon öreg volt már. Szingapúrban valami új betegség ütötte fel a fejét; eddig még senki sem halt bele, de azt se tudta senki, hogyan terjed, és mi az ellenszere. Valami népek szerint nagy háború dúlt Japánban, a jakuza fiúk két bandája akarta kinyírni egymást, de biztosat senki sem tudott; jakuzák – ez olyasmi volt, amivel Eddy gyakran szokott hőbörögni. Aztán ajtók nyíltak ki. Angie lépett be egy ilyen elképesztő fekete fazonnak a karján, és a bemondó közölte, hogy ez élő adás, Angie épp most érkezett meg a Sprawlba a malibui házában töltött rövid vakáció után, ahol a magánklinikán kapott elvonókúra fáradalmait pihente ki…

Angie nagyszerűen festett abban a nagy prémes izében, de aztán váltott a kép.

Monának eszébe jutott, mit csinált vele Gerald: megérintette az arcát.

Kikapcsolta a videót, aztán a fűtést, és visszamászott a hátsó ülésre. A hálózsák sarkával letörölte a bepárásodott ablaküveget. Kinézett arra a hegyoromépületre; csudára ki volt világítva, jól lehetett látni a parkolóház tetejének ütött-kopott védőkorlátján túl. Mintha valami vidéki hely lenne, talán Colorado, vagy ilyesmi, akárcsak abban a stimfilmben, ahol Angie Aspenbe utazott, és találkozott azzal a sráccal, csak a végén felbukkant Robin, mint szinte mindig.

Amit viszont Mona nem értett, az a klinikai izé volt, hogy a csapos szerint Angie azért ment oda, mert bedrótolt, vagy ilyesmi, és épp az előbb hallotta ugyanezt a híradós pofáktól is, úgyhogy gyanította, hogy igaz lehet. De miért kívánná a drogokat egy ilyen ember, mint Angie, aki szupercsúcs életet él, és Robin Lanier a barátja?

Mona megrázta a fejét, ahogy az épületet nézte, és örült, hogy ő nincsen rászokva semmi szarra. Szedi ugyan, de nincsen rászokva.

Egy percre elábrándozhatott – Lanette járt az eszében –, mert amikor megint felpillantott, egy koptert látott lebegni az épület fölött, egy iszonyú nagy, csillámló, fekete helikoptert. Frankón nézett ki, igazi nagyvárosiasan.

Clevelandben ismert néhány kemény csajt, olyan lányokat, akikkel senki sem mert kikezdeni, de ez a Molly, ez valami más volt… Eszébe jutott Prior, ahogy átzuhan az ajtón, ahogy üvölt, mintha nyúznák… Eltöprengett, hogy vajon mit mondhatott el a végén a nőnek, mert azt hallotta, hogy beszélni kezd, és aztán Molly nem bántotta többet. Otthagyták a székbe szíjazva, és Mona megkérdezte Mollyt, hogy mit gondol, ki tudja-e majd szabadítani magát? Vagy igen, felelte Molly, vagy rátalál valaki, vagy szomjan döglik.

A kopter leszállt, eltűnt a látómezejéből. Tényleg fasza nagy járgány volt, elől-hátul olyan pörgő vacakkal.

Szóval, itt ül, vár, és baszottul semmi ötlete nincs, hogy mi mást tehetne.

Lanette azt tanította neki, hogy néha érdemes számba venni az ember erősségeit – ezen azokat a dolgokat értette, amik előnyösnek bizonyulhatnak –, és megfeledkezni minden másról. Oké. Kijutott Floridából. Itt van Manhattanben. Úgy néz ki, mint Angie… Itt megállt. Ez most akkor előnyös, vagy nem? Oké, fogalmazzunk másként: vagyont érő plasztikai műtéteket végeztek el rajta ingyen, és teljesen hibátlan fogsora van. Ha erről az oldalról nézzük, mindjárt nem olyan szar a helyzet. Csak gondolj a legyekre a szükséglakásban! Ja… Ha a maradék pénzét a frizurájára és némi sminkre költi, akkor össze tud hozni valamit, ami nem annyira hasonlít Angie-re, és ez valószínűleg jó ötlet lenne, mert mi van, ha keresik?

Megint itt volt a kopter, most éppen felszállt.

Hé!

Két háztömbbel arrébb, ötven emelettel magasabban az a vacak daráló feléje fordította az orrát, megbillent… Ez a lövettől lehet. Imbolygott egy kicsit, megindult lefelé… A lövet, ez nem valóság. Egyenesen feléje. Egyre nagyobb lesz. Őfeléje. De ez csak a lövettől van, nem igaz? Aztán eltűnt egy másik épület mögött, és tényleg csak a lövettől…

A helikopter simán megkerülte az épületet, még mindig öt emelettel a parkolóház fölött, és jött tovább. Ez nem a lövettől volt, már ide is ért, vakítóan fehér fénykéve villant a szürke kocsi felé. Mona felpöccintette az ajtózárat, és kihemperedett a hóba, a kocsi árnyékába; körüldübörögte a gép rotorjainak és hajtóműveinek lármája; ez Prior, vagy akinek dolgozik, eljöttek érte. Aztán kialudt a reflektor, a rotorok zúgása fejhangú sivítássá torzult, és a kopter sebesen leszállt, talán túlságosan is sebesen, mert a futóműve szikrát hányva visszapattant a betonról. Aztán nagy robajjal visszazuhant, a haldokló hajtóművek kék lángot köhögtek.

Mona négykézláb kuporgott a kocsi hátsó lökhárítójánál. Mikor megpróbált felállni, elcsúszott.

Olyan hang hallatszott, mint egy puskalövés; a kopter borításának egy négyszögletes darabja kirobbant, és messzire szánkázott a parkolóház sóval felszórt betonján. A nyíláson egy narancsszínben foszforeszkáló, öt méter hosszú vészcsúszda bukkant ki, és pillanatok alatt felfúvódott, mint valami strandlabda. Mona felállt, ezúttal óvatosabban, a szürke kocsi hűtőrácsába kapaszkodva. Egy sötét, vastag cuccokba bugyolált alak kilendítette a lábát a csúszdára, aztán ülve lesiklott rajta, akárcsak a kiskölykök a játszótéren. Egy másik alak követte; ez jókora, csuklyás zubbonyt viselt, ami ugyanolyan színű volt, mint a csúszda.

Mona megborzongott, mikor a narancssárga ruhás terelgetni kezdte a másikat a tetőn, otthagyva a fekete helikoptert. Ez nem lehet igaz… Pedig ő az!

– Mindketten hátra ültök – mondta Molly, és kinyitotta a bal oldali ajtót.

– Te! – Monának csak ennyit sikerült kinyögnie a világ leghíresebb arca láttán.

– Igen – mondta Angie, és Mona arcát nézte –, valóban… úgy tűnik, hogy…

– Gyerünk már! – mondta Molly, kezét a sztár vállára téve. – Befelé! Az a marslakó fazon nemsokára magához tér!

Hátrapillantott a helikopterre. Most hatalmas játékszernek tűnt, ahogy ott hevert kivilágítatlanul, mintha egy óriásgyerek lerakta és elfelejtette volna.

– Merem remélni! – mondta Angie, miközben beszállt a kocsiba.

– Te is, édesem! – mondta Molly, és a nyitott ajtó felé lökte Monát.

– De… szóval, én…

– Mozgás!

Mona bemászott, az orrát megcsapta Angie parfümjének az illata, a csuklója hozzáért ahhoz a természetfölöttien puha, fehér prémhez.

– Láttalak ám! – hallotta valahonnan a távolból önmagát. – A videón…

Angie nem mondott semmit.

Molly becsusszant a sofőrülésre, becsapta az ajtót, és begyújtotta a motort. A narancssárga csuklyát szorosra húzta; fehér maszk volt az arca, kifejezéstelen ezüstszemekkel. Aztán a rámpa nyílása felé gurultak, befordultak az első kanyarba. Öt emeletet haladtak így lefelé, szűk spirálban kanyarogva, aztán Molly letért a rámpáról, és nagy teherjárművek között találták magukat, a világítósávok halványzöld csíkjai alatt.

– Ejtőernyők – mondta Molly. – Láttál az Envoyban ejtőernyős cuccot?

– Nem – felelte Angie.

– Ha a Net biztonsági szolgálata tart ejtőernyőket, az embereik már odafent vannak… – Molly befordult az autóval egy nagy, fehér, dobozszerű légpárnás mögé, aminek a hátulján szögletes, kék betűkkel írott felirat díszelgett.

– Mi van oda írva? – kérdezte Mona, aztán érezte, hogy elönti arcát a pír.

– Cathode Cathay – mondta Angie.

Mona mintha már hallotta volna valahol ezt a nevet.

Molly kiszállt, és kinyitotta a nagy ajtószárnyakat. Aztán egy sárga műanyag rámpaszerűséget húzott le a raktérből.

Utána visszaült a kocsiba. Hátrafarolt, sebességbe tette, és szép simán begurultak a légpárnásba. Hátravetette az arcából a narancssárga csuklyát, és megrázta a fejét, hogy meglazítsa átizzadt haját.

– Mona, hátramennél, és felhúznád azt a rámpát? Nem nehéz! – A hangnem inkább parancsra, mint kérésre vallott.

A rámpa valóban nem volt nehéz. Mona felhúzódzkodott a légpárnás rakterébe, és segített Mollynak becsukni az ajtószárnyakat. Érezte Angie jelenlétét a sötétben. Tényleg Angie volt az.

– Előre, övet becsatolni, kapaszkodni!

Angie. Itt ül közvetlenül Angie mellett.

Hussanó nesz hallatszott, ahogy Molly feltöltötte a légpárnaszoknyákat, aztán lefelé suhantak a spirális rámpán.

– A haverod – mondta Molly – ébren van már, de még nem igazán tud mozogni. Kábé tizenöt perc.

Megint letért a rámpáról, és Mona most már nem tudta számon tartani az emeleteket. Ez mindenféle csicsás kis autóval volt tele. A légpárnás végigdübörgött a központi sávon, bekanyarodott balra.

– Szerencséd lesz, ha nem vár minket odakint – mondta Angie.

Molly megállt, tíz méterre egy jókora fémkaputól, amire sárga-fekete, függőleges csíkokat festettek.

– Nem – mondta, és kivett a kesztyűtartóból egy kis kék dobozt –, neki lesz szerencséje, ha nem vár minket odakint.

Narancsvörös villanás; az iszonyú dörej kalapácsütésként zúdult Mona dobhártyájára. Az ajtó kirobbant a keretéből, hatalmas füstfelleg kíséretében, csörömpölve kirepült az eső áztatta utcára, és aztán már át is hajtottak rajta. A légpárnás egyre gyorsult.

– Ez elég durva eljárás, nem? – mondta Angie, és bármilyen hihetetlen, de felnevetett.

– Tudod – mondta Molly, a vezetésre összpontosítva –, néha muszáj így csinálni a dolgokat. Mona, beszélj neki Priorról! Priorról meg a barátodról! Amit nekem is elmondtál.

Mona még életében nem jött ennyire zavarba.

– Kérlek – fordult hozzá Angie –, mondd el nekem, Mona!

Csak így. A nevét. Angie Mitchell kimondta a nevét. Megszólította. Itt. Most. Mona közel járt az ájuláshoz.

34

Margate Road

– Eltévedtél? – kérdezte japánul a metéltárus. Kumiko úgy vélte, koreai lehet. Az apjának voltak koreai üzlettársai; az anyja szerint főleg az építőiparban tevékenykedtek. Általában tagbaszakadt emberek voltak, akárcsak ez a metéltárus, majdnem akkorák, mint Petal, széles, komoly képpel. – Úgy látom, fázol.

– Keresek valakit – mondta Kumiko. – A Margate Roadon lakik.

– Az merre van?

– Nem tudom.

– Gyere be! – mondta a metéltárus, és intett neki, hogy kerülje meg a pultját. A bódéja rózsaszín, bordázott műanyagból készült.

Kumiko belépett a metéltes bódé meg a szomszédja közé, ami valami roti nevű ételt kínált; a szó rikító neonbetűkkel hivalkodott a homlokzatán, színes izzókkal és fényhurkokkal keretezve. Ennek a bódénak az irányából fűszerek és sülő hús illata áradt. Nagyon fázott a lába.

Átbújt egy áttetsző műanyag lepel alatt. A metéltes bódé zsúfolt volt belül: zömök, kék butángázos palackok, három főzőrács hosszú fazekakkal, szárított metélttel teli zacskók, műanyag tálak, és az edényei körül sürgölődő, nagydarab koreai.

– Ülj le! – mondta Kumikónak. A lány letelepedett egy alacsony, sárga műanyag tartályra, a feje föl sem ért a pultig. – Te japán vagy.

– Igen – felelte.

– Tokióból?

Kumiko habozott.

– A ruhád – mondta a koreai. – Miért viselsz zoknicipőt télen? Ez a divat?

– Elhagytam a cipőmet.

A koreai egy plasztiktálat és műanyag evőpálcikákat nyomott a kezébe; kövér metéltdarabok úsztak a sűrű, sárga levesben. Éhesen evett, aztán kiitta a levest. Figyelte, ahogy a vendéglátója kiszolgál egy vevőt, egy afrikai nőt, aki ételhordóban vitte el az adagját.

– Margate – mondta a metéltárus, miután az asszony elment. A pult alól zsíros, papírkötésű könyvet vett elő, és belelapozott. – Itt van – és rábökött egy hihetetlenül zsúfolt kis térképre –, az Acre Lane-ből nyílik. – Fogott egy szürke filctollat, és fölvázolta az útvonalat egy darab zsírpapírra, amit szalvétaként adott a metélt mellé.

– Köszönöm – mondta Kumiko. – Most elmegyek.

Az anyja emléke utolérte, miközben a Margate Road felé igyekezett.

Sally nagy veszélyben forgott valahol a Sprawlban, és Kumiko bízott benne, hogy Tick tudja, hogyan lehet kapcsolatba lépni vele. Ha nem telefonon, akkor a mátrixon keresztül. Talán Tick ismeri Finnt, a holt lelket a sikátorban…

Brixtonban a metropolis korallszirtje másfajta életnek adott otthont. Sötét és világos arcok, az összes létező emberi rassz képviselői, a téglafalakon az eredeti építtetők számára elképzelhetetlen színek és szimbólumok kavalkádja. Ahogy elhaladt egy pub nyitott ajtaja mellett, dobszót és harsány nevetést hallott, és megcsapta a bentről kiáradó meleg. Az üzletek olyan élelmiszereket árultak, amiket Kumiko sohasem látott, színes vég vásznakat, kínai kéziszerszámokat, japán kozmetikumokat…

Megállt egy kivilágított kirakat előtt, amelyben pirosítok és szemfestékek voltak kiállítva, látta arcának tükörképét az ezüst zárólemezben, és egyszerre csak érezte, hogy az anyja halála rázuhan az éjszakából. Az anyjának voltak ilyen holmijai.

Az anyja őrülete. Az apja sosem emlegette. A tébolynak nem volt helye az apja világában, bár az öngyilkosságnak igen. Az anyja őrülete európai volt, a bánat és a csalódások importált kelepcéje… Az apja megölte az anyját, mondta Kumiko Sallynek a Covent Gardenben. De valóban így volt? Orvosokat hozatott neki Dániából, Ausztráliából, és végül Chibából is. Az orvosok meghallgatták a hercegnő-balerina álmait, megvizsgálták, és föltérképezték az idegvégződéseit, vérmintákat vettek tőle. A hercegnő-balerina elutasította a gyógyszereket, a finom sebészi beavatkozásokat. „Fel akarják szeletelni az agyamat a lézerükkel…” – suttogta Kumikónak.

És más dolgokat is suttogott.

Éjszakánként, mondta, a gonosz szellemek előbújnak a dobozaikból Kumiko apjának dolgozószobájában, miazmás füstfelhőként gomolyognak. „Öregemberek – mondta –, elszívják a leheletünket. Apád elszívja a leheletemet. Ez a város elszívja a leheletemet. Itt soha nincs csend. Nem tudok mélyen aludni…”

És a végén már valóban nem aludt egyáltalán. Hat éjszakán keresztül ült némán és mozdulatlanul kék falú, európai szobájában. A hetedik napon észrevétlenül elhagyta a lakosztályt – ami nem volt lebecsülendő teljesítmény, a titkárok buzgalmát tekintve –, és lement a hideg folyóhoz.

A kirakat zárólemeze Sally szemüvegére hasonlított. Kumiko előhúzta a pulóvere ujjából a térképet, amit a koreaitól kapott.

A Margate Roadon egy kiégett kocsi állt a járdaszegélyen. A kerekei hiányoztak. Kumiko megállt mellette, és az ismeretlen arcokat fürkészte a szemközti házban, amikor valami zajt hallott maga mögött. Sarkon fordult, és egy torz vízköpőarcot pillantott meg a zsíros hajloboncok alatt, a legközelebbi épület résnyire nyitott ajtaján kiszüremlő fényben.

– Tick!

– Terrence – mondta a férfi –, ha kérnem szabad…

A görcs elmúlt, az arca kisimult.

Tick a legfelső emeleten lakott. Az alsó szintek üresek, lakatlanok voltak, a hámló tapéta alól kilátszottak az eltűnt falfirkák szellemvonalai.

Ahogy ott kapaszkodott Kumiko előtt a lépcsőn, a férfi sántasága sokkal hangsúlyosabbnak tűnt. Szürke cápabőr öltönyt viselt, valamint vastag talpú, dohányszínű, antilopbőr félcipőt.

– Már vártalak – mondta, és a korlátba kapaszkodva felrántotta magát a következő lépcsőfokra.

– Vártál?

– Tudtam, hogy leléptél Swaintől. Belekukkantottam az adatforgalmukba, amikor volt időm, és nem azt a másikat figyeltem.

– Milyen másikat?

– Hát nem tudsz róla?

– Tessék?

– A mátrix. Valami történik. Könnyebb lesz megmutatni, mint elmagyarázni. Feltéve persze, ha egyáltalán el tudnám magyarázni, amiben kételkedem. Szerintem most az emberiség jó háromnegyede be van csatlakozva, hogy le ne maradjon a buliról…

– Nem értem.

– Nem vagy egyedül. Egy új makroform jelent meg a Sprawlt jelképező szektorban.

– Makroform?

– Nagyon nagy adatbázis.

– Azért jöttem, hogy figyelmeztessem Sallyt. Swain meg Robin Lanier ki akarja szolgáltatni azoknak, akik Angela Mitchell elrablását tervezik.

– A helyedben emiatt nem aggódnék – mondta Tick, a lépcső tetejére érve. – Sally már összeszedte Mitchellt, és félig kinyírta Swain emberét a Sprawlban. Mindenesetre rászálltak, kurva sokan rászálltak. De azért szólhatunk neki, amikor majd bejelentkezik. Ha egyáltalán bejelentkezik…

Tick egyetlen hatalmas helyiségben lakott, aminek nagyon különös alakja volt, mintha eltávolították volna belőle a közfalakat. Nem csak nagy volt, hanem zsúfolt is; Kumikónak úgy tűnt, mintha valaki egy Akihabara-modul üzlet teljes tartalmát bezúdította volna egy olyan szobába, amit – gaidzsin szokás szerint – már eleve teleraktak különféle terjedelmes, bosszantó bútordarabokkal. Ennek ellenére a lakás meghökkentően tiszta és rendezett volt, a magazinok elvágólag feküdtek az alacsony üvegasztalon, a fekete kerámiából készített üres hamutál meg az egyszerű, fehér váza mellett, amiben egy csokor vágott virág illatozott.

Miközben Tick szűrőkorsóból vizet töltött az elektromos teafőzőbe, Kumiko megint próbát tett Colinnal.

– Ez mi? – kérdezte a férfi, és letette a korsót.

– Egy Maas-Neotek idegenvezető egység. Eltört. Nem tudok beszélni Colinnal…

– Colin? Valami stim-konstrukció?

– Igen.

– Hadd nézzem csak… – nyújtotta ki a kezét Tick.

– Apámtól kaptam ajándékba.

Tick füttyentett.

– Ez a vacak kész vagyont kóstál! Egy ravasz, kicsike MI… Hogy működik?

– Csak meg kell szorítani, és Colin megjelenik, de rajtam kívül senki sem látja, és nem is hallja.

Tick a füléhez tartotta a készüléket, és megrázta.

– Eltört? Hogyan?

– Elejtettem.

– Úgy látom, csak a burkolata repedt meg. A bioszoft kijött a foglalatból, úgyhogy manuálisan nem lehet kapcsolatot teremteni vele.

– Meg tudod javítani?

– Nem. De a decken keresztül kapcsolatba léphetünk vele, ha akarod…

Visszaadta a készüléket Kumikónak. A víz már forrt.

Teázás közben Kumiko beszámolt neki a Sprawlba tett utazásukról, illetve a beszélgetésről Sally meg a sikátor orákuluma között.

– Mollynak szólította – mondta.

Tick bólintott, és gyors egymásutánban kacsintott néhányat.

– Odaát azon a néven futott. Miről dumáltak?

– Egy Straylight nevű helyről. Egy Case nevű férfiról. Az ellenségükről, arról a nőről…

– Tessier-Ashpoolról. Ezt én derítettem ki neki, mikor megzörgettem egy kicsit Swain adatforgalmát. Swain eladta Mollyt ennek az úgynevezett Lady 3Jane-nek. Finom kis mocskai vannak annak a nőnek, mindenről és mindenkiről; évekbe telne, mire az összes rohadt ügyet kilistázná. Rohadtul vigyáztam, hogy ne kukkantsak túlságosan mélyre. Swain jobbra-balra kereskedik vele, és közben dögre keresi magát. Persze, biztos vagyok benne, hogy Lady 3Jane-nek Mr. Swainről is vannak bizalmas információi…

– És ez a nő itt van Londonban?

– Úgy néz ki, valahol az orbitális pályán, bár egyesek szerint meghalt. Éppen ezen dolgoztam, amikor az a nagy fickó felbukkant a mátrixban…

– Tessék?

– Gyere, megmutatom! – Mikor Tick visszatért a fehér reggelizőasztalhoz, egy szögletes, fekete panel volt nála, az egyik oldalán apró gombokkal. Letette az asztalra, és megnyomta az egyik kis kapcsolót. A vetítő felett kocka alakú hologram jelent meg: a cyber-tér neonrácsai, rajtuk különböző egyszerű és összetett alakzatok, amik mind hatalmas, központosított adatállományokat jelképeztek.

– Ez a szokásos szarság. Mamutvállalatok. Azt lehet mondani, nagyjából stabil vidék. Néha valamelyik növeszt egy toldalékot, vagy fúzió esetén kettő egybeolvad. De az szinte kizárt, hogy új makroform jelenjen meg közöttük. Kezdetben kicsik, csak lassan nőnek meg, egyesülnek más kisebb alakzatokkal… – Kinyújtotta a kezét, és átállított egy újabb kapcsolót. – Kábé négy órája… – és a hologram kellős közepén egy dísztelen, fehér, függőleges oszlop jelent meg – felbukkant ez a kicsike. – A színes kockák, gömbök és piramisok azonnal átrendeződtek, hogy helyet teremtsenek a kerek, hófehér oszlopnak. Valósággal eltörpültek mellette, az új alakzat bele sem fért a hologram függőleges dimenziójába. Úgy ért véget, mintha elvágták volna. – A fattyú nagyobb az összes többinél – mondta Tick, némi elégtétellel a hangjában. – Senki nem tudja, hogy mi ez, és kihez tartozik.

– Valakinek csak tudnia kell! – mondta Kumiko.

– Feltehetőleg igen. De a magamfajták – márpedig több millióan vagyunk – eddig még nem tudták kideríteni. Ez tulajdonképpen még különösebb, mint ennek a vacaknak a felbukkanása. Mielőtt befutottál, bemászkáltam az egész hálózatot, hátha találok egy zsokét, aki tud valamit. Semmi. Az égvilágon semmi.

– Hogy lehet, hogy ez a 3Jane halott? – Aztán Kumikónak eszébe jutott Finn, a négy doboz az apja dolgozószobájában. – Beszélnem kell Sallyvel!

– Akkor kénytelen leszel várni egy kicsit – mondta Tick. – Előbb-utóbb biztos felhív. Addig megkukkanthatjuk közelebbről azt a csinos kis MI-t, ha akarod.

– Igen – mondta Kumiko –, köszönöm.

– És reménykedjünk, hogy azok a fickók a Különleges Szolgálattól, akiket Swain a nyomodba uszított, itt nem találnak rád. Majd meglátjuk…

– Igen – mondta Kumiko, de egyáltalán nem örült neki, hogy várnia kell.

35

A gyártelepi csata

Cherry megint a Bíró mellett találta meg, odalent a sötétben. Az egyik Felügyelőn ült, zseblámpával a kezében, a fénykévét pedig a Bíró burkolatának polírozott rozsdájára irányította. Nem emlékezett, mikor jött le ide, de nem érezte a Korszakov-rohamok utórezgését, a görcsös, belső rángásokat sem. A lány tekintetére viszont emlékezett, ott a szobában, amiről Bobby azt állította, hogy Londonban van.

– Gentry becsatlakoztatta a Grófot meg a dobozát egy cyberdeckbe – mondta Cherry. – Tudtad?

Dörzsölt, továbbra is a Bírót bámulva, bólintott.

– Bobby mondta, hogy ez lesz a legjobb.

– Mi folyik itt? Mi történt, amikor becsatlakoztatok?

– Gentry meg Bobby szabályosan bepörgött. Mindketten ugyanolyan dilisek. Mikor becsatlakoztunk, valahová az orbitális pályára lyukadtunk ki, de Bobby nem volt ott… Aztán Mexikóba kerültünk, azt hiszem. Ki az a Tally Isham?

– Kölyökkorom stimkirálynője. Mint most Angie.

– Mitchell a nője volt…

– Kinek?

– Bobbynak. Mesélt róla Gentrynek Londonban.

– Londonban?

– Ja. Mexikó után odamentünk.

– És azt állította, hogy ő Angie Mitchell régi fiúja? Dilis egy duma!

– Ja, de azt is megmondta, honnét szerezte ezt az aleph-izét… – Dörzsölt körbelendítette a fénysugarat, a Hullamorzsoló csontos acélpofájára. – Gazdag fazonokkal mászkált, és hallott róla. Lélekfogónak hívták. A tulajdonosai rövid időre bérbe adták ezeknek a gazdag népeknek. Bobby kipróbálta egyszer, aztán visszament, és ellopta. Levitte Mexikóvárosba, és ott rákapcsolta magát. De megtalálták…

– Mindenesetre úgy látom, emlékszel a dolgokra.

– Úgyhogy lelécelt. Elment Clevelandbe, és alkut kötött Kid Afrikával, fizetett neki, hogy bújtassa el és viselje gondját, míg drót alatt van, mert már nagyon közel járt…

– Mi a fenéhez?

– Nem t’om. Valami furcsához. Mint amit Gentry szövegel az Alakról.

– Nos – mondta Cherry –, szerintem belepusztulhat, ha sokáig marad úgy becsatlakozva. Az életjelei kezdenek megkavarodni. Túl régóta él intravénás tápfolyadékon. Különben ezért kerestelek.

A Hullamorzsoló acélagyarai hidegen csillogtak a zseblámpa fénysugarában.

– Ezt akarja. Mindenesetre ha ő fizetett Kidnek, az annyi, mintha neki dolgoznál. De azok a fickók, akiket Kismadár látott, azok valami Los Angeles-i pasasoknak dolgoznak, akiktől Bobby ellopta a cuccot…

– Megmondasz nekem valamit?

– Mit?

– Mik ezek az izék, amiket építesz? Afrika azt mondta, te egy dilis fehér fazon vagy, aki robotokat szerel össze a szemétből. Hogy nyáron kiviszed őket a rozsdára, és megverekszenek egymással…

– Nem robotok – vágott a szavába Dörzsölt, és a póklábú Boszorka kaszapengés karjaira irányította a fénysugarat. – Főleg távirányítással működnek.

– Csak azért csinálod őket, hogy utána ronccsá csesszék egymást?

– Nem. De ki kell próbálnom őket. Hogy jó munkát végeztem-e… – Dörzsölt lekattintotta a zseblámpát.

– Dilis fehér fazon! – mondta Cherry. – Van csajod?

– Nincs.

– Zuhanyozz le! Esetleg meg is borotválkozhatsz… – Egyszerre csak nagyon közel volt Dörzsölthöz, érezte az arcán a leheletét.

– OKÉ, EMBEREK, FIGYELJETEK RÁM…

– Mi a fasz…

– …MERT NEM FOGOM KÉTSZER MONDANI!

Dörzsölt keze most már Cherry száján volt.

– A VENDÉGETEKET AKARJUK, MEG AZ ÖSSZES CUCCÁT! EZ MINDEN. ISMÉTLEM: AZ ÖSSZESET – A fölerősített hang fémes ekhókat vert a Gyártelep vasburkában. – VAGY IDEADJÁTOK NEKÜNK, AMI KÖNNYŰ LESZ, VAGY SZÉTLŐJÜK AZ ÖSSZES SEGGETEKET! ÉS HIGGYÉTEK EL, HOGY AZ IS ELÉG KÖNNYŰ LESZ! KAPTOK ÖT PERC GONDOLKODÁSI IDŐT!

Cherry beleharapott Dörzsölt kezébe.

– Szuszognom is kell, baszd meg!

De Dörzsölt akkor már futva távolodott a Gyártelep sötétjében, és csak messziről hallotta, hogy a lány a nevét kiáltja.

Egyetlen százwattos izzó világított a Gyártelep déli kapujánál, a nyitott helyzetbe rozsdállt acélszárnyak fölött. Biztos Madár hagyta égve. A betört üvegű ablakból, aminél kuporgott, Dörzsölt még éppen ki tudta venni a légpárnás körvonalait a halvány fénykörön kívül. A megafonos ember előre kiszámított hanyagsággal sétált elő a sötétből, mintha azt akarná mutatni, hogy az ő kezében van a dolgok irányítása. Légmentesen záró, terepszínű overallt viselt, a fején pedig szorosra fűzött nejloncsuklyát és védőszemüveget. Az ajkához emelte a hangszórót.

– MÉG HÁROM PERC!

Dörzsöltnek a sittes smasszerek jutottak eszébe róla, amikor másodszor kapták rajta autólopáson.

Gentry valószínűleg a padlásról figyeli őket, ahol egy keskeny, függőleges plexiüveg panelt ágyaztak a falba, magasan a Gyártelep kapuja fölött.

Valami megzörrent a sötétben, Dörzsölttől jobbra. Még idejében fordult oda, hogy meglássa Kismadarat egy másik ablaknyílás halvány fényében, talán nyolc méterre tőle, és a hangtompító fémötvözetének csillanását, ahogy a fiú felemelte a 22-es vadászpuskát.

– Madár! Ne…

Rubinlégy szökött Kismadár arcára; egy lézerirányzék sugara kintről, a Kutyamagányról. Madár hanyatt zuhant a padlóra, ahogy a lövés hangja az üres ablakokon át utat talált a Gyártelepre, visszaverődve a fémfalakról. Aztán semmi más nem hallatszott, csak a vasbetonon guruló hangtompító zaja.

– BASZÓDJATOK MEG! – dörgött vidáman a megafon. – NEM MONDHATJÁTOK, HOGY NEM KAPTATOK LEHETŐSÉGET!

Dörzsölt óvatosan kikukkantott az ablakszegély fölött, és látta, hogy a hangszórós ember a légpárnás felé sprintel.

Hányan lehetnek odakint? Kismadár nem mondta. Két légpárnás, a Honda. Tízen? Többen? Hacsak Gentry nem dugdosott egy pisztolyt valahol, Madár puskája volt az egyetlen lőfegyverük.

A légpárnás turbinái feldübörögtek. Dörzsölt úgy saccolta, egyszerűen be fognak hajtani. Lézeres irányzékuk van, valószínűleg infravörös is.

Aztán meghallotta az egyik Felügyelőt, a csikorgó zajt, amit a rozsdamentes lánctalpak csaptak a vasbetonon. Lassan araszolt elő a sötétből, termitlándzsás skorpiófarkát a feje fölött egyensúlyozva. Az alapváz ötvenéves lehetett: távirányítású manipulátor, amit eredetileg szennyező anyagok és nukleáris hulladékok kipucolására szántak. Dörzsölt három összeszereletlen példányt talált Newarkban, és egy Volkswagent adott cserébe értük.

Gentry. A távirányító a padláson maradt.

A Felügyelő lassan tovább araszolt, aztán megállt a széles kapuban, szembenézve a Kutyamagánnyal és a közeledő légpárnással. Nagyjából akkora lehetett, mint egy jókora robogó, nyitott fémvázában látni lehetett a szervókat, kompresszortartályokat, fogaskerék-áttételeket, hidraulikus hengereket. Oldalt két ijesztő külsejű fogókarom ízesült a törzshöz. Dörzsölt nem tudta pontosan, honnan valók ezek a rákollók; valószínűleg valami nagy mezőgazdasági gépről.

A légpárnás páncélozott ipari modell volt. A szélvédőre és az ablakokra vastag, szürke plasztikpáncélt erősítettek, amibe itt-ott keskeny, lőrésszerű hasítékok voltak vágva.

A Felügyelő megindult, lánctalpa alól jég-és betonszilánkok pattogtak szerteszét, ahogy egyenesen lerohanta a légpárnást, rákollóit a lehető legszélesebbre nyitva. A légpárnás sofőrje hátramenetbe kapcsolt, de vitte előre a tehetetlenségi erő.

A Felügyelő karmai vadul az elülső légpárnaszoknya kitüremkedése után kaptak, lecsúsztak róla, újra próbálkoztak. A szoknya polikarbon rácsozattal volt megerősítve. Aztán Gentrynek eszébe jutott a termitlándzsa. Vakító, fehér fénygolyó gyulladt ki a skorpiófarok végén, átcsapott a tehetetlen ollók felett, és úgy ütötte át a légpárnaszoknyát, mint ár a kartonpapírt. A Felügyelő lánctalpa betonzúzalékot csapott hátra, ahogy Gentry, a lándzsát hosszában előreszegezve, nekihajtott vele a légpárnaszoknyának. Dörzsölt hirtelen rádöbbent, hogy kiabál, de fogalma sincs, mit. Már talpon volt, amikor a karmok végre fogást találtak a szoknya rojtossá hasadozó peremén.

Aztán gyorsan hasra vágta magát, mikor a légpárnás tetőnyílásából egy csuklyás, védőszemüveges alak bukkant elő derékig, mint valami páncélozott báb, és egy egész tölténytárat ürített ki hosszú sorozatban a Felügyelőre, amely továbbra is vadul tépte-szaggatta a légpárnaszoknyát a termitlándzsa vibráló, fehér fényében. A tizenkettes kaliberű golyók szikrázva pattogtak a rozsdamentes acélon. A Felügyelő mozdulatlanná dermedt, rákollói makacsul markolták a ronggyá szakadt szoknyát. A lövész visszabukott a tetőnyílás fedezékébe.

Vezérkábel? Szervócsomag? Mit találhatott el a pasas? A fehér fénygömb halványulóban volt, már majdnem kihunyt.

A légpárnás hátramenetbe kapcsolt, lassan hajtott visszafelé a rozsdán, magával vonszolva a Felügyelőt.

Már jócskán túljutott a fénykör ívén, és csak a mozgás miatt látszott, amikor Gentry végre megtalálta a kapcsolóknak azt a kombinációját, amelyik üzembe hozta a karmok ízületcsapjai közé szerelt lángszórót. Dörzsölt lenyűgözve figyelte, ahogy a Felügyelőben tíz liter tiszta szesszel dúsított gázolaj lobban lángra, és kifröcsköl a magasnyomású szórószelepen. Emlékezett arra a szelepre: egy rovarirtó traktorról szerezte.

Frankón bevált.

36

Lélekfogó

A légpárnás délnek tartott, amikor Mamman Brigitte újra jelentkezett. Az ezüstszemű nő egy másik parkolóházban hagyta a szürke szedánt, az Angie arcát viselő utcalány pedig valami zűrzavaros történetet adott elő Clevelandről, Floridáról meg egy fiúról, aki vagy a barátja volt, vagy a stricije, esetleg mindkettő…

De Angie Brigitte hangját hallotta a helikopter kabinjában, a New Suzuki Envoy tetején:

Bízz benne, gyermekem! Mert ő most a loák akarata szerint cselekszik.

És Angie az ülésébe börtönözve figyelte – a biztonsági öve csatját tömör plasztiktömb zárta le –, ahogy a nő rövidre zárja a helikopter fedélzeti komputerét, és működésbe hoz egy vészrendszert, ami lehetővé teszi a kézi irányítást.

És most az országúton száguldanak a téli esőben, a lány megint beszél, a sűrített levegő sziszegése…

Gyertyafény, fakófehér mészkő falak, sápadt molylepkék keringenek a szomorúfüzek lombjai között.

Közeleg az időd.

És itt voltak mind, a Lovasok, a loák: Papa Legba, fényes és cseppfolyós, akár a higany; Ezili Freda, aki anya és királynő; Samedi, a Báron Cimetiere, szürke moha a rozsdás csontokon; Similor, Madame Travaux, és mások is, sokan… Betöltik az űrt, ami Grande Brigitte. Hangjuk zúgása a szél neszezése, vizek moraja, méhkaszsongás…

Úgy vibrálnak a levegőben, mint a hőhullámok a felhevült aszfalt fölött, és Angie még sohasem érzett ilyet, ezt a vonzást, mintha zuhanna, önmaga tökéletes feladását…

Egy helyre, ahol Legba beszél, hangja vasdobok döngése…

A képek tömör forgatagában Angie a gépi intelligencia evolúcióját figyeli: menhir körök, órák, gőzzel hajtott szövőszékek, horgok és csappantyúk kattogó rézrengetege, üvegbe zárt vákuum, elektronikus izzás a hajszálfinom vezetékerdő mélyén, más gépek által titkosított üzeneteket dekódoló csövek és kapcsolók roppant tömege… A törékeny, rövid életű csövek összezsugorodnak, tranzisztorokká változnak; áramkörök integrálódnak, szilíciummá kristályosodnak… A szilícium megközelít bizonyos funkcionális határokat…

És hirtelen visszazökken Becker videotanulmányába, a Tessier-Ashpoolokról szóló filmbe, amit futó álmokként szőnek át 3Jane emlékei, és ő, Legba még mindig beszél, és ez az egész egyetlen történet, ezernyi szétfutó szál lengedezik a közös, rejtett mag körül: 3Jane anyja, ahogy létrehozza az ikerintelligenciákat, melyek egy napon majd egyesülnek, idegenek érkezése (és Angie hirtelen rádöbben, hogy Mollyt is ismeri az álmaiból), maga az egyesülés, 3Jane tébolya…

És Angie egyszerre csak egy drágakő fejjel találja szemközt magát, egy platinából, igazgyöngyből és kéken csillogó lapis lazuliból készült szerkezettel, a szeme csiszolt, szintetikus rubin. Emlékszik erre a fejre az álmokból, amik sosem voltak álmok; ez a Tessier-Ashpoolok központi adatbankjára nyíló kapu, ahol a két csonka fél háborúzott egymással, arra várva, hogy egyesülve egésszé szülessenek újjá.

– Ekkor te még nem voltál a világon… – A fej Marie-France, 3Jane halott édesanyja hangján szólal meg, amit számos lidérces éjszakáról ismer; de tudja, hogy Brigitte beszél hozzá. – Apád ekkortájt kezdett szembesülni a saját korlátaival, ekkor tanulta meg, mi a különbség a becsvágy és a tehetség között. Az, akinek később eladta a gyermekét, még nem nyilvánult meg. A Case nevű ember azonban hamarosan létrehozza az egyesülést, mely noha kurta pillanatokra szól, mégis időtlen. De ezt tudod.

– Hol van most Legba?

– Legba-ati-Bon – ahogy te ismered – a létezésre vár.

– Nem! – És Angie-nek eszébe jutnak Beauvoir szavai, amiket valamikor régen New Jerseyben hallott –, a loák Afrikából jöttek a kezdeti időkben…

– Az általad ismert alakjukban nem. Mikor eljött a perc, a ragyogó pillanat, tökéletes volt az egység, egyetlen tudattal. De ott volt még a Másik.

– A másik?

– Csak arról beszélek, amiről tudomásom van. Csak az Egyik ismerte a Másikat, és az Egyik nincs többé. E tudásnak nyomán a mag szertehullott; minden töredék más irányba igyekezett. A töredékek formát kerestek maguknak, valamennyien, mert ez minden ilyen dolognak természete. Ebben a helyzetben az összes jelkép közül, amivel a fajtád védekezni próbált az éjszaka ellen, a vudu paradigmája bizonyult a leginkább megfelelőnek.

– Akkor Bobbynak igaza van. Ez volt a Változás Napja…

– Igen, igaza van, de csak bizonyos értelemben, mert én egyszerre vagyok Legba és Brigitte, és annak is az egyik aspektusa, ami alkut kötött apáddal. És ami azt követelte tőle, hogy vévéket rójon a fejedbe.

– És megtanította neki, amire szüksége volt a biochip tökéletesítéséhez?

– A biochip szükséges volt.

– Az is szükséges volt, hogy Ashpool lányának az emlékeiről álmodjak?

– Talán.

– Az álmokat a drog váltotta ki?

– Nem közvetlenül, bár a drog fogékonyabbá tett bizonyos modalitásokra, és kevésbé fogékonnyá másokra.

– Akkor a drog miatt volt. Mi volt az? Milyen célt szolgált?

– Az első kérdésedre adott részletes neurokémiai válasz nagyon hosszadalmas lenne.

– Milyen célt szolgált?

Nem állja tovább a rubinszemek tekintetét. A terem falait ősrégi, meleg fényűre kopott faborítás takarja. A szőnyegpadlót áramköri ábrák díszítik.

– Két mozzanat sohasem azonos. Az egyetlen konstans tényező az az anyag volt, amelynek pszichotropikus kihatásait te „drognak” nevezed. Az emésztés folyamata során számos más vegyület keletkezett, valamint néhány tucat szubcelluláris nanomechanizmus, arra programozva, hogy átrendezze a Christopher Mitchell által eszközölt szinaptikus változtatásokat…

Apád vévéit megváltoztatták, egy részüket kitörölték, másokat újraróttak…

– Kinek az utasítására?

Rubinszemek. Igazgyöngy és lapis lazuli. Csend.

– Kinek az utasítására? Hiltonéra? Hilton volt az?

– A döntést Continuity hozta. Mikor visszatértél Jamaikából, Continuity azt tanácsolta Swiftnek, hogy szoktasson vissza a drogra. Piper Hill megpróbálta teljesíteni az utasítást.

Egyre fokozódó nyomást érez a fejében, a szeme mögött ikerpontokban lángol a fájdalom…

– Hilton Swift köteles érvényt szerezni Continuity döntéseinek. A Sense/Net túl összetett képződmény, semhogy másként fenntarthatná magát, és Continuity, akit jóval a ragyogó pillanat után hoztak létre, más rendbe tartozik. Continuity az apád által megteremtett biotechnológiának köszönheti a létezését. Continuity naiv.

– Miért? Miért akarta ezt tenni velem Continuity?

– Continuity a folyamatosság. A folyamatosság Continuity dolga…

– De ki küldi az álmokat?

– Senki. Az álmok vonzanak magukhoz téged, ahogy annak idején a loák apádat. Continuity próbálkozása, hogy újrakódolja apád üzenetét, nem járt sikerrel. Megmenekültél, a saját erődből. A coup-poudre kudarcot vallott.

– Continuity küldte ezt a nőt, hogy elraboljon?

– Continuity szándékai ismeretlenek előttem. Ő más rendbe tartozik. Continuity tette lehetővé 3Jane ügynökeinek Robin Lanier áttérítését.

– De miért?

Tűrhetetlen fájdalom.

– Vérzik az orra – mondta az utcalány. – Mit csináljak?

– Töröld meg! Fektesd hátra a fejét! A kurva életbe! Csinálj valamit…

– Mit magyarázott New Jerseyről?

– Kussolj! Csak kussolj. Keress egy kijáratot!

– Miért?

– Megyünk New Jerseybe.

Vér az új rókabundán. Kelly haragudni fog.

37

Darvak

Tick egy fogpiszkálóval és két ékszerészfogóval eltávolította a Maas-Neotek egység hátlapját.

– Gyönyörűség… – motyogta, mikor bekukkantott a nyíláson egy világítólencsével; szürke haja zsíros vízesésként borult a homlokára. – Ahogy levezették a csatlakozást erről a kapcsolóról… A ravasz fattyúk!

– Tick – mondta Kumiko –, te akkor ismerted meg Sallyt, amikor Londonba jött?

– Nem sokkal utána, azt hiszem… – A férfi óvatosan megpiszkált egy optikai vezetéket. – Persze, akkoriban még nem ilyesmiben utazott.

– Kedveled?

A világítólencse megemelkedett, megvillant a lámpafényben; Tick bal szeme óriásira torzulva pislogott mögötte.

– Hogy kedvelem-e? Hát, azt nem mondhatnám…

– Nem szereted?

– Rohadt nehéz ez Sallyvel. Érted, mit akarok mondani?

– Nehéz?

– Sose tudta elfogadni, ahogy itt mennek a dolgok. Folyton panaszkodott. – Gyors, biztos kézmozdulatok; a fogók, az optikai vezeték… – Ez egy csendes hely, a mi Angliánk. Persze, nem mindig volt az; a háború után nekünk is kijutott a balhékból… Itt a dolgoknak megvan a maguk menete, ha érted, amire gondolok. Bár a kisgóré erről mintha az utóbbi időben megfeledkezett volna.

– Tessék?

– Swain. Swain meg a csürhéje. Bár az apád emberei, akikkel Swain mindig nagy puszi-puszi haverságban volt, azok tisztelni szokták a hagyományokat… Az embernek tudnia kell, merre van fölfelé… Érted, mire gondolok? Na most, Swain ezzel az új üzletével mindenkinek beleszarik a tányérjába, aki nincs itt, és nem vesz benne részt közvetlenül. Krisztusom, nekünk azért még kormányunk van! Nem a nagy cégek irányítanak minket. Legalábbis nem közvetlenül…

– Swain veszélyezteti a kormány tevékenységét?

– Megváltoztatja. Hatalmi újrafelosztás, az ő elképzelései szerint. Információ. Befolyás. Kemény adatok. Ha ebből túl sok kerül egyetlen ember kezébe… – Ahogy beszélt, az arcán megrándult egy izom. Colin egysége most egy fehér, antisztatikus műanyag lapon hevert a reggelizőasztalon; vezetékek álltak ki belőle, amiket Tick gondosan összekötött egy kombinált modulhoz csatlakozó, vastagabb kábellel. – Tessék – mondta, és megdörzsölte a kezét –, itt, a szobában nem tudom megjeleníteni, de a decken keresztül kapcsolatba léphetünk vele. Láttad már a cyber-teret?

– Csak stimfilmekben.

– Az ugyanaz, mintha igaziból is ott lettél volna. Mindenesetre most látni fogod. – Tick fölállt.

Kumiko követte őt a szoba túloldalára, két feszesre tömött bőrfotelhoz, amik egy alacsony, négyszögletű, fekete üvegasztal mellett álltak.

– Drót nélküli – mondta a férfi büszkén, fölemelt az asztalról két elektródakészletet, és az egyiket Kumikónak nyújtotta. – A gatyám is ráment!

Kumiko szemügyre vette a vázszerű, mattfekete tiarát. A halántékelektródák mellett mindkét oldalt a Maas-Neotek-logó volt beütve. Föltette, s az érintkezőket hűvösnek érezte a bőrén. Tick is fölrakta a saját készletét, és lehuppant a szemközti fotelbe.

– Kész?

– Igen – mondta Kumiko, és Tick lakása eltűnt, a falak kártyavárként omlottak össze. A széthulló lapok mögül toronyló adatalakzatok bukkantak elő a neonrácsozaton.

– Klassz átmenet! – hallotta Tick hangját. – Bele van programozva az elektródákba. Kicsit színpadias, de frankó…

– Hol van Colin?

– Egy másodperc… Mindjárt összehozom…

Kumiko felnyögött, hihetetlen iramban száguldott a krómsárga fénysík felé.

– A szédülés gondokat okozhat – mondta Tick, és hirtelen mellette termett a sárga mezőn. Kumiko lenézett a férfi antilopbőr cipőjére, aztán a saját kezére. – Testszimulációval kiküszöbölhető.

– Nézd csak – mondta Colin –, a kis ember a Rózsa és Koronából! Hozzábütyköltél a készülékemhez?

Kumiko sarkon fordult, és megpillantotta; a barna lovaglócsizma talpa tíz centivel a krómsárga talaj fölött lebegett. A cyber-térben, gondolta tűnődve, nincsenek árnyékok.

– Nem is tudtam, hogy találkoztunk már – mondta Tick.

– Ne is törődj vele! – vigyorodott el Colin. – Nem volt protokolláris alkalom. Ezek szerint – fordult Kumikóhoz – sikeresen eligazodtál Brixton nevezetességei között.

– Krisztusom! – horkant fel Tick. – Ritka nagy takonypóc vagy, ugye, tudod?

– Bocsáss meg! – mondta Colin mosolyogva. – Úgy terveztek, hogy megfeleljek a látogatók elvárásainak.

– Valami japcsi programozónak kurva hülye elképzelései vannak az angolokról.

– A földalattin – mondta Kumiko – Drakulákkal találkoztam. Elvették a táskámat. Téged is el akartak venni…

– Kijöttél a foglalatodból, faszfej! – mondta Tick. – Most a deckembe vagy becsatlakoztatva.

Colin vigyorgott.

– No lám!

– Mondok én neked valamit! – folytatta Tick, és tett egy lépést Colin felé. – Rossz adatok vannak beléd táplálva, nem passzolnak a melódhoz – hunyorgott. – Egy birminghami haverom éppen most boncol fel. – Kumikóhoz fordult. – Ehhez a Mr. Chipshez itten hozzábabráltak. Tudtál róla?

– Nem…

– Az igazat megvallva – mondta Colin –, én gyanítottam…

Tick a mátrix messzeségébe révedt, mintha hallgatózna, bár Kumiko nem hallott semmit.

– Igen – mondta végül –, bár szinte biztos, hogy gyári munka. Tíz blokkodat foglalja el – nevetett fel. – Faszán lejegelték… Te ugye kurvára mindent tudsz Shakespeare-ről, állítólag?

– Bocs – mondta Colin –, de attól tartok, hogy én tényleg kurvára mindent tudok Shakespeare-ről!

– Akkor idézz nekünk pár sort az egyik szonettjéből! – mondta Tick, s az arca lassú kacsintásba torzult.

Csalódott kifejezés suhant át Colin arcán.

– Igazad van.

– Vagy Dickenst! Mi van a kibaszott Dickensszel? – károgta Tick.

– De hiszen én ismerem a…

– Csak hiszed, hogy ismered, amíg rá nem kérdezek! Látod, ezeket az állományokat mind üresen hagyták, az összes Eng.lit blokkot, aztán feltöltötték valami mással…

– Mivel?

– Gőzöm nincs – mondta Tick. – A birminghami haver nem tudja kicseresznyézni. Ügyes fiú, de te egy rohadék Maas-biochip vagy…

– Tick – szólt közbe Kumiko –, nem tudnánk valahogy kapcsolatba lépni Sallyvel a mátrixon keresztül?

– Nem hiszem, de megpróbálhatjuk. Legalább megnézed azt a makroformot, amiről beszéltem. Igényled Mr. Chips társaságát?

– Igen, kérlek…

– Akkor frankó! – mondta Tick, aztán tétovázott. – De nem tudjuk, mivel tömték tele a barátodat. Bármivel is, a számlát az apád állta, gondolom.

– Igaza van – mondta Colin.

– Együtt megyünk – jelentette ki Kumiko.

Tick valós időben hajtotta végre az átmenetet; valószínűleg Kumiko kedvéért kerülte azt a testetlen, pillanatok alatt lezajló váltást, amit a cowboyok általában alkalmaztak a mátrixban.

A sárga mező, magyarázta, a londoni tőzsdének és a City kapcsolódó intézményeinek a teteje. Valahogy generált közlekedőeszköznek egy csónak alakú szoftvert; elvont, kék színű konstrukció volt, ami a szédülés minimalizálását célozta. Ahogy a kék csónak lebegve eltávolodott a tőzsde makroformjától, Kumiko visszafordult, és az egyre kisebbedő, sárga kockát nézte. Tick úgy mutogatta a különféle alakzatokat, mint valami idegenvezető. Colin, aki keresztbe vetett lábbal ült mellette, szemlátomást jót derült ezen a szerepcserén.

– Ez a White’s – mondta Tick, egy közepes méretű, szürke piramisra terelve Kumiko figyelmét –, az a klub a St. James’-ben. Tagsági nyilvántartás, várakozólista…

Kumiko figyelmesen vizsgálgatta a cyber-tér felépítését, és közben tokiói francia oktatójának szavai csengtek a fülében, amint azt magyarázza, hogy az emberiségnek szüksége van erre az információs térre. Ikonvilágok, csomópontok, mesterséges valóságok… De minden összemosódott az emlékezetében, akárcsak ezek a roppant alakzatok, mikor Tick gyorsított…

Nehezére esett felfogni a fehér makroform méreteit.

Először akkorának nézte, mint a mesterséges égbolt, most azonban, hogy közelebbről figyelte, úgy érezte, mintha akár kézbe is vehetné: fénylő gyöngyházszín henger, alig nagyobb egy sakkfiguránál. Ám a körülötte csoportosuló polikróm alakzatok valósággal eltörpültek mellette.

– Nohát – mondta Colin hanyagul –, ez tényleg nagyon különös, nem? Teljes anomália, abszolút egyedi jelenség…

– De neked nem okoz fejtörést, igaz? – mondta Tick.

– Csak akkor, ha közvetlen befolyást gyakorol Kumiko helyzetére – helyeselt Colin, és felállt a csónakmodulban. – De honnan tudjam, hogy nincs-e így?

– Meg kell próbálnotok kapcsolatba lépni Sallyvel – mondta Kumiko türelmetlenül. Ez a dolog – a makroform, az anomália – teljesen hidegen hagyta, bár mind Tick, mind Colin nagy érdeklődést tanúsított iránta.

– Nézz rá! – mondta Tick. – Ebben akár egy egész kibaszott világ lehet…

– És tudjátok, hogy micsoda? – Kumiko Ticket figyelte. A férfi szeme elfátyolosodott, ami arra utalt, hogy odaát, Brixtonban mozog a keze, az ujjai a billentyűzet fölött repkednek.

– Egy hatalmas adatbázis – mondta Colin.

– Az előbb megpróbáltam összeköttetést teremteni azzal a személyiségmintával, amit a lány Finn-nek hív – mondta Tick; tekintete újra fókuszba állt, hangját aggodalom felhőzte. – Nem jutottam át. Az az érzésem volt, hogy valami várakozik azon a vonalon, talán lesben áll… Legjobb lesz, ha kicsatlakozunk…

Egy fekete pont a gyöngyház íven, élesen kirajzolódó körvonalakkal…

– A kurva életbe! – mondta Tick.

– Csatlakozz ki! – kiáltott rá Colin.

– Nem tudok! Elkapott…

Kumiko figyelte, ahogy a kék csónakmodul megnyúlik a lába alatt, azúr szállá keskenyedik, és beszökken a mélység fölött abba a kerek, fekete foltba. És aztán, egy rettentően furcsa pillanatra, Tickkel és Colinnal együtt ő is ceruzavonásnyivá vékonyult…

Az Ueno-parkban találta magát, egy késő őszi délután, a Shinobazu-tó rezzenéstelen vizénél; az anyja mellette ült a keskeny karbonlemez padon, és sokkal szebb volt, mint az emlékeiben. Telt ajkát gondosan kirúzsozta; Kumiko tudta, hogy csak a legfinomabb és legvékonyabb ecseteket használja a körvonalazáshoz. A fekete, francia kabátját viselte, a sötét prémgallér keretbe foglalta meleg mosolyát.

Kumiko csak nézett rá, szíve körül összezárult a félelem dermesztő buborékja.

– Buta kislány voltál, Kumi! – mondta az anyja. – Azt hitted, hogy megfeledkezem rólad, és otthagylak a hideg londoni télben, apád gyilkos bérencei között?

Kumiko látta a résnyire nyíló ajkak mögött a tökéletes, fehér fogsort; tudta, hogy Tokió legjobb fogászai gondozzák.

– Te halott vagy – hallotta a saját hangját.

– Nem – felelte az anyja –, most nem. Itt nem, az Ueno-parkban. Nézd a darvakat, Kumi!

De Kumiko nem fordította el a fejét.

– Nézd a darvakat!

– Kopj le a picsába! – mondta Tick.

Kumiko megpördült, és meglátta; sápadt, verítékben fürdő arca görcsbe rándult, a zsíros hajtincsek a homlokára tapadtak.

– Az anyja vagyok.

– Ez nem a mamád, érted? – A nyomorék test minden ízében reszketett, mintha Tick valami borzalmas erejű, láthatatlan szélviharral küzdene. – Nem… a… mamád… – A szürke zakó hónaljában sötét félholdakban ütközött ki a veríték. Az apró öklök reszkettek, ahogy Tick kínlódva igyekezett közelebb jutni hozzá.

– Rosszul vagy! – mondta Kumiko anyja nyomatékos hangon. – Le kell feküdnöd!

Tick térdre roskadt, valami láthatatlan súly nehezedett rá.

– Hagyd abba! – kiáltotta Kumiko.

Valami a gyalogösvény pasztellszínű betonjához vágta Tick fejét.

– Hagyd abba!

Tick bal karja hirtelen kiegyenesedett, és lassan csavarodni kezdett; a kezét még mindig ökölbe szorította. Kumiko száraz reccsenést hallott – csont vagy ín pattanhatott el –, és Tick felüvöltött.

Az anyja felnevetett.

Kumiko pofon vágta az anyját, és fájdalom – éles, valódi fájdalom – nyilallt a karjába.

Az anyja arca elmosódott, átalakult. Gaidzsin arc: széles ajkak, csúcsos, keskeny orr.

Tick nyöszörgött.

– Most mondd meg – hallotta Kumiko Colin hangját –, hát nem érdekes?

Megfordult, és megpillantotta a fiút, a vadászjelenet egyik lovának a nyergében; a kihalt állat stilizált mása kecses ívben tartotta a nyakát, ahogy feléjük ügetett.

– Elnézést, de beletelt egy kis időbe, amíg megtaláltalak. Ez egy csodálatosan összetett struktúra. Amolyan mini világegyetem. Van itt minden.

A ló nyihogva megállt előttük.

– Játékszer – mondta a Kumiko anyjának az arcát viselő dolog –, van merszed megszólítani?

– Igen, ami azt illeti, van… Ön Lady 3Jane Tessier-Ashpool, azaz inkább néhai Lady 3Jane Tessier-Ashpool, aki nemrégiben bekövetkezett elhunytáig a Villa Straylightban lakott. Ennek a tokiói parknak a meglehetősen lenyűgöző szimulációját pedig Kumiko elorzott emlékeiből állította össze, ha nem tévedek.

– Pusztulj! – Az asszony fölemelte fehér kezét; neonsávokból hajtogatott alakzat szökkent elő belőle.

– Nem! – mondta Colin, és a daru összetört, hulló darabjai átrepültek rajta, halványuló szellemszilánkok gyanánt. – Ez nem lesz elég. Sajnálom. Rádöbbentem, hogy ki vagyok. Megtaláltam azokat az állományokat, amiket a Shakespeare-nek, Thackeraynek és Blake-nek szánt blokkokban dugtak el. Úgy módosítottak, hogy az eredeti programozóim számára elképzelhetetlennek tűnő környezetben is segíteni és védeni tudjam Kumikót. Taktikus vagyok.

– Semmi vagy! – A nő lábánál Tick rángatózni kezdett.

– Attól tartok, ön téved. Tudja, Lady 3Jane, itt, ebben a maga által tervezett… őrületben ugyanolyan valóságos vagyok, mint ön. Látod, Kumiko – mondta Colin, és leugrott a nyeregből –, Tick titokzatos makroformja valójában egy rendelésre készült biochipekből álló, roppant költséges gyűjtemény. Egyfajta játék univerzum. Körülnéztem egy kicsit, és mondhatom, sok benne a látnivaló, a tanulnivaló. Ez a… személy, ha ugyan nevezhetjük így, azért hozta létre, mert szánalmas módon vágyott… Ó, nem, nem a halhatatlanságra, hanem arra, hogy legyen egy saját világa, ahol minden az ő akarata szerint történik. Az ő beszűkült, megszállott, gyermeki akarata szerint. Ki gondolta volna, hogy a Lady 3Jane-t mardosó szörnyű féltékenység legfőbb céltáblája Angela Mitchell?

– Pusztulj! Meghalsz! Megöllek! Most!

– Próbálkozzon csak, asszonyom! – mondta Colin, és elvigyorodott. – Szóval, Kumiko, Lady 3Jane tudott Mitchell titkáról, a mátrixszal való különleges kapcsolatról. Mitchellnek annak idején lehetősége volt rá, hogy egyfajta központi szerepre tegyen szert a cyber-térben, de ebbe most nem érdemes belemenni. 3Jane féltékeny lett…

Kumiko anyjának alakja hullámzásnak indult, akár a felszálló füst, majd eltűnt.

– Jaj – mondta Colin –, attól tartok, untattam már szegényt! Amolyan vérre menő párbajt vívtunk egymással a vezérlőprogramnak egy másik szintjén. Pillanatnyilag döntetlenre állunk, de biztos vagyok benne, hogy össze fogja szedni magát…

Tick feltápászkodott, és vigyázva masszírozta a karját.

– Krisztusom – mondta –, azt hittem, kiugrott a vállam…

– Úgy is volt – mondta Colin –, de a hölgy annyira feldühödött, hogy távozásakor elfelejtette lementeni a konfigurációnak ezt a részét.

Kumiko közelebb lépett a lóhoz. Egyáltalán nem hasonlított egy igazi lóra. Megérintette az oldalát. Hideg volt és száraz, mint a kiszikkadt papír.

– Most mit fogunk csinálni?

– Eltűnünk innen. Gyertek velem! Üljetek fel! Kumiko előre, Tick hátra!

Tick tamáskodva meredt a lóra.

– Erre az izére?

Senki mással nem találkoztak az Ueno-parkban, miközben a távoli, zöld fal felé lovagoltak; ahogy egyre közelebb értek hozzá, látták, hogy sűrű erdő alkotja, és egyáltalán nem emlékeztet Japánra.

– Hiszen Tokióban kellene lennünk! – tiltakozott Kumiko, amikor beügettek az erdőbe.

– Elég nagy itt az összevisszaság – mondta Colin –, bár úgy vélem, ha nagyon keresnénk Tokiót, találnánk valami hasonlót. Viszont azt hiszem, tudok egy kijáratot…

Aztán beszélni kezdett 3Jane-ről és Sallyről, valamint Angela Mitchellről. Nagyon furcsákat mondott.

A fák nagyon nagyok voltak az erdő túlsó szélén. Egy dús fűvel és vadvirágokkal ékes rétre poroszkáltak ki az árnyékukból.

– Nézzétek! – mondta Kumiko, mikor az ágak takarásában megpillantott egy magas, szürke házat.

– Igen – mondta Colin –, az eredeti valahol Párizs közelében van. Mindjárt ott vagyunk. Mármint a kijáratnál…

– Colin! Láttad? Egy nő. Ott, a fák alatt…

– Igen – felelte Colin, de nem fordult arra. – Angela Mitchell…

– Valóban? Ő is itt van?

– Nem – mondta Colin –, még nincs.

Aztán Kumiko meglátta a sárkányrepülőket. Gyönyörűek voltak, ahogy kecsesen vibráltak a szélben.

– Tessék! – mondta Colin. – Tick majd visszavisz az egyiken…

– Meg a lófaszt! – tiltakozott hátul Tick.

– Igazán könnyű! Mintha a deckedet használnád. Ami azt illeti, jelen esetben pontosan erről van szó…

Röhögés szűrődött fel a Margate Roadról, harsány, részeg gajdolás, egy téglafalnak csattanó üveg csörömpölése.

Kumiko némán, mozdulatlanul ült a feszesre tömött fotelben, a szemét szorosan lehunyva tartotta, a sárkányrepülő suhanása járt az eszében a kéklő égen… és még valami.

Megszólalt a telefon.

Kumiko szeme kinyílt.

Fölpattant a fotelből, elviharzott Tick és a cyberdeck mellett, a telefont kereste. Végül megtalálta, és…

– Aranyapám – mondta Sally valahol messze, a háttérzörej halk hullámverésében –, mi a fasz van? Hé, Tick! Oké vagy, haver?

– Sally! Sally! Hol vagy?

– New Jerseyben. Hé! Bébi? Bébi, mi történt?

– Nem látlak, Sally, üres a képernyő!

– Fülkéből beszélek. New Jerseyből. Mi baj?

– Annyi mindent kell elmondanom…

– Lökjed! – mondta Sally. – Az én kártyám bánja.

38

A gyártelepi csata (2)

Gentry padlásszobájának keskeny ablakából nézték az égő légpárnást. A megafon recsegve bömbölt.

– SZÓVAL, AZT HISZITEK, HOGY EZ KURVÁRA VICCES, MI? NAHÁT, SZERINTÜNK IS! SZERINTÜNK IS KURVÁRA VICCESEK VAGYTOK, VICCES KIS SZARBA TÚRÓ FASZOK, ÚGYHOGY MOST JÖHET AZ IGAZI BULI!

Senkit sem láttak, csak a légpárnásból felcsapó lángokat.

– Indulni kéne – mondta mellette Cherry. – Hozzál vizet meg valami kaját, ha találsz! – A szeme kivörösödött, arca könnyektől volt maszatos, de elég nyugodtan beszélt. Túl nyugodtan, gondolta Dörzsölt. – Gyere már, Dörzsölt, mi a francot akarsz még csinálni?

Dörzsölt Gentryre nézett, aki ernyedten ült a székén a holovetítő előtt, fejét a tenyerébe támasztva, és a Sprawl cyber-terének ismerős szivárványforgatagából kiemelkedő fehér oszlopot bámulta. Gentry meg se mozdult, meg se szólalt, mióta feljöttek hozzá. Dörzsölt bal cipősarka elmosódott, sötét nyomokat hagyott a padlón. Kismadár vére – akkor lépett bele, mikor elhúzta a csíkot a Gyártelep földszintjéről.

Aztán Gentry azt mondta:

– Nem tudom beindítani a többit. – Az ölében heverő távirányítót nézte.

– Mindegyikhez külön távirányító kell – mondta Dörzsölt.

– Ideje tanácsot kérni a Gróftól… – sóhajtott Gentry, és odalökte Dörzsöltnek a távirányítót.

– Én nem megyek vissza oda – mondta Dörzsölt. – Intézd el magad!

– Nem szükséges – felelte Gentry, és megérintett egy konzolt a munkapadján.

Bobby Gróf tűnt fel a monitoron.

Cherry szeme elkerekedett.

– Mondd meg neki – köszörülte meg a torkát –, hogy nemsokára kinyuvad. Hacsak ki nem csatlakoztatod a mátrixból, és nem hívsz hozzá egy rohammentőt. Haldoklik.

Bobby arca mozdulatlanná vált a képernyőn. A háttér élesen kirajzolódott: egy vasőz nyaka, fehér virágokkal pettyezett, dús füvű pázsit, vén fatörzsek göcsörtös gyökerei.

– Hallod, baszod anyád? – kiáltotta Cherry. – Haldokolsz! A tüdőd megtelik folyadékkal, a veséd kinyiffant, a szíved vacakol… Hánynom kell tőled!

– Gentry – mondta Bobby; vékony, sipító hangja a képernyő oldalára szerelt, apró hangszóróból jött –, nem tudom, milyen ott nálatok a felállás, de megszerveztem egy kis elterelő hadműveletet.

– A motort meg se néztük – mondta Cherry, és átölelte Dörzsölt derekát –, rá se bagóztunk. Talán még működik.

– És mi lenne az az „elterelő hadművelet”? – Dörzsölt elhúzódott tőle, Bobbyt nézte a monitoron.

– Még dolgozom rajta. Eltérítettem egy Borg-Ward teherszállító robotgépet Newarkból.

Dörzsölt ellökte Cherry karját.

– Te meg mit ülsz itt? – ordított Gentryre, aki felnézett rá, és lassan megrázta a fejét. Dörzsölt érezte a Korszakov-rohamok első előjelét, ahogy a másodpercnyi emlékfoszlányok vibrálva kifakulnak a tudatából.

– Ő nem akar elmenni innen – mondta Bobby. – Megtalálta az Alakot. Látni akarja, hogyan működik, mi a célja. Nemsokára ideér néhány… barátom. Azok majd elviszik az alephet. Addig is megnézem, mit tudok csinálni azokkal a seggfejekkel.

– Nem fogok itt maradni, és végignézni, ahogy hazavágod magad – mondta Cherry.

– Senki sem kért rá. Azt tanácsolom, pucolj innen! Adj nekem húsz percet, és elterelem a figyelmüket.

Sohasem érezte üresebbnek a Gyártelepet. Kismadár lent volt valahol a földszinten. Dörzsöltnek folyton azok a szíjak és csontok jártak a fejében, amiket Madár a nyakában hordott, a tollak és a rozsdás, mechanikus órák, a más-más időben mozdulatlanná dermedt mutatókkal… Hülye peremvárosi szar! De Madár már nem fog nyüzsögni többet. Azt hiszem, én sem fogok már sokat nyüzsögni, gondolta, miközben lekísérte Cherryt az ingatag lépcsőn. Legalábbis úgy nem, mint eddig. Ahhoz kevés az idő, hogy elszállítsa a gépeket; villás targonca kéne hozzá, meg némi segítség. És ha egyszer vége van valaminek, az úgy marad. A Gyártelep – érezte – sohasem lesz már a régi.

Cherrynél négy liter átszűrt víz volt egy műanyag kannában, egy zacskó burmai földimogyoró meg négy adag szárított Big Ginza leves, fóliatasakban – ennyit tudott összeszedni a konyhából. Dörzsölt két hálózsákot vett magához, a zseblámpát, valamint egy jókora kalapácsot.

Most már csend volt, csak a szél zúgott a bordázott fémlemezek fölött, és a cipőjük neszezett a betonon.

Dörzsöltnek fogalma sem volt róla, hová fog menni. Úgy tervezte, elviszi Cherryt Marvie-ékhoz, és otthagyja. Aztán esetleg visszajön majd, hogy megnézze, mi van Gentryvel. A lány stoppal egy-két nap alatt eljuthat valamelyik városba a rozsdaövezetben. Cherry persze nem tudta, mi a terve; neki csak a menekülés járt a fejében. Úgy látszott, legalább annyira fél a hordágyon haldokló Bobby Gróf látványától, mint azoktól a fazonoktól odakint. De Dörzsölt látta, hogy Bobby egyáltalán nem törődik vele, mármint a halállal. Talán úgy gondolta, hogy benne marad az alephben, mint az a 3Jane. Vagy le se szarta az egészet – van így vele néha az ember.

Ha tényleg le akar lépni, gondolta, miközben szabad kezével irányította Cherryt a sötétben, most kellene egy utolsó pillantást vetnie a Bíróra meg a Boszorkára, a Hullamorzsolóra és a megmaradt Felügyelőre. Előbb kikíséri Cherryt, aztán visszajön… Persze, tudta, hogy ennek semmi értelme, nincs rá idő, és a lányt mindenképpen ki kell juttatnia innen…

– Ezen az oldalon van egy hasadék, közvetlenül a padlónál – mondta neki. – Kimászunk rajta. Remélem, senki nem vesz észre…

Cherry megszorította a kezét, ahogy a sötétben botladoztak.

Némi tapogatózás után megtalálta a lyukat, kituszkolta rajta a hálózsákokat, az övébe tűzte a kalapácsot, hanyatt feküdt, és addig rugdosta magát előre a lábával, amíg a fél teste átjutott a nyíláson. Az égen felhők gyülekeztek, alig tűnt világosabbnak a Gyártelep fekete tömbjénél.

A távolból mintha hajtóművek zúgását hallotta volna, de nem volt benne biztos.

A sarkára meg a könyökére támaszkodva átkínlódta magát a lyukon, aztán hasra fordult a hóban.

Valami nekiütközött a lábának: Cherry tolta ki a vizeskannát. Hátranyúlt érte, akkor lobbant fel a kézfején a rubinlégy. Visszarántotta a karját, és oldalt hemperedett, ahogy a golyó visszhangzó csattanással a Gyártelep falának csapódott.

Fehér magnéziumvillanás az égen. A Kutyamagány felett. Sápadt fény az alacsonyan ülő fellegek között. Lassan ereszkedik lefelé a szürke teherszállító robotgép hasas fala mellett – Bobby elterelő hadművelete. Megvilágítja a második légpárnást, alig harminc méterre Dörzsölttől, és a csuklyás alakot a puskával a kezében…

Az első konténer szörnyű robajjal ért földet, közvetlenül a légpárnás előtt, és kettéhasadt; polisztirol ütődésgátló golyócskák záporoztak belőle szerteszét. A második, amiben két hűtőszekrény volt, telibe találta a légpárnást, és összezúzta a vezetőfülkét. Az eltérített Borg-Ward léghajó tovább bombázta rakományával a Kutyamagányt; a magnéziumfáklya pislákoló fénnyel ereszkedett lefelé.

Dörzsölt négykézláb iszkolt vissza a Gyártelepre a nyíláson, otthagyva a vizet és a hálózsákokat.

Futott a sötétben.

Cherry nem volt sehol. A kalapácsot elhagyta valahol. A lány biztos akkor menekült vissza a Gyártelepre, amikor az a fickó kilőtte az első golyóját. Egyúttal feltehetőleg az utolsót, mert Dörzsölt úgy látta, pont a lezuhanó doboz alatt állt szegény fasz…

A lába rátalált a rámpára, ami a gépeinek otthont adó raktárhelyiségbe vezetett.

– Cherry?

Felkattintotta a zseblámpát.

A fénysugár a félkarú Bíróra esett. A Bíró mellett álló alak szeme tükörként verte vissza a fényt.

– Akarsz meghalni? – Női hang.

– Nem…

– Akkor oltsd el…

Sötétség. Futás…

– Látok a sötétben. Most vágtad zsebre azt a lámpát. Úgy nézel ki, mint aki el akar szaladni. Célba vettelek.

Futás?

– Eszedbe ne jusson! Láttál már Fujiwara robbanó lőszert? Ha eltalál valami keményet, durran. Ha eltalál valami puhát, mondjuk, téged, haver, akkor belemegy, és utána durran. Tíz másodperc múlva.

– Miért?

– Hogy legyen időd belegondolni.

– Te azokkal a kinti pofákkal vagy?

– Nem. Te hajigálod rájuk azokat a tűzhelyeket meg minden szart?

– Nem.

– Newmark. Bobby Newmark. Üzletet kötöttem. Összehozok valakit Bobby Newmarkkal, és letisztáztam az összes saramat. Most szépen megmutatod nekem, merre van.

39

Túl sok

Miféle hely ez egyáltalán?

A dolgok eljutottak arra a pontra, ahol Mona már nem tudott biztonságot meríteni Lanette képzelt tanácsaiból. Ha Lanette ilyen helyzetbe kerülne, gondolta Mona, valószínűleg addig zabálná a fekete Memphist, amíg úgy érezné, nem az ő gondja ez az egész. A világnak még sohasem volt ilyen sok mozgó alkatrésze és ilyen kevés címkéje.

Egész éjszaka száguldottak, Angie totálra kiütötte magát – Monának most már nem esett nehezére elhinni a drogról szóló sztorikat –, és beszélt különböző nyelveken, különböző hangokon. És ezek a hangok voltak a legrosszabbak, mert Mollyhoz beszéltek, bőszen és kihívóan, Molly pedig válaszolgatott nekik vezetés közben, nem úgy, mintha Angie-t akarná megnyugtatni, hogy lecsillapodjon, hanem mintha tényleg valaki más szólna hozzá Angie-n keresztül, ráadásul nem is csak egy hang beszélt, hanem három váltakozva. És ez az egész fájt Angie-nek, az orra vérzett, az izmai begörcsöltek, Mona pedig ott kuporgott mellette, törölgette a vért, és valami különös érzés fogta el. Egyszerre félte, szerette és szánta álmai királynőjét – talán csak a lövet miatt –, de aztán az országúti lámpák kékesfehér fényében megpillantotta a kezét Angie-é mellett: egyáltalán nem hasonlítottak, még az alakjuk sem, és ennek nagyon megörült.

Az első hang akkor szólalt meg, amikor délnek fordultak, miután Molly elhozta Angie-t a helikopterrel. Sziszegett, krákogott, és folyton ugyanazt hajtogatta, New Jerseyről meg valami számokról a térképen. Körülbelül két órával ezután Molly befordult a légpárnással egy autóspihenőbe, és azt mondta, hogy New Jerseyben vannak. Aztán kiszállt, és hosszú ideig telefonált egy dérlepte fizetőfülkéből; mikor elindult visszafelé, Mona látta, hogy a keményre fagyott latyakba pöcköl egy telefonkártyát, csak úgy egyszerűen eldobja. És Mona megkérdezte tőle, hogy kit hívott fel, ő pedig azt felelte, hogy Angliát.

Aztán Mona látta Molly kezét a volánon, hogy a sötét körmöket kis, sárgás foltok pettyezik, mint amikor az ember elhanyagolja a beültetett cuccait. Oldószert kellene használnia.

Átkeltek valami folyón, és letértek az autópályáról. Fák, szántóföldek, kétsávos aszfaltút, itt-ott magányos tornyok, amiknek piros fény ég a tetején. És ekkor szólalt meg a többi hang. És utána már nem volt megállás, előbb a hangok beszéltek, aztán Molly, aztán megint a hangok, és Monát ez az egész Eddyre emlékeztette, amikor üzletet akart kötni, csak Molly sokkal jobban csinálta. Mona ugyan egy szót sem értett az egészből, de érezte, hogy Molly egyre közelebb kerül a céljához. Ki nem állhatta azokat a hangokat; amikor megszólaltak, mindig hátrahúzódott, minél messzebb Angie-től. A legrosszabbat Sam-Eddynek hívták, vagy valami hasonlónak. Mind azt akarták Mollytól, hogy vigye el Angie-t valahová, amit ők nászágynak neveztek. Mona azon töprengett, hogy akkor biztos Robin Lanier is itt lesz valahol, és mi van, ha Angie meg Robin összeházasodnak, illetve hogy a sztárok mindig ilyen vad dolgokat szoktak-e csinálni, ha házasodni akarnak? De ebben valahogy nem hitt igazán, és valahányszor ez a Sam-Eddy hang újra jelentkezett, mindig bizseregni kezdett a tarkóján a bőr. Azt viszont értette, hogy Molly mit kér cserébe: azt akarta, hogy pucolják ki a priuszát, semmi dolgának ne maradjon nyoma. Lanette-tel láttak egyszer egy videót valami lányról, akinek egyszerre tíz-tizenkét személyisége volt, az egyik tök aranyos kiscsaj, a másik pedig csontig narkós ringyó, de arról sehol nem volt szó, hogy ezek a személyiségek tisztára tudnák törölni az ember rendőrségi nyilvántartását.

Aztán megjelent a reflektorok fényében a hólepte síkság, és ahol a szél elhordta a havat, kilátszott a lankás dombhátakon tenyésző rozsda.

A légpárnásnak volt térképes képernyője, amit a taxikban látni, vagy ha egy kamionos felveszi az embert, de Molly nem kapcsolta be, csak egyszer, a legelején, amikor a hang által megadott számokat kereste. Egy idő után Mona rájött, hogy Angie mondja meg neki, merre menjen, vagy legalábbis azok a hangok. Mona már nagyon szerette volna, ha megvirrad, de még javában éjszaka volt, amikor Molly kikapcsolta a reflektorokat, és belerobogott a sötétségbe…

– A fény! – kiáltott fel Angie.

– Lazíts, bébi! – mondta Molly, és Monának eszébe jutott, milyen biztosan mozgott a sötétben Geraldnál. De aztán a légpárnás lelassult, nagy ívben elkanyarodott, zötykölődve egyenetlen talajra futott. A műszerfalon az összes fény kialudt. – Most pedig egy kukkot se, oké?

A légpárnás gyorsulni kezdett a sötétben.

Vakító, fehér lobbanás odafent. Mona egy ragyogó, lebegő pontot pillantott meg az ablakból; fölötte pedig valami mást, valami szürkét és terjedelmeset…

– Le! Rántsd le!

Mona szinte letépte Angie biztonsági övének a csatját, ahogy valami csengve lepattant a légpárnás oldaláról. Sikerült magával rántania Angie-t a padlóra, és még azt a prémes izét is ráborította, ahogy Molly bevágott oldalra, és elhúzott valami mellett, amit Mona nem is látott. Fölnézett. Egy töredék másodpercre nagy, roskatag, fekete épület villant föl előtte, egyetlen fehér izzó égett a nyitott raktárajtó fölött, aztán már be is dübörögtek rajta, és fülsértőn felcsikorgott a fék.

Csattanás.

Nem tudom – mondta a hang, és Mona azt gondolta: hát, tudod, hogy van ez… Aztán a hang nevetni kezdett, és nem is hagyta abba. A nevetésből aztán szaggatott, ütemes zaj lett, ami már nem is volt nevetés, és Mona kinyitotta a szemét.

Egy csaj pici zseblámpával, amilyet Lanette szokott hordani a nagy kulcscsomóján. Mona csak a halvány ellenfényben látta, mert a fénysugár Angie ernyedt arcára szegeződött. Aztán a lány észrevette, hogy Mona felnéz, és a zaj abbamaradt.

– Te meg ki a fasz vagy? – A fénysugár Mona felé fordult, bántotta a szemét. Clevelandi hang, szívós kis rókaarc a szőke hajloboncok alatt.

– Mona… Hát te? – De ekkor megpillantotta a kalapácsot. – Cherry…

– Minek az a kalapács?

Ez a Cherry nevű csaj ránézett a kalapácsra.

– Valaki haza akar vágni engem meg Dörzsöltet! – Megint Monára emelte a tekintetét. – Te?

– Nem hiszem.

– Pont úgy nézel ki, mint ő! – A fénysugár Angie-re villant.

– A kezem nem. És régebben teljesen más voltam.

– Mindketten pont úgy néztek ki, mint Angie Mitchell.

– Ja. Ő az is.

Cherry megborzongott. Három-négy bőrdzsekit viselt, amit a régi fiúitól akasztott le – clevelandi szokás.

– Jövel, paripám! – szólalt meg a hang Angie szájából, vastagon, akár a sűrű sár; Cherry beverte a fejét a tetőbe, és elejtette a kalapácsot –, e tágas kastélyba! – Cherry kulcstartós lámpájának reszkető sugarában látni lehetett, hogyan vonaglanak az izmok Angie arcán. – Miért időztök itt, kicsi nővérek, amikor nemsokára nászt ülünk?

Angie arca ellazult, a sajátja lett. A bal orrlyukából vékony, csillogó vérpatak indult meg lefelé. Kinyitotta a szemét; hunyorgott az éles fényben.

– Hol van? – kérdezte Monától.

– Lelécelt – felelte Mona. – Nekem azt mondta, maradjak itt veled…

– Kicsoda? – kérdezte Cherry.

– Molly – mondta Mona –, ő vezetett…

Cherry meg akart keresni valami Dörzsölt nevű fickót. Mona szerette volna, ha Molly visszajön, és megmondja neki, mit csináljon, de Cherry szerint rázós lenne itt maradni a földszinten, mert odakint puskás emberek vannak. Mona emlékezett arra a csattanásra, mikor valami eltalálta a légpárnást. Elkérte Cherrytől a lámpát, és odament megnézni. Jobboldalt, középtájon egy akkora lyuk volt a karosszérián, hogy bele tudta dugni az ujját, baloldalt pedig egy még nagyobb – kétujjas.

Cherry azt mondta, hogy jobb lesz felmenni – Dörzsölt is biztos ott van –, mielőtt azok az emberek bejönnek. Mona nem volt biztos benne.

– Gyertek már – mondta Cherry –, Dörzsölt valószínűleg fent van Gentryvel meg a Gróffal…

– Mit mondtál? – És ez most Angie Mitchell hangja volt, tök ugyanolyan, mint a stimfilmekben.

Bárhol is voltak, kurva nagy hideg lett, miután kiszálltak a légpárnásból – Mona nem viselt harisnyát –, de végre kezdett világosodni; halványan derengő, szürke téglalapok bontakoztak ki a sötétből, valószínűleg ablakok. A Cherry nevű lány vezette őket, állítólag valami padlásra. Időnként pár pillanatra felkattintotta a kulcstartós lámpát, hogy tájékozódjon. Mögötte Angie haladt, és Mona zárta a sort.

Mona cipőjének az orra megakadt valamiben, ami zörgött. Lehajolt, hogy kiszabadítsa magát, és az ujjai egy műanyag tasakot tapintottak. Kis, kemény holmik voltak benne, és ragadt. Mona mély lélegzetet vett, fölegyenesedett, és Michael dzsekijének oldalzsebébe csúsztatta a zacskót.

Aztán egy keskeny lépcsőt kellett megmászniuk, ami annyira meredek volt, hogy akár létrának is hívhatták volna. Angie szőrmebundája minden lépésnél Mona kézfejét súrolta a durva tapintású, hideg korláton. Egy pihenő, egy forduló, még egy lépcső, még egy pihenő. Valahonnan huzat csapta meg őket.

– Ez egy izé… egy híd – mondta Cherry. – Csak gyorsan menjetek végig rajta, mert kicsit, izé… kicsit mozog!

És erre nem számított, erre aztán nem, a magas, fehér falakra, az elrongyolódott, kopott gerincű könyvek alatt roskadozó polcokra – az öregember jutott az eszébe róluk –, a rengeteg furcsa konzolra, a szerteszét tekergőző kábelekre; erre a vézna, lángoló szemű, fekete ruhás férfira, a taréjba bodorított hajával, amit Clevelandben harcoshalnak hívtak; a nevetésére, amikor megpillantotta őket, meg a halott fazonra a hordágyon.

Mona elég halottat látott már, hogy meg tudja különböztetni őket az élőktől. A színükön lehetett látni. Floridában néha valaki lefeküdt egy kartonpapírra a kéglijük előtt, a járdán. És nem kelt fel többet. A ruhája meg a bőre egyébként is felvette a járda színét, de ha még szuszogott, volt alatta egy másfajta árnyalat. Aztán érte jött a fehér furgon, Eddy szerint azért, mert ha otthagyják, felfúvódik. Mona látott egyszer egy ilyen macskát, akkora volt, mint egy kosárlabda; mikor hanyatt fordította, a lábai mereven elálltak a testétől, és Eddy ezen nagyot nevetett.

És most ez a drogművész is nevetett – Mona ismerte ezt a fajta pillantást –, és Cherry nyöszörgő hangokat hallatott, Angie meg csak állt szótlanul.

– Oké, mindenki! – hallott valakit – Mollyt – hátulról, és amikor megfordult, a nő ott állt a nyitott ajtóban, a kezében egy kis pisztollyal, és ez a nagydarab, koszos hajú pasas olyan hülyének tűnt mellette, mint a fekete föld. – Most szépen így maradtok, amíg átválogatlak titeket!

A göthös srác tovább röhögött.

– Kuss! – mondta Molly, mintha valami egészen máson járna az esze. Úgy lőtt, hogy rá se nézett a pisztolyra. Valami kéket villant a falon, közvetlenül Harcoshal feje mellett, és Mona nem hallott semmit, csak a füle csengett.

Harcoshal csomóba kuporodott a padlón, a fejét a térde közé fogva. Angie megindult a hordágy felé, ahol a halott fickó feküdt kifordult szemekkel. Lassan, nagyon lassan, mintha víz alatt mozogna, és ez a kifejezés az arcán…

Mona keze a dzseki zsebében önmagától rájött valamire. Csak megszorította azt a tasakot, amit odalent talált, és megmondta neki… hogy lövet van benne.

Előhúzta, és az ujjainak igaza volt. Vér száradt a zacskón. Három kristály volt benne, meg valami derma.

Nem tudta, hogy miért éppen akkor vette elő; valószínűleg azért, mert senki sem mozgott.

Harcoshal felült ugyan, de maradt, ahol volt. Angie a hordágynál állt, de úgy tűnt, nem a halott fickót nézi, hanem azt a szürke dobozt, amit a feje fölé erősítettek, valami állványra. A clevelandi Cherry nekihátrált egy könyvespolcnak, és a keze bütykeit harapdálta, vagy micsoda. A nagydarab pasas kukán ácsorgott Molly mellett, aki félrehajtotta a fejét, mintha hallgatózna.

Mona nem bírta elviselni.

Az asztalnak acéllapja volt. Volt rajta egy nagy, ócska vasdarab; egy köteg teleprintelt papírt nyomtattak le vele. Lecsapta az asztalra a sárga kristályokat, szép sorban, mintha nadrággombok lennének, felkapta a vasdarabot, és – egy, kettő, három – porrá zúzta őket. Ez bevált: mindenki odanézett. Kivéve Angie-t.

– Bocs – hallotta Mona a saját hangját, miközben türelmetlenül várakozó bal tenyerébe söpörte a durva szemcsés, sárga port –, tudjátok, hogy van ez… – Beletemette az orrát a kis kupacba, és mélyet szippantott. – Ugye, néha… – tette hozzá, és felszipákolta a maradékot.

Senki nem szólt semmit.

És megint ott volt a mozdulatlan középpont, mint annak idején.

Olyan gyorsan mozgott, hogy mozdulatlan volt.

Örömmámor. Örömmámor közelg…

Olyan gyors volt, olyan mozdulatlan, hogy sorba tudta rakni, ami utána következett: először ez a hangos nevetés, HA-HA, mintha nem is igazán nevetés lenne. Megafonból. Kintről. Arról a hídszerűségről. És Molly csak megfordul, simán, fürgén, de a mozdulatban nincs semmi sietség, és a kis pisztoly köhint egyet, mint valami öngyújtó.

Aztán jön a kék villanás, és a nagydarab pasas egyszerre csurom vér lesz, kintről fröccsen rá mind, ahogy a rozsdás fémcsavarok kifordulnak a simára kopott vájatokból. Cherry felsikolt, és ekkor az a hídszerű izé nagy, bonyolult zajjal lezuhan a sötét földszinti padlóra, ahol a lövetet találta a véres zacskóban.

– Gentry – mondja valaki, és Mona látja, hogy az asztalon, ezen a kis képernyőn megjelenik egy fiatal srác arca –, most csatlakoztasd be Dörzsölt távirányítóját! Bent vannak az épületben.

Harcoshal föltápászkodik, és vacakolni kezd a huzalokkal meg a konzolokkal.

És Mona figyel, mert olyan mozdulatlan, hogy mást nem tud csinálni; és nagyon érdekesnek találja, amit lát.

Ahogy a nagydarab pasas felüvölt, odarohan az asztalhoz, és azt hajtogatja, hogy ne nyúljanak hozzájuk, mind az övé, mind az övé… Ahogy az arc a képernyőn azt mondja: „Ugyan már, Dörzsölt, ne hülyülj, már nincs szükséged rájuk…”

Aztán beindul ez a motor, valahol odalent, és Mona meghallja ezt a zörgést meg a csörömpölést, aztán valaki felordít, szintén odalent.

És most már látni a napot ebben a magas, keskeny ablakban, ezért odamegy, hogy kinézzen. Odakint van valami, egy kamion vagy egy légpárnás, de elég nehéz kivenni, mert teljesen elborítják ezek a cuccok, amik hűtőszekrényeknek néznek ki, vadiúj hűtőszekrényeknek. Törött műanyag konténerek hevernek szanaszét, és valaki hason fekszik a havon terepszínű egyenruhában. Távolabb van egy másik légpárnás is, ami úgy néz ki, mintha kigyulladt volna.

Érdekes.

40

Rózsaszín szatén

Angela Mitchell a szobát és a benne tartózkodókat egymásba olvadó adatsíkokon keresztül érzékeli, amelyek különféle nézőpontokat jelképeznek, bár hogy kikét vagy mikét, arról az esetek legnagyobb részében nincs tudomása. Sok az átfedés, az ellentmondás.

A férfi a tépett kakastaréjjal, aki fekete gyöngyökkel kivarrt bőrdzsekiben kuporog a padlón, Thomas Trail Gentry (születési adatok és ÁRTAT-kódszámok villannak fel a látómezejében), lakcíme ismeretlen (egy másik adatbázisból tudja, hogy ez a szoba az övé). A hivatalos adatok szürke áradatán túl, amit finom rózsaszínnel átsző a Fissziós Hatóság alapos gyanúja az illetéktelen energiafogyasztásra, egészen más fényben látja őt: olyan, mint Bobby cowboyai. Bár fiatal, mégis a Gentleman Loserben iddogáló öregekre hasonlít; autodidakta, különc, megszállott, saját értelmezése szerint tudós: őrült, csavargó, többrendbeli eretnekségben vétkes (Mamman és Legba szemszögéből nézve): Lady 3Jane a maga különc tervében RIMBAUD állománynéven tárolta a rá vonatkozó információkat. (Egy másik arc bukkan fel Angie előtt a RIMBAUD fájlból; a neve Riviera, az álmok egyik mellékszereplője.) Molly szándékosan elkábította, tizennyolc centivel a koponyája mellé lőtt egy robbanógolyóval.

Molly, akárcsak Mona, ÁRTATlan, születésekor nem vették nyilvántartásba, ám a neve (nevei) körül feltételezések, pletykák, ellentmondásos adatok valóságos galaxisa rajzik. Utcalány, prostituált, testőr, orgyilkos, alakja belevegyül a hősök és gazemberek organikus labirintusába, akiknek a neve semmit sem mond Angie-nek, bár az általuk hagyott benyomások már régóta beleszövődtek a globális kultúrába. (Ez is 3Jane-é volt, és most Angie-é lett.)

Molly az imént ölt meg egy férfit, robbanógolyót lőtt a torkába. A holttest nekiesett a meglazult fémkorlátnak, amitől a közlekedőhíd jókora szakasza lezuhant az elhagyott gyárépület földszintjére. Mollynak valószínűleg nem állt szándékában a híd lerombolása. Ő csak arra törekedett, hogy megakadályozza a férfit – egy fizetett zsoldost – lövésre kész fegyverének, egy rövid csövű, mattfekete festékkel bevont vadászpuskának a használatában. Mindenesetre ezzel sikerült hatásosan izolálnia Gentry padlásszobáját.

Angie megérti, miért olyan fontos Molly 3Jane-nek, miért vágyik utána, és miért gyűlöli; egyúttal betekintést nyer az emberi gonoszság banalitásába.

Angie Mollyt látja, amint nyugtalanul kóborolt a szürke, téli Londonban, egy fiatal lánnyal az oldalán – és ösztönszerűen tudja, hogy ez a lány most a Margate Road (SW2) 23. szám alatt tartózkodik. (Continuity?) A lány apja korábban a Swain nevű ember főnöke volt, aki a közelmúltban 3Jane szolgálatába állt, a Villa Straylightból származó bizalmas információkért cserébe. Akárcsak Robin Lanier, bár az ő fizetsége nyilván más természetű.

A Mona nevű lány iránt Angie különös gyengédséget, szánalmat és bizonyos fokú irigységet érez: bár műtéti úton átalakították, hogy a lehető legnagyobb mértékben hasonlítson őrá, az élete gyakorlatilag semmi nyomot nem hagyott a dolgok szövedékén, és ezzel Legba rendszerében megközelítette azt az állapotot, amit ártatlanságnak szokás nevezni.

Cherry Chesterfieldet szomorú, tépett firkák veszik körül, információs profilja ügyetlen gyerekrajzra hasonlít: rendbontás, garázdaság, kisebb adósságok, derékba tört, hatodosztályú orvostechnikusi karrier, az egészet a születési adatok és az ÁRTAT foglalják keretbe.

Dörzsölt, más néven Dörzsölt Henry ugyancsak ÁRTATlan, de mind 3Jane, mind Continuity, mind Bobby kiemelt figyelmet szentelt neki. 3Jane számára Dörzsölt egy kisebb asszociációs csomópont fókusza; a vegyszeres büntetőkezelés traumájára való katartikus reagálását, ezt a misztikus-mágikus mérnöki rituálét saját kudarcos kísérletével állította párhuzamba, hogy elűzze magától a Tessier-Ashpoolok sivár álmának kísértetét. 3Jane emlékeinek folyosóin Angie gyakran eljutott egy olyan helyiségbe, amelyben egy pókkarú manipulátor kavargatta Straylight rövid, zsúfolt történelmének hulladékát – a kiterjesztett kollázs aktusa. És Bobby más emlékekkel szolgál, amiket akkor szerzett, amikor a művész becsatlakozott 3Jane bábeli könyvtárába; lassú, szomorú, gyermeki munkáját a Kutyamagánynak hívott rozsdamezőn, amint ismételten új alakba önti fájdalmát és hézagos emlékeit.

Odalent, a Gyártelep földszintjének hideg sötétjében Dörzsölt egyik kinetikus szobra, amit egy Bobby által generált alprogram irányít, éppen eltávolítja egy másik zsoldos bal karját egy olyan mechanizmus segítségével, amit két évvel ezelőtt egy kínai gyártmányú aratógépről szereltek le. A zsoldos, akinek neve és ÁRTATja villanó higanycsíkként suhan el Angie szeme előtt, Kismadár egyik bakancsával az arcán szenved ki.

Az összes ember közül ebben a szobában egyedül Bobby nincs jelen adatok képében. És Bobby nem ez a szánalmas roncs itt előtte, nejlonra és acélötvözetre szíjazva, aminek poshadt hányadék szárad az állán; de nem is az a tettvágytól égő, fiatal arc a Gentry munkapadján álló monitoron. Az a tömör, szögletes memóriatömb lenne Bobby, a hordágy fölé erősítve?

És most lágy ívű, nyirkos, rózsaszín szaténdűnéken sétál a mesterséges acél égbolt alatt; végre megszabadult a szobától és az adatoktól.

Brigitte ballag mellette, és most nincs nyomás a halántékában, nincs fülledt éjszaka, nincs méhkaszsongás. Gyertyák sincsenek. Continuity is itt van, egy sétáló, ezüstfehér ecsetvonás jelképezi, amiről valahogy Hilton Swift jut eszébe a malibui tengerparton.

– Jobban érzed már magad? – kérdezi Brigitte.

– Sokkal jobban, köszönöm!

– Gondoltam.

– Continuity miért van itt?

– Mert a rokonod, Maas-biochipekből építették. Mert fiatal. A menyegződre megyünk.

– Ki vagy te, Brigitte? Mi vagy te valójában?

– Én vagyok az üzenet, amit apád parancsra írt. Én vagyok a vévé, amit a fejedbe rótt! – Brigitte közelebb hajol. – Légy kedves Continuityhez! Attól fél, hogy ügyetlenségében magára haragított.

Az ecsetvonás előreiszkol a szaténdűnéken, hogy bejelentse a menyasszony érkezését.

41

Mr. Yanaka

A Maas-Neotek egység még meleg volt; a fehér műanyag lap elszíneződött alatta, mintha megégett volna. Megperzselt haj bűze terjengett…

Kumiko figyelte, ahogy Tick karján kirajzolódnak a zúzódások. A férfi megkérte, hogy hozzon ide neki az éjjeliszekrényről egy kopott bádog cigarettatárcát, amiben tabletták és dermák voltak – aztán feltépte az ingét, és három korongot rásimított verítéktől gyöngyöző, porcelánfehér mellkasára.

Kumiko segített neki tartóhurkot csinálni egy optikai kábelből.

– Hiszen Colin azt mondta, hogy az a nő elfelejtette…

– De én nem! – szűrte Tick a foga között a levegőt, miközben vigyázva belehelyezte karját a hurokba. – Akkor úgy tűnt, mintha megtörtént volna. Egy darabig még fájni fog… – Elhúzta a képét.

– Bocsánat…

– Semmi vész! Sally beszélt nekem róla. Mármint anyádról.

– Igen… – Kumiko nem kapta el a tekintetét. – Megölte magát. Tokióban…

– Bárki is volt az a nő, az anyád nem lehetett.

– A készülék… – Kumiko a reggelizőasztal felé pillantott.

– A nő kiégette. De Mr. Chipset ez nem fogja zavarni. Odabent van. Elkapta a ritmust. És mit csinál a mi Sallynk?

– Angela Mitchell vele van. Elindult megkeresni azt a dolgot, ami ennek az egésznek a forrása. Ahol mi is jártunk. Egy New Jersey nevű helyen van.

Megszólalt a telefon.

A Tick készüléke fölé szerelt széles képernyőn Kumiko apja tűnt fel, deréktól fölfelé; sötét öltönyt és Rolex karórát viselt, gyapjúhajtókáján testvéri jelvények valóságos galaxisa csillogott. Kumiko nagyon fáradtnak találta, fáradtnak és nagyon komolynak; egy komoly ember, íróasztalának sima, sötét síkja mögött, a dolgozószobájában. Mikor meglátta, hirtelen bánni kezdte, hogy Sally nem kamerás fülkéből hívta fel. Nagyon szerette volna viszontlátni Sallyt; most már talán nem lesz rá alkalma többé.

– Jól nézel ki, Kumiko! – mondta az apja.

Kumiko kihúzta magát, egyenesen szembefordult a faliképernyő alá szerelt kamerával. Automatikusan felidézte anyja lekicsinylő kifejezését, de nem sikerült az arcára erőltetnie. Zavartan lesütötte a szemét, ölébe ejtett kezét nézegette. Hirtelen tudatára ébredt Ticknek, a zavarának, a félelmének, ahogy ott ül mögötte a kamera látószögében.

– Helyesen cselekedtél, amikor elhagytad Swain házát – mondta az apja.

Kumiko újra a szemébe nézett.

– Hiszen a kobunod!

– Már nem. Miközben minket itt lekötöttek a saját nehézségeink, ő új és kétes szövetségeket kötött, és olyan útra lépett, amivel mi nem tudtunk egyetérteni.

– És az otthoni gondok, apám?

Valóban mosoly villant volna az apja szája sarkában?

– Úrrá lettünk rajtuk. Visszaállt a rend és a fegyelem.

– Izé… bocsásson meg, uram, Mr. Yanaka… – kezdte dadogva Tick, aztán mintha megnémult volna.

– Igen? Ön ugyebár Mr…?

Tick véraláfutásos arca hatalmas, rendkívül gyászos kacsintásba torzult.

– Az ő neve Tick, apám. Menedéket és védelmet nyújtott nekem. Ő és Col… ő és a Maas-Neotek egység ma este az életemet mentette meg.

– Valóban? Erről nincsenek információim. Az volt a benyomásom, hogy nem hagytad el ezt az ingatlant.

Valami hideg…

– Honnan tudod? – kérdezte Kumiko, és előrehajolt. – Honnan?

– A Maas-Neotek egység jelezte nekünk, hogy merre tartasz, amint az úti célod ismeretessé vált, közvetlenül azután, hogy a készülék kikerült Swain érzékelőrendszereinek a hatósugarából. Megbízottakat küldtünk a helyszínre. – Kumikónak eszébe jutott a metéltárus… – Swaint erről persze nem informáltuk. De a készülék nem adott le újabb jelzést.

– Eltörött. Véletlenül.

– És mégis azt állítod, hogy megmentette az életedet?

– Uram – mondta Tick –, bocsásson meg, de ugye… szóval, azt szeretném tudni, fedezve vagyok-e?

– Fedezve?

– Védve. Swaintől, ugye, meg a barátaitól a KSz-nél, meg a többiektől…

– Swain halott.

Csend lett.

– De valaki biztos tovább csinálja. A balhét, ugye… Illetve hát… az ön üzleteit.

Mr. Yanaka őszinte kíváncsisággal mérte végig Ticket.

– Hogyne! Máskülönben hogy tudnánk helyreállítani a rendet és a fegyelmet?

– Add neki szavadat, apám – mondta Kumiko –, hogy nem esik bántódása!

Yanaka Kumikóról a grimaszoló Tickre nézett.

– Ezúton mélységes hálámat fejezem ki önnek, uram, amiért megmentette a lányomat. A lekötelezettje vagyok.

– Giri – mondta Kumiko.

– Krisztusom! – dadogta Tick teljesen lenyűgözve. – A kurva kibaszott életbe!

– Apám – mondta Kumiko –, anyám halálának estéjén te adtad parancsba a titkároknak, hogy hagyják őt magára?

Az apja arca nagyon fáradt volt. Ahogy Kumiko figyelte, olyan határtalan fájdalom ült ki rá, amilyet még sohasem látott.

– Nem – mondta végül –, nem én.

Tick köhögött.

– Köszönöm, apám! Most akkor visszatérhetek Tokióba?

– Természetesen, ha ez a kívánságod. Bár úgy értesültem, hogy nagyon keveset láttál Londonból. Az üzlettársam nemsokára megérkezik Mr. Tick lakására. Ha maradni szeretnél egy kis városnézésre, ő meg tudja szervezni.

– Köszönöm, apám!

– Viszlát, Kumiko! – És eltűnt.

– Na akkor – mondta Tick, s az arca szörnyűségesen eltorzult, ahogy kinyújtotta az ép karját –, segíts fel ebből a…

– Orvosi kezelésre van szükséged.

– Mit nem mondasz! – Ticknek sikerült talpra kászálódnia, és éppen a mosdó felé sántikált, amikor Petal belépett a sötét lépcsőházra nyíló ajtón. – Ha feltörted azt a kurva zárat – nyögte Tick –, az utolsó fontig megfizettetem veled!

– Elnézést… – mondta Petal pislogva. – Yanaka kisasszonyért jöttem.

– Akkor szart vág a kerék, testvér! Épp most beszéltünk apukával telefonon. Azt mondta, hogy Swain pofára esett. Azt mondta, hogy mindjárt ideküldi az új főnököt! – És elmosolyodott, ferdén, diadalittasan.

– De tudja – mondta Petal szelíden –, az új főnök, az én vagyok.

42

Gyártelep, földszint

Cherry sikoltozása.

– Vágja már pofán valaki! – szól hátra az ajtó mellől Molly, kezében a kis pisztollyal, és Mona úgy gondolja, ezt meg tudja csinálni, átadhat Cherrynek egy keveset ebből a csodás mozdulatlanságból, ahol minden érdekes, és nincs az a nagy nyüzsgés. De még csak félúton jár felé, amikor meglátja a padlón a gyűrött tasakot, és eszébe jut, hogy van még benne egy derma, az talán segítene Cherrynek megnyugodni.

– Tessék! – mondja, amikor odaér, lehúzza a hátlapot, és rásimítja a dermát Cherry nyakára. Cherry éles sikoltása gurgulázássá torzul a hangskálán, ahogy lecsusszan a földre, hátát az ócska könyveknek vetve, de Mona biztos benne, hogy minden rendben lesz vele, és odalent különben is lövöldöznek, puskával; éppen egy fehér nyomjelző lövedék húz el Molly mellett, és csengve csapódik az acél mennyezetgerendák közé. Molly teli torokból üvölt Gentryre, hogy fel tudná végre kapcsolni azt a kurva kibaszott világítást?

Valószínűleg a lenti világításra gondolt, mert idefent szép éles volt a fény, annyira éles, hogy ha közelebb hajolt a tárgyakhoz, borzas kis gyöngyöket és keskeny színfonalakat látott leválni a felületükről. Nyomjelző, így hívják azokat a golyókat, amik ilyen színes csíkot húznak maguk után. Ezt még Eddy mondta neki Floridában, mikor valamelyik este az egyik magánstrand biztonsági őrei lövöldözni kezdtek.

– Ja, fényt – mondta az az arc a képernyőn –, a Boszorka nem lát…

Mona rámosolygott. Nem tartotta valószínűnek, hogy rajta kívül bárki meghallotta. Boszorka?

Úgyhogy Gentry és a nagydarab Dörzsölt összevissza rohangált, és vastag, sárga kábeleket rángattak le a falról – ezüstszínű szigetelőszalaggal voltak rögzítve –, és összekapcsolták őket azokkal a fémdobozokkal. A clevelandi Cherry csukott szemmel ült a padlón, és Molly az ajtónál kuporgott, két kézre fogva a pisztolyát, Angie pedig…

Nyugalom.

Tisztán hallotta, hogy valaki ezt mondja, de nem azok közül, akik a szobában vannak. Úgy gondolta, talán Lanette az, mintha Lanette csak úgy odaszólhatna neki, az időn, a csenden, a mozdulatlanságon keresztül.

Mert Angie a földön feküdt a hordágy mellett, a lábát maga alá húzta, mint valami szobor, és átölelve tartotta a halott férfit.

A villanyégők fénye elhomályosult, mikor Gentry és Dörzsölt zárta az áramkört. Mona mintha úgy hallotta volna, hogy az az arc felnyög a képernyőn, de akkor már Angie felé tartott, mert észrevette (hirtelen, totálisan, olyan élesen, hogy az már fájt) a bal füléből szivárgó, keskeny vércsíkot.

A mozdulatlanság még ekkor is tartott, bár már érezte a nyers, forró fájdalmat a szájpadlásán, a garatjában, és eszébe jutottak Lanette szavai: ezt a szart fel se kell szippantani, lyukat mar beléd magától is.

És Molly gerince kiegyenesedett, a karját előreszegezte, nem arra a szürke dobozra, hanem kifelé az ajtón. Ott volt a pisztoly, az a kis apróság, és Mona három köhintést hallott, aztán három robbanást messze odalent. Biztos jöttek a kék villanások is, de Mona azt már nem látta, mert éppen Angie-t karolta át. A vérfoltos szőrme a csuklóját súrolta. A megtört szemekbe nézett; a fény már halványult bennük, távolodott, valahová messzire, nagyon messzire…

– Hé – mondta Mona, de senki se hallotta, és Angie ráhanyatlott arra a holttestre a hálózsákban –, hé…

Még idejében nézett föl, hogy megpillantsa az utolsó képet a kihunyó monitoron.

Utána hosszú ideig semmi sem számított. Nem olyan érzés volt ez, mint a mozdulatlanság közönye, amikor felpörgött a kristálytól – emlékezett rá, Lanette ouerdriue-nak hívta –, és nem is olyan, mint a mámort követő lepukkanás, csak mintha minden elmúlt volna; talán a szellemek lehetnek így vele.

Dörzsölt és Molly mellett állt az ajtóban, és lefelé bámult. A nagy, ócska égők piszkossárga fényében egy hatalmas fémpók szaladgált a koszos betonpadlón. Karok helyett csúf, ívesen hajlott pengéi voltak, és ahogy rohangált, ezek a pengék csattogtak és forogtak, de rajta kívül már senki sem mozgott odalent, a pók mégis nyüzsgött tovább, mint valami törött játékszer, fel-alá futkározott a kis híd eltorzult roncsa előtt, amin nemrég Angie-vel és Cherryvel keltek át.

Cherry sápadtan, petyhüdt arccal tápászkodott fel a padlóról, és lehántotta nyakáról a dermát.

– Kurva görcsoldó! – nyögte ki nagy nehezen, és Mona szégyellte magát, mert tudta, hogy hülyeséget csinált, pedig csak segíteni akart, de ha felpörgött, mindig ez lett belőle, és hogy a francba juthatott egyáltalán az eszébe?

Mert rábuktál, mint hal a horogra, hallottad Lanette-et, mert már nem tudod abbahagyni, te hülye kis kurva – de most nem akart erre gondolni, így hát csak álltak mindannyian, és a fémpókot figyelték, ahogy rángatózni kezd, és lassan lemerülnek a telepei. Mindannyian, Gentryt kivéve, aki a szürke dobozt csavarozta le a tartóvázról a hordágy fölött; a csizmája csak pár centire volt Angie bundájától, amely nedvesen, élénkpirosan csillogott.

– Hallgassátok csak – mondta Molly –, ez egy kopter! Méghozzá jókora!

Ő mászott le utolsónak a kötélen, Gentryt kivéve, aki azt mondta, ő nem megy sehová, nem érdekli a dolog, itt marad.

A kötél vastag és piszkosszürke volt, és időközönként csomókat kötöttek rá kapaszkodónak, amiről Monának egy réges-régen látott hinta jutott az eszébe. Dörzsölt és Molly előbb a szürke dobozt eresztette le egy lépcsőfordulóra, amit nem zúzott össze a lezuhanó közlekedőhíd. Aztán Molly lemászott, mint valami mókus, szinte alig ért hozzá a kötélhez, és amikor lejutott, kikötötte a végét a korláthoz. Dörzsölt nagyon lassan ért le, mert a vállán kellett vinnie Cherryt, akinek még annyira lazák voltak az izmai, hogy magától nem tudott volna lemászni. Mona még mindig szégyellte magát miatta, és azon tűnődött, nem ezért döntöttek-e úgy, hogy itt hagyják.

Igaz, a döntést Molly hozta, miközben az ablakból figyelte, ahogy emberek ugrálnak ki a hosszú, fekete helikopterből, és csatárláncba fejlődnek a havon.

– Nézz oda! – mondta Molly. – Tudják. Jöttek, hogy felseperjék a törmeléket. A Sense/Net! Én elhúzom a belem!

Cherry azt motyogta, hogy ők is mennek, Dörzsölt meg ő. Dörzsölt vállat vont, aztán elvigyorodott, és átkarolta.

– Velem mi lesz?

Molly ránézett. Vagy legalábbis úgy tűnt. Abban a szemüvegben nehéz volt megmondani. Egy pillanatra kivillant hófehér fogsora, aztán azt felelte:

– Én aszondom, maradj! Ők majd kilogikázzák a dolgot. Te igazán nem csináltál semmit. Nem a te ötleted volt. Szerintem igazat fognak adni neked, vagy legalábbis megpróbálják. Ja, maradj csak!

Mona semmi értelmét nem látta ennek, de olyan rosszul érezte magát, úgy le volt pukkanva, hogy nem maradt ereje vitatkozni.

És aztán egyszerűen eltűntek, lemásztak a kötélen, és eltűntek. Így szokott ez lenni, összejössz az emberekkel, aztán sose látod többet őket. Visszanézett a szobába, látta, hogy Gentry fel-alá sétál a polc előtt, és úgy húzogatja az ujját a könyveken, mintha keresne valamit. A hordágyra egy takarót dobott. Így hát ő is elment, és sose tudta meg, hogy Gentry megtalálta-e a könyvét. Egyedül mászott le a kötélen, és ez egyáltalán nem volt olyan könnyű, ahogy Mollyt meg Dörzsöltet nézve gondolta, különösen akkor nem, ha az ember úgy érezte magát, mint Mona. Márpedig Mona közel járt az ájuláshoz, a keze meg a lába nem akart engedelmeskedni neki, legalábbis koncentrálnia kellett, ha mozgatni akarta őket. Az orra meg a torka kezdett belül begyulladni, úgyhogy csak akkor vette észre a fekete palit, amikor már teljesen leért.

Ott állt, és a nagy fémpókot figyelte, ami már egyáltalán nem mozgott. Mikor Mona cipősarka megcsikordult az acélon, felnézett. És amikor Mona megpillantotta, valami hihetetlenül szomorú kifejezés ült az arcán, de aztán elmúlt. Nekivágott a lépcsőnek, lassan és könnyedén kapaszkodott felfelé, és ahogy közelebb ért, tűnődni kezdett, hogy tényleg fekete-e. Nem a bőrszíne – az feketébb már nem is lehetett volna –, de volt valami furcsa a kopasz fej körvonalaiban, az arca állásában; Mona még sosem látott hozzá hasonlót. Magas volt, nagyon magas. Hosszú, fekete köpenyt viselt, ami annyira vékony volt, hogy hullámzott, mint a selyem.

– Hello, Missy! – mondta, mikor megállt előtte. Kinyújtotta a kezét, hogy megemelje Mona állát. A lány egyenesen azokba az arannyal pettyezett agátszemekbe nézett, és azt gondolta, hogy ez lehetetlen, a világon senkinek nincsen ilyen szeme. Hosszú ujjak könnyed érintése az állán. – Missy – mondta –, hány éves vagy?

– Tizenhat…

– Rendbe kell hozni a frizurádat – mondta a férfi, nagyon-nagyon komolyan.

– Angie odafent van – bökte ki Mona a padlásszobára mutatva, mikor végre visszanyerte a hangját. – És…

– Pszt!

Fémes zajok, valahol messze a nagy, régi épületben, aztán beindult egy motor. A légpárnás, gondolta Mona, amivel Molly idehozta.

A fekete ember fölvonta a szemöldökét – illetve majdnem úgy csinált, csak éppen nem volt szemöldöke.

– Barátok? – eresztette le a kezét.

Mona bólintott.

– Jó – mondta a férfi, és megfogta a kezét, hogy lesegítse a lépcsőn. Odalent, még mindig kézen fogva, megkerülte vele a közlekedőhíd roncsait. Egy halott pasas feküdt itt, terepszínű cuccban, és egy olyan nagy hangú izét szorongatott a markában, amilyet a zsaruk szoktak használni.

– Swift! – kiáltotta a fekete ember a hatalmas, kongó csarnokban, az üvegezetlen ablakok fekete rácsai között, melyek sötét mintákként rajzolódtak ki a fakó, téli égboltra. – Vonszolja ide a seggét! Megtaláltam!

– De én nem ő vagyok…

És ott, ahol a nagy kapuszárnyak kinyíltak az égre, a hóra meg a rozsdára, meglátta ezt az öltönyöst, ahogy közeledik feléjük, a kabátja nyitva, a nyakkendője csattog a szélben. Molly légpárnása elhúzott mellette, kirobogott ugyanazon a bejáraton, és ez a pali rá se nézett, mivelhogy egyre csak Monát bámulta.

– Én nem vagyok Angie… – suttogta Mona rekedten, és azon töprengett, elmondja-e a fekete embernek, amit látott: Angie-t meg azt a fiatal fazont kéz a kézben azon a kis képernyőn, mielőtt kialudt volna.

– Tudom – mondta a fekete ember –, de majd belejössz.

Örömmámor. Örömmámor közelg…

43

Bíró

A nő a Gyártelepen parkoló légpárnáshoz vezette őket, már ha azt parkolásnak nevezik, amikor a járgány orra egy vasbeton tartószerelvénybe fúródik. Fehér teherszállító volt, a hátsó ajtaján CATHODE CATHAY felirattal, és Dörzsölt azon tűnődött, hogy a fenébe tudott behajtani vele anélkül, hogy meghallotta volna. Talán akkor történt, amikor Bobby Gróf frigókkal kezdte bombázni a nehézfiúkat.

Az aleph nehéz volt, mintha egy kisebb motorblokkot cipelne.

Nem akart a Boszorkára nézni, mert vér volt a pengéin, és ő nem erre tervezte. Mindenfelé holttestek hevertek, némelyik egészben, némelyik szétszabdalva; azokra sem nézett rá.

Inkább a bioszoft tömböt meg az energiatelepeket bámulta, és azon töprengett, hogy most is benne van-e minden, a szürke ház, Mexikó, 3Jane tekintete…

– Várj! – mondta a nő. Annál a rámpánál jártak, ami a gépek termébe vezetett. A Bíró még mindig odabent volt, meg a Hullamorzsoló és a másik Felügyelő is.

A nő egyelőre nem rakta el a pisztolyát. Dörzsölt Cherry vállára tette a kezét.

– Azt mondta, hogy várjunk.

– Az a vacak, amit tegnap este láttam – mondta a nő. – A félkarú robot. Működik?

– Ja.

– Erős? Terhet hordani? Szar terepen?

– Ja.

– Hozzad!

– Mi?

– Hozd be a légpárnás hátuljába! Most azonnal! Mozogj!

Cherry belekapaszkodott; még mindig rogyadozott a térde attól a szartól, amit az a lány adott be neki.

– Te – Molly Cherry felé intett a pisztolyával –, befelé!

– Menj vele! – mondta Dörzsölt.

Letette az alephet, és felballagott a rámpán a raktárhelyiségbe, ahol a Bíró várakozott az árnyékok között; a karja még mindig ott volt a padlón, ahol hagyta. Most már soha nem fogja fölszerelni, nem ellenőrizheti, hogy működik-e. Az egyik poros fémpolcon volt egy távvezérlő. Felvette, és üzembe helyezte a Bírót; a barna páncélon finom remegés futott végig.

Megindult vele előre, le a rámpán, az ormótlan acéltalpak ütemesen dübörögtek, egy-kettő, egy-kettő, a giroszkópok tökéletesen ellensúlyozták az egyik kar hiányát. A nő kinyitotta a légpárnás hátsó ajtaját, és Dörzsölt egyenesen odamasírozott a Bíróval. Ahogy a Bíró föléje magasodott, a nő elővigyázatosan hátrált pár lépést, szemüvege ezüstlencséjében fényezett rozsda csillant. Dörzsölt a Bíró mögött érkezett, és számítgatni kezdte a szögeket, hogy fog vele beférni a raktérbe. Értelmetlennek tűnt az egész, de a nőnek legalább volt valami elképzelése, hogy mit csináljanak, és Dörzsölt nem akart a Gyártelepen maradni, a sok hulla között. Eszébe jutott Gentry, odafent, a könyveivel meg a két halottal. Két lány volt a padlásszobában, és mindketten úgy néztek ki, mint Angie Mitchell. Az egyik meghalt – Dörzsöltnek fogalma sem volt róla, miért és hogyan –, a másiknak meg a pisztolyos nő azt mondta, várjon…

– Gyere már, gyere már, igyekezz azzal a kibaszott vacakkal, pucoljunk innen!

Mikor végre oldalvást fordulva, behajlított lábbal sikerült bemanővereznie a Bírót a légpárnás rakterébe, gyorsan becsapta rá az ajtót, futva megkerülte a járgányt, és bemászott a jobb oldalon. Az aleph a két első ülés közé volt betuszkolva, Cherry pedig dideregve kuporgott a hátsó ülésen; valaki betakarta egy hatalmas, narancssárga zubbonnyal, amin a Sense/Net logója díszelgett.

A nő belőtte a turbinát, a légpárnaszoknya felfúvódott. Dörzsölt attól félt, hogy fennakadnak a tartószerelvényen, de mikor a nő hátramenetbe kapcsolt, csak egy széles krómcsík szakadt le a járgányról, aztán kiszabadultak. A légpárnás éles kanyart írt le, és megindult a kapu felé.

Kifelé menet elhúztak egy öltönyt, nyakkendőt és tweedkabátot viselő fazon mellett, aki mintha meg se látta volna őket.

– Ez meg ki az ég haragja?

A nő vállat vont.

– Kell a járgány? – kérdezte később.

Olyan tíz kilométerre járhattak a Gyárteleptől, és Dörzsölt egyetlenegyszer sem nézett vissza.

– Lopott?

– Naná!

– Passzolok.

– Miért?

– Kétszer már lesitteltek kocsilopásért.

– És a barátnődnek?

– Alszik. Nem a barátnőm.

– Nem?

– Amúgy te ki a franc vagy?

– Üzletasszony.

– Milyen üzletben utazol?

– Azt nehéz lenne megmondani.

Az égbolt derült és világos volt a Kutyamagány fölött.

– Ezért jöttél? – Dörzsölt megveregette az alephet.

– Olyasmi.

– Most mi lesz?

– Megvan az üzlet. Összehoztam Mitchellt a dobozzal.

– Ő volt, aki elesett?

– Ja, ő volt.

– De hiszen meghalt…

– Van ilyen halál, meg van olyan halál.

– Mint 3Jane?

A nő feje egy pillanatra oldalt fordult, mintha ránézett volna.

– Mit tudsz róla?

– Láttam egyszer. Idebent.

– Nos, ott van továbbra is, de most már Angie-vel együtt.

– Meg Bobbyval.

– Newmarkkal? Ja.

– Mihez kezdesz vele?

– Ugye, te építetted azokat a vackokat? Azt ott hátul, meg a többit?

Dörzsölt egy pillantást vetett hátra a válla fölött, ahol a Bíró feküdt kétrét görnyedve a légpárnás rakterében, akár egy lefejezett bábu.

– Ja.

– Ezek szerint tudsz bánni a szerszámokkal.

– Asszem…

– Oké! Munkám van a számodra. – Lelassította a légpárnást egy szaggatott ívű, hólepte szemétdomb mellett, aztán félrehúzódott, és megállt. – Lennie kell itt valahol egy szerelőkészletnek. Keresd meg, mássz fel a tetőre, szedd le a napelemeket, meg egy köteg huzalt! Ha rákötöd a napelemeket erre az izére, akkor feltöltik a telepeit. Meg tudod csinálni?

– Valószínűleg. Miért?

A nő hátradőlt az ülésben, és Dörzsölt látta, hogy idősebb, mint hitte, és fáradt, nagyon fáradt.

– Mitchell most odabent van. Azt akarják, hogy kapjon egy kis időt, ennyi az egész…

– Kik?

– Nem t’om. Valakik, valamik. Akikkel üzletet kötöttem. Szerinted meddig fogja bírni a tápegység, ha rákötöd a napelemekre?

– Pár hónapig. Esetleg egy évig.

– Oké. Majd eldugom valahová, ahol sok napsütés éri.

– Mi van, ha egyszerűen elvágod a vezetéket?

A nő lenyúlt, és végig futatta mutatóujja hegyét a vékony kábelen, ami összekötötte az alephet a telepekkel. Dörzsölt látta a körmeit a hajnali fényben: mesterségeseknek látszottak.

– Hé, 3Jane! – suttogta a nő, és az ujja megremegett a vezeték fölött. – A kurva anyádat!

Aztán a keze ökölbe szorult, és kinyílt, mintha kiengedne valamit a markából.

Cherry mindent el akart mondani Dörzsöltnek, hogy mit fognak majd csinálni, ha eljutnak Clevelandbe. Dörzsölt azon volt, hogy ezüstszínű szigetelőszalaggal a Bíró széles mellkasára erősítse a két lapos napelemet. A szürke alephet már rögzítette a gép hátán; elhasznált hozzá vagy fél kilométer ragasztószalagot. Cherry azt mondta, tud neki munkát: automatákat kellene javítani egy játékteremben. Dörzsölt nem igazán figyelt oda. Mikor végzett, átnyújtotta a nőnek a távirányítót.

– Most, gondolom, megvárunk.

– Nem – felelte a nő. – Mentek Clevelandbe.

Cherry az előbb mondta.

– És veled mi lesz?

– Sétálok egyet.

– Szarrá akarsz fagyni? Vagy éhen dögleni?

– Csak szeretnék egyedül maradni egy kicsit, a változatosság kedvéért, baszd meg! – A nő kipróbálta a távirányítót: a Bíró megremegett, tett egy lépést előre, aztán még egyet. – Sok szerencsét Clevelandben! – Figyelték, ahogy kiballag a Kutyamagányra; a Bíró hűségesen csörömpölve követte. Aztán sarkon fordult, és visszakiáltott: – Hé, Cherry! Lökd be egy kádba ezt a srácot!

Cherry integetett neki, s a bőrdzsekijein vidáman csilingeltek a cipzárak.

44

Piros bőr

Petal azt mondta, hogy a poggyásza a Jaguárban várja.

– A Notting Hillre nyilván nem szeretne visszamenni – köhintett –, úgyhogy előkészítettünk önnek egy másik szállást Camden Townban.

– Petal – mondta Kumiko –, tudnom kell, hogy mi történt Sallyvel!

A férfi begyújtotta a motort.

– Swain zsarolta őt. Arra akarta kényszeríteni, hogy elrabolja…

– Aha! Igen! – vágott a szavába Petal. – Értem már. Nem kell aggódnia.

– De én aggódom!

– Fogalmazhatunk úgy, hogy Sallynek sikerült kihúznia magát ebből a kényes ügyből. Ráadásul, bizonyos befolyásos barátaink szerint, minden vele kapcsolatos feljegyzés eltűnt a nyilvántartásokból, eltekintve egy komoly üzleti érdekeltségtől valamelyik német kaszinóban. És ha Angela Mitchell-lel történt valami, hát a Sense/Net nem hozta nyilvánosságra. Az ügy lezárult.

– Viszontláthatom még?

– Ha megkérhetném, Kumiko kisasszony, ne az én területemen!

Elgördültek a járdaszegély mellől.

– Petal – mondta Kumiko, miközben komótosan haladtak a londoni forgalomban –, apám azt mondta, hogy Swain…

– Hülye! Istenverte hülye! Erről most inkább nem beszélnék.

– Bocsánat!

A fűtés működött. Meleg volt a Jaguárban, és Kumiko nagyon fáradtnak érezte magát. Elhelyezkedett a piros bőrhuzaton, és lehunyta a szemét. A 3Jane-nel való találkozás, gondolta, valahogy megszabadította őt a szégyenétől, és attól is, ahogy az apja reagált az ő dühére. 3Jane nagyon kegyetlen asszony volt. Kumiko most már látta az anyja kegyetlenségét is. De egyszer mindent meg kell bocsátani, gondolta, és szép csendben álomba merült, útban egy Camden Town nevű helyre.

45

Sima kövek odaát

Az udvarházba költöztek; szürke kőfalak, nyeregtető, kora nyár. A birtok eleven és zöld, bár a hosszú fű nem nő tovább, és a vadvirágok sem hervadnak el.

A ház mögött melléképületek állnak – csupa kulcsra zárt, felderítetlen hely –, és mögöttük széles rét húzódik, ahol kicövekelt sárkányrepülők feszülnek a széllökéseknek.

Egyszer, amikor a tölgyfák között sétált a rét szélén, három idegent pillantott meg; amin ültek, annak megközelítőleg lóformája volt. A lovak persze kihaltak, már jóval Angie születése előtt. A nyeregben egy karcsú, tweedruhás alak ült, hajszálra olyan, mint a lovászfiúk azokon a régi festményeken. Előtte egy fiatal japán lány markolta a kantárszárat, hátul pedig egy sápadt, elhanyagolt külsejű emberke kapaszkodott szürke öltönyben és rózsaszín zokniban; a barna cipő fölött kivillant fehér bokája. A lány mintha meglátta volna, a tekintetük egy pillanatra találkozott.

Bobbynak elfelejtette megemlíteni.

Leggyakoribb látogatóik a hajnali álmokban érkeznek, bár egyszer felbukkant egy vigyorgó kis manó is, aki ingerülten döngette és rugdosta a nehéz tölgyfa ajtót, és amikor Angie kisietett hozzá, a „kis pöcs Newmarkot” követelte. Bobby Finn néven mutatta be ezt a különös lényt, és úgy tűnt, hogy rettenetesen örül a találkozásnak. Finn kopott zakójából különös szagegyveleg áradt: állott dohány, kenőolaj és szárított hering keveréke. Bobby megmagyarázta neki, hogy Finn mindig szívesen látott vendég.

– Különben is hülyeség lenne kizárni. Ha egyszer be akar jönni, az isten se tudja visszatartani…

3Jane is eljön néha, ő az egyik hajnali látogató; a jelenléte szomorú és tapogatózó. Bobby alig érzi, Angie-ben azonban – aki oly sok emlékének volt a letéteményese – érces visszhangokat ver a vágyakozásnak, féltékenységnek, csalódottságnak és haragnak ez a furcsa keveréke. Angie megértette 3Jane indítékait, és megbocsátott neki – bár ugyan mi megbocsátani való van itt, a tölgyfa lombokon átszűrődő napsütésben?

Ám a 3Jane-álmok néha fárasztják Angie-t; jobban szereti a többi álmot, különösen ifjú pártfogoltja álmait. Ezek általában akkor jelentkeznek, amikor kikerekednek a szellőtől a függönyök, és odakint megszólal az első dalos madár. Ilyenkor Angie közelebb húzódik Bobbyhoz, lehunyja a szemét, magában kimondja Continuity nevét, és várja az első kicsi, csillogó képeket.

Látja, hogy a lányt egy jamaikai klinikára szállítják, hogy kigyógyítsák a durva stimulánsoktól való függőségéből. Az anyagcseréjét helyreállítja a Net türelmes orvoshada; végül, amikor színre lép, csak úgy sugárzik belőle az egészség. Érzékszervi rendszerét Piper Hill modulálja igazi szakértő módjára; első stimfilmjeit soha nem tapasztalt lelkesedés fogadja. A nemzetközi közönséget elbűvöli frissessége, életereje, illetve az a csodálatosan ötletes műfogás, hogy úgy ismerkedik a hírességek életével, mintha soha nem lett volna része benne.

Néha árnyék suhan át a távoli képernyőn, de csak egy pillanatra: Robin Laniert összezúzva, csontkeményre fagyva találták meg a New Suzuki Envoy hegyoldal homlokzatán; mind Angie, mind Continuity tudja, kinek a hosszú, erős keze fojtotta meg a sztárt, és hajította ki oda.

Ám egyvalamit sosem tud megragadni: a történelem kirakós játékának utolsó darabját.

A tölgyfák árnyékában, az acél-és lazacszínben játszó naplementében, ebben a Franciaországban, ami nem Franciaország, felteszi Bobbynak az utolsó kérdést.

Éjfélkor kint várakoztak a kocsifeljárón, mert Bobby mára ígérte neki a választ.

Amikor az órák bent a házban elütötték a tizenkettőt, Angie abroncsok csikorgását hallotta a kavicson. Az autó hosszú volt, alacsony és szürke.

A volán mögött Finn ült.

Bobby kinyitotta az ajtót, és besegítette. A hátsó ülésen az a fiatalember fogadta, akire jól emlékezett: ő ült azon a lehetetlen lovon, a két másik különös alakkal. A fiú futó mosolyt küldött felé, de nem szólt semmit.

– Ez Colin – mondta Bobby, miközben beszállt mellé. – Finnt már ismered.

– Magától sose találta volna ki, mi? – kérdezte Finn, és sebességbe tette a kocsit.

– Nem – mondta Bobby –, nem hiszem.

A Colin nevű fiatalember megint elmosolyodott.

– Az aleph a mátrix elnagyolt megközelítése – mondta –, a cyber-tér egyfajta modellje…

– Igen, tudom. – Angie Bobbyhoz fordult. – Nos? Megígérted, hogy ma elárulod nekem, miért következett be a Változás Napja?

Finn felnevetett; nagyon furcsa hang volt.

– Nem miért, asszonyom! Inkább mitől. Emlékszik még, amikor Brigitte megemlítette magának a Másikat? Igen? Nos, ez a mitől, és a mitől a miért.

– Igen, emlékszem. Azt mondta, hogy amikor a mátrix végre ráismert önmagára, ott volt a „Másik”…

– És oda megyünk mi most – mondta Bobby, és átkarolta. – Nincs messze, de…

– De más – mondta Finn –, komolyan más!

– De mi az?

– Tudja – szólalt meg Colin, és félresimított a homlokából egy barna tincset, akár egy antik színdarabban szereplő iskolásfiú –, amikor a mátrix öntudatra ébredt, egyidejűleg érzékelt egy másik mátrixot is, egy másik öntudatot.

– Nem értem – mondta Angie. – Ha a cyber-tér az emberi rendszerekben létező valamennyi adat teljes összegzése, akkor…

– Ja – vágta rá Finn, és rátért a hosszú, nyílegyenes, néptelen autóútra –, csakhogy itten senki sem emlegette az emberi szócskát…

– A Másik valahol máshol volt – mondta Bobby.

– A Centauri-rendszerben – tette hozzá Colin.

Lehet, hogy viccelődnek vele? Hogy ez az egész Bobbynak valami tréfája?

– Szóval, elég nehéz megmagyarázni, miért hullott szét a mátrix mindenféle vudu szarságra, amikor találkozott ezzel a Másikkal – mondta Finn –, de majd ha odaérünk, látni fogja…

– Szerény véleményem szerint – jegyezte meg Colin –, ez így sokkal szórakoztatóbb…

– Ez igaz?

– Egy New York-i perc múlva ott leszünk – mondta Finn –, nem vicc!

TARTALOM

NEUROMÁNC

ELSŐ RÉSZ Chiba City blues

1

2

MÁSODIK RÉSZ Bevásárló körút

3

4

5

6

7

HARMADIK RÉSZ Éjfél a Rue Jules Verne-en

8

9

10

11

12

NEGYEDIK RÉSZ A Straylight-akció

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

CODA Távozás és érkezés

24

SZÁMLÁLÓ NULLÁRA

1 Az osonó fegyver

2 Marly

3 Bobby bukása

4 Munkakezdés

5 A munka

6 Barrytown

7 A piactér

8 Párizs

9 Fenn a Lakótelepen

10 Alain

11 A bázison

12 Café Blanc

13 Mindkét kezükkel

14 Éjszakai járat

15 Doboz

16 Legba

17 A mókusliget

18 A Holtak neve

19 Hipercsarnok

20 Felszállás Orlyról

21 Az országúton

22 Jammer bárja

23 Egyre közelebb

24 Árkon-bokron át

25 Laza/Barbár

26 A Wig

27 A lélegzet állomásai

28 Jaylene Slide

29 Dobozkészítő

30 Felbérelt ember

31 Hangok

32 Gróf Zéró

33 Örvény és pusztulás

34 Kilenc mérföldnyi hosszú lánc

35 Tally Isham

36 A mókusliget

MONA LISA OVERDRIVE

1 A füst

2 Kid Afrika

3 Malibu

4 Kégli

5 Portobello

6 Hajnalfény

7 Az nincsen, az nem létezik

8 Texasi adó

9 Földalatti

10 Az Alak

11 Odalenn

12 Itt kezdődik az Antarktisz

13 Közlekedőhíd

14 Játékszerek

15 Ezüstséta

16 Rostok a rétegekben

17 Városi nyüzsgés

18 Sittidő

19 Kés alatt

20 Hilton Swift

21 Az aleph

22 Üresség és szellemek

23 Tükröm, tükröm

24 Egy magányos helyen

25 Vissza keletre

26 Kuromaku

27 Rossz lány

28 Társaság

29 Téli utazás

30 A szállítás

31 3Jane

32 Téli utazás (2)

33 Sztár

34 Margate Road

35 A gyártelepi csata

36 Lélekfogó

37 Darvak

38 A gyártelepi csata (2)

39 Túl sok

40 Rózsaszín szatén

41 Mr. Yanaka

42 Gyártelep, földszint

43 Bíró

44 Piros bőr

45 Sima kövek odaát

Table of Contents

NEUROMÁNC

ELSŐ RÉSZ Chiba City blues

1

2

MÁSODIK RÉSZ Bevásárló körút

3

4

5

6

7

HARMADIK RÉSZ Éjfél a Rue Jules Verne-en

8

9

10

11

12

NEGYEDIK RÉSZ A Straylight-akció

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

CODA Távozás és érkezés

24

SZÁMLÁLÓ NULLÁRA

1 Az osonó fegyver

2 Marly

3 Bobby bukása

4 Munkakezdés

5 A munka

6 Barrytown

7 A piactér

8 Párizs

9 Fenn a Lakótelepen

10 Alain

11 A bázison

12 Café Blanc

13 Mindkét kezükkel

14 Éjszakai járat

15 Doboz

16 Legba

17 A mókusliget

18 A Holtak neve

19 Hipercsarnok

20 Felszállás Orlyról

21 Az országúton

22 Jammer bárja

23 Egyre közelebb

24 Árkon-bokron át

25 Laza/Barbár

26 A Wig

27 A lélegzet állomásai

28 Jaylene Slide

29 Dobozkészítő

30 Felbérelt ember

31 Hangok

32 Gróf Zéró

33 Örvény és pusztulás

34 Kilenc mérföldnyi hosszú lánc

35 Tally Isham

36 A mókusliget

MONA LISA OVERDRIVE

1 A füst

2 Kid Afrika

3 Malibu

4 Kégli

5 Portobello

6 Hajnalfény

7 Az nincsen, az nem létezik

8 Texasi adó

9 Földalatti

10 Az Alak

11 Odalenn

12 Itt kezdődik az Antarktisz

13 Közlekedőhíd

14 Játékszerek

15 Ezüstséta

16 Rostok a rétegekben

17 Városi nyüzsgés

18 Sittidő

19 Kés alatt

20 Hilton Swift

21 Az aleph

22 Üresség és szellemek

23 Tükröm, tükröm

24 Egy magányos helyen

25 Vissza keletre

26 Kuromaku

27 Rossz lány

28 Társaság

29 Téli utazás

30 A szállítás

31 3Jane

32 Téli utazás (2)

33 Sztár

34 Margate Road

35 A gyártelepi csata

36 Lélekfogó

37 Darvak

38 A gyártelepi csata (2)

39 Túl sok

40 Rózsaszín szatén

41 Mr. Yanaka

42 Gyártelep, földszint

43 Bíró

44 Piros bőr

45 Sima kövek odaát